Dale Brown

A BOMBÁZÓ

REGÉNY

VICTORIA

Egy B-52-es bombázó fedélzetén

A SAC, a stratégiai légierők B-52-es nehézbombázója készen állt a végső

támadásra. Bombarakománya felét már kiokádta, de egy gravitációs bomba és négy SRAM, rövid hatótávolságú támadó rakétalövedék még a bombakamrában pihent. A hatfős legénység eddig sikeresen irányította az ósdi bombázót; túl voltak egy fontos légi tankoláson, 37 ezer láb magasban sikeresen megúsztak égy váratlan légitámadást, kivédtek egy SA-2 földlevegő rakétatámadást. Ők maguk a hegyes-völgyes táj felett háromszor oldották ki a bombákat.

Most percenként hatmérföldes sebességgel közeledett feléjük a cél, amit föld-levegő rakéták, radarirányítású légelhárító tüzérség, és a világ legfejlettebb felderítő eszközei védtek.

- IP (indítási pillanat) három perc múlva - jelentette be fedélzeti mikrofonján David Luger főhadnagy. Az Initial Point a támadás kezdetét jelentette. A főhadnagy keskeny térképen követte a B-52-es útját. Fejben értékelte az adatokat, a távolságot, és gyorsan kiszámolta, mennyi idő van még az IP-ig, amikor alacsonyan repülve kioldhatják a nukleáris bombát. Itt az ideje, hogy belelapozzon az ellenőrzőlistába, gondolta Luger. Pillanatokon belül megkezdődik az akció.

Ránézett a műanyag dossziéra, ebben külön lapokon jelezték az akció

minden lépését, az indítási pillanatot megelőző szakasztól kezdve a bomba kioldásának pillanatáig. A listára igazából nem volt szüksége, az elmúlt évek tapasztalatai alapján szinte minden lépést kívülről tudott.

- SRAM indítás ellenőrzése befejezve - jelentette. Senki nem válaszolt, bár az igazat megvallva, erre nem is számított. A listát mindannyian már órákkal korábban átnézték. Luger kényelmetlenül izgett-mozgott a székén, amikor a lista adatait beolvasta az interfonba. Mindenki tudta, hogy a tízórás bevetés legmozgalmasabb pillanatai következnek.

- Rádiókat az RBS frekvenciára - Luger újra a feljegyzésekre pillantott. - Kettő, hetvenöt egész három.

- Megvan - válaszolta Mark Martin másodpilóta. - Az egyeztetést mindkét földi rádiónak leadtam. Ha a radar kitisztult, továbbítom az IP-t is.

- Minden kamera bekapcsolva, egytől négy - jelentette Luger, és jobb válla felett megnyomott egy kis fekete gombot. Mostantól egy különleges kamera 35 milliméteres filmen rögzíti a bomba kioldását és a löveg indulását. A bevetés végeztével aztán majd tanulmányozhatják a munkájukat. - EW, hatvan másodperc, kezdem a visszaszámlálást.

- Védekezés rendben - jelentette Hawthorne főhadnagy, és még egyszer ellenőrizte a zavaró és elhárító kapcsolók állását. Épp annyi idős volt, mint Luger. Ő volt az EW, az elektronikus hadviselési tiszt, az electronic warfare officer. Az ő feladata volt, hogy védje a B-52-est, úgy, hogy megzavarja, vagy eltéríti az ellenség föld-levegő rakétáit.

tévútra irányítja a légi felderítő radarokat, és figyelmeztesse a legénységet, ha rakétalöveg, vagy légitámadás közeledett.

- Vettem - válaszolta Luger. - Az ellenőrzőlistával végeztünk. -Ránézett a TG számlálóra. Az ősrégi számlapon ellenőrizhette, hány másodperc múlva jön a következő lépés.

A következő lapon az egyidejű bombakioldás lépései voltak. mellette lévő

radarra és a navigátorra pillantott. - Körülbelül egy-ötven TG az IP-ig. Minden megvan, öregem?

- Ahha - válaszolta Patric McLanahan. A radarelőrejelzés fölé hajolt, és olyan figyelemmel nézegette bombatámadás tervezetét, mintha most látná

először életében. Körülötte hihetetlen mennyiségű papírcsík, rajzok és jegyzetek hevertek. A radarkészülék tetején egy halom könyvön állt a termosza, a kávé csendesen szivárgott a katódsugárcsövekre és a radarképernyőre.

Luger türelmetlenül várta, hogy társa nekifogjon a munkának. Ezen a fontos verseny-hadgyakorlaton a két navigátor a SAC, a stratégiai légierők főparancsnokságának bombázóegységét képviselte. Két tökéletesen ellentétes figura; Luger magas, vékony texasi, fényesre suvickolt csizma, rövidre nyírt fekete haj, és igen erős hajlam a tankönyv tökéletességre. Frissen került ki a B-52-es legénységi kiképzőgyakorlatáról. Előtte osztályelsőként végzett a légi akadémián és a navigátortanfolyamon. Az alakulat legtudatosabb embere volt, igazi profi. Keményen tanult, hibátlanul végezte el a feladatát, folyamatosan tökéletesítette magát. McLanahan, hát az McLanahan volt. Középmagas, tagbaszakadt, vállas, szőke, napsütötte kaliforniai, olyan, mint aki épp most jött meg a velencei Lidóról. Nem sokat adott a szabályzatra, de az alakulatnál mindenki a legklasszabb navigátornak tartotta. Az sem kizárt, hogy a SAC-on belül is elvitte volna a pálmát. Ó és Luger az Egyesült Államok légierejének leghatékonyabb bombázótisztjei voltak, és most éppen akcióba kezdtek.

- Na, akkor rajta - szólalt meg végre McLanahan.

- Jó ötlet! - Luger átfutotta az ellenőrzőlista maradék néhány oldalát, időnként félbeszakította az olvasást, hogy egyeztesse a helyzetmeghatározásokat a pilótával, Garry Houser kapitánnyal. Két perccel később minden gombot átállítottak, már csak annyi volt hátra, hogy aktivizálják a bombázórendszert, és a különálló egységeket összekapcsolják a számítógéppel.

- Első bomba ellenőrző kapcsoló?

- Rendben -válaszolta McLanahan. - Ügy értem, kapcsold be.

- Bombázórendszer kapcsoló?

- Automatára. - A számítógép most átvette a hatalmat, az ellenőrzést, irányítást, hogy mikor oldják ki a löveget, mikor nyissák és zárják a bombakamra ajtaját. McLanahannak már semmi más dolga nem volt, minthogy a radar képernyőjén előre kijelölt célponthoz illesszen néhány elektronikus fonálkeresztet, a többit elvégzi a számítógép, le-fordítja a fonálkereszt helyzetét, megállapítja a lőtávolságot, az oldalszöget, meghatározza a cél megsemmisítéséhez szükséges helyzetet, a célzás adatait, a rakéta indításának pillanatát, a repülőgép sebességét, magasságát, a szélsebességet és a szélirányt, és még egy sor más ballisztikai, előre betáplált adatot, és meghatározza a bomba kioldásának pillanatát. Ha a repülési sebesség vagy a szélirány egy cseppet is változik, a gép újraértékeli az adatokat, és jelzi az FCI-n, a Flight Command Indicatoron, a repülésirányító

képernyőn.

- Hatvan másodperc és kezdünk - jelentette be Houser kapitány. -FCl centrumban. Hatvan TG, rajta, rajta... most!

- Megvan - Luger most már a képernyőt figyelte. - Bombakioldás...

- Vettem - válaszolta McLanahan. - Rakéta, rakéta, bomba ... ez él, gyerekek, ezt most ne szúrjuk el. Valamelyik jópofa úgyis centiméterrel a kezében várja, hogy odarohanhasson lemérni hatalmas találatunkat. Navigátor! - McLanahan most Lugerhez fordult.

- A SRAM-ok biztosan a repülőtéren vannak, a bemért szám harminc, cél Bravo, bemért szám 31, a töltőállomás bemért száma 32. Teljes szinkronban vagyunk, minden számítógép dolgozik, az áramlás kevesebb...

- Úgy érti - vágott közbe McLanahan -, hogy a SRAM-ok feszesebbek, mint amiről a szűz Garry hadnagy ábrándozni merészelt.

Az interfonból kuncogás hallatszott.

- Harminc másodperc - jelentette Houser. - Védelem?

- Az EWO készen áll az IP-re, kapitány - jelentette Mike Hawthorne. - Az India-band radar keres, de még nem talált ránk.

- A tüzérnek van még biztonsági ideje, radar - jelentkezett Bob Brake, a tüzér. - A tüzelést ellenőrző radar tiszta.

- Húsz másodperc.

- Jobb, ha nyitva tartjátok a szemeteket, lövészek - figyelmeztetett Houser. - Azok a légvédelmisek kicsit aljasok. Emlékeztek, a tavalyi bombázóversenyre? Még be sem fejeztük az akciót, és máris ránk másztak. És az ellenőrző bizottság elnézte nekik. Legyünk óvatosak.

- Oké - válaszolta Brake. - Tartom az időzítést, amíg valami közbe nem jön.

- Elcsavart néhány gombot, és visszament a négyszögletes farokradar képernyőhöz. A hatalmas bombázó hátsó részéből lassan kiemelkedett a forgatható páncéltorony, benne négy, egyenként ötven milliméteres gépágyú. Megkezdődött az előre beprogramozott célpontkeresés.

- Fegyverek kint, a rendszer működik, radar figyelés oké, radar nyomkövetés oké - jelentette Brake.

- Tíz másodperc az IP-ig - mondta Luger. - A következő célirány zéró - egy zéró. Repülési sebesség három-öt-zéró. Ennyi. Látótávolság ötszáz láb. - A társához fordult. McLanahan éppen levette a fülhallgatóját, és a füleit dörgölte, aztán jobbra-balra megmozgatta a nyakát. -Te meg mi az ördögöt csinálsz - kérdezte ingerülten Luger.

- Lazítok, Dave. Az agybilim egyszer még megöl.

Amíg a társa fel nem vette a hallgatóját, Luger vette a beérkező hívásokat. Houser fedélzeti repülésirányítóján a nyíl lassan forogni kezdett. -Közeledik az IP, legénység. Egy, kettő, most.

- Jobbra fordulj, irány zéró - egy - zéró, pilóta - mondta Luger. A hatalmas bombázó válaszképpen megremegett.

- Fiú, itt aztán minden lapos - állapította meg McLanahan. aki a radarernyőt bámulta.

- Vettem radar - válaszolta Houser. - Gondolom ez azt jelenti, hogy szabad a pálya. - Ez roppant fontos volt, mert Houser most kézi vezérléssel irányította a gépet, csak 500 lábnyira volt a földtől, és 60 mérföld per perc sebességgel repült. Houser az EWS-t, az elektronikusoptikai figyelőrendszert használta, a számítógép panorámaképe segítette, hogy kikerülhesse a hegycsúcsokat és szakadékokat. Legtöbbet azonban McLanahan 30 mérföldes távolságot befogó radarja, no meg mérhetetlen tapasztalata segített abban, hogy a hatalmas bombázóval elkerülhesse a veszélyes helyzeteket. “Muck", ez volt McLanahan beceneve, nem ragaszkodott a tankönyvek előírásaihoz, viszont ő volt a legjobb, és Houser az életét is rábízta volna. Mint ahogy mindenki más is.

- Tíz fok fordulat - jelezte Luger. - A szél zéró, tehát irány zéró - egy - zéró. Radar, a fordulás után módosítom a forgásirányt. Pilóta, a repülésirányító

képernyővel ne törődj, amíg nem jelez az elekronikus-optikai figyelő

képernyőjén. Legénység, indítási pillanat. Pilóta, most figyeld a repülésirányítót Pat, ellenőrzöm a helyzetünket, és...

- Pilóta, fedélzeti radarkapcsolat, két óra - kiabálta váratlanul Hawthorne az interfonba. - Valószínűleg egy F-15-ös. Kettévált! Ketten vannak. Radarral keresnek minket. Bekapcsolták a radarkeresőt. Megtaláltak bennünket.

- Vettem, EW - válaszolta Houser. A harcászati repülőgép - elfogó

hadgyakorlat színtere még nyolcvan mérfölddel odébb van, gondolta. Hawthorne biztos valamilyen más gép jelzéseit fogta. Tovább nem is foglalkozott a tiszt jelentésével.

Hawthorne még megkísérelt mondani valamit, de ekkor megkezdődött az akció.

- Másodpilóta, jelentsd be az IP-t -szólalt meg Luger. McLanahan bekapcsolta az szetteket, és mereven bámulta a radarernyőt. A föld domborzatát jelölő vonalak szinte teljesen besötétítették az ernyőt.

- Kapitány - szólalt meg Hawthorne, - ez nincs rendben...

- Glasgow bomba terv, Glasgow bomba terv, itt Szablya három-három India Papa, Alfa Sierra - rádiózta Martin.

Mintegy ötven mérföldnyire a felé tartó bombázótól, a helyőrségi repülőtéren egy nyomkövető rendszer négy tányérantennája délnek fordult. Néhány másodperc, és befogták a száguldó B-52-est. A

térképen követték útját a kijelölt cél felé. Különböző antennák zavaró jeleket küldtek a B-52-es radarjának, az adók pedig föld-levegő rakétalövegeket, radarnyomkövető rakétákat és légelhárító ágyúkat szimuláltak. Az egyeztető

operátor megbizonyosodott, hogy jó gépet fogott be, azután az adó-vevőhöz nyúlt.

- Szablya-három-három, Glasgow tisztán lát és hall, fogja az IP jelzést. India band csökken. Ne zavarja az egyeztető India band radart. A terep szabad, bomba kioldható.

Ekkor az operátor képernyőjén két újabb pont jelent meg.

- Rájuk mentek, uram - magyarázta az operátor, és a két jövevényre mutatott.

- Ej, ej, ezek a nemzeti légvédelmisek! - morogta a felügyelőtiszt amikor a képernyőre nézett. Megcsóválta a fejét. - A következő versenyző már bejelentette az IP-t?

- Igen, uram - válaszolta az operátor. - A Szablya-három-három; egy Buff menekül a Ford elől.

A felügyelőtiszt elmosolyodott, amikor meghallotta a B-52-es becenevét. Buff. Bumfordi fatökű. Valamikor, évtizedekkel korábban ez a tisztelet jele volt. Ma már nem.

- Biztos, hogy a Buffot fogta be? Nem lehet, hogy a harcirepülők belekotnyeleskedtek a bombázásba?

- Nem hinném uram.

A tiszt egy pillanatig gondolkodott, aztán vállat vont. - Hadd menjenek. Én szívesen nézem a vadkacsavadászatot.

- Igenis, uram - válaszolta az operátor.

Mark Martin bekapcsolta az interfont. - Szabad a pálya, legénység. Pat, kioldhatod a bombát.

- Vettem, Duploem! -válaszolta McLanahan. Kinyitotta a kioldó-áramkör megszakítójának műanyagtetejét, és bekapcsolta az áramkört. - Bombázunk! - kiáltotta.

- Az India radart zavarják, Mike - kiabálta Martinnak.

- Értettem, továbbítom - válaszolta Hawthorne. - Legénység, megtámadtak bennünket. Fedélzeti interceptorok állása két óra, és gyorsan záródik.

- Mike, biztos, hogy ránk másztak? - kérdezte Houser.

- Tuti.

- Mark, a rádió kettőt kapcsold a harcellenőrző frekvenciára és...

- Ezt nem tehetjük - szakította félbe Luger. - Mindkét adóra szükségünk van a terv frekvencián.

- Akkor szóljunk a földi központnak, hogy kergessék ki azt a két harci gépet a bombázási területről - válaszolta Houser ingerülten. -Azért ez már túlzás, hogy még ide is bepofátlankodnak.

- Bob elkaphatja őket - jegyezte meg McLanahan. - Kapjuk el őket fiúk!

- Megőrültél, radar? - válaszolta a tüzér. - Ez azt jelentené, hogy a bombázás alatt manővereznünk kellene...

- Lőjjük le a disznókat! - makacskodott McLanahan. - Legalább próbáljuk meg. Ha nagyon rázós lenne, még mindig hívhatjuk a repülésbiztonságiakat, és megszakítjuk a támadást.

- Látod, ebben már van valami - válaszolta Brake és a műszereihez fordult.

- Biztos vagy ebben, Pat? - kérdezte Houser. - Végül is ez a te bombameneted...

- De a mi győzelmünk. Én azt mondom, ne hagyjuk magunkat -mondta McLanahan.

- Rendben - Houser a műszerfal közepén lévő gombokat csavargatta. - Kilépek a számítógépekből.

- A gépek négy óra irányba mozognak - jelentette Hawthorne.

- Még nincsenek lőtávolságban.

- Infravörös-rakéta támadás - közölte Brake, aki a nyomkereső radart figyelte, és arra várt, hogy megjelenjenek a vadászrepülök. -Szimulált Mig29-esek.

- SRAM lőtávolságba értek - jelezte Luger.

- Pillanatokon belül manővereznünk kell - figyelmeztetett Brake.

- Már égnek a biztonsági fények. A rakéták készen állnak - szólalt meg Luger. - Nem manőverezhetünk, amíg a rakétákat ki nem oldjuk. Tüzér, csak néhány másodperc...Egyeztetés!

- A vadászrepülők négy órán vannak, három mérföldre, gyorsan közelednek...

Luger megnyomta a “Kézi vezérlés" gombot. A rakéta számítógépe megkezdte az öt másodperces visszaszámlálást.

- Rakéta visszaszámlál! - kiáltotta Luger. - Nyílnak az ajtók...

Hát nem könnyű ilyen alacsonyan repülő B-52-est azonnal észrevenni, állapította meg az F-15-ös vadászgép fedélzetén a pilóta. A radarösszeköttetést ebben a járőrmagasságban zavarta a földi lárma, arról nem is beszélve, hogy a Buff is zavaró jeleket adott le. Ami a látási viszonyokat illeti, a B-52-est nagyon nehezen lehetett megpillantani, és ha letért a meghatározott útvonalról, nem volt biztos, hogy a pilóta szemmel tudja tartani.

De most, amikor hatalmas fehér bombaajtajai kitárultak, olyan volt, mint a gyémánt a kecske fenekében. A pilóta infravörös-rakéta tüzelőállásba fordította a gépet. Három mérföldre tőle a B-52-es nyolc darab hajtóműve ontotta a forró levegőt, könnyű lesz az infratámadás, és az F-15-ös még nem repült be a Buff golyószóróinak hatósugarába. Csak semmi izgalom. Könnyű

zsákmány. Bombázás közben a Buff nem sokat ugrálhat, ráadásul még a földi támadást is ki kell védenie.

- Löveg távozik. Löveg távozik a Szablya-három-háromról - jelentette Martin a bombázást ellenőrző földi támaszpontnak.

- Vettük! - jelezte a föld.

- Rakéta kettő visszaszámlál - kezdte Luger.

- Hatóra, két mérföld - mondta idegesen Brake.

- Második rakéta úton - jelentette Luger. - Bombakamra ajtaja bezárt. Minden rendben a kitérő akcióhoz.

- Pilóta, csökkentsd a sebességet -ordította Brake. - Elkapjuk ezt a szarrágót. Houser azonnal reagált, a turbinákat alapgázra tette. Ugyanakkor Martin a szárnyféket teljesen kiengedte, ezzel csökkentette a sebességet. A repülési sebesség hirtelen és gyorsan háromszázötvenről kétszáz csomóra zuhant vissza. A faroktüzérállás radarképernyőjén azonnal látszott a boldogító

eredmény. A vadászrepülő pilótája viszont úgy érezte, hogy legrettenetesebb rémálmai kelnek életre.

Az F-15-ös vadászgép sebessége óránként közel kétszáz mérfölddel volt nagyobb, mint az üldözött bombázóé, erre azért volt szükség, hogy utolérve a B-52-est, a lehető legelőnyösebb tüzelőállásba fordulhasson. Most viszont az volt a pilóta érzése, hogy a hatalmas Buff szinte belefagyott a levegőbe. A vadászgép másodpercenként hatszáz yardos sebességgel közeledett a célponthoz. A masszív bombázó képe betöltötte a radarernyőt. A látványtól a pilóta ujja megmerevedett a ravaszon. Szemben vele négy darab ötvenmilliméteres gépágyú vigyorgott.

- Hat óra, két mérföld - jelentette Brake a radarra meredve. - Két mérföld tartva, a fenébe! Egy mérföld, fél mérföld .. Róka-négy! Minden fegyver tüzel. Hívjátok Róka-négyet!

Fent a magasban, jóval a bombázó jobb oldala felett, a megfigyelő

vadászgép egy tökéletesen kivitelezett infravörös rakétatámadás szemtanúja lehetett. Hirtelen történt valami.

Valahonnan a hatalmas bombázó testéből kiugrott a szárnyfék, kinyílt a futómű ajtaja, előbukkantak a futóművek, egyetlen szempillantás, és a két gép közötti távolság szinte a semmivel lett egyenlő. A szemlélődő pilóta arra gondolt, hogy ez lesz az első légi összeütközés, amit lát. Az utolsó pillanatban azonban társának sikerült a bombázó hasa alá buknia, az F-15-ös alig háromszáz lábnyi magasságban húzott el Wyoming hegycsúcsai felett. És végig kísérte a Buff ötven milliméteres puskája, könnyen el lehetett képzelni, amint a három inch hosszú lövedékek az F-15ös mennyezetébe és az üzemanyagtartályba csapódnak; a vadászgép millió

darabkára szakad, és lezuhan a zöldellő hegyoldalra.

- Fox-négy, Fox-négy, Szablya három-három, Glasgow. -Martin a találat ellenőrző támaszpontot hívta.

- Vettem, Három-három. Továbbítjuk Fox-négynek. - A támaszpont fiatal operátora csodálkozva nézett felettesére.

- A szent szarra mondom - hápogott a veterán tiszt -, az a Buff éppen most lőtt le egy átkozott F-15-öst.

- Kacsavadászat, az igaz, főnök, csak azt szeretném tudni, ki lő kire? csuklott a fiatal operátor.

- Mindegy most már-mondta magának a pilóta a másik F-15-ösön, és felkészült a bevetésre. Most ő fogja lerohanni a B-52-est, persze azért tisztességes távolságot tart, mert tudta, nagyon jól tudta, hogy a fegyverek csöve most őt keresi.

Luger és McLanahan még a nyolc hajtómű robaján át is tisztán hallotta a védelmi legénység hangos örömujjongását.

- Egy lent van, egy meg mindjárt lent lesz!

McLanahan kézzel átállította az automata offset egységet, hogy célbavegye a Bravót, megnyomott egy kis gombot a bal combja melletti műszertartón. Beleszólt az interfonba. - Pilóta, “Bomba" állásban vagyok. Vidd középre. Kiverjük belőlük a szart is. Dave, ellenőrizd a kapcsolóimat.

- Megvan - válaszolta Luger. összevetette a számítógépes visszaszámlálást az óráján mért idővel. - Az órám szerint két perc van a kioldásig:

- Megegyezik a repülésirányító indikátorral -jelezte Houser. Martint figyelte, aki óvatosan normál repülési irányba fordította a B-52-est.

- Pilóta, a vadászgép két órán van, öt mérföldre - jelentette Hawthorne. Féket jobbra.

- Radar? - kérdezte Houser. - Azt is elfordítsam? Ez most a ti játékotok.

- Egy pillanat - szólalt meg McLanahan. - S.O.B-k zavarják a képernyőmet

-. Annyira közel hajolt az ernyőhöz, hogy az oxigénmaszkja szinte súrolta a képernyőt, szerette volna finomítani a keresztszál állását. Luger el nem tudta képzelni, hogy láthat társa bármit is a villogó csíkok és pöttyök között. McLanahan elégedetten felkiáltott:

- Rajta, menjünk rá.

- Fék jobbra - kiáltotta Houser. A hatalmas bombázót harminc fokkal jobbra fordította, de olyan hirtelen, hogy a navigátori kabinban a kártyák, térképek őrült táncba kezdtek.

- Vadászgép tizenkét órán - mondta Hawthorne. - Gyorsan egy órára tart... már majdnem két órán van...

- Nem tarthatjuk sokáig ezt a kanyart, EW -jegyezte meg Martin, a másodpilóta. - Ennél a bombázónál a folyosó csak két mérföldes.

- Vadászgép három órán - ordította Hawthorne. Aztán, mintegy a másodpilóta figyelmeztetésére válaszolta - Fékezz balra. Tüzérek, álljatok készen az AI-ra, öt órán.

- Vettem, EW - válaszolta Brake.

- Hozd középre az FCI-t, pilóta - kérte Luger. - Közelítünk a száz TG-hez.

- Stimmel - jelezte Houser.

- Pilóta, gyorsíts, ha lehet - mondta Brake. Houser felhúzta a karokat. - Állj készen a hirtelen sebességcsökkentésre.

- Majd ha a bomba már kint van - mondta Luger.

- Radar? - érdeklődött Houser. - Te jössz!

- Olyan lassan gyorsíts, amilyen lassan csak lehet - kérte McLanahan. - Ha túl hamar rohanunk előre, összezavarodik a ballisztikám, nem is beszélve Dave drágalátos órájáról, és a biztonsági időtartalékról. Még a végén megharagszik ránk.

- Várakozom - vigyorogta önelégülten Luger az oxigénmaszkja mögül.

- Pilóta - kiabálta Brake. - Vadászgép hét órán, négy mérföld, nyolc órára tart. Fék balra.

- Úgy legyen - jelentette ki McLanahan. Houser harmincöt fokos kanyart írt le. A húszéves bombázó tiltakozva sivított.

- Vadászgép hét órán... haton. Pilóta, fordulj ki, és hozd középre az FCI-t - mondta Brake.

A bombázó kivágódott, lassan jobbra fordult, amíg a repülésirányító

indikátor vékony tűje középre nem állt. Luger a számítógépet figyelte, és az egyetlen piros, figyelmeztető fénypontra mutatott. '

- A Doppler függő állásban van - kiáltotta. A Doppler az a rendszer, ami a bombázó számítógépét a földsebesség és a szélirány, adataival ellátja - nélküle a számítógép használhatatlanná válik, mert hamis információt ad az irányító és kioldórendszereknek.

Luger megpróbálta visszatekerni a Doppler kapcsolóját - ki-be kapcsolgatta, hogy a gép visszaállíthassa magát, de hiába. - Pilóta, azt hiszem a Doppler kifingott. Az FCI-t ne vedd figyelembe. Radar, ki kell másznunk a

“Bombázó" utasításból.

- Azok a rohadt vadászgépek - közölte Martin az egész világgal. Luger magasra emelte a stopperjét.

- Még hetven, másodpercünk van a kioldásig. Pilóta, tartsd a sebességet. Luger már épp belekezdett volna az alternatív bombázás, vagyis az atomtámadás ellenőrző listájának felolvasásába, de társa már fejből mondta a tételeket, közben a számítógépet lekapcsolta a bombázóról, és a bombázó

irányítóról. Most kizárólag a vizuális segédeszközökre, Luger stopperjére, a megadott irányra és a radarképernyőre támaszkodhattak, így kellett bombázniuk. Nem a számítógép fogja a bombakioldó impulzust eljuttatni a bombakamrába, hanem McLanahan, azzal, hogy megrántja az “uborkát", a bombakioldó kart.

- Kamraajtók nyílnak, fiúk - mondta McLanahan. - Alternatív ellenőrzést befejeztem. Dave, ellenőrizd a kapcsolóimat, ha lesz rá lehetőséged. Hol a kávéscsészém?

- D-kettő kapcsoló - mondta Luger, hogy emlékeztesse McLanahant a manuális bombakioldó “uborkára". Luger kesztyűs ujjai végigszáguldottak a SRAM számítógép paneljén, átprogramozta, hogy a legfrissebb helyzetmeghatározást adja amikor a B-52-es a cél fölé repül.

- Miért most kellett ennek velünk történnie? - kesergett Luger. -Most majd hivatalosan bocsánatot kell kérnünk ezektől a nyamvadt vadászoktól.

- Nyugi, nav, nyugi - hűtögette McLanahan. Kényelmesen hátradőlt a katapult ülésben, és elégedetten vigyorgott. Aztán hirtelen, minden kártyát, cetlit, papírlepedőt, könyvet félresöpört.

- Hé, mi a fenét csinálsz - kiáltott át hozzá Luger.

- Semmit bajtársam, semmit - vigyorgott McLanahan. - Minden nagyszerű.

- Akarod, hogy bekapcsoljam a távolság-koordináló integrátort? -kérdezte izgatottan Luger, és sürgősen kikapcsolta az ejtőernyő biztonsági hevederét.

- Ne - válaszolta McLanahan, és meglazította a sisak szíját. - Ne izzadj, és maradj bekötve.

- Mi lenne, ha jól belerúgnál abba a stabilizálóba, he? A francba azokkal a vadászgépekkel. Elbasszák nekünk az egész versenyt, még majd miattuk nem nyerünk..

- Hűtsd már le magad, nav -felelte McLanahan.

Luger rápillantott. Megőrült a pasas? Itt állnak, vagyis repülnek, bombabevetésre készen, egy lerohadt Dopplerrel, és McLanahan még csak rá sem nézett arra a nyamvadt radarképernyőre, amióta a számítógép bemondta az unalmast.

Végre. McLanahan a radarképernyőre pillantott, nemtörődöm képpel figyelte. - Öt jobbra, pilóta - mondta. - Nav, mennyi az idő az órádon?

- Hatvan másodperc - válaszolta Luger. Még mindig hitetlenkedve bámulta a társát.

- Oké, felejtsd el. Legalább hét másodpercet téved. Csökkentem a kioldási távolságot, és irányt módosítok. Vonj le hét másodpercet az órádból, tudod, hátha kialszik a radarképernyő, vagy valami hasonló marhaság történik. - Újra a képernyőre pillantott. - Pilóta, még néggyel jobbra.

- Már hét fokkal eltértünk az eredeti iránytól - jelentette Luger.

- Nem kell aggódni - válaszolta McLanahan. - Ellenőrizd a kapcsolóimat, és figyelj a rárepülési pontra. Másodpilóta, tudasd, amint látható iránypontot veszel észre. Tudom, hogy ezen a célon nincs sok, de tegyél meg minden tőled telhetőt.

- Megpróbálom, radar-érkezett a válasz. - Eddig semmi.

- Oké - mondta McLanahan. Lugerra mosolygott. - Készen állsz a rárepülésre?

- Igen, de...

- Még kettővel jobbra, pilóta-mondta McLanahan. - Bob, drágaságom, hol vannak azok a vadászgépek?.

Vadászgépek! Luger nem akart hinni a fülének. A társával valószínűleg a legrémesebb dolog történt, ami egy bombázóversenyen előfordulhat, és akkor pillanatokkal a bombakioldás előtt a vadászgépek izgatják.

- Minden tiszta -jelentette Brake.

. - AI radar keres - szólalt meg Hawthorne. - Egy perc, és újra itt lesznek.

- Oké - mondta McLanahan.

- Pilóta, tartsd a sebességet - mondta Luger az interfonba. - Nagyon sodródunk.

- Nyugi, nav - ismételte McLanahan. - Ezt elkapjuk.

- Kilenc fokkal jobbra eltértünk az eredeti útiránytól. - Luger idegesen nézte a saját öt inches radarképernyőjét, aztán a társára pillantott. McLanahan ideoda hintáztatta magát, bal keze az “uborkával" játszott.

- Elvesztettem a vizuális támpontot, radar - jelentette Martin. A legénység hirtelen elhallgatott. Mindenki, kivéve McLanahant.

- Semmi baj, dupla M, azért kösz.

- Radar, én kikerülöm a célpontot - jelentette ki Luger. Egyre messzebb és messzebb kerültek a kitűzött útvonaltól, és McLanahan nem csinált semmit.

- Dehogyis teszel ilyet, Dave -mondta váratlan halkan McLanahan. Feltartotta a hüveklykujját, és Lugerre mosolygott.

-De...

- Ne izgulj, mondtam már. Érzem, hogy sikerülni fog.

Mit tehetett mást, Luger engedelmeskedett. Elismételte a cél koordinátáit, ellenőrizte őket, és felkészült a célpontra.

- Pilóta, azt akarom, hogy épp csak simítsd meg a balra kormányt -mondta McLanahan. Előrehajolt, a képernyőn villódzó több ezer apró pontocskát figyelte. - Egyet balra. Inkább csak felet.

- Fél fokot? - kérdezte Hauser.

- Épp csak érintsd meg - sürgette McLanahan. - Nagyon, nagyon gyengéden

... még egy picit... egy csöppecskét... tartsd. Ez az. Még mindig zéró

sodródás, nav?'

- Nincs Doppler - válaszolta Luger. - A szél és huzat ebédelni mentek. Velük tartott a földsebesség, és a visszaszámlálás. Csak a tényleges repülési sebességgel és az utolsó értékelhető széladatokkal dolgozom. - Luger hitetlenkedve csóválta a fejét. - Mi történik itt? Műsoros estet tart McLanahan? Jézus, nyolc fokkal eltértek az iránytól.

- Oké, semmi baj. Elfelejtettem. Közeledik a kioldás, nav. Állj készen!

Luger McLanahan radarjára nézett. A katódsugárcső karikákat, köríveket közvetített, valami zavarta a vételt. Hogy igazodik ki ezen a barátja?!

McLanahan lenyúlt, megpöccintette a frekvenciairányító gombot, és a képernyő egy pillanatra kitisztult. Elmosolyodott.

McLanahan az ujjai között gyengéden morzsolgatta a D-kettő kapcsolót. - Simogatod azt a kormányt, Gary? - kérdezte.

Hirtelen McLanahan hüvelykje lecsapott, de olyan gyorsan, hogy Luger nem is vette észre. Felvillant a BRIC jelzés, az utolsó bomba is elhagyta a kamrát. Luger magában háromig számolt, aztán a SRAM számítógépen megnyomta az “ACQUIRE" (megtörtént) gombot. Három másodperccel a bombakioldás után a magasság és sebesség épp a cél fölé kell hogy vigye őket - persze, ha McLanahan eltalálta a célt.

Luger legőszintébb döbbenetére felvillant a zöld találat lámpa.

- Elkaptad - mondta.

- Sikerült, srácok - ordította McLanahan.

- Persze, persze - mondta Luger. McLanahan kicsit messzire ment. Nyolc fokkal tértek el az eredeti útvonaltól, és hét másodperccel az előzetes időzítéstől. Ez testvérek között is tízezer lábnyi tévedést jelent. Megszólalt a rádió. Luger lekapcsolta az “Automata indító" gombot.

- Rakéta visszaszámlálás... A kamraajtók nyitva... rakéta kint van. Kettes rakéta visszaszámlálás... kettes rakéta kint van ... Mindegyik rakéta kint van. Az ajtók csukódnak.

- Rakéták kint vannak, ismétlem, rakéták kint vannak - jelentette Martin az ellenőrző központnak.

- Remek volt, fiúk - nyitotta ki a szemét McLanahan. - Nav, most te navigálj. Még lekérem a kioldás utáni adatokat, aztán pissantok egyet. Tüzérek, ne hagyjátok, hogy lelőjenek minket. Éppen most, ezután a tisztességes meló után.

- Menj csak dolgodra, radar - válaszolta Brake. - Olyan biztonságban vagy itt, mint anyád ölelő karjaiban. Vagy Catherine-ben. Válassz.

- Várj egy percet, radar - mondta Houser. - Mielőtt kikötnéd magadat - ami, ha jól tudom, szabályzatellenes, amíg alacsony magasságon vagyunk, de a te kedvedért elnézem - szóval, mi van azokkal a kioldásokkal? Mekkorát vétettünk?

- Nem tudom, talán úgy két-háromszáz lábnyit.

- Csak álmodozz - szólt közbe Martin. - Közelinek látszott, az igaz, de nem ennyire.

- Tényleg, mennyi? - kérdezte újra Houser.

- Minden kanyart, és sebességváltozást figyelembe vettem - jelentette ki büszkén McLanahan. - Csak arra vártam, hogy a Doppler kipurcanjon. Tudtam, hogy megteszi.

- Sokáig tartod magadban a sört - mondta Martin.

- Kösz a bizalmat, Duplaem - vágott vissza McLanahan,-De sajnos igazad van -. Lugerhez fordult. -Te mit gondolsz?

- Hát, szerintem, kicsit távolra ment...

Martin elnevette magát - Vissza akarod hívni, radar? Telitalálat volt - komolyodott el Luger. - Zéró-zéró. Tökéletes. Jobb, mint a többieké. Nem tudom hogyan, de ez történt.

Szovjetunió, Kamcsatka-félsziget, Kavaznya légtere

A légierők főparancsnokságának éves bombázóversenyének színterétől mintegy kétezer mérföldre egészen más jellegű dráma játszódott le - ezúttal az érintett legénység komoly árat fizetett a belépőért. Két felderítő eszköz, az egyik a huszonkétezer-háromszáz mérföld magasságban Föld körüli pályán keringő U.S. Alpha Omega Kilenc műhold volt, a másik az U.S. RC135-ös felderítő repülőgép, negyvenezer láb magasságban; röppályájukból következően csak néhány másodperc, és

a golyóbis azonos területe felett szállnak el. Az RC-135-ös fedélzetén tizenkét férfiból és nőből álló legénység utazott. Megsértették a szovjet légterét, hogy adatokat gyűjthessenek arról a fura radarról, ami már akkor észrevette és követte a gépet, amikor az még száz mérföldre járt a szovjet partoktól. Japánból Alaszkába tartottak, éppen hazafelé mentek. Hirtelen minden nagyon világos lett.

Az RC-135-ös fedélzetén a pilóták néhány másodpercig kísérteties narancsvörös fényben fürödtek; a fény szinte teljesen elvakította őket. Az volt az érzésük, mintha egy atomreaktor kellős közepébe kerültek volna. Minden porcikájuk felforrt, szinte szétolvadtak, a bőrük ragacsos és tapadós lett.

Amikor a fény eltűnt, a kabinban teljesen sötét volt. A telepekről működő

műszerjelzők és apró lámpák fénye halványan pislákolt, de egyébként minden kiégett. A motorok hangja is halkulni kezdett.

- Az összes generátor elromlott - jelentette a másodpilóta.

- A kettes, hármas és négyes motort elvesztettük - mondta a pilóta. - Ellenőrzést kérek, gyorsan.

- Legénység, itt a pilóta. Újra beindítjuk a motorokat. Ellenőrizzék az oxigénjüket, jelentsenek minden kabin-és műszersérülést. A részlegek csak kisebb meghibásodásokat jelentettek. A pilóta kiadta a parancsot, hogy kódolt üzenetet küldjenek a SATCOM központnak. Váratlanul az elektronikus elhárító tiszt lépett az interfon-hoz. - Erősödik a rávezető radarjelzés.

A pilóta lenyomta a kormányt, a gép orrát meredeken lefelé vitte. -Az a lövés előbb valami másra irányult, nem ránk, de most mi vagyunk a cél... lemegyünk ezer lábra.

- Pilóta, egyre erősebb a jelzés! - kiáltotta a tiszt - kioltotta a... Soha nem fejezte be a mondatot.

Iszonyú erejű narancsvörös fény zúdult be a gép oldalán és tetején. Leolvasztotta az alumínium borítást, most már semmilyen ellenállással nem találkozott. Pontosan a gép közepébe csapott. Azonnal túlhevítette az atmoszférát, és egy óriási plazmagömböt alakított ki. A robbanás a kétszázmillió dolláros gépet a másodperc tört része alatt ízekre szaggatta. A sugár elérte az üzemanyagtartályt, lángra lobbantotta a párolgó kerozint, és ezzel újabb detonációt hozott létre.

Amilyen gyorsan indult, olyan gyorsan lett vége. A tűzlabda három mérföld átmérőjű lett, éhesen zabálta fel a plazmamezőt, aztán eloszlott a sötét szibériai éjszakában.

Washington, USA

Wilbur Curtis tábornok, az egyesített vezérkar főnöke vigyázzba vágta magát, amikor az Amerikai Egyesült Államok elnöke belépett a Fehér Ház föld alatti Situation Roomjába, abba a terembe, ahova vész-helyzet esetére hívják össze a kormányt. Közvetlenül az elnök mögött. Marshall Brent külügyminiszter, és Kenneth Mitchell, a CIA igazgatója érkezett. Nyomukban egy civilruhás, de katonásan rövidre nyírt hajú férfi lépdelt. Fekete bőr aktatáskát cipelt.

Az elnök kék-piros melegítőben volt. Curtisra nézett, aztán leült a hatalmas, téglalap alakú tárgyalóasztal melletti helyére. Sűrű barna haja csapzott és izzadt volt, a cseppek legurultak a nyakán. Curtis az acélajtóhoz lépett, és személyesen ellenőrizte, hogy jól be van-e zárva.

Az elnök kicipzározta a melegítőjét, és felemelte az előtte lévő telefont.

- Jeff? - kérdezte. - Hozasson néhány vajaskiflit és kávét a Situation Roomba. Azonnal. És nézze meg, nem halaszthatnánk-e el a délutáni költségvetési megbeszélést. Ha nem lehet, értesítsen, és megpróbálok elszabadulni ... mi? Nem, nem tudom, meddig tart - lecsapta a kagylót. Az aktatáskás férfi a szoba távolabbi sarkába vonult, és leült a rádiószekrény elé. Feltette a fejhallgatót, megnyomott néhány gombot a billentyűzeten. Röviden beszélt, aztán a kijelzőkre nézett. Néhány pillanattal később bólintott, és az elnökhöz fordult.

- Tökéletes a kapcsolás, elnök úr - jelentette. -Uram, a helikoptere ötven másodperc múlva landol a déli mezőn. Az egyes légierő készen áll az azonnali felszállásra.

Az elnök nem szólt semmit. A rádiósszekrénynél ülő férfi volt az “asztali foci" felelőse, ez egy aprócska adó-vevő volt, és titkos igazoló kódok, dokumentumok; mindez egyetlen aktatáskában. A táska mindig karnyújtásnyira volt az elnöktől. Váratlan támadás, vagy bármilyen vészhelyzet esetén az elnök azonnal utasításokat adhatott az összes hadtestnek, csak annyit kell tennie, hogy néhány szót gépel a kis hordozható

készüléken. Most, vészhelyzetben, innen a Fehér Házból azonnal kapcsolatba léphetett a világban szétszórtan állomásozó csapataival.

- Rendben, tábornok - mondta az elnök. - Ez a maga bulija. Újabb váratlan gyakorlat? Ha igen, akkor soha rosszabbkor nem történhetett. Épp az első

tornagyakorlatom kellős közepén tartottam, és még....

- Ez nem gyakorlat, uram - válaszolta Curtis. - Pontosan tizenöt perccel ezelőtt kaptuk azt a hírt, hogy az Alpha Omega Kilenc felderítő műholdat elvesztettük....

- Egy műholdat? - kérdezte az elnök. - Ez minden?

- Ez a bizonyos műhold - folytatta Curtis, - nemzetünk elsőszámú

rakétaindítás érzékelő védelmi eszköze volt. Kelet-Oroszország és a Csendes-óceán nyugati partjait figyelte. Ebben a pillanatban uram, a Szovjetunió területének úgy egyötödén egyáltalán nem tudjuk ellenőrizni a földi és tengeri indítású interkontinentális ballisztikus rakétákat.

- Maga bizonyára túloz - mondta Kenneth Mitchell. - Több tucat felderítő

műholdunk van...

- De Kelet-Oroszország felett csak egy - szakította félbe Curtis. -Ezt kifejezetten arra terveztük, hogy figyelmeztessen bennünket az ICBM-ek (interkontinentális ballisztikus rakéta) kilövésére, akár földről, akár vízből, akár levegőből történik. Most nincs ilyenünk, nem is lesz, amíg egy újabbat fel nem küldünk. Ez pedig időbe kerül - Curtis az elnökhöz fordult. - Közben, uram, készen kell állnia, hogy tíz percen belül bármikor evakuálhassuk Washingtonból.

- Miért éppen tíz perc? - kérdezte az elnök.

- Ennyi időnk lenne - magyarázta Curtis. - Tíz perc az az idő, amíg a szovjet ICBM átsuhan az égbolton. Ekkor van tíz perc a rakéta becsapódásáig. Reméljük, hogy ezek a rakéták nem érkeznek Washingtonba, de nem kockáztathatunk semmit.

Az elnök egy kicsit elhallgatott. A csendet az elnök titkára szakította meg, a kávét és a vajaskifliket hozta. A titkár körbejárta az asztalt, és megbizonyosodott róla, hogy mindenki kiszolgálta magát, és hogy az összes csésze tele van.

- Sajnos nem sikerült az összes tanácstagot elérnem, elnök úr magyarázkodott a titkár -, de tovább próbálkozom.

- Semmi baj, Jeff-mondta az elnök. - Hamarosan végzünk. Curtis tábornok megmerevedett. Az elnök, ezt már korábban is

észrevette, sosem vette eléggé komolyan a szimulációs gyakorlatokat. Most valódi veszélyhelyzet van, és még most sem hajlandó időt szánni rá, máris él akar menni.

- Még nem fejeztem be, uram - szólalt meg. - Valamikor ma reggel az orosz partoknál elvesztettünk egy RC-135-ös felderítő repülőgépet. Az elnök behunyta a szemét, a csészéje visszacsúszott a tányérra. -Hogy, mikor? - kérdezte.

- Rutin felderítésen volt, Japánból tartott haza az Eielson légibázisra, Fairbanksba - mondta Curtis. - Letért az útvonalról, hogy utánajárjon egy fura radarjelzésnek, amit a petropavlovszki tengeralattjáró bázis és a félsziget északi csücskén lévő hatalmas kísérleti komplexum között észlelt. A területet egyébként Kavaznyának nevezik.

Az elnök bólintott -Túlélők?

- Senki - válaszolta Curtis. - Japánból épp most érkezett egy kutatócsapat a helyszínre. Az oroszok már ott voltak, de nem találtak semmit.

- Hányan? - kérdezte az elnök. -Tíz férfi, két nő.

- A fenébe! - az elnök jobb kezével finoman dörzsölgette a halántékát. - Mi történt? Minek mentek oda?

- Rutin felderítő őrjárat - válaszolta Mitchell, a CIA főnöke. -Közel mennek az orosz partokhoz, hogy az oroszok rájuk menjenek a radarjukkal, így aztán meghatározhatják a radar helyzetét, azonosítják, és megfigyelik.

- Milyen közel mentek? - kérdezte az elnök. Curtis habozott. -Milyen közel?

- kérdezte újra az elnök.

- Harmincöt mérföldre - válaszolta Curtis. - Amikor elvesztettük velük a kapcsolatot, akkor már kilencven mérföldre voltak a parttól.

- Nos - mondta az elnök -, azt hiszem én is nyugtalan lennék egy kicsit, ha egy orosz kémgép harmincöt mérföldre lenne Washingtontól. - Az elnök Brenthez, a külügyminiszterhez fordult, aki már kitalálta, mit akarhat kérdezni tőle.

- Technikai értelemben nemzetközi légtérben tartózkodnak elnök úr mindaddig, amíg be nem hatolnak a szovjet légtérbe. Viszont az oroszok úgy védik a légvédelmi azonosítási övezetet, mintha saját felségterületük lenne. Ez a szakasz a parttól százhúsz mérföldig terjed.

- Hogy lőtték le őket? - kérdezte Curtistól. A tábornok habozott. -Tábornok!

- Nem ...nem tudjuk pontosan, uram - válaszolta Curtis. Az elnök a tölgyborítású falakat nézte, az volt az érzése, mintha egyre szűkebb és szűkebb lenne a szoba. - Uram, jelenleg még azt sem állíthatjuk teljes bizonyossággal, hogy tényleg az oroszok műve lett volna...

- Nem biztosak benne?

- Semmi módon nem bizonyosodhattunk meg felőle...

- De az isten verje meg tábornok - szólalt meg az elnök, -elvesztettünk tizenkét embert, egy fegyvertelen gépet, és maga nem tudja, hogy ki a tettes!

- Még nincs meg az összes adatunk.

- De a szovjeteket vádolja? - kérdezte Marshall Brent. - Bizonyítékok nélkül?

- Csak az oroszok lehettek - lőtt vissza Curtis -, más nem lehetett.

- Nos, mit szándékozik tenni, tábornok? - kérdezte türelmetlenül az elnök; újabb csésze kávét töltött magának és Brentnek. - Mondja el pontosan, mi történt, de az elején kezdje.

Curtis megköszörülte a torkát. - Uram, az RC-135-ös Petropavlovszktól északra, hatalmas területet figyelt....

- A hírszerzőink már jelentették, hogy titkos fegyverkísérleteket észleltek a területen - vágott közbe Mitchell. - Már kiépítették a védelmi rendszerüket is. Van légikikötőjük, rögzített föld-levegő rakétaütegeik. És abban bizonyosak vagyunk, hogy hatalmas nukleáris erőmű dolgozik a területen.

- Ez még nem biztos, hogy minden - jegyezte meg Curtis. - Az RC-135-ös jelentette, hogy új, nagy hatótávolságú, korai figyelmeztető

felderítőradarokat észlelt a területen, az egyiknek valami fantasztikus ereje van. Akkora, hogy minden sávon zavarta az RC-135-ről érkező adatokat.

- Zavarták az adást?

- Nem zavarták. Interferencia volt. Egy széles frekvenciájú spektrumot egyszerűen kioltottak azzal az egy szem radarral - magyarázta Curtis.

- Tulajdonképpen mi történt ott? - Az elnök kérdése a szobában összegyűltekhez szólt. - Azt akarják mondani, hogy egy új légvédelmi központot építettek ki? Zavaró állomásokat? Vagy mit?

- Van okunk azt hinni uram - válaszolt Curtis -, hogy az oroszok nagyenergiájú anti-műhold és anti-ballisztikus rakéta lézerfegyverekkel kísérleteznek Kavaznyában. Annak a lézernek elegendő ereje volt, hogy megtalálja és megsemmisítse a Föld körüli pályán lévő objektumokat. Uram, attól kell tartanunk, hogy működő lézeres védelmi rendszerük van. Az elnök álla leesett. Gyorsan Mitchellre és Brentre pillantott.

- Jézus Mária - mondta Mitchell, és elkeseredett pillantást vetett a tábornokra. - Ez merő spekuláció. Nincs elegendő bizonyítéka, hogy...

- Maga tudja, hogy azoknak ott milyük van? -kérdezte Curtis.

- Persze - válaszolta a CIA vezetője. - Hatalmas reaktor, nagy légikikötő, megerősített légelhárítás, de semmilyen égbetapadó lézeres védelmi rendszer. Gyanítjuk, hogy milliós fegyverkísérletet hajtanak végre arrafelé. Nukleáris rakétafejek, ideggázok, talán kísérleteznek lézerrel is, hogy majd egyszer nekik is legyen anti-műhold és ABM rendszerük. De hogy működő

rendszerek lennének! Ez egyszerűen lehetetlen.

- Az a radar hihetetlenül erős - mondta Curtis. - Könnyedén készíthettek egy sokkal kevésbé erős radart, amivel légköri célra irányíthatják a rakétáikat. Ez olyan távoli célokat is felismer és nyomon követ, amelyek olyan messze vannak, mint a mi műholdjaink. Harmincezer mérföldre.

- Gyanítjuk. Talán. Esetleg. Becslések.

Az elnök újra az órájára nézett. - Ez minden? Semmi konkrétum?

- Tudjuk, hogy arrafelé gigantikus méretű kutatás folyik -válaszolta Curtis, aki megpróbálta visszaszerezni elvesztett hitelességét. - Megvan a megfelelő

energiaforrásuk, a célkövető és célzóberendezésük. Épp eleget költöttek a komplexumra, hogy most valami látványos eredménnyel rukkoljanak elő...

- Azt is tudjuk - szólalt meg Mitchell -, hogy a hatalmas pénzek ellenére, amit az oroszok a kutatásra költöttek, még mindig húsz évvel elmaradtak, attól, hogy egy olyan kifinomult lézertechnikát dolgozzanak ki, amit a mi megbízható lézeres ABM-rendszerünk ellen bevethetnének.

- És mi hol állunk? - Brent hangjában érezhető kíváncsiság bujkált.

- Legalább tíz évre van szükségünk - válaszolt Curtis. - De már most rendelkezünk működő anti-műholdrendszerrel; a két F-15-ös anti-műhold hadműveleti csapatunk Andrewsben és Tacomában állomásozik. Plusz ott van a Ice Fortress sarki rakételhárító-állomásunk fejlesztése. Ha akarjuk, jövőre bekapcsolhatjuk, és továbbfejleszthetjük kinetikus energiájú ASATrendszerré....

- Az Ice Fortress programot töröltük, ha nem csalódom - jegyezte meg mellékesen az elnök. Hörpintett a kávéjából, aztán Brentre nézett. - Töröltük, ugye?'

- Teljesen, uram - válaszolta a miniszter. Curtishoz fordult. -Remélem, csak egyszerűen nem jutott most az eszébe, hogy az Ice Fortress beindításával durván megsértenénk az első ratifikált leszerelési megállapodást, amit húsz év alatt sikerült a szovjetekkel megkötnünk.

- Most nem az Ice Fortressról van szó - mondta Curtis. - Hanem arról, hogy nem elegendő egyszerűen csak megduplázni a saját technológiánkra szánt költségvetési tételeket, és aztán a szovjetekre alkalmazni a kapott eredményt. Nonszensz azt hinnünk, hogy csak azért, mert nekünk nincs, nekik sem lehet. Az oroszok egészen más játékszabályok szerint élnek, mint mi. Nem kell a kongresszus, a sajtó, a közvélemény, vagy a világ kérdéseire válaszolniuk, Ők aztán nem törölnek fejlesztési programokat, nem zárnak be rakétatelepeket, nem csoportosítják át az embereiket, és egyáltalán nem érdekli őket a költségvetés. Ha nekik most kell egy lézer-védelmirendszer, most fogják elkészíteni. Ha több pénzre van szükségük, húsz százalékkal kevesebb húst, harminc százalékkal kevesebb vécépapírt vesznek, és tesznek a közvéleményre.

- Na de tábornokom - mondta Mitchell. - Én a maga oldalán állok, de a mi információink egyszerűen nem támasztják alá a maga elméletét. Ahhoz, hogy egy olyan lézer-alapú antiműhold-rendszert gyártsanak, ami még a geostacionáríus műholdat is lelövi, ahhoz hihetetlenül fejlett technológiára van szükség. Itt nem olyan rakétát kell eltalálni, ami egy yardnál is hosszabb. A pontos célzás feltétlen és elengedhetetlen ebben az esetben.

- És csak azért, mert mi nem vagyunk erre képesek, a ruszkik sem azok, he, így gondolod, Mitch?

- Jól van, jól van - mondta az elnök. Végigszántott csatakos haján, keményen gondolkodott. - Én csak annyit látok, hogy országunk két komoly szakértője veszekszik, és ellentmond egymásnak. Maga azt mondja, hogy az a komplexum esetleg egy anti-műhold és anti-ICBM lézert rejteget, maga meg azt állítja, hogy nincs meg az ehhez szükséges technológiai fejlettségük. Elnézést, uraim, ha türelmetlen lennék, de nekem ez az egész bolondokházának tűnik.

- Biztosíthatom, elnök úr - sietett megszólalni Curtis -, hogy erről szó

nincsen...

- Mitch, több adatra van szükségünk arról a szibériai telepről -fordult az elnök a CIA igazgatójához. - Meg tudja szerezni?

- Vannak lehetőségeink, elnök úr - válaszolta Mitchel. - Legvégső esetben egy nagyon részletes térképet szerezhetünk a komplexumról. Amint megtudok valamit, azonnal jelentést teszek.

- Jó - az elnök megint ránézett az órájára. - Tábornok, tudomásul veszem, hogy vészhelyzet esetén mennyire fontos biztosítani, hogy sietve távozhassam Washingtonból, de egyszerűen nem hiszem, hogy a jelenlegi helyzet ilyen fokú óvatosságot igényelne. Ma nagyon nehéz nap áll előttem, és nem szakíthatom félbe.

Curtis hitetlenkedve nézte az elnököt. Hát nincs rá mód, hogy meggyőzze, milyen súlyos sérülés érte a nemzetvédelmet?

- Amint lehetséges, mindent meg akarok tudni a légi balesetről. Ha az oroszok nem hajlandók együttműködni, azt is tudni akarom. Légi baleset, gondolta Curtis. Nem zuhanás, nem megsemmisítés, nem gyilkosság. Egyáltalán nem törődik a félelmeimmel.

- Nincs jele, hogy ne akarnának együttműködni, elnök úr - válaszolta nagyon halkan.

- Marshall, szerintem épp itt az ideje, hogy némi nyomást gyakoroljunk az oroszokra. Kezdje az ENSZ-ben. Nézzen utána, nem hívhatnánk-e össze egy rendkívüli biztonsági ülést. Az összes adatot Karmarovra zúdítjuk, aztán majd meglátjuk, mit csinál az orosz. Mondja meg Greg Adamsnak, hogy keményeket üssön. Vádolja meg őket mindennel. Kíváncsi vagyok, mit fog tenni az udvarias kis Karmarov. Lehet, hogy kicsit rugdosni kell ezeket az alakokat, hogy kiderüljön, miben törik a fejüket.

- Én nem tenném, nem “rugdosnám" őket, elnök úr - szólalt meg Brent, aki úgy ejtette ki ezeket a szavakat, mintha bűzölögnének.

- Tegye, amit tennie kell - válaszolta az elnök, és Curtishoz fordult.

- Wilbur, tényleg nagyon sajnálom, hogy elvesztette az embereit. Sajnos nincs elegendő bizonyítékunk, hogy megvádoljuk az oroszokat. Úgy kell tennünk, mintha baleset történt volna. Túlélők nincsenek, az. oroszok azt állítják, hogy sem a tetemeket, sem a roncsot nem találták meg. És ha megtalálták volna is, semmi adat nem maradt a roncsban. A repülési adatokról nem volt felvétel, igaz? Sajnálatos veszteség.

- A gép jelzéseinek és a megsemmisített műhold jelzéseinek az elemzésével még nem végeztünk, uram - jelentette Curtis. - Amint készen leszünk, jelentek.

- Remek, tábornok. Személyesen nekem jelentsen.

- Szeretnék felhatalmazást kérni, hogy megfelelő választ dolgozhassunk ki, amennyiben kiderül, hogy ASAT és ABM lézer van az oroszok birtokában - vágott gyorsan az elnök szavába Curtis.

- Megfelelő választ? Ez úgy hangzik, mint valami támadási haditerv.

- Tábornok, ez talán túlzás lenne - jegyezte meg Brent. - Nem látom szükségét..

- Várjon! - mondta az elnök. Keményen Curtis tábornokra nézett. -Folytassa Wilbur. Milyen válaszra gondolt?

- Arról beszélek, hogy mit tegyen ez a kormányzat, ha kiderül, hogy a

gyanúm helytálló.

Az elnök megint az órájára nézett, megállapította, hogy már nem lesz ideje kipihenni magát. - Amit most javasol a tábornok, az felkavarhatja a világot, ha egyetlen szó is kiszivárogna belőle. Tudja, hogy közel állunk ahhoz, hogy fegyverzetcsökkentési megállapodást írjunk alá.

- Semmi nem fog kiszivárogni, elnök úr. Csak az irodámban dolgozom az ügyön. Semmi mást nem teszünk, csak összegyűjtjük és elemezzük a kavaznyai anyagokat, megvizsgáljuk a lehetőségeket. Szó nincsen katonai mozgósításról, vagy csapatösszevonásokról.

Az elnök mozdulatlanul állt, nem is válaszolt, elmerült a gondolataiban. Mindenki felugrott. Az elnök elindult. Curtis tábornok kinyitotta az ajtót.

- Felhatalmazom - mondta egyszerűen, amikor elsétált a négycsillagos tábornok mellett. Megállt és Curtisra meredt.

- De ha kiszivárog valami, és ez tönkreteszi a tárgyalásokat, magát teszem felelőssé. Ezt garantálhatom...

Curtis tábornok Brent tábornagyhoz csatlakozott, amikor a Fehér Ház föld alatti kapuja felé tartottak.

- Elvihetem, miniszter úr? - kérdezte, amikor Brent mellé lépett. Brent egy pillanatig habozott, rosszalló pillantással méregette az egyesített vezérkar főnökét. Aztán beletörődő vállrándítás kíséretében bólintott.

- Köszönöm, tábornok - válaszolta. - Andrewsba megyek, el kell csípnem egy diplomatajáratot New Yorkba. - Curtis, a szárnysegédje és Brent bemásztak egy katona-zöld Lincoln Continentalba, és elindultak a hideg washingtoni utcán. A sofőr ráhajtott a várost körülölelő gyűrűre, Curtis pedig intett a szárnysegédjének, hogy húzza fel a vastag biztonsági üveget, ami a sofőrt elválasztotta utasaitól.

- Kemény hét, nem igaz, tábornok?

- Volt már rosszabb is, igaz, jobb is - válaszolta Curtis.

- Tényleg komolyan azt hiszi, hogy van ilyen ö... lézerük?

- Lehet, hogy én csak egy öreg, makacs öszvér vagyok, miniszter úr - válaszolta Curtis, és kigombolta a kabátját -, de figyelek. A titkosszolgálatunk már tíz éve azt szajkózza, hogy az oroszok célkövető és célzó lézeres műholdak fejlesztésén dolgoznak, és nagyon közel járnak az eredményes befejezéshez. Könnyen lehet, hogy az a komplexum Kavaznyában ennek a kutatásnak a betetőzése. Öreg csontjaim úgy érzik, hogy a napokban valamelyik pentagonbeli siheder rohanvást hozza majd az RC-135-ös fekete dobozát, és abban az lesz, hogy az oroszok valami nagy dolgot eszeltek ki.

- Nehezen tudom elhinni - mondta Brent -, hogy az oroszok tényleg elkövetnének egy ilyen támadást. Sok mindent el lehet róluk mondani, csak azt nem, hogy hebehurgyák lennének.

- Hebehurgyák? Nem, nem azok. De ha úgy gondolják, hogy megúszhatják, lehet, hogy megpróbálják - válaszolta Curtis.

- A fenébe is, nem ez lenne az első alkalom, amikor lelövik az egyik felderítőgépünket.

- Azt akarja mondani, hogy már máskor is lőttek ránk?

- A pokolba, hát persze - nevetett Curtis. - Azok a kurvapecérek néha rézlabdával golyóznak. Rakéta célrairányító radarokkal mennek rá az RC135-ösre, mintha rakétát akarnának belelőni. A gép orrát átlövik. Még a rádiónavigációs jeleket is megváltoztatják, hogy hamis navigációs információval lássák el azokat a gépeket, amik partközeiben repülnek. Abban reménykednek, hogy így a felderítőgépek a tiltott zónába keverednek. Ezért nem engedjük, hogy a mi fiaink külső navigációs eszközöket használjanak. Azok a szemetek egész idő alatt hamis üzeneteket és utasításokat sugároznak a nagyerejű adóikon, vagy egyszerűen tönkre zavarják az adást.

- És mi mit teszünk?

- Legtöbbször ügyet sem vetünk rájuk. Amíg betartjuk a szabályokat, és senki nem sérül meg, hagyjuk.. Időnként hivatalos panaszt teszünk, de ilyenkor ők legalább olyan gyorsan, és kétszer olyan vadul visszavágnak. Aztán egy idő után elsimulnak a hullámok.

- De a koreai légitársaság gépe épp azon az útvonalon repült...

- Látja, nem lehet megbízni bennük. Van, amikor komolyan támadnak - Curtis egy pillanatra elhallgatott -, de nézzük, mi történt a mi RC-135ösünkkel - folytatta aztán. - Mindegy, hogy azok a szaros lövedékek mekkora erővel csapódnak be, a legénység nyugodt maradt volna. Ha tényleges támadás áldozatai lettek volna, vagy ha azt hiszik, hogy azok, azonnal továbbítják az adatokat.

- Továbbítják?

- Szovjet radarról gyűjtöttek adatokat, meg más, elektromágneses jeleket fogtak be. Ezeket kódolták, és a számítógép adattárolójába vitték. Ha a legcsekélyebb gyanú is felmerül, hogy valami baj van a géppel, akár azért, mert megtámadták őket, vagy a műszerek meghibásodnak, az adatokat azonnal továbbítani lehet, méghozzá néhány másodperc alatt, a Pentagon műholdjára. Megnyomnak egy gombot, és már ki is röppent. Minden adat. A legtöbb gépnek van már automata érzékelője is, csak köhint egyet a hajtómű, és az adatok már mennek is. A buffer, így nevezzük az adattárolót, rendszeresen átmenti magát a műholdra, persze előbb egy sor bonyolult hibaellenőrző műveletet hajt végre. Ha az RC-135-ös legénysége azt hitte volna, hogy megtámadták őket, megkaptuk volna az adatokat, illetve a vészjeleket. Csak egyetlen pillanatig tartó veszélyhelyzet, pláne ebben az övezetben, arra késztette volna őket, hogy átmentsék az adatokat. De nem ezt tették. Soha nem tudták meg, mi találta el őket.

- Talán orvtámadás - vélekedett Brent. - Egy vadászgép is lelőhette őket anélkül, hogy időben észrevették volna.

Curtis egyetértően bólogatott. - Éjjel, passzív infravörös rakétatámadással, minden bizonnyal. De ez nem látszik valószínűnek. Ezek az RC-135-ösök több száz kommunikációs frekvenciát képesek fogni, különösen érzékenyek a szovjet csapatok frekvenciáira. Ha a legénység bármilyen levegő-föld, vagy föld-levegő utasítást fog, amiben az egyik vadászgépet támadásra küldenek, azonnal mentették volna az adatokat, sarkon fordulnak, és elhúzzák a csíkot. Egyébként nincs az a szovjet vadászpilóta, amelyik ilyet merne tenni, hacsak nem magától a Kremltől kapja a parancsot. Kivéve természetesen, ha a légtérben illegálisan tartózkodó gép maga indít támadást. Mielőtt a koreai gépet lelőtték volna, két órán keresztül tárgyaltak, ezt még Japánban is fogni lehetett. Nem. A legénységünknek fogalma sem volt arról, mi történik velük.

A két férfi hallgatásba burkolózott. Hosszúra nyúlt a csönd. Brent magyarázatot keresett, Curtis pedig csak veszettül reménykedett.

- És akkor mit tehetünk? - kérdezte végül Brent.

- Szart sem tehetünk - sóhajtotta Curtis -, hacsak a ruszkik nem csinálnak valami oltári nagy marhaságot, valami nagyon durvát. Ha odaát új játékuk van, akkor most szórakoztak vele egy kicsit. De ha

tovább játszadoznak, a mi fiatal elnökünk odamegy, és jól elnáspángolja a kis feneküket.

- Valami durvát? -morfondírozott Brent.

- Ezt szeretem én ebben az elnökfiókában - Curtis hangja érzelmekkel telt meg. - Politikus, az igaz, de azért őt is fel lehet bosszantani. Mint amikor még összekötő volt a focipályán - csupa finomság, szép, kecses mozgás, ideoda cikázik, amíg a vonal közelébe nem kerül. Mert akkor aztán eldobja a labdát, és biztosan gólt lő.

Brent Curtisra nézett és megrázta a fejét. - Isten legyen velünk, ha végig kell játszanunk a meccset.

Egyesült Nemzetek Szövetsége, New York

Az Egyesült Nemzetek Szövetsége Biztonsági Tanácsának ülését ezennel megnyitom - jelentette be Ian McCaan, az ENSZ főtitkára, Írország ENSZnagykövete. New Yorkban már este tizenegy körül járt. A tizenöt küldött és szárnysegédeik, valamint titkáraik többsége előtt forró kávé vagy tea gőzölgött. Néhányuknak dühös és fáradt volt az arca. Voltak, aki aggodalmasan figyelték azt a két résztvevőt, akik miatt összehívták a tanácskozást: Gregory Adamsot, az Egyesült Államok követét és Dimitrij Karmarovot, a Szovjetunió képviselőjét.

- Kérem jegyzőkönyvbe venni - folytatta McCaan, akinek kiejtésén erősen érződött az ír akcentus, pedig már két évtizedet töltött az Államokban -, hogy ezt a rendkívüli ülést az Amerikai Egyesült Államok kormánya kérte, hivatkozással a kilences provízióra, azaz katonai erők indokolatlan bevetése területhatárok mentén állomásozó fegyvertelen hajók illetve repülőgépek ellen. A vád tehát a kilences provízió durva megsértése. Az Egyesült Államok delegátusa azt kérte, hogy az ülés zártkörű legyen, csak a Biztonsági Tanács tagjai vehessenek rajta részt. A biztonsági ülésen elhangzottak titkos hanganyaga természetesen minden tagállam képviselőjének rendelkezésére áll. Adams nagykövet úr, kérem részletezze a vádat.

Gregory Adams megigazgatta a mikrofonját, pillantása körbejárta az asztalt, szemügyre vette a másik tizennégy küldöttet. Nem valami fogékony közönség. A szovjet nagykövet kifejezetten unatkozó arccal várakozott. A többiek is hasonló érdektelenséget mutattak; Adams nem volt igazán biztos abban, hogy bölcs dolog-e a jelen körülmények között ilyen sietősen összehívni a tanácskozást. Megigazította sötét szarukeretes szemüvegét, amit azért viselt, hogy idősebbnek lássék a koránál, megköszörülte a torkát, és belekezdett.

- Köszönöm főtitkár úr. November tizenharmadikán éjszaka, két estével ezelőtt, egy fegyvertelen amerikai RC-135-ös felderítő repülőgép rutin járőrúton volt a Kamcsatka-félsziget partjainál. A gép békés gyakorlófeladatot végzett...

- Elnézést, Mr. Adams - Dimitrij Karmarov szólalt meg, és a tolmács fülhallgatóját bal füléhez tartotta. Mosolygott, és angolul folytatta. - A tolmács azt mondja, hogy az RC-135-ös gyakorló úton volt. Szeretném ezt a pontot tisztázni. Ez ugyanazt jelenti, mintha azt mondta volna, hogy kémúton volt?

- A világ minden táján repülnek partközeiben amerikai repülőgépek, különböző feladatokkal, nagykövet úr - válaszolta Adams. - Ez a bizonyos RC-135-ös gyakorló és rutin felderítő úton volt, polgári és katonai műholdas navigációs rendszerek szignáljeleit gyűjtötte.

- Navigációs információ! - A hatvanegy éves Karmarov arca eltorzult a visszafojtott nevetéstől. Teátrális mozdulattal próbálta meg elrejteni vigyorát, és hangos csuklással nyelte le a kacagást. - Navigációs információk... hát ez remek, Mr. Adams. Elnézést a közbeszólásért. - Újabb elnyomott nevetés. A többiek, ha nem is vigyorogtak, de az biztos, hogy Adams egyetlen szavát sem hitték el az RC-135-ös feladatáról. Mindenki pontosan tudta, mire képes az a gép.

- Azt a repülőgépet - Adams hangja most sokkal hangosabban szólt

- megsemmisítették. Váratlanul, figyelmeztetés és minden ok nélkül. Adams újra a küldötteket figyelte, azok kifejezéstelen arccal bámulták.

- Ez, uraim, mindannyiunk légiforgalmára veszélyt jelent. Nem a Szovjetunió légterében történt...

- Téves állítás, Adams nagykövet úr - mondta Karmarov. - A Kommandorszkij-szigeten és az ossorai légibázisunkon lévő légvédelmi radarállomások jelentése a birtokomban van. A dokumentumok szerint az RC-135-ös harminchárom mérföldre közelítette meg partjainkat ...

- A harminchárom mérföld nehezen nevezhető szovjet légtérnek -vágott vissza Adams.

- De igen, a Nemzetközi Polgári Légi Szervezet szabályzata szerint (International Civil Aeronautics Organization, ICAO) annak tekinthető. Tizenhetes paragrafus, egy-harmincegyes fejezet, melyben kimondják, hogy a nyílt óceánnal határos országok légvédelmi azonosító zónája egyszázhúsz mérföld széles. A zónába csak az adott zónát ellenőrző ország engedélyével lehet berepülni. Azt hiszem, bizton állíthatom, a maguk RC-135-öse nem rendelkezett berepülést engedéllyel - válaszolta Karmarov.

- A légvédelmi zónában nem tilos a repülés - válaszolta Adams. Segédje egy papírlapot tolt elé. - Az ICAO szabályzat egy-harminc-hetes paragrafusa szerint, nagykövet úr, az a légi jármű, amelyik engedély, vagy megfelelő

azonosítás nélkül lép be a zóna légterébe azt a kockázatot vállalja, hogy az ország tengeri vagy légvédelme követelheti az azonosítást, a pontos helyzetmeghatározást, repülési magasságot, repülési sebességet és az úticélt. És csak ennyit. Mindaddig joguk van a légtérben tartózkodni, amíg az ország vagy a légvédelem biztonsága számára nem jelentenek veszélyt. És semmi esetre sem lehet lelőni őket.

- Egy amerikai katonai gép, egy akkora gép, mint amekkora behatolt országom légterébe, igenis fenyegeti biztonságunkat, uram - válaszolta Karmarov. - Az okmány pontosan meghatározza, hogy

amennyiben a légteret megsértő gép hadászati gép, és fedélzetén nagyhatótávolságú levegő-levegő, vagy levegő-föld rakétát hordoz, vagy méretéből erre lehet következtetni, akkor a légvédelem rálőhet. -Karmarov egyenesen Adamsra mutatott. - Maguk, és nem mi okoztunk veszedelmet.

- Az RC-135-ös nem képes fegyverszállításra.

- Amíg kormánya nem lépett kapcsolatba kormányommal, ezt a gépet nem tudtuk egyértelműen azonosítani. A kémgépek nem ezen a légifolyosón szoktak közlekedni. Figyelembe véve, hogy az adott területen tevékenységünk, hogy úgy mondjam érzékeny, az a véleményem, hogy a Szovjetunió kormánya meglehetősen visszafogottan reagált.

- Visszafogottan?! - vágott közbe Adams, és azon igyekezett, hogy arca a lehető legnagyobb felháborodást és megbotránkozást fejezze ki. - Maguk megsemmisítették azt a gépet. Lelőtték anélkül, hogy figyelmeztették volna!

Mit számított a fedélzeten tartózkodó emberek élete. Megöltek tizenkét ártatlan férfit és asszonyt. Fegyvertelen gépen, amelyik békés feladatot hajtott végre.

- Figyelmeztetem, Mr. Adams, tartózkodjon az ilyen vad vádaskodásoktól! emelte fel hangját Karmarov. -Visszautasítjuk, hogy bármi közünk lenne az említett gép eltűnéséhez, pusztán annyi történt, hogy felszólítottuk, hagyja el a Szovjetunió jégterét. Amíg a védelmi minisztériumuk nem tájékoztatott minket, azt sem tudtuk pontosan, milyen gépről van szó. És amikor értesültünk a katasztrófáról, azonnal légi és tengeri kutatócsapatokat indítottunk. Nem tudjuk, mi történt a maguk kémgépével. Ne minket hibáztasson, ne az ártatlan szovjet emberekre kenje ezt a szerencsétlen, véletlen légi balesetet.

- Közvetlenül a támadás előtt az RC-135-ös szokatlan célkövető

fénykisugárzást tapasztalt - állította Adams: - A legénység szerint támadásra készülő földi radarbázis célkövető jeleit fogták.

- Akkor mutassa meg nekünk az adatokat - követelte Karmarov. -Azt állítja, ellenséges radar volt. Mi meg azt mondjuk, hogy felderítő radarokkal, és csak azokkal követtük a gépet. Mutassa meg azokat az állítólagos adatokat, Mr. Adams. Szembesítse a vádlottat a bizonyítékokkal, ha tudja.

- Mr. Adams? - kérdezte McCaan, és az emelvényről az amerikai küldött széke felé pillantott. - Be tudja most mutatni a bizonyítékait?

- A legfontosabb bizonyítékokat éppen most készítik elő, főtitkár úr.

- Úgy érti, most dekódolják, átsifrírozzák, átszerkesztik és megváltoztatják?

- Heinrich Braunmüller, az NDK követe savanyú képpel szólt közbe. - A titkosszolgálat adatai időigényesek, nem lehet azonnal bemutatni őket.

- Biztosíthatom, megkapják az adatokat - válaszolta Adams. - Egyértelműen be fogjuk bizonyítani, hogy célkövető radarról van szó, egy olyan erős radarról, ami tucatnyi föld-levegő rakétát képes irányítani.

- Ez durva, alaptalan vádaskodás - ismételte Karmarov, és elkeseredve rázta a fejét. - Nem fogja rávenni a Szovjetuniót, hogy bűnösnek vallja magát ebben a szerencsétlen balesetben.

- Mondja el a tanácsnak, Karmarov nagykövet úr, milyen tevékenységet folytatnak Kavaznyában. Miért olyan fontos? Mi olyan életbevágó, hogy egy fegyvertelen felderítő gépet le kellett lőni a nemzetközi jégtérben?

- Kezd fárasztó lenni, Adams nagykövet - mondta Karmarov. -Utoljára ismétlem, nem tudjuk, mi történt a maguk repülőjével. Kavaznya egy fontos kutatási telephely, és nekem nincs felhatalmazásom, ez a bizottság pedig nem hivatott rá, hogy megtárgyaljuk, mi történik azon területen. Továbbá, és ezt maga is elismerte, a gépük nem nemzetközi járat volt. Viszont betört a Szovjetunió által ellenőrzött légvédelmi zónába. A gép, azaz hogy egészen pontos legyek, a Pentagon katonai vezetői, akik arra utasították a fedélzeten tartózkodó férfiakat és asszonyokat, hogy betörjenek egy másik nemzet légterébe, szóval ők a felelősek a tragédiáért, és nem a Szovjetunió. A gép meg sem kísérelte, hogy azonosítsa magát, nem kért segítséget, nem jelezte a szándékát, nem adta meg a repülési irányát. Azonosíthatatlan gép volt...

- Amit maguk lelőttek! - mutatott ujjal Karmarovra Adams. Úgy döntött, kijátssza az utolsó lapját. - Tudjuk, hogy maguk ott új fegyverekkel, lézerekkel, és más ilyen jellegű fegyverekkel kísérleteznek, nagykövet úr. Akár be is vallhatja. És úgy döntöttek, hogy új játékukat egy fegyvertelen amerikai gépen próbálják ki.

- Maga most a zavarosban szeretne halászni, Adams - válaszolta Karmarov, és Ian McCaanhoz fordult. - Főtitkár úr, a Szovjetunió ártatlan ezekben az alaptalan, kitalált és rosszindulatú vádakban, amit az Egyesült Államok kormánya felhozott ellene. Követeljük, hogy az Egyesült Államok azonnali hatállyal mutassa be az ellenünk szóló bizonyítékokat. Amennyiben ilyen nem áll a rendelkezésükre, és én mélyen meg vagyok erről győződve, vagy ha a bizonyítékok nem pontosak és kielégítőek, és nem támasztják alá

egyértelműen az ellenünk felhozott vádakat, akkor követelem, hogy azonnal ejtsék ezeket, és hivatalos bocsánatkérést kérek Adams nagykövettől, valamint az Egyesült Államok elnökétől.

- Adams nagykövet úr - mondta Ian McCaan - készen áll arra, hogy a vádakat bizonyítékokkal támassza alá?

Adams Karmarovra nézett, aztán a többiek arcát figyelte. Fáradtak és zavartak voltak. - Az Amerikai Egyesült Államok a hét végéig a tanács elé

tárja a bizonyítékokat, a rendszeres ülés...

- Ebben az esetben az Egyesült Államok delegációja feleslegesen pazarolta az időnket - jelentette be Karmarov.

- Adams nagykövet úr, szükségesnek tartom emlékeztetni, hogy a Biztonsági Tanács gyűlése nem a legmegfelelőbb hely egy, a Szovjetunió

elleni vádbeszédre. Továbbá, ha ilyen súlyos, káros, romboló vádakkal illet valakit, akkor a bizonyítékai legyenek kéznél. Meg fogom kérni az ENSZ közgyűlését, hogy vizsgálja ki ezt a váratlan és felelőtlen gyalázkodást, és nézzen utána, hogy nem fordítható-e ez a mocskolódás maguk ellen. Főtitkár úr, kérem az ülés elnapolását.

- Csatlakozom - mondta Braunmüller gyorsan.

Még McCaan, aki pedig régóta az Egyesült Államokat támogatta, és Adams barátja volt, még ő is mérges volt. A Biztonsági Tanács többi tagjai már indulóban voltak, mérges megjegyzések foszlányai hallatszottak, amikor a főtitkár kalapácsa megkocogtatta az asztalt.

Barksdale Légitámaszpont, Boissier City, Louisiana, USA

Bradley Elliott altábornagy, az ünnepség tiszteletbeli elnöke ránézett az ötször hetes gépelt kártya aljára. Mély megdöbbenéssel olvasta a nyertes nevét. Három éve látta el az évenként megrendezett bombázó és navigációs versenyen az elnöki tisztet, de ilyet még nem pipált. A csapat úgy nyert, ahogy senki sohasem még. Azok, akik fogadtak, vagy kristálygömbből akarták megtudni az igazságot, most nagyot fognak nézni. Elliott megvárta, amíg a két rendező elkészül, és a kísérők is a helyükre mennek. Kihúzta magát, és elmosolyodott. Szerencsétlen alakok, mondta magában. Hónapok óta várják a verseny eredményét, és akárki is adja át a díjat, előbb alaposan megtáncoltatja a legénységeket. Rosszindulatú

utalásokkal cukkolja őket, hogy még véletlenül se lehessen sejteni, kit fognak győztesnek kiáltani. Aztán a kísérők, csak azért, hogy továbbfokozzák a feszült várakozást, végigsétálnak a sorok között, megmegállnak egyik vagy másik egység előtt, nem hosszú időre, csak addig, amíg meg nem hallják a győzelemittas kiáltásokat, és akkor tovább lépnek. Elliott büszkén idézte fel, amikor néhány évvel ezelőtt ő állt az emelvényen, és vette át az egységének ítélt trófeát; még most is csontjaiban érezte a hangárt megrengető hangos üdvrivalgást. Régi egysége, az ügyes FB-111esek (Pease Légitámaszpont, New Hampshire), évekig vezették a versenyeket. Most más volt a helyzet. Ma már nem a modern, szuperszonikus csodák vitték el a díjakat. Sokkal többet számított a legénység ügyessége.

- A Curtis E. LeMay Díj - Elliott hangjára hirtelen csend állt be, a közönség némán várt -, azé a bombázó legénységé, legyenek akár a B-52-es, FB-111es, vagy a B-1B fedélzetéről, aki a magas és alacsony bombázás során a legtöbb pontot gyűjtötte össze. Nem árt, ha ismerik a díj történetét. 1948-tól 1980-ig csak Bombázó Díjnak nevezték, akkor Curtis E. LeMay tábornok tiszteletére, aki elévülhetetlen érdemeket szerzett a stratégiai légi hadműveletek terén, róla nevezték el a díjat.

Az elmúlt tíz verseny során nyolc alkalommal a pease-i és a plattsburghi legénység vitte el a díjakat. Volt aki azt gondolta, hogy a megerősített és módosított védelmi-avionikai rendszer segítségével a B-1B

Excalibur végre kiveti az FB-ket a nyeregből - az altábornagy elhallgatott, várta szavai hatását. Aztán ravaszul, titokzatosan elmosolyodott, és a nyolcas légierő parancsnokára, meg a mellette álló FB-111-es legénységére pillantott.

- Az alacsony repülési magasságban kilencvenöt pontos találattal, kilencszázalékos megengedett kárral, és szinte hihetetlen, de a magas repülési szinten kilencvenszázalékos hatékonysággal a pease-i légierő 715-ös Sas bombázó repülőraja rekordot állított fel... Ezen a ponton a hallgatóság iszonyatos ovációban tört ki, a portsmouth-i FB-111-es legénysége tombolt. A “gyorsanégő" FB-111-es legénysége a verseny során végig rettegett a “nehezektől", a B-52-esek pompázatosan új, kifinomult digitális számítógépeitől, és a B-l-esek ha lehet még kifinomultabb, szilárd és megbízható bombavető készülékétől. Az előző

évben egy B-52-es legénysége nyert, és az FB legénysége úgy érezte, idén minden reménységük füstbe megy, oda az elsőség.

Az FB-sek egészen mostanáig nem valami nagy sikerrel szerepeltek annak ellenére, hogy mindig majdnem tökéletes eredményt értek el, az érmeket és trófeákat nem söpörhették be, de most ez a verseny meghozza a régen áhított és megérdemelt díjat. Most minden megváltozik.

Elliott adott még néhány másodpercet az ünneplésre. “Sajnálom fiúk, nem szívesen teszem ezt veletek..."

Felemelte a hangját, hogy túlkiabálhassa a mámorosan ünneplő FB-111-es legénységét. Egyetlen kis szócskával, ami hatásosabb volt, mint az ágyúlövés, lecsendesítette a tömeget, és jó néhány szívet összetört, beleértve a magáét is.

- De az idei Curtis E, LeMay bombázóverseny győztese, példátlan, kilencvennyolc pontos eredménnyel, hét - hét hibaszázalékkal, és alacsony repülési magasságban eddig példátlan, százszázalékos találati pontossággal a... 470-es bombázó repülőraj E-05-ös legénysége!

A győztes repülőraj és barátaik üvöltöztek a gyönyörűségtől. Amikor a nyertes legénység elindult az emelvény felé, a hatalmas hangárban a vesztesek hangos nyögését is hallani lehetett. Olyasfajta nyugtalanság uralkodott a tömegen, mint egy focimeccsen, amikor a vendégcsapat az utolsó pillanatban húszpontos előnyre tesz szert. A verseny eredménye nyilvánvaló volt.

A 470-es bombázó repülőraj E-05-ös legénysége öt éremmel sétált el, csak egyetlen trófeát veszített, de azt meg egy másik B-52-es legénysége nyerte. Volt ugyan még három érem, de azt csak az FB-111-esek, vagy a B-1B

egységek nyerhették. És ez még nem volt minden. A 325-ös bombázó

század, ennek az egységnek volt része a 470-es raj, a KC-135B üzemanyagszállító és légi-utántöltő egységgel még három érmet nyert, és megszerezte a Doolittle Trófeát. A végeredmény nem volt kétséges. Ha nem a hadseregről lett volna szó. a hangár kiürül, mire a végső, nagy győzelmet jelképező díjat, a Fairchild Trófeát odaadják az összesített nyertesnek. Patrick McLanahan és a legénysége, a tisztek és a meghívott vendégek az ünnepség után még egy jó órát az emelvényen maradtak, fényképezték őket, interjúkat adtak a katonai és polgári újságíróknak, megmutatták a díszasztalon csillogó serlegeket és győzelmi kupákat. Edward Willer ezredes, a század vezetője és Ashland altábornagy, a tizenötödik légiegység parancsnoka, Wilder főnöke, egymás után a magasba emelték a tízgallonos Fairchild Kupát, miközben vagy egy tucat fényképész kattogtatta a masináját, hogy a lehető legjobb szögből kapja le a győzteseket. Csak két ember maradt távol a hangár elejében ünneplő tömegtől. A hangár emeleti részén, egy félreeső szobában Elliott altábornagy számítógépes leporellókat olvasott, a mellette álló civilruhás férfi pedig hitetlenkedve rázta a fejét.

- Egy B-52-es nyerte meg a versenyt -csodálkozott Andrew Wyatt ezredes. - Alig tudom elhinni. Vagyonokat költöttünk az avionikai fejlesztési program keretében a B-1-esekre, a védelmi rendszerfejlesztés során az FB-11 lesekre, és akkor egy ilyen kályhacső, mint ez a B-52-es, ami már akkor, amikor én harminc évvel ezelőtt beléptem a hadseregbe, elavult volt, ez nyeri meg a versenyt. Hihetetlen.

- Jó a legénység. És itt csak ez számít - válaszolta Elliott. Abbahagyta az olvasást, és a papírokat átadta Wyattnak. Az gyorsan átszámolta a lapokat, és a paksamétát az aktatáskájába tette.

- Azt reméltem, hogy az FB-11 l-es győz-mondta Elliott -, de ez volt az első évük a megváltoztatott AMP fegyverszállító-rendszerrel, és attól tartok, a szoftverrel még kisebb gubancok vannak.

Wyatt bólintott. - Mi lenne, ha ellátogatnánk a nevadai fura farmodra? A tábornok izgatottan lesi, hogy a kutatási és fejlesztési központodban talál-e magának valami játékocskát.

Elliott mosolyogva bólintott. -Hát persze, ezért is nevezzük Álomországnak. Néhány pillanatra lenéztek a hangárban ünneplőkre, aztán Elliott megköszörülte a torkát.

- Mi történik, Andy?

Wyatt ezredes gyorsan körbepillantott, megállapította, hogy ez nem az a hely, amit biztonságosnak lehetne nevezni. - Ne itt, uram -válaszolta halkan.

- De Curtis tábornok nagyon izgatottan várja a találkozást. Nagyon izgatottan. És, hm, nem hivatalos minőségben.

Elliottnak összeszűkült a szeme, s a vezérkari főnök ifjú szárnysegédjére pillantott. - Hogyhogy nem hivatalos minőségben?

- Magánlátogatásra gondolt - válaszolta Wyatt. - Civilben. Néhány ötletre lenne szüksége, és némi segítségre.

- Miben?

- Ezt majd elmagyarázza, ha személyesen találkoznak, uram -válaszolta Wyatt. Eiliott idegesen hunyorgott.

- Ajjaj, a szokásos titkolózás - mondta Eiliott. - Rendben, rendben, holnapután. A legénységi létszám a minimum legyen. Királyi utazás, de ne legyen királyi fogadtatás.

- Azt hiszem pontosan érti miről van szó, tábornok - mondta Wyatt. Kezet nyújtott. - örülök, hogy újra találkoztunk.

- Ezzel én is így vagyok, Andy - válaszolta Eiliott, és barátságosan megrázta a szárnysegéd kezét. - Visszatér valaha is az ezredéhez, vagy kielégíti, hogy a tábornok kedvenckéje legyen?

Most Wyatton volt a sor, hogy bosszús legyen. A régi Elliott - féle kedvesség és udvariasság. Egyenesen a célba talál. - Nem, sokkal jobban lekötnek a feladataim, mint azt valaha is gondoltam volna. Egyébként is, ez a vadászélet a fiatalabbaknak való.

Eiliott arca elsötétedett. - Nos, ha maradni akar, szívesen látjuk, ezredes. Az alelnök néhány órán belül itt lesz. Végül is, ma van a stratégiai repülősök nagy napja. A jelen levő hölgyek évről évre csinosabbak lesznek.

- Ismeri Curtis tábornokot, uram - válaszolta Wyatt. - Ha vacsora előtt nem érek Washingtonba, szerencsésnek mondhatom magam, ha megúszom azzal, hogy a titkosrendőrségre osztanak be. De azért köszönöm. - Wyatt elsietett. Eiliott lement a nagy hangárba. A B-1B Excalibur hatalmas modellje előtt Patrick McLanahan kapitány álldogált magányosan, kezében egy söröskorsót szorongatott. Nem volt nehéz felismerni, a fiatal bombázó majd egész délután az emelvényen állt, hogy átvehesse a díjakat. Eiliott néhány másodpercig csendben figyelte McLanahant. Miért van az, hogy a jók mindig ilyenek? Magányos farkasok. Túl hevesek. A SAC, a stratégiai légierők főparancsnokságának legjobb bombázója, az sem kizárt, hogy a világ legjobbja, itt áll egyedül és azt a nyomorult modellt bámulja. Hátborzongató.

Eiliott most alaposabban szemügyre vette. Lehet, hogy nem is annyira tökéletes. A csizmái piszkosak. A sálja sehol. A repülős zubbony a hasáig nyitva. A haja túl hosszú. Iszik a katonai parádén. Durván megsért vagy egy tucat szabályzati pontot. Vissza kellett fognia magát, hogy ne menjen oda, és ne tolja le alaposan ezt az alakot.

Azért odalépett a fiatal tiszthez. - Ezzel győz legközelebb, McLanahan kapitány?

McLanahan megfordult, ivott egy kortyot és nyugodtan végigmérte Elliottot. Ez olyasmi volt, amihez az altábornagy nem szokott hozzá. Semmi jele nem volt a szokásos pániknak, pedig ez gyakori, ha valaki szembekerül egy háromcsillagos tábornokkal; semmi dadogás, semmi túlzottan bőbeszédű

köszönés, semmi amolyan férfias kézrázás.

Egy pillanattal később McLanahan elmosolyodott, és kinyújtotta a kezét. - Helló, Eiliott tábornok. - Visszanézett a B-1B Excaliburra. -Hogy ezzel?

Nem. Túl fejlett a technikája, legalábbis nekem.

- A legtöbb fiatal B-52-eses sorban áll, hogy B-l-re juthasson -jegyezte meg Eiliott tábornok.

- De nem én - válaszolta McLanahan. A sarokban lógó régi, avítt B-52-es modell felé intett. - Az az én babám -. Jóindulatú vigyorral folytatta. - Sajnálom ezt a dolgot. Azok a fiúk idén nagyon kemények voltak.

- Kösz. Biztos vagyok benne, hogy az F-111-es jövőre bejön. Egyébként a legjobbaktól kaptak ki. - A fiatal tiszt nem válaszolt.'

- Patrick, maga azt mondja, hogy a B-52-esen akar maradni? - kíváncsiskodott Elliott. - Miért? A századfordulóra úgyis a B-l-esek veszik át a helyét.

McLanahan hallgatott egy darabig, elgondolkodott, mielőtt válaszolt volna. - Nem tudom. Azt hiszem, amikor az emberek meglátnak egy új gépet legördülni a szalagról, azt hiszik, hogy a régebbiek ettől máris történelmi darabok lesznek. - Kortyolt egyet a sörből. - Kicsit korán temették el a B-52est. Van benne még fantázia. Elliott felhúzta a szemöldökét. Ezek az ő gondolatai. - Az öreg csatalovak még nagyot tudnak rúgni - válaszolta.

McLanahan elmosolyodott, -ön tudja, uram.

- Nos, újra csak gratulálni tudok, Patrick. A Fairchild Trófea; a Bombázó

Trófea, úgy látszik maga legyőzhetetlen.

- A legjobb legénységgel dolgoztam, tábornok - válaszolta a kapitány. Lenyelte a maradék sört, és összegyűrte a papírpoharat. -Keményen dolgozunk, és még keményebben bulizunk. Mennem kell.

- Később még benézek - mondta kézrázás közben Elliott. - Akkor kicsit többet beszélhetünk a kivénhedt bárkáról.

- Ahogy gondolja, tábornok - McLanahan a legénysége után sietett. Nem valami előírásos alak, gondolta Elliott. Aztán elmosolyodott, mert eszébe jutott a harminc év előtti fiatal pilóta, akiről ugyanezt lehetett elmondani. Már olyan régen lett volna? Elliott megcsóválta a fejét, ő is, mint a B-52-es, mára már műemlék lett. És csak reménykedni tudott, hogy belőle sem halt még ki a harci szellem.

A Stratégiai Légierők Giant Voice bombázó és navigációs versenyközpontja egy hatalmas hangár volt, természetesen átalakították; volt benne díjkiosztó

központ, vendégfogadó részleg; mindezt csak egyszer egy évben, csak ezen a díjkiosztó ünnepségen használták. A hangárt tucatnyi kisebb iroda és konferenciaterem vette körül, ezek a mai ünnepélyes alkalommal vendégtermek voltak, mindegyik egységnek megvolt a maga szobája, ahol inni és beszélgetni lehetett. Mindegyik szoba más és más jellegű volt, attól függően, hogy mi volt a benne táborozó egység harci feladata, illetve Amerika mely tájáról érkeztek a versenyre.

Az első harci feladat bemenni, és megnézni. A helyet zsúfolásig megtöltötték a katonák és a hozzájuk tartozó, vagy tartozni vágyó hölgyek. Garry Houser legénységének kemény tíz percébe tellett, amíg átverekedték magukat a tömegen, és nagy nehezen eljutottak a vendégtermekhez. A hangár halijában hatalmas tábla mutatta, melyik egység merre található, de ez a térkép szöges ellentétben állt a vigadalom valódi céljával, hogy tudniillik az ember keresse meg a többiek “támaszpontját", de ne csak egyet, hanem lehetőleg mindegyiket még hajnali három, a zárás előtt.

- El sem tudom hinni - mondta Luger, amikor Patrick elért hozzá -, de ez a buli évről évre nagyobb lesz.

Az első állomás a texasi kontingens volt, itt öt szobát nyitottak egybe, hogy megfelelő nagyságú sörözőt alakíthassanak ki. A zsúfolt terem érdeklődésének középpontjában egy hatalmas bika állt, jobb és bal oldalára egy-egy B-1B freskót pingáltak. A bika a terem közepén egy óriási homokosládában állt. A doboz hátsó részénél, amit már félig megtöltött az állat ürüléke, vörösre festett homoksáv volt, rajta a következő felirat:

“Oroszországnak szeretettel: az Excalibur". A bikán egy hatalmas cowboykalap volt, és szorgalmasan ette az elé tett sósropikat, no meg a szénát.

Lugert és McLanahant két jelmezes lány fogadta, azonnal a két férfi kezébe nyomtak egy-egy pohár sört, és egy tányér kaját.

- Honnan jöttetek? - kérdezte az egyik leányzó.

- Amarillóból - válaszolta Luger. - Ez itt Patty, ő kaliforniai, de azért nincs vele semmi baj.

- Egyszerűen imádom Amarillót - vihogott a másik lány.

- Én meg Kaliforniát - mondta az első.

- Akkor - mondta McLanahan, és átkarolta az egyik lány derekát, míg a másik belekarolt - a déli szépségek körbevezethetnének minket ebben a texasi teázóban.

McLanahan bizonytalanul botorkált a régimódi western-kocsma sarkába. Az egyik oldalán egy játék hatlövetű lógott, a nyakában pedig piros cowboykalap. A terem teli volt zajos, hangoskodó katonákkal, volt aki ünnepelt, volt aki tömény bánatát próbálta italba és ételbe fojtani. A bárfiú,

“civilben" az észak-dakotai Minotban állomásozó 5. harcászati légvédelmi repülőraj parancsnoka, türelmesen várta a rendelést, akárkitől is érkezett. McLanahan egyik kezével leemelt a pultról egy hatalmas korsó sört. Elballagott a terem távolabbi sarkában álló célbadobós tábláig, és megszemlélte az eredményt. Öt nyíl, pontosan a parafatábla kellős közepében.

- Egész rendes találat, nem igaz, Berger őrmester? - szólt oda. Az őrmester, aki egyébként berbernek öltözött, elmosolyodott. - A te Brake őrmestered az, aki igazán tud célozni. Ha valaki azt állítja nekem, hogy fényes nappal egy B-52-es lelő egy F-15-öst, hát azt mondtam volna, hogy dilinós a pasas; most viszont küldd ide Bob Braket, fizetek neki egy sört.

- Egészen más lett volna a helyzet, ha élesben megy a dolog -mondta McLanahan. - Harminc mérföldről kiszúrtok minket azokkal a Sidewinderekkel, vagy az AMRAM-mal. Csak akkor vagytok tehetetlenek, ha nem láttok minket -. McLanahan újra húzott a sörből. Éppen ezért nagy játék. - Csak játék, gondolta.

A bárhoz baktatott, talált magának egy üres széket, és nagyon keserves gondolatok jutottak az eszébe. A légierőnél van, na és? Már hat éve. És még soha nem dobott valódi bombát, valódi célra. Minden alkalommal, amikor az ujját az uborka-kapcsolóra szorította, csak betonlabdacs csúszott ki a gépből. Na, nem mintha panaszkodni akarna. Az egésznek az a lényege, hogy a hazáját védi. És ha a haza védelme azt jelenti, hogy különböző

harcgyakorlatokat kell végrehajtania, hát legyen. De muszáj arra gondolnia, milyen lehet, ha az ember élesben játszik, igazi körülmények között. Úgy érezte magát, mint az a tűzoltó, aki az első tűzkeresztségre vár, egyszerre fél és boldog.

McLanahan felnézett a sörből. Egy csinos, civilruhás, barna lány ült le mellé. A társnőjével beszélgetett, annak meg hosszú, szőke haja volt, helyes kis kontyba összefogva. A szőke lány egyenruhája vállapján hadnagyi rangjelzés díszelgett.

- Bocsássanak meg hölgyeim - McLanahan hangja enyhén kásás volt -, de nem érdekli véletlenül valamelyiküket egy parti célbadobós?

A szőke elmosolyodott, a barátnőjére nézett. - Wendy, miért nem próbálod meg? Én sosem tudtam ilyet játszani.

A barna habozott. - Azt hiszem, inkább nem - válaszolta. Egyébként is, milyen esélyeim lehetnének a bombázókirállyal szemben? - Kicsit zavartan nézett McLanahanra, mintha mindaz a dicsőség, amit a férfi aznap szerzett, nem sokat számítana.

McLanahan félreértette a nézést, azt hitte élénk érdeklődés jele, így aztán tovább nyomult.

- Nos, ha én vagyok a bombázókirály, akkor szívesen veszem, ha maga lenne a királynőm. - A lány poharához koccintotta a kancsóját, és tósztot mondott. - Á, hogy is hívják?.. Wendy. Wendyre, a bombázókirálynőre, és az Egyesült Államok légierejére.

Wendy elmosolyodott. -Tudja, én egy független vállalkozó alkalmazásában állok. ECM fékeket gyártunk és ellenőrzünk.

- Nem baj, nem rójuk fel magának - válaszolta McLanahan, és a szőke hadnagyra pillantott.

Wendy egy pillanatra alaposabban megnézte McLanahant, mint aki döntésre készül, aztán felállt, és megigazgatta a ruháját. Kinyújtotta a kezét. - Igazán örülök, hogy megismerhettem, ööö, izé? - McLanahan bemutatkozott. Persze, igen, Patrick. Tényleg örülök, hogy találkoztunk, de most már mennem kell.

Odaintett a szőkének. - Később találkozunk, Cheryl. Ne keveredj bajba, jó?

- Majd igyekszem - válaszolta Cheryl, de volt valami McLanahanra vetett pillantásában, ami azt sugallta, hogy esze ágában sincs betartani ezt az ígéretét. És amíg Cheryl a férfit nézte a söröspohár pereme felett, McLanahan arra az asszonyra gondolt, aki éppen most ment el.

Nevada, Las Vegas, Nellis légierőbázis vadászrepülő harci gyakorlótere, USA

Két nappal azután, hogy véget ért a bombázóversenyt követő nagy ünnepség, Elliott altábornagy és Curtis tábornok kék, “Air Force" feliratú

teherautóban zötykölődtek, csúszkáltak a poros, göröngyös, elhagyatott utakon. Elliotton rövidujjú, olajzöld és drapp foltos katonai gyakorlóruha és kék sapka volt. Curtis viszont dacolt a kora esti száraz, sivatagi meleggel, hagyományos szürke öltönyt és nyakkendőt viselt. A nap csak néhány perccel korábban bukott le a nevadai sivatag szépséges hegyláncai mögé.

- Hihetetlen - monda Elliott, amikor becsukta a kezében tartott szigorúan bizalmas anyagot. -Teljességgel hihetetlen.

- És ezek csak azok a tények, amikben egészen bizonyosak vagyunk jegyezte meg Curtis. - Amit most olvasott, azt hamarosan az ENSZ is ismerni fogja. Véleményem szerint, és ezzel eddig sajnos egyedül álltam, az oroszok már most rendelkeznek egy tökéletesen kifejlesztett, működőképes lézeres védelmi rendszerrel. Ami azt illeti, szinte bizonyos vagyok benne, hogy már hónapok óta működtetik, talán a grönlandi csúcs óta.

- Elképesztő. Lidérces rémálmainkban sem képzeltük volna, hogy az oroszok így leköröznek minket. És most mit csinálunk? Elmegyünk az ENSZ-be? Megkérjük, hogy tiltsák be?

- Ez az egyik lehetőség - válaszolta Curtis és meglazította a nyakkendőjét. A kocsiban nagy volt a hőség. - De felhatalmazást kaptam, hogy két másik válaszlehetőséget is megvizsgáljak - jelentőségteljesen elhallgatott. - Az Ice Fortress az egyik.

Elliott csodálkozott, aztán elgondolkodva bólintott. - Ez bizonyára felkeltené

az emberek figyelmét. De attól tartok, ha igaz, amit a lézer hatóerejéről állított, akkor olyanok leszünk, mint az ülő kacsák a vadász előtt.

- Nem mernének lelőni egy legénységgel megpakolt űrbázist -jelentette ki határozottan Curtis.

Elliott csak a fejét rázta. - Ezt mondja meg a lelőtt RC-135-ös legénység hozzátartozóinak, uram.

Curtis Elliottra bámult, de nem hagyta annyiban. -Az Ice Fortress az más...

- Ha maga mondja, uram - válaszolta Elliott -, bizonyára igaza van, mert még rosszabb. - Egy darabig csendben ültek, aztán Elliott folytatta. - Egyébként nem állították le az Ice Fortress programot? Azt tudom, hogy a Vandenberg ellenőrző központot bezárták.

- Leállították, múlt időben. De nem azért, mert nem volt kivitelezhető, vagy megfelelő. Amiatt a nyomorult egyezmény miatt kellett törölni. Különben nem lett volna aláírás. Nagyon nyugtalanító. A ruszkik nyugodtan lelőhetik az egyik RC-135-ösünket, de mi nem szeghetjük meg az egyezményt. Bárhonnan nézzük, csak mi lehetünk a vesztesek - olyan hangosan ágált, hogy az embernek az volt az érzése, még a száz méterrel arrébb lévő őrbódé

őrszemei is meghallhatták, amit mondott.

- Én semmit nem hallottam a balesetről - jegyezte meg Elliott. -Minden teljesen nyugodtnak látszik.

- Politikailag valóban stabilizálódott a helyzet - válaszolta Curtis. -A Fehér Ház abban reménykedik, hogy majd csak leül a dolog. Biztos vagyok benne, az elnök úszna a boldogságban, ha ez valahogy megoldódik, és az oroszok elnézést kérnek, és fizetnek valami minimális kártérítést. Az elnök nagyon számít arra, hogy Brent miniszter megoldja valahogy a dolgokat.

- De az oroszok eddig nem kértek bocsánatot, és semmilyen kártérítést nem ajánlottak fel, igaz? - Elliott kinyújtóztatta fájdalmasan elgémberedett izmait.

- A pokolba is, hát miért fizetnének? Minden lap az ő kezükben van. Mi, a hadsereg zsebredugott kézzel állunk és nyafogva nézzük, hogyan lövik le az eszközeinket. A Fehér Ház fele nem hisz nekünk. A másik fele meg nem akar hinni -csöpp szünetet tartott, aztán tovább mondta. - Sajnálom az RC135-ös legénységét, Brad. Tudom, hogy régebben velük dolgoztál. Sajnálom, hogy azok az emberek meghaltak.

- Én is sajnálom - jegyezte meg Elliott. - Azok az emberek a munkájukat, a hivatásukat végezték. Keményen gyakorlatoztak, hogy hibátlanul végezhessék a munkájukat. Értelmetlenség volt megölni őket. Kegyetlen és értelmetlen halál. - Elliott a fejét rázta, és megpróbálta elhessegetni magától barátainak kísértő emlékét. - Szóval -folytatta -, az Ice Fortress az egyik lehetőség. És most azért jött ide, hogy lássa, mit tartogatunk még a tarsolyunkban.

- A védelmi minisztérium legjobb húzása volt, hogy magát nevezte ki felelősnek az itteni dolgokért, Brad - mondta Curtis. - Olyan emberekre van szükségünk, akik nem ismernek lehetetlent. Olyanokra, akik hajlandók akár a kongresszussal is bajszot akasztani, de bárki mással is, aki az új ötletek és lehetőségek útjában áll. Most pedig épp arra lenne szükségem, hogy valami újat csináljunk...

- Például vigyük ki ezeket a gépeket - vágott közbe Elliott és kipillantott az ablakon -, és támadjunk.

- Senki sem akar semmit sem kivinni, pláne nem az oroszokhoz -mondta meglepődve Curtis. Aztán elmosolyodott.

- Jézus, Brad, hogy te micsoda alak vagy.

Elliott tábornok visszamosolygott az egyesített vezérkar főnökére, aztán előrehajolt, megkocogtatta a sofőr vállát. - Innen már gyalog megyünk, Hal. Egy óra múlva várjon minket az őrbódénál.

A kocsi hirtelen lefékezett, a sofőr, fiatal alhadnagy, terepszínű

gyakorlóruhában, hóna alatt egy kis Uzival, Curtis tábornok oldalához lépett, és kinyitotta a kocsi ajtaját. A két férfi kiszállt.

- Innen már odatalál, ugye, tábornok - mondta a sofőr olyan halkan, hogy Curtis ne hallhassa meg. - Egyenesen végig ezen az úton. aztán négyszáz...

- Ez az én sivatagom, Hal - mordult Elliott, aztán mosolyogva hozzátette: - Tünés innen, inkább arra legyen gondja, hogy friss kávé legyen az őrbódéban, és ne igya meg mind. A fiatal tiszt szalutált, bekászálódott az ülésre, és elhajtott.

- Íme, Álomország, uram. Dreamland, ahogy mi nevezzük - hajtott fejet Elliott. Széttárta karját, mintha magához ölelné a sivatagot. -Az elképzelésekből itt valóság lesz. Az elméletből gépek. Az önhöz hasonló emberek nemcsak látogatóban járnak errefelé. Azért jönnek, hogy kérdéseikre választ kaphassanak. - Látszott, hogy Elliott agya iszonyatos sebességgel dolgozik. Curtis tiszteletteljes csodálattal figyelte.

- Kavaznya. Keményen védik. Legalábbis a maga elképzelései szerint.

- Ezzel lebecsüli a helyzetet - válaszolta Curtis tábornok. - Abból a kis reptérből komolyan felszerelt, egész évben működő bázis lett.

- Akkor hagyjuk ki az anyahajókat - bólintott Elliott. -Japán északi részétől ezerháromszáz mérföldre, a vízből röppennének elő. Az oroszok már jóval Kavaznya előtt észrevennék az F-15-ösöket. Magának meg valószínűleg két repülőrajra lesz szüksége, hogy áttörjék a védelmi vonalat és eltüntessék azt a komplexumot - Curtisra nézett. -

Bombázókra. Nehézbombázókra. Talán B-1-esekre.

- Mi másra számíthatnék ebből a vén SAC raktárból? - mosolygott Curtis Elliott folytatta. - Nem akarjuk, hogy az oroszok azt hihessék, háborút indítottunk ellenük. Egy bombázó, de a legjobb. Egy magányos lovagnak lenne lehetősége kikerülni a védelmi rendszert. Pláne, egy B-1-esnek.

- Én is pont így gondoltam.

Most Elliott mosolygott. - Nem azért jött ide, hogy fecsegjen, nem igaz?

Azért jött, hogy megszerezze, amit akar. Készpénzzel fizet, és már viszi is. Ár nem számít. Csak az áru.

-Azért szerettem volna megnézni ezt a kis játékországot is, tudtam, hogy magánál megtalálom, amit keresek. -Itt nincsen B-l-es - mondta Elliott. Már az őrbódénál jártak. -

Viszont van valami más. El sem fogja hinni, hogy mi.

- Tudtam, hogy valami show-műsort fog rendezni - mondta Curtis. -Hol a pokolban vagyunk?

- Nevadában, uram - szeme sarkából az eget kémlelte. Erre a tengerésztrükkre még az apja tanította. A szem sarkából jobban lehet megfigyelni a dolgokat, mert a fényreceptorok a szem sarkában sűrűsödnek.

- A semmi közepén. Arra van a Groom-hegység —

mutatott Elliott az alkonyi fényben pompázó horizontra. - Arra meg még éppen látni a Bald-hegységet. A Papoose-hegylánc pedig délre van. A Groom-tó északnyugati sarkában vagyunk.

- Tó, milyen tó? - kérdezte Curtis és belerúgott a homokba.

- Száraz tó - magyarázta Elliott. - Tökéletesen ellenőrzött és megerősített terep. Természetes, és könnyen álcázható három mérföld hosszú kifutópálya.

- Elliott szeme végigpásztázta az égboltot, mélyen beszívta a friss, tiszta, lassan hűvösbe forduló levegőt. - Álomország.

Továbbmentek. Néhány mérfölddel arrébb, a sziklás hegycsúcsok felett váratlanul két fénykéve villant meg, lebukott, aztán újra felemelkedett. Egy pillanattal később dobhártyarepesztő robbanás rázta meg a sivatagot, felkavarta a port, hangosan visszhangzott a völgyben.

- Ez meg mi a fene volt? - kérdezte Curtis,

- A Vörös Zászló hadgyakorlat - válaszolta mosolyogva Elliott. Valószínűleg néhány F-111-es éjszakai terepkövető bevetését hallottuk. Kétszáz láb magasságban, szuperszonikus sebességgel repülnek.

- De olyan közel volt. Mi van, ha...

- Nyugalom - mondta Elliott. - Legalább tizenöt mérföldre vannak innen. Egyébként is tudják, hogy jobban teszik, ha nem repülnék Álomország közelébe. A földtől nyolcvanezer láb magasságban mindenféle-fajta átrepülés szigorúan tilos, akár polgári gépről, akár katonairól van szó. Vagy bármilyen más repülőről. Ha ezt megszegnék, olyan eligazításban lenne részük, hogy azt egyhamar nem felejtenék el, ezt én garantálom. Végre, néhány perces keresgélés után Elliott észrevette az alacsony, halványan megvilágított őrbódét. Curtisszel arra irányították lépteiket.

- Hetente egyszer jövök ide - mondta Elliott, - de még mindig nehezen találom meg ezt a feneette őrbódét.

- Nem hinném, hogy a kopói sokáig hagynák, hogy itt csavarogjunk - állapította meg Curtis.

- Így igaz. Német juhászkutyákat küldenének utánunk, azok aztán visszacipelnének.

Pár perccel később ott álltak az alacsony betonkocka előtt. Elöl egyetlen, golyóálló, dupla üvegfalú ablak volt, egy ajtó, és körbe-körbe számtalan lőállás. Tizenkét láb magas kerítés övezte az épületet. A kerítés tetején ezüstösen csillogó szögesdrót feszült. Az épületből három biztonsági őr lépett ki, teljes fegyverzetben; gyorsan és csendben közrefogták Curtist és Elliottot. Mind a háromnál M-16-os puska volt, gonosz M-203-as gránátvető

lógott a tölténytár mellett. A német juhászt szabadon engedték, az pedig körbeszaglászta a két látogatót. Még egyet szippantott Wilbur Curtis illatából, és pontosan szemben vele leült, épp tíz centire a cipőorrától.

- Ne mozduljon, uram - figyelmeztette a kutya gazdája. - Az igazolványa a belső zsebében van?

Curtis egyszer, nagyon lassan bólintott. Az őr kivette a zsebéből a papírokat, a másik pedig gyorsan és szakszerűen végigtapogatta. -Felemeljem a kezeimet? - kérdezte Curtis.

- A kutya azt mondja, ne mozduljon, uram - szólalt meg Elliott, most az ő

papírjait ellenőrizték. - Bambi több mint hetvenöt kiló, és elevenen kettétépi magát.

- Bambi? - Curtis érezte, hogy egész testében megmerevedik, amikor a kutyára nézett.

- Nem tudtam, hogy fegyver van magánál - mondta Elliott, amikor az egyik őr előhúzta Curtis vállszíjából a kilenc milliméteres automatát. Curtis csak mordult egyet, nem merte jobban mozgatni a száját. A kutyát most Elliotthoz vitték, úgy kellett elhúzni a tábornoktól. Gyors körbeszaglászás, és Bambit elvezették.

A két férfi forró kávét iszogatott az őrbódé előtt, arra vártak, hogy befejeződjön személyazonosságuk ellenőrzése. Curtis az alkonyi fényben egyre nehezebben kivehető tájat kémlelte. A magas kerítésen belül teljes sötétségben vezetett az út a három hangárhoz. Sehol sem volt semmi fény. A nagy hangárok mellett kisebb oldalépületek voltak. Mindegyik hangár szemben lévő oldalából hatalmas, széles rámpa emelkedett az égnek.

- Miért nincsenek itt fények, Brad? - kérdezte Curtis. Már visszakapták a papírjaikat, minden rendben volt, szabadon mehettek tovább a kerítéssel körbevett területen.

- Vannak fények, uram. Infravörös sugarak. Az őröknek vannak észlelőik meg különleges szemüvegük, úgy mozognak, mintha nappali világosság lenne. A sötétség pedig segíti a dobermanokat.

Curtis nagyot nyelt. - Dobermanok?

- Kíséret nélküli őrzőebek, uram. Sokkal hatékonyabbak, ha megengedjük, hogy szabadon portyázzanak, és nagyon elgyávulnak a fénytől. Mindegyiknek kioperálták a hangszálait. Szerencsétlen állatok. Ha észrevesznek valakit, még azt a kedvességet sem adják meg, hogy megugassák, mielőtt a torkának esnek.

Curtis idegesen körbepillantott.

- Most nincsenek kint - nyugtatta Elliott. - Legalábbis nagyon remélem, hogy bevitték őket. Soha nem fogjuk megtudni, mi történt velünk, ha szabadon vannak.

Rövid séta után elérték a hangár hátsó bejáratát. - Egyszerre csak egyet - mondta Elliott. Berregő hangot hallottak, Elliott megragadta a kilincset, kinyitotta a hatalmas fémajtót és belépett. Néhány pillanattal később Curtis ugyanezt a hangot hallotta, és követte Elliott példáját Curtis egy hosszú folyosón állt. A falakat, de még a padlót is tiszta, vastag műanyag borította; Elliott éppen most lépett ki a szokatlan kijárat második részéből. Újabb biztonsági őrök. Alaposan megnézték maguknak Curtist amikor az végigsétált a folyosón, és megállt egy áttetsző műanyag ajtó előtt. Tudta, hogy az a nagy, ágyúszerű műszer őt figyeli, úgy zümmögött, mint a fogorvos röntgengépe. A távirányítású zár berregett, és Curtis belépett a plasztik folyosó második szakaszába. Újabb ajtóval később csatlakozott Elliott tábornokhoz.

- Nos, ez még nekem is új -jegyezte meg Elliott. - Röntgen-szoba. Csak pár napja vezethették be. A beépített szerkentyűket keresi. Egy mikropont nagyságú beépített adó-vevőt is kiszűr. Tudja, amit a fogakba, a körömbe, vagy a belső részeinkbe lehet beépíteni.

- Hm. Nem tudom, mennyi értelme van - válaszolta Curtis tábornok. - Fogadok, az oroszok legalább hat különböző szögből fényképezik Álomországot. Még egy nyúl sem kefélhet nyugodtan a sivatagban, biztos, hogy az oroszok azt is figyelik a műholdjaikról.

- Na - vágott vissza Elliott, - az lehet, hogy minden tevékenységet figyelemmel kísérnek, ismerik az összes biztonsági intézkedésünket, az sem kizárt, hogy épp most készül rólunk a sztárfotó, de abban teljesen biztos vagyok, hogy erről semmit nem tudnak.

A biztonsági tiszt irodájából beléptek a nagy hangár területére. Curtis hangosan eresztette ki a levegőt, de még Elliott is, aki pedig már látta a gépet, végigkísérte átváltozásának minden apró lépését, a büszke várakozás kellemes borzongásával figyelte a hatalmas monstrumot.

- Curtis tábornok, engedje meg, hogy bemutassam az Old Dogot. Az óriási B-52-es tökéletesen fekete volt. Fura, kísérteties fekete, ami mintha elnyelte volna a fényt, szinte figyelmen kívül hagyta a több száz spotlámpa ráirányuló sugarát. A felülete tökéletesen tiszta, sima, mint egy kugligolyó. Az embernek az volt az érzése, hogy a harmincéves szolgálat veteránja valamilyen futurista jelmezbe öltözött.

- Mi a pokol.. -nyögte Curtis.

- Nem ismerte meg, mi? - nevetett Elliott. - Hivatalosan ez egy B-52I modell, de valójában csak egy B-52H, rengeteg átalakítás után. Kétségtelen, egyedi darab. Ezt használjuk a Stealth-típusú technológiák ellenőrzésére, a levegő-levegő rakéták, fegyverösszekapcsolás, számítógépes hardware, szóval mindennek a tesztelésére. Tökéletes állapotban van. Ha akarja, most azonnal elindul. Először Stratofottress volt a neve, de a legénység átkeresztelte Megafortressre, majd maga is meglátja, miért. Hadd vezessem körbe.

Curtis Elliott nyomában lépkedett. Alaposan megfigyelhette, milyen változások történtek a nehézbombázó külsején. Hosszú, tűhegyes az orra, a pilótafülke ablakai éles szögben záródtak.

- Új típusú orr, Brad? - mondta Curtis. - Nem túlzás ez?

- Minden lehetséges tényezőt figyelembe vettünk ennél a gépnél -válaszolta Elliott. -Csodálkozna ha tudná, hogy a hosszú, hegyes orr, a hegyes üzemanyagtartály, az áramvonalas pilótafülke-ablak, a finomra csiszolt selymes külső, és az, hogy nincs külső tv-illetve infravörös kamera, mennyire növeli az elérhető maximális sebességet. Az átalakítások előtt ennek a gépnek a limitált Mach sebessége 0,8 volt, most pedig 0,96. És éppen olyan kényelmes alacsony repülési magasságban, mint a sztratoszférában.

Curtis megsimogatta a gépet. - Milyen fémből van? Üvegszálas? Nem alumínium. Mi ez?

- Radarsugárzást elnyelő acélrost - válaszolta Elliott-üvegszál és karbonacél keveréke. Erősebb mint az alumínium, de úgy ereszti át magán a radarsugarakat, mint a műanyag. Persze azért nem láthatatlan, sajnos. De ez is csak idő kérdése. Ha harminc vagy negyven mérfölddel közelebb kerülhetünk a célhoz anélkül, hogy észlelnének minket, már akkor megérte a fáradságot. Ha egy ellenséges vadászgépnek tíz vagy húsz mérfölddel közelebb kell repülnie, mielőtt biztonságosan bemérne minket, ez csak a mi esélyeinket növeli. Elsőnek lőhetünk, és mi kapjuk el őt, nem pedig fordítva, sőt még túl is éljük. Éjjel ez a speciális fekete fényelnyelő festék aranyban éri meg a súlyát. Éjjel ez a gép a puszta szem számára gyakorlatilag láthatatlan. Nyugodtan elhúzhat egy Megafortress mellett, és az nem fogja észrevenni. - Elliott elmosolyodott amikor körbejárták a hegyes orrot. - Arról nem is beszélve, hogy ez a fekete festék pokolian rosszindulatú külsőt kölcsönöz neki.

Curtis hirtelen megállt.

- Ez nem... a fenébe is, most tényleg csináltak valamit, Elliott. A szárnyakhoz kapcsolt üzemanyagtartályok és a fedélzeti hajtóművek közé

hosszú konzolt feszítettek. Mindegyikhez hat darab hosszú, irányított rakétát rögzítettek.

- Gyönyörű, nem igaz? - kérdezte Elliott. - Közép-hatótávolságú levegőlevegő rakéták. Radarirányítású, terminális infravörös és zavarelhárító

vezérléssel. Huszonöt mérföldre visz. A támadóradart átalakítottuk, most irányító radar, a Scorpionokra gondoltuk őket.

- Scorpion, de a pokolba is, hiszen az első vonalbeli vadászgépeken sincsen Scorpion. Egyelőre - motyogta Curtis.

- De én SAC bombázókra raktam őket, uram - magyarázta Elliott. - És a maga B-l-eseire is kerül belőlük. Egyébként mindegyik szárnyra egy-egy háromezer gallonos külső üzemanyagtartályt helyeztünk a szokásos ezerötszázas tartály helyett. Ezenkívül hasadó acélszálas bombaajtót szereltünk be, ezek könnyebbek, és áteresztik a radarsugarakat. Mindjárt meglátja, miért hasadó. Sok olyan hely van ezen a vadállaton, ahol a radarsugár egyszerűen átúszik a testen, és egyáltalán nem verődik vissza. A B-52-esek radarkeresztmetszete nyitott bombaajtókkal megduplázódott, de most már nem ez a helyzet. Ha ezt a technológiát a B-l-esre átvisszük, ahol a radarátmérő ugye fele a B-52-esének, akkor a gép gyakorlatilag láthatatlan lesz.

Most a gép fura, szinte felismerhetetlen farokrészénél álltak.

- Kihagytuk a hagyományos horizontális és vertikális stabilizálókat, helyettük rövid, V-alakú összeillesztést alkalmaztunk. Az összes vészjelző

műszert és a hátsó zavaró antennákat beépítettük a farokrészbe. De ez nem minden, mert melléjük egy infravörös távolferderítő és előrejelző rendszert is beillesztettünk, ez a levegő-levegő rakétairányítókat hátulról is észreveszi.

- Levették a farokfegyvereket? - mutatott Curtis a gép végére. -Nincs óriás Gatling-géppuska, mint a H-modelleken?

- A farokfegyverzet elavult - jelentette ki Elliott. - Még a radarirányítású

Gatling sem elég hatásos a pillanatnyilag feltételezett szovjet fegyverekkel szemben. A pokolba is, a mai orosz védekező fegyverek között van olyan, amelyik egy ötven milliméteres bombát is kettészel.

Curtis közelebbről is megszemlélte a farokrészt. - Ott van valami. Valami tűzvezető radar, az biztos. És még? Lángszóró, vagy mi az ördög?

- Akna - válaszolta Elliott. - Légi akna. Ott, az a beépített ágyú harminc centi hosszú, szórógolyós repeszrakétákat lő ki. A Megafortress hátsó

tűzvezető radarja nyomon követi a rakétát is, meg a vadászgépet is, és irányító jeleket közvetít a rakétának. Amikor a vadászgép és a rakéta közötti távolság körülbelül kétszáz lábnyira csökken, a tűzvezető számítógépe robbantja a rakétát. A detonáció több száz yardnyi távolságba apró

fémszilánkokat szór szét, ezek úgy működnek, mintha ezernyi ötven milliméteres golyót lőnének ki egyszerre. A vadászgépre nem is kell egyenesben lőni. A tűzvezető-radar hatósugarát kiterjesztettük, körülbelül harminc mérföldet fog be. -

Elliott folytatta, pedig jól látta, hogy Curtis a fejét rázza. - A rakéták hatósugara három mérföld, majdnem annyi, mint az infravörös rakéta hatósugara.

- Elliott - szólalt meg Curtis, - ez túl sok, túlságosan sok. Nem hiszem, hogy

...

- Tábornok - szakította félbe Elliott, - maga még semmit nem látott. - Odaintett a bal szárny hegyénél álló őrnek. Az őr gyorsan mondott valamit az adó-vevőjén, megkapta a választ, és beleegyezően intett a tábornoknak. Curtis és Elliott a gép ébenfekete hasa alatt szinte guggolva átmásztak a bombakamra hátsó részéhez és bementek. Bent Curtis megállt.

- Mi a ...-A hatvan láb hosszú bombakamra hátsó részén egy hatalmas, dobszerű, körforgásos indítón tizennégy hosszú, olajosan csillogó rakéta hevert.

- A seggdugaszaink, uram - jelentette Elliott. - Tíz vadonatúj AIM-120

Scorpion AMRAM rakéták. A tűzvezető radar és a bombázó radar irányíthatja. Vagy rámennek az ellenséges vadászgép radarjára, vagy az ellenség zavaró adójára. Hátra néznek, de bármilyen irányban, szögben hatékonyak. Ha vadászgépre bukkan a felderítő-előrejelző radar, a rakéta el fogja találni. A körforgásos indító minden két másodpercben kiereszt egy rakétát.

- Hihetetlen - nyögte Curtis. - Gondolom, most azt kéne mondanom, hogy itt volt az ideje, igaz, Brad? Elég nevetséges lett volna, ha atombombázók apró kis géppuskákkal mennek a kétszeres hangsebességű vadászgépek ellen. - Alaposan megnézte az indítót. - Alig várom, hogy elmesélje, mit tud a többi rakéta.

- Jó, hogy emlékeztet - válaszolta Elliott. - Négy AGM-88B HARM rakéta. HARM, az annyi, mint High-speed Anti-Radiation Missile. nagysebességű

antiradiációs rakéta. Ők voltak a sztárok 1985-ben Líbiában. A rakétákat vagy a fedélzeti radar irányítja, vagy ha az valami miatt nem működik, esetleg kikapcsolták, akkor az utolsó számítógépbe táplált pályán haladnak a cél felé.

- Huszonkét levegő-levegő rakéta, négy levegő-föld rakéta és összesen ötven légiakna rakéta, mindez csak a védelem fegyvere - folytatta Elliott. - A szokásos vicik-vacakokkal, a világítórakétákkal és különleges elektronikus védelmi csomagokkal együtt, melyeket a fedélzeten tartunk, úgy hiszem, nagyon megnöveltük a Megafortress esélyét, hogy céltérjen. Ez, uram, olyan, mint egy repülő hadihajó.

- Tény, ami tény, állig fel van fegyverezve - állapította meg Curtis. Még egyszer alaposan szemügyre vette a karcsú rakétákat, aztán előre nézett. - Ez meg mi?.

- A támadófegyverzet helye - magyarázta Elliott. – A Megafortress-t főleg a startégiai bombázók védelmi rendszerének fejlesztésére használtuk. De még így is huszonötezer kiló hadianyagot képes szállítani, nukleáris bombákat, acélbombákat, rakétákat, aknákat, bármit. Vagy extra üzemanyagot, esetleg védelmi rakétákat, csalétket.

még személyzetet is. Mit szólna például oldallövészekhez, mint a második világháborúban? Az Old Doggal már ezt is kipróbáltuk. Kísérleteztünk az új AGM-130 Striker infravörös irányított siklóbombákkal is, ez a létező legnagyobb nem nukleáris bomba. Az egész nyom egy tonnát vagy másfelet, de tizenkét mérföldet csúszik, ha alacsony repülési sebességnél oldják ki.

- Nem tudom elhinni. Ez csodálatos - jelentette ki Curtis. A két férfi kilépett a bombaraktérből. A biztonsági őrök becsukták a négy, kagylóalakú ajtót. Elliott a bejárati fedélzeti nyíláshoz vezette Curtist, mindketten bemásztak a bombázó hasába.

- Alig tudom elhinni, hogy egy ekkora bombázóban csak ilyen szűk hely maradjon - állapította meg Curtis.

- Higgyen nekem, ez tágas, ha a sima B-52-essel hasonlítja össze -mondta Elliott. - Rengeteg dolgot kiszedtünk, miniatürizáltunk, vagy az üzemanyagtérbe tettünk. Az alsó fedélzeten még néhány ülés is elférhetne, egy egyszerű Buffban nem állhatnánk így kényelmesen, egymás mellett. Annyi felesleges dolgot dobtunk ki, amennyit csak lehetett, mert csökkenteni kellett a gép súlyát.

Az alsó szinten a navigátorok ülésére telepedtek.

- Hol vannak innen a navigációs és bombázási felszerelések? -kérdezte Curtis, és az üres paneleket nézte. Az egész helyiségben szinte egyetlen műszer sem volt. Természetesen a radarnavigátor radarképernyője nem hiányzott, a csatlakozó ellenőrző műszer sem, és ott volt a videomonitor, valamint a kis írógépbillentyűzet is, az egyik a bal, a másik a jobb oldalon. Az összes műszer-csatlakozónyílást fekete műanyag borította.

- A világ legnagyobb videojátéka - vigyorgott Elliott. - Egyszerű, sima navigáció. A Megafortress a Satellite Global Positioning System szerint navigál, ezt segíti a lézergyűrűs giro-navigációs készülék. Az adatokat a műhold adja, úgyhogy a navigáláshoz nem kell a radarképernyő. Átalakítottuk rakétafelderítő és előrejelző radarrá.

A radarnavigátor kivehető mágneslemezt használ, ebben minden navigációs pont és számítógépes szubrutin megtalálható. A girónak három percre van szüksége, hogy beolvassa az adatokat, és óránként negyed foknyi eltérés pontossággal dolgozik. A műholdrendszer automatikusan rákapcsol a légierők nyolc navigációs műholdjainak egyikére, ezek Föld körüli pályán mozognak, és minden öt percben néhány lábnyi pontosságú

helyzetmeghátározást adnak. Ott van még a képernyővel összekötött számítógép meg a billentyűzet, hogy ha kell, átprogramozhassa a számítógépet.

Elliott a megsemmisítő radar tíz inch átmérőjű képernyőjére mutatott. - Az Old Dognak már van egy Hughes APG-75 megsemmisítő radarja, a tengerészeti F/A-18 Hornet vadászgéptől kölcsönöztük. Ez bármilyen Scorpion rakétába betáplálja a nyomkövető, illetve célzó adatokat. Egyébként ha kell, navigációs radarként is működik, és megrajzolja a domborzati térképet is. Szóval amolyan panoráma radar. De még nem végeztünk uram, talán menjünk feljebb.

Létrán felmásztak a felső fedélzetre. - A pilóták nem lesznek túl boldogok - jegyezte meg Elliott -, de a pilótafülkében nem sokat változtattunk. A feladatuk sem változott sokat. A Megafortress automatikusan monitorra hozza az üzemanyag tartály adatait és az elektronikus jeleket, úgyhogy a másodpilótának ezekkel nem kell törődnie. Igazán komoly változtatást csak a felszín-követő rendszer, a panorámakép jelent - magyarázta Elliott. - Szükségünk volt egy olyan rendszerre, amely elősegíti, hogy az Old Dog a lehető legalacsonyabban repülhessen, és elkerülje a hegycsúcsokat de úgy, hogy a gépet ne lehessen észrevenni.

A műholdas navigációs rendszer a mindenkori helyzetet és a földsebességet adja meg a számítógépnek, amelybe már előre betáplálták a tervezett útvonal földrajzi és ember készítette akadályait. A rendszer megkeresi ezeket és kiszámolja a biztonságos repülési magasságot. Utána utasítja a robotpilótát, hogy a terep felett milyen repülési magasságban haladjon. A radart csak ritkán használják, akkor is csupán a rendszer ellenőrzésére, így a radarkisugárzást szinte a nullára lehet csökkenteni, és ezzel kiküszöbölhetjük, hogy felfedezzék a repülőt.

A pilótafülkéből előremásztak a védelmi legénység fülkéjébe. - Az elektronikus védelmi tiszt állomása sem változott lényegesen. Kifinomult automatikájú műszereket használ. A tüzér helyzete azonban más. Van egy tűzvezető radarja; a védelmi rakéta indítójához ellenőrző műszerek és indikátorok kapcsolódnak, Ő ellenőrzi a légiakna ágyúkat, és az előre tüzelő

rakétákat. Keményen, be van fogva itt hátul az ember.

- És minden rendben működik? - találta meg a hangját Curtis.

- Ha nem így lett volna, uram, már hallott volna rólunk. De nem hallott. Elliott visszavezette Curtist a bejárati létrához. Két biztonsági őr mászott be a gépbe, gyorsan szemrevételezték a bombázó belsejét, miközben társaik Elliottot és Curtist figyelték. Amikor a két őr előkerült, a tisztek is elmehettek. Elliott a kijárathoz kísérte Curtist.

- Ugye azzal tisztában van Brad - mondta Curtis, amikor a biztonsági kapuhoz értek -, hogy pusztán barátságos látogatásról van szó. Nem érdeklődtem semmiféle különleges fejlesztés iránt, semmilyen műszerre nem voltam különösebben kíváncsi. Egyszerű baráti látogatás, ennyi, és nem több.

- Tökéletesen világos, uram - válaszolta Elliott.

- Jó. Akkor értjük egymást. Azt szeretném tudni...

- A B-1B három héten belül megérkezik - szakította félbe Elliott. -Már hónapokkal ezelőtt megszerveztük, még mielőtt maga tárgyalt volna az elnökkel. A kettő között nincs semmilyen kapcsolat.

Curtis elmosolyodott. - Csak egy B-l?

Elliott egy pillanatra elgondolkodott. - Néhány nap múlva Edwards-ban együtt ebédelek a kísérletvezetővel, ő értékeli a kapott eredményeket. Jim Anderson ezredes. Heves ember, de nagy koponya. Meg akarom hívni valamelyik lőgyakorlatra az Old Dogra. Azt hiszem, ő

adhatna nekünk egy B-l-est. Abban nem vagyok biztos, hogy feltűnés nélkül Dreamlandba szállíthatjuk, de ő még ezt is megszervezheti. Ha megkérjük rá. Itt lesz, mire szükség lesz rá.

Elliott tamáskodva csóválta a fejét. - És még azt hittem, én vagyok a befolyásos ember - elmosolyodott. - Ha nem tudnám, hogy ez lehetetlen, azt mondanám, maga végig tisztában volt azzal, amit magamban gondoltam.

- Miután Andy Wyatt felkeresett, uram - mondta Elliott -, nem azzal töltöttem az időmet, hogy a latrinát sikáltam.

Megint elhallgatott, aztán folytatta: - Véletlenül az Old Dog tesztelése egybeesik a B-l-esek tesztelésével. A legtöbb itt látott műszer minden további nélkül, pillanatok alatt beépíthető a B-1-esekbe.

- Rendben, rendben, Brad. Kicsit óvatosabban. Ne feledje, én semmit nem kérdeztem, sosem láttam a titkosszolgálat jelentéseit, és...

- Tökéletesen értem, tábornok! - Oldalról egy pillantást vetett a vezérkari főnökre. - Két hónap.

Újra a hitetlenkedő fejrázás. - Úgy érti, hogy...

- A teszteket két hónap alatt befejezzük, uram, bármilyen célra is kellenek.

- Lehet, hogy esetleg hamarabb lenne szükségem a gépre... Elliott gondolkodott, de csak egy pillanatig. - Akkor az Old Dogot adnám.

Curtis nevetni kezdett, de visszanyelte jókedvét, amikor észrevette, hogy Elliott komolyan beszél.

- Maga megőrült, Elliott - mondta. - Egy harmincéves B-52-est? Túl hosszú

ideig sétált ebben a sivatagban.

Elliott szelíden vigyorgott. - Csak egy ötlet volt, tábornok. Csak egy ötlet...

New York City, USA

Andrina Asserni, Dimitrij Karmarov, az Egyesült Nemzetek szovjet nagykövete személyi titkárnője alig akart hinni a fülének, amikor a biztonsági őr jelentette, hogy Marshall Brent, az Egyesült Államok külügyminisztere a nagykövet magánszállásának külső várótermében tartózkodik. - Azonnal engedje be! - Adta ki az őrnek az utasítást. Egy pillanat se tellett bele, és a prominens vendég belépett.

- Brent miniszter úr...

- Zdrasztvujtye. Jó estét, Miss Asserni - mondta folyékonyan, oroszul. Asserni szeme csillogott. Milyen érdekes és szép az ő nyelve ennek a magas, elegáns amerikainak a száján.

- Beszélhetnék a nagykövet úrral?

Asserni hebegni kezdett. - Miért, persze, természetesen. Elnézést miniszter úr. Kérem, kérem, lépjen beljebb - tiszteletteljes bámulattal nézte, ahogy Brent belép a belső szobába. Még sosem látott ilyet, hogy egy amerikai miniszter így, minden kíséret nélkül érkezzen.

- Őszintén bocsánatot kérek, miniszter úr - mondta Asserni -fogalmam sem volt róla, hogy meglátogat bennünket...

- Ez nem hivatalos, hanem teljesen véletlenszerű látogatás, Miss Asserni, biztosíthatom...

Ebben a pillanatban Karmarov nagykövet lépett be. Zakó helyett kék háziköntösben volt, a kezében konzerv sör. Hivatalos, merev személyiségének tökéletes ellentétje. - Asserni elvtársnő, kérem azt az aktát...

- Nagykövet elvtárs!

Karmarov felnézett a papírjaiból, és egy lépést hátrált. - Marshall... Brent.. azaz miniszter úr...

- Remélem, nem zavarom, Karmarov nagykövet úr...

- Nem, nem, persze, hogy nem--Assernihez fordult, odaadta a kezében levő

papírokat. -Vegye el a miniszter úr kabátját, Asserni, mi a baja? Miért nem értesítettek?

Brent könnyedén kibújt sötét nagykabátjából, Asserni elvette, és olyan gyengéden tartotta, mint egy újszülött kisbabát.

- Ez aztán váratlan meglepetés...

- Elnézését kérem, ha kellemetlenséget okoztam volna a látogatásommal, nagykövet úr - mondta Brent. - De reméltem, hogy sikerül önnel egy nagyon sürgős ügyben beszélnem.

- Hát persze. -Karmarov a belső szoba felé intett. - Fáradjon be. Assernihez fordult. - Azonnal hozzon kávét és konyakot. És megfojtom, aki zavarni mer, világos?!

Asserni túlságosan megrendült volt, hogy válaszolni tudjon. Kisietett a konyhába, Karmarov pedig a magas, vékony, kifogástalanul öltözött amerikai után ment. Beléptek a belső dolgozószobába, és a nagykövet becsukta maga mögött az ajtót.

Az orosz nagykövet lakrésze leginkább egy hatalmas dolgozószobára emlékeztetett, a falakat a padlótól a mennyezetig könyvespolcok borították, rajtuk mindenféle könyvek. A szoba legimpozánsabb darabja Karmarov hatalmas íróasztala volt, masszív, faragott antik darab, legalább olyan széles, mint a szoba fele. Brent végigsimított a puha bőrfotelen, és azonnal észrevette, hogy a lakosztály közepén a kávézóasztal eredeti Chippendale darab.

- Igazán gyönyörű szoba, Karmarov nagykövet úr-mondta anélkül, hogy körbenézett volna. Karmarov türelmetlenül legyintett, amikor Asserni belépett. A tálcán ezüst kávéskanna és hosszúnyakú konyakospalack volt, porcelán csészék meg konyakospoharak. Letette a Chippendale asztalra és kisietett.

- Balsoje szpaszíva, nagyon köszönöm - mondta Karmarov. -Miniszter úr, ha akarja, nyugodtan beszélhetünk angolul. Nem szükséges...

- Most a Szovjetunióban vagyok, nagykövet úr - válaszolta Brent, és moszkvai dialektusban folytatta. -Nem lenne helyénvaló, ha nem az ön anyanyelvén társalognánk.

Brent megfordult, a kezeit összekulcsolta a háta mögött. A két férfi egy pillanatra farkasszemet nézett. Karmarov előtt elegáns alak állt, a halántéka már őszült; határozott, előreugró széles áll; vékony, tökéletesen szimmetrikus ezüstös bajusz, az öltönye hagyományos, kifogástalanul testre szabott, a cipők fényesen ragyogtak, fittyet hánytak a mocskos manhattani utcáknak.

Brent egy alacsonyabb, de azért izmos férfit látott, ősz koponyát, széles vállakat. A New York legdivatosabb negyedében puha kényelemben eltöltött évek már meglátszottak a nagykövet derekán és tokáján, de Karmarov szemében még mindig a régmúlt forradalmi ifjúság tüze és fénye ragyogott. Karmarov végre előre tessékelte Brentet. - Pazsaluszta szagyityes, foglaljon helyet, miniszter úr.

Az orosz egy széles karfájú, puha bőr karosszékkel kínálta. Brent leült. Egyenes lábbal, térddel és háttal. Mereven. Karmarov is elhelyezkedett, a kávéért nyúlt, de vendége szemvillanásából megértette, hogy jobb, ha az üveget kínálja. Mindkettőjüknek tisztességes adag konyakot töltött, és az egyik poharat az Amerikai Egyesült Államok külügyminiszterének nyújtotta.

- Egészségére, miniszter úr-mondta Karmarov angolul.

Brent felemelte a poharát. - Za vasa zdarovije. Az önére is, nagykövet úr - válaszolta.

Engedték, hogy az erős ital elárassza a bensőjüket, aztán Brent az asztalra tette a poharát.

Elsőnek Karmarov szólalt még. -Teljesen zavarban vagyok, miniszter úr, nem számítottam...

- Nekem kell elnézését kérnem, uram - válaszolta Brent. - Talán nem a legmegfelelőbb alkalom, de feltétlenül beszélnem kellett önnel. És azonnal.

- Természetesen, ennek semmi akadálya. - Karmarov nagyot kortyolt a konyakból.

- Arról van szó, hogy kormányomban él bizonyos félelem az önök kutatásaival kapcsolatban. Kavaznyában - kezdte Brent - úgy érzik...

- Kérem, miniszter úr - válaszolta nagyon komolyan Karmarov -, nem áll módomban, hogy Kavaznyáról társalogjak. Ez nem egyszerűen bizalmas adat, uram, hanem tiltott téma.

- Akkor engedje, hogy én beszéljek - mondta Brent. - Vegye úgy, hogy ez üzenet kormányomtól az ön kormányának; - nem kell válaszolnia. - Brent összekulcsolta az ujjait, a karját pedig kényelmesen elhelyezte a szék karfáján.

- A Pentagon meg van győződve arról, amit én csak felszínes állításnak tartok, hogy az ön kormánya felelős az amerikai felderítő műhold, és az amerikai RC-135-ös felderítőgép megsemmisítéséért.

Karmarov habozás nélkül válaszolt. - Kormányom már egyszer kategorikusan visszautasította, hogy bármi köze lett volna a sajnálatos eseményekhez.

- Igen, nagykövet, ezt tudom - vágott közbe Brent. Felemelte konyakospoharát, elhúzta az orra előtt, mélyen beleszagolt, engedte, hogy a tenyere megmelegítse az italt. Hátradőlt a székben.

- Engedje meg, hogy őszintén beszéljek - mondta. Karmarov szemei elkerekedtek. -Nem kedvelem országom katonai hierarchiáját. Azt hiszem Montesquieu mondta egyszer: “Ha a világunkat valaki elpusztítja, biztosan a katonák lesznek azok."

- Gondolom, Európáról beszélt - válaszolta összeszűkült szemmel Karmarov. Brent bólintott.

- Viszont alkalmazható a mi népeinkre is - folytatta. - Nagykövet úr!

Történelmi horderejű fegyverkorlátozási egyezmény aláírásának küszöbén állunk. A két év óta, amióta a tárgyalások megkezdődtek, mindkét oldal sikeresen kihagyta az egyenruhásokat. Ilyen szinten még soha senki nem tárgyalt. Mi nem dobtuk véres kardjainkat az asztalra, nem néztünk vadul farkasszemet, arra várva, ki pislog először, mint a középkori harci tornákon; nem, mi emberi módon viselkedtünk, és valódi leszerelésről beszélgettünk. - Nagykövet úr, még életünkben megszüntethetjük a nukleáris fegyvereket. Nem amolyan álságos növekedés ellenőrzésről, vagy számszerű

csökkentésről van sző. Nem. Én az igazi fegyverzetcsökkentésről beszélek. - Brent meglötyögtette a konyakját, elmélyülten bámulta. - Vannak, akik a fegyverzetcsökkentésben gyengeséget látnak, ők azok, akik minden erejükkel azon vannak, hogy lehetetlenné tegyék az egyes fordulókat. Ezeknek az “ellenzőknek" az akcióitól szeretném megóvni az ön kormányát, nagykövet úr.

- Milyen... akcióról beszél, miniszter úr?

- Mint már mondottam, kormányomban sokan vannak, akiknek szent meggyőződése, hogy önök felelősek az eszközeink és embereink megsemmisüléséért. Szerintük maguk egyenesen valamelyik hollywoodi filmünkből varázsoltak elő egy mágikus lézerszerkezetet, és éppen az UstyKamcsatkára, a kavaznyai kutatóközpontba telepítették. Akár van rá

bizonyíték, akár nincs, meggyőzték az elnököt, hogy ez a lézer létezik, és az Egyesült Államok biztonságát fenyegeti.

Karmarov nem tudott továbbra is Brent szemébe nézni. Brent ujjai szorosabban markolták a poharat, amikor észrevette Karmarov kényelmetlen fészkelődését.

- Meg kell őket győznie - mondta nagyon gyorsan Karmazov, és megpróbált Brent szemébe nézni. - Ellent kell önnek mondanom. Kormányom mélyen és határozottan elkötelezte magát a hosszan tartó béke mellett, és ragaszkodik ahhoz az elképzeléséhez, hogy a föld felszínéről tűnjön el minden nukleáris fegyver. Ezt semmi nem zavarhatja meg.

- Azért jöttem, hogy biztosítsam, a magam részéről - folytatta Brent - minden tőlem telhetőt megteszek, hogy aláírhassuk az egyezményt. De azt is el kell mondanom, mi várható. Szóbeszéd járja arról, hogy az úgynevezett gyilkos lézert saját fegyvereinkkel kell kivédenünk. Nem áll módomban részleteket közölni, de ...

- Az Ice Fortress -mondta hirtelen Karmarov. - A felfegyverzett űrbázis. Ezt akarja a maguk hadserege bevetni, nem igaz?

Brent sóhajtott. - Már említettem, hogy nincs felhatalmazásom...

- De erről van szó, ugye? - Karmarov arca vörös volt a méregtől. -Marshall, maga nagyon jól tudja, hogy az Ice Fortress durván megsérti az 1972-es SALT-I egyezményt, és az 1982-es űrleszerelési megállapodást. Ez egyszerűen arculköpése az eddigi tárgyalásainknak. Tiszta őrület.

- A hadseregünk kulcsfigurái határozottan meg vannak győződve arról, hogy létezik az a bizonyos gyilkos lézerfegyver. Ez is egyezmény-szegés...

- Ilyen eszköz, feltéve, ha a mi életünkben létre lehetne hozni, nem szegné

meg a SALT-I-et - vágott közbe Karmarov. - Az egyezmény sehol nem tesz említést ilyen egzotikus szerkezetekről, lévén, hogy ezek csak néhány izgatott tudós és fizikus képzeletében léteznek. Miért készítettünk volna egy olyan egyezményt, ami betilt valamit, ami nem létezik. Karmarov élesedő hangja, a feszültségtől elcsukló utolsó mondat ott visszhangzott Brent fülében. Karmarov folytatta.

- Az űrleszerelési megállapodás pedig természeténél fogva nem vonatkozik földi bázisú védelmi rendszerekre. A megállapodást kifejezetten azért hoztuk létre, hogy kizárjuk és megszűntessük annak a lehetőségét, hogy fegyvereket Föld körüli pályára küldjünk. Meg akartunk előzni valami nagy őrültséget, ami akkor úgy látszott, mindkettőnk kormányán eluralkodhat. Országa egyszerűen nem használhatja az Ice Fortress-t. Ezt nem tehetik.

- Egyetlen percig sem állítottam, hogy ez lenne a szándékunk. De azt meg kell mondanom, hogy sok lehetőséget figyelembe vettünk -mondta Brent. Egyenesen Karmarov szemébe nézett, elhallgatott, mintegy előzetes nyomatékot adva mondandójának. - Az a lézer gonosz dolog, Dimitry. - A hangja olyan volt, mintha egy mély veremből szólna. - Valamilyen módon biztosítania kell kormányomat, hogy a Kavaznyába telepített lézerrel kapcsolatos aggodalmaik alaptalanok. Mutasson be valamit az ott folyó

kutatásokról, vagy legalább kicsit részletesebben beszéljen az ottani állomásról. Hadd nyugodjanak meg a szablyások...

- Csak nagyon keveset adhatok - mondta Karmarov.

- Nem veszíthetünk, Dimitrij - válaszolta Brent. Felállt, és kezébe vette Karmarov kezét. - A jövő, a gyermekeink jövője múlhat ezen. -Lassan kiengedte a nagykövet kezét a szorításból. Biccentett, és kiment a szobából. Karmarov utána nézett, aztán belevetette magát az egyik bőrszékbe. Teljes két percig mozdulatlanul ült. Aztán csengetett Asserninek.

- Tudják? - kérdezte Asserni.

- Gyanítják. Hogy a fenébe ne gyanítanák. - Karmarov mindkét kezével megragadta a konyakospoharat. - Mi a fenét csinálnak azok odaát, Asserni? Tönkre akarják tenni a leszerelési tárgyalásokat? Mit akarnak az amerikaiaktól? Mit csináljanak?

Asserni nem válaszolt. Karmarov sokáig bámulta a konyakját. Azt akarom, hogy a Kremlbe vezető közvetlen telefonvonal állandóan éljen!

- parancsolta végül.

- Természetesen nagykövet elvtárs.

Kiitta a konyakot és hunyorgott - az ital is erős volt, és nyomasztotta a kétoldali támadás veszélye. Egyelőre ő volt középen.

- Mit csinálnak. Mit?

Ford Légitámaszpont, Kalifornia, USA

Patrick McLanahan bajban volt.

A társát, David Lugert súlyosan megsebesítették a repkedő üveg és fémszilánkok, mert az öt inches radarképernyőt szétvetette egy közeli szovjet SA-4 föld-levegő rakéta robbanása. A gépüket négy.MIG-25-ösből álló raj támadta meg. Amikor a B-52-es fényes nappal alacsony repülési magasságban bombázott, a szovjet keresők könnyű zsákmányra akadtak. Luger elterült katapultszékében, és társát figyelte, aki éppen a bombázónavigáló radar képernyőjének gombjait csavargatta, a pillanatnyi centrum helyzetből állomásőrző. üzemmódra tekerte, és a radarantennát a gép hosszanti tengelyével hozta egy síkba. Öt mérföldes körzetben mindent érzékelt a gép, és fél mérföldenként jelzett. McLanahan az életükért küzdött.

- Tehetek valamit érted, Pat? - kérdezte nemtörődöm hangon Luger.

- Figyeld azokat a rohadt vadászokat - válaszolta McLanahan.

- Azt nem tehetem, pajtás - jegyezte meg Luger, - elfelejtetted, hogy súlyosan megsebesültem ?

És hogy nyomatékot adjon mondandójának, lefeküdt a két ülés közötti keskeny folyosóra. Karjait nevetségesen kifacsarta. McLanahan valami olyasmit morgott az orra alatt, hogy istentelen hülyén néz így ki.

- Ezt mikor írták a jelenethez? - kérdezte McLanahan.

- Nem tudom, de tetszik.

- Túl jó dolgod van a keserves úristenit! -Zsörtölődött McLanahan.

- Szívesen nézem, ha a barátom melózik - jött a válasz.

- Kár, hogy nem a szád sérült meg. - McLanahan az előtte lévő műszerfalon bekapcsolt néhány gombot, aztán társára nézett. - Szíjazd be magadat úgy, ahogy elvárják tőled. Eléred még a katapult gombot, vagy a kezedet is ellőtték?

Luger játékosan végignézett a kezén. - Nem, teljesen rendben vannak. - Amikor lenyúlt az ejtőernyő szíjának kapcsolójához, a

radar-navigátor tíz inches képernyőjének bal felső sarkában halvány villanást vett észre.

- Tíz óra - mondta, és a képernyőre mutatott. - Interferencia. Lehet,..

:

- Ne csaljon, Luger! -Szakította félbe Paul White, az instruktor, aki a szimulátoron kívül, az ellenőrző állványon ült. - Ne feledje, maga most vak. Készen áll a fináléra?

- De hiszen itt poloskák vannak - háborgott Luger, és gyorsan előhúzta az ejtőernyőjét.

- Csak nyers hús lenne már, ha azok tényleg kilőttek volna egy rakétát, Dave - mondta White. - Ne mondja, hogy ilyen iramban szíjazgatna, ha tényleg megtámadják.

- Csak ha nem lenne a közelben egyetlen instruktor sem - válaszolta Luger. White azonban nem volt tréfás kedvében, Luger elhallgatott és a székéhez szíjazta magát.

- Pilóta - szólalt meg McLanahan, úgy tett, mintha ténylegesen a pilótával beszélne, - tíz órán, öt mérföldnél “kísértetet" láttam. Gyorsan mozog tizenegy órára.

- Vettem - válaszolt White, aki most a pilóta szerepét játszotta, aztán gyorsan átváltott az elektronikus ellenőrző tiszt szerepére, és üvölteni kezdett. - Pilóta, most a bal féket! - Ezzel egy időben az előtte lévő táblán elfordított egy nagy fekete gombot, és a szimulátor élesen balra fordult. McLanahan és Luger kabinja négy hidraulikus lábra volt erősítve, így aztán mindig az instruktor irányításának megfelelő irányba dőlt.

- Gép egy órán, három és fél mérföldnél -jelentette McLanahan. A radarképernyőn az interferencia jelzés, és az ellenséges vadászgép radaradásának jelzése összekeveredett a B-52-es radarjával, eltűnt aztán felerősödött; a jobb felső sarokban tiszta, éles fehér pont jelent meg. Mire a radartapogató újra befogta, a pont már jelentősen elmozdult.

- Gyorsan megy le a képernyőmről, három óra, három mérföldnél, Tüzérek, el kell hogy kapjátok.

- Pilóta - szólalt meg White a tüzérség szerepében. - A tűzvezető

készülékem tönkrement. Szétmentek a fegyvercsövek. Nincs radarkapcsolat.

- White visszavette az elektronikus tiszt szerepét. - Pilóta, a vadászgépet figyelő radar kiment. Az utolsó kapcsolat öt óra, két mérföld. Légiágyú, vagy infravörös rakétatámadás várható. Folytassa a kitérő manővert. - White jobbra fordította az ellenőrző gombot, a valódi mozgást érzékeltető

szimulátor azonnal válaszolt, a fülkében ülő két férfit odacsapta a székhez. - Oldja ki a világító rakétákat. Folytassa a kitérő manőverezést. Hosszú csend. A giro-iránytű és a magasságmérő őrülten forogtak, miközben White a teljes valóságot próbálta reprodukálni az oktatógépen, és olyan gyorsan rángatta a “repülőt", amilyen gyorsan csak lehetett. Csak arra ügyelt, fel ne borítsa a lábakon álló fülkét. Aztán egyenesbe hozta a gépet, és megszólalt. - Legénység, itt a másodpilóta.

A négyes gondolát lelőtték. A hetes és nyolcas generátor nem működik. Pilóta, a hetes és nyolcas motor T-karja kihúzva.

Az oktatófülke belsejét rejtett tv-kamera figyelte, White erről sem beszélt a

“legénységnek". Most a képernyőre nézett. McLanahan és Luger botot nyelve ültek a székeikben, a fejüket hátrafeszítették, a munkaasztalokat eltették, a kezük a szék pereménél, ujjaik a lábuk között lévő katapult gombon. Keményen küszködtek, hogy egyenesen maradjanak a rázkódó

dobozban. White elcsavarta az egyik gombot, és a hidraulikus lábakon vadul bukdácsoló kaszni lassan lenyugodott. A két navigátor még mindig feszült volt, várták a katapult utasítást.

Még nem, fiúk, mondta magában White. Elfordult, intett a technikusnak, hogy készüljön, aztán bekapcsolta az interfont.

- Oké uraim, vége a mulatságnak. Csak ki akartam próbálni az új rázógépemet. Mi a véleményük?

- Majd megmondom - válaszolta McLanahan -, ha már leokádtam a szép tiszta ingét.

- Kösz - válaszolta White. - Oké. Tízezer láb magasban vannak -Még rengeteg idejük van a katapultálásra, nem igaz, Luger?

- Nem, uram - válaszolta Luger. - Az utolsó, amire emlékszem, mielőtt kilőtte volna a radarképernyőmet, egyébként csúnya trükk volt ebben a rémségek kicsiny házában ha szabad megjegyeznem, szóval az utolsó az volt, hogy hegyes terület felett járunk. Voltak hat, hétszáz láb magas csúcsok is, tán még magasabbak.

- Nagggyon jó - válaszolta White. - Az abszolút magasság másodlagos, a föld f eletti távolságra kell elsősorban figyelni. Még mindig a hegyek felett vannak. Még mi miatt kell aggódnia, McLanahan?

- Az egyetlen francos dolog, ami miatt aggódom, uram, hogy mekkora ellenszelet kapok abból az egy megatonnás bombából, amit az előbb ledobtam.

- Fiúk, vág az eszük, mint a borotva - mondta elégedetten White. Gondolom ezért csípték meg azt a nyolc kupát, érmet vagy mit a versenyen. Oké, a bombát tíz perce dobták le. Utána pattogtunk, mint a gumilabdák, úgyhogy a légnyomást megúsztuk, de a radioaktív felhő egyre terjed: Luger, ha maga lenne a pilóta, mit tenne?

- Nos, csak két motort vesztettünk - mondta röpke gondolkodás után Luger-, azt hiszem ezt a bádogkacsát a part felé vinném olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet, aztán ha már nem bírná, hát kidobálnám a legénységet.

- Még akkor is, ha egy raj MIG van a nyomában?-csapott le azonnal White.

- A francba - mondta McLanahan. - Ez a nap már úgyis maga a pokol. Lehet, hogy lelőnek minket, lehet, hogy célt tévesztenek, talán hazamennek, ha látják, hogy a jobb szárnyunk ég. Ki tudja? Fogadok, hogy ha véletlenül mégis eltalálnának, akkor is lenne néhány másodpercünk, mielőtt ez a nyomorult gép lezuhanna. Akárhogy is, nekünk végünk.

- Jól van Patrick. ne húzza fel magát. Ez az oktatómasina elsősorban arra való, hogy a katapultálást gyakoroljuk ez igaz, de én azt szeretném, ha lehet, még többet hozzunk ki belőle. A legtöbb fickó azonnal megnyomja a gombot, amint meghallja azt a szót, hogy tűz. Mások a parancsra várnak. Van aki megdermed. És vannak, akik sosem katapultálnak, úgy vélik, még mindig a gép a legbiztonságosabb, vagy abban reménykednek, hogy valahogy csak földet érnek. Azt akarom fiúk, hogy gondolkozzanak. Ez minden. A katapultálás veszélyes és megrázó. Én csak tudom, csináltam vagy háromszor. Túl sok embert láttam feleslegesen meghalni, mert nem gondolkodtak. Oké?

- Oké - válaszolta McLanahan.

- Nos, akkor minden rendben - mondta White. - Nekem ki kell mennem a kisfiúk szobácskájába. Pár perc és itt vagyok. Aztán megbeszéljük a katapultációs folyamatokat, és ma korán végzünk, rendben?

- Persze - válaszolta McLanahan. - Jó. Ne menjenek sehova. Az interfon kattant egyet, és elhallgatott. Luger zavarodott arccal nézett McLanahanra. - Korán végzünk? Ez új dolog.

- Valami bűzlik - állította McLanahan.

- Nagy az eszed - válaszolta Luger. A kezét a sárga katapult húzógyűrű

mellé tette; a gyűrűt már készenléti állapotba igazította. -Már vagy egy tucatszor rán... - Luger nem fejezhette be a mondatot. Az oktatógép hirtelen megbillent, élesen jobbra dőlt. Szinte rögtön ezután felugrott, de akkora erővel, hogy a két férfi sisakos feje nekivágódott a műszerfalnak.

Kigyulladt a vörös “elhagyni" tábla. Luger szabad kezével a katapultgyűrűhöz kapott, ám a kabin a bal oldalára fordult, de akkora erővel, hogy a bent ülőknek az volt az érzése, hogy felborult. Nemcsak Luger bal keze volt képtelen megtalálni a katapultgyűrűt, de a jobbja is tehetetlenül hadonászott. McLanahan csendesen káromkodott, megpöccintette a katapult székének bal első sarkában lévő apró fogantyút. Jobbjával erősen a székbe kapaszkodott, és kiegyenesedett. A vállán átkötött biztonsági öv hengere követte a mozgását, és szorosan a székhez rögzítette a férfit.

Tárást azonban teljesen váratlanul érte a nagy rándulás, kétrét görnyedt amikor a kabin balra billent. McLanahan átnyúlt a keskeny folyosó felett, és megerősítette Luger szíját. Luger dühkitörését mindenki hallhatta az oktatókabinon kívül. Nagy nehezen egyenesbe hozta magát a széken.

- Ugyan fiúk - hallatszott White őrnagy hangja, aki a képernyőn vidáman figyelte, mint küszködik a két navigátor. Hátrapillantott, hogy biztos legyen benne, a biztonsági megfigyelők és a technikusok a helyükön vannak. -Ne pazaroljuk a drága időt...

A kabinban az összes fény kihunyt, egyedül a vörös figyelmeztető

“elhagyni" tábla világított. Az oktatókabin máskor csendes zümmögése helyébe fülsiketítő robbanás, recsegő fém hangja, szivárgó gáz és újabb robbanások dermesztő hangzavara lépett. A fülkét lassan elárasztotta a füst. White most tényleg mindent megtett a valósághűség érdekében, gondolta McLanahan. A füst már csípte a szemét. A kabin felemelkedett, lassan jobbra fordult, aztán lefelé mozdult.

Luger iszonyú hangerővel káromkodott. Összefonta a karját, megszorította a lába közötti gyűrűt, a fejpárnához feszítette a fejét, és olyan erővel rántotta meg, mintha bicepszgyakorlatokat végezne.

Becsukott szemmel, eltorzult arccal ordított. - Átkozott Whiiiite őőőrnagy... McLanahan látta, hogy társa alatt négyszögletes fény tűnik elő, aztán Luger már nem volt sehol, kizuhant a vadul ugráló kabinból. McLanahan elégedetten mordult egyet, megragadta a gyűrűt, kezét-lábát megfeszítette, és nagyot rántott rajta.

Semmi nem történt.

Most McLanahanon volt a káromkodás sora, de azonnal cselekedett. Két hihetetlen gyors mozdulattal megrántotta a szék két oldalán elhelyezett sárga katapultgyűrűt, kiszabadította magát az alatta lévő mentőfelszerelésből, kibontakozott a szoros szíj fogságából. Felnyúlt, vakon kitapogatta a feje fölött elhelyezett áramkörmegszakító fogantyúját, kihúzta magát a meghibásodott székből. A szíjai zörögve estek a padlóra. Az oktatókabin most több fokkal jobbra fordult, és McLanahan kétségbeesetten markolta a fogantyút, nehogy társa után potyogjon a tátongó

lyukba. Belekapaszkodott a Luger széke mögött a létrába, ott, ahol a katapultáló szerkezet volt, az ami Luger székét az űrbe lökte. A vak ember óvatosságával mozgott. Vigyázva megkerülte a katapultkorlátot, az egyik lábát a lyuk szélének feszítette, óvatosan, tapogatózva kereste a peremet. A kabin ide-oda imbolygott, rázkódott, McLanahan védősisakos feje többször is nekiverődött a fedélzeti nyílás szélének. Az ejtőernyője olyan nehéz volt, mintha hatalmas betontömb lenne, és egyre közelebb és közelebb húzta a nyíláshoz. Majd megsüketült a zajtól. Ott billegett a fedélzeti nyílásnál; lába a káva hátsó részének feszült, két kézzel oldalt kapaszkodott, és fejjel lefelé bámult a lyukba. A kabinban újabb rettenetes robbanás hallatszott. Vakító fehér fény árasztotta el a helyiséget. McLanahan egyetlen mozdulattal elengedte a lyuk peremét, jobbjával meghúzta az ejtőernyő szíjához erősített kioldózsinórt, bal kezét a gyomrára szorította. Kidugta a fejét, átpréselte magát a nyíláson, közben a lábait szorosan a mellkasához húzta.

Zuhanás közben egy másodperc tört részéig átélte a súlytalanságot. A következő pillanatban hangos huppanással landolt a biztonságos nejlonzsákokon. Nyolc lábnyit esett. A zsák a ránehezedő súly alatt lassú, hangos szusszanásokkal eresztette ki a levegőt, és McLanahan szép lassan padlót ért. Az ejtőernyő zsinórja a jobbjában volt, és a hatalmas zöld oxigénpalackot a bal kezében szorongatta.

Valahol megszólalt egy kürt, és néhány zöld egyenruhás technikus odaszaladt hozzá. McLanahan mozdulatlanul, embrionális helyzetben hevert a hatalmas biztonsági zsák védő ölelésében.

- Rendben van, Patrick? - kérdezte White, miközben segített kioldozni a navigátor sisakszíját. - Nem sérült meg?

McLanahan kinyújtózott, és felbámult az oktatókabin fenekére. Kurvapecér!

- Akkor nincs semmi baja - mondta élveteg macskavigyorral White. Talpra segítette McLanahant, és kibogozta az ejtőernyő szíjakból.

- Nagy volt ma. Lugernek tovább tartott a székkel katapultálnia, mint magának kikászálódnia, amikor észrevette, hogy elromlott a katapult. Vannak, akik észre sem veszik! Ha nem tűnnek el harminc másodpercen belül, akkor már sohasem. Legalábbis nem egyben. Maga meg tizenöt másodperc alatt kiugrott.

White odanyújtott egy doboz sört, szerencsére ez volt aznap az utolsó

órájuk, és átmentek a szomszédos tanterembe. Luger elterült egy széken, az egyenruháján a cipzár félig lehúzva, a könyökénél egy üres doboz, a másik, még félig tele a kezében. Megviselt és mérges volt. Mogorván nézte Whiteot.

- Mára már elég volt a meglepetésekből - mondta -, vagy az egész rajnak elmesélem a trükkjeit.

- Dehogy meséli - válaszolta derűsen White. -Ismerem magát, Luger. Azt akarja, hogy ugyanúgy mindenen átmenjenek a pajtásai, ahogy maga is átment mindenen. Egyébként is, ha elmondja nekik, legfeljebb újabb finomságokat kell még kitalálnom. Mikor volt utoljára, amikor manuálisan katapultált?

Luger valamit morogni akart, de aztán jobbnak látta, ha hallgat.

- Erről jut eszembe - fordult McLanahanhoz White. - Wilder ezredes irodájából keresték telefonon. Kihallgatásra kell mennie?

- Wilder? - csodálkozott McLanahan. - Nem, amennyire tudom, nem kell kihallgatásra mennem.

- Itt a nagy lehetőség, Muck - szólalt meg Luger, és boldogan itta ki a sör maradékát. - A légierők főparancsnokságára kerülsz, érzem a csontjaimban. A Nagy Szárny személyesén akarja közölni veled a jó hírt.

- Van más üzenetem is, uram? - kérdezte McLanahan White-tól.

- Nem, csak az időpontot adták meg. Holnap reggel, fél nyolckor. Az irodájában. Milyen feladatra jelentkezett?

McLanahan arcára kiült a csodálkozás. - A fenébe is, hát a szokásos nedves álmok, már amilyet egy hatéves kapitány álmodhat. A légierők parancsnoksága, egyetem, a főparancsnokság. Egy B-1-essel Ellsworthba. Kanada királya. A szokásos dolgok.

- Nos, sok szerencsét - mondta White. - Mindig szívesen látom, ha egy klassz ember előrébb léphet.

Az oktatóközpont előtt Luger alig tudta fékezni lelkesedését, miközben McLanahannal a kocsijaikhoz caplattak.

- Ember, tudtam, hogy előbb utóbb kikerülsz innen - mondta Luger. -Óriási.

- Még nem kerültem ki innen - válaszolta McLanahan. - De miért Wilder mondja meg?

- Fogalmam sincs, de biztos, hogy jó hírt akar közölni. Ha rossz hír lenne, nem várna vele holnapig. Egyébként is te vagy Wilder kedvence. Ha tábornok lesz belőle, azt csak neked köszönheti, McLanahan. Luger barátjára pillantott, az valahova a távolba meredt. Luger vállat vont. - Ember, te el sem hiszed, hogy ez veled történik - mondta mérgesen. - Nem maradhatsz itt örökre, Pat. El kell döntened...

- Én döntöm el, hogy mit akarok, és hogy mikor akarom! -szakította félbe McLanahan. - És nem kérek a jótanácsaidból.

Luger karon ragadta McLanahant. -Lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy tényleg nincs szükséged a tanácsaimra. De a barátod vagyok, és ez feljogosít arra, szóljak, ha úgy gondolom, hibázol. És az a véleményem, most nagy bakot lősz, ha nem ragadod meg a lehetőséget, bármit is ajánlanak a nagyfiúk.

McLanahan sóhajtott és megrázta a fejét. - Ez nem ilyen egyszerű, Dave. Tudod; hogy nem. Az anyám ... Catherine ...Egyiküknek sem tetszik ez a repülősdi dolog. Már régóta ellenzik. Amióta a papa meghalt, mamának komoly nehézségekkel kell megküzdenie, hogy fenntartsa a bárt. Nekem kell felügyelnem a dolgokra. És Catherine. de ismered Catherine-t. Ahogy ő

képzeli el a jólétet, annak semmi köze sincsen a pilóta feleségek életéhez. Állandóan azzal piszkál, lépjek ki, és legyek üzletember. Mostanában nem is tűnik olyan rossz ötletnek.

- Szart nem - válaszolta Luger. - Mit akarsz nekem bemesélni? Hogy szívesebben lennél öltönyös-nyakkendős aktakukac, vagy bent dolgoznál anyuci bárjában? Ennek semmi értelme. Itt, a Fordon te vagy legjobb. A pokolba is, talán az egész légierőnél te vagy a legjobb navigátor. Mi lenne belőled, ha leszerelnél? Átlagos senki, aki sorban áll a fizetési csekkjéért. Ennyi - Luger rosszallóan csóválta a fejét. - Ez egyszerűen nem te vagy, Pat. Te tehetséges vagy, és ettől nem szabadulhatsz meg.

McLanahan átnézett a repülőtérre, épp egy B-52-es landolt a kifutópályán, aztán Lugerhez fordult. - Néha - mondta McLanahan, -az az érzésem, nem is lenne rossz újra civilnek lenni. Legalább számítanék valamit. Megcsinálnék dolgokat, lenne eredmény. Időnként úgy érzem, itt semmi mást nem csinálunk, csak szimulált, előre megtervezett gyakorlatokat végzünk. - Elhallgatott egy kicsit. - Vegyük például ezt a mai gyakorlatot. Az egyik részem érti mire való, de a másik énem azt mondja, ez is csak amolyan játék.

- Olyan játék, ami egyszer az életedet mentheti meg - válaszolta Luger-, de ehhez nem kellek én, tudod magadtól is nagyon jól.

- Igen, azt hiszem tudom - válaszolta McLanahan. A kocsijára mutatott. - Figyelj, Dave, nekem... muszáj mennem. Holnap találkozunk, oké?

Luger bólintott. Megvárta, amíg McLanahan a parkolóhoz ért, akkor utána kiabált. - Hé, Muck'.' McLanahan megfordult.

- Remek csapat vagyunk, igaz, pajtikám? McLanahan elmosolyodott, és feltartotta a hüvelykjét.

Harminc perccel később McLanahan a családi étterem és bár, a “Lóhere", Írország jelképe előtt megállította a kocsiját. Az oldalbejárón át felosont harmadik emeleti lakásába. Valamilyen oknál fogva most nem vágyott arra, hogy találkozzon az anyjával, vagy a testvérével. Most nem. Kinevezés! Minél többet gondolkodott, annál zavarosabb lett az egész. Tudta, ezúttal nincs több halogatás, elodázás. Ha még egy fontos kinevezést visszautasít, azzal valószínűleg egyszer s mindenkorra lemondhatna a légierőnél karrierjéről.

A zubbonyát és a táskáját a gardróbba hajította, és fáradt puffanással lerogyott a kanapéra. A pilótaruháján derékig lehúzta a cipzárt, körbenézett a kis lakásban, és megcsóválta a fejét.

Minden makulátlan volt. Nem mintha, hű de rendes ember lett volna. Annak ellenére hogy saját lakása volt, az anyja minden áldott nap pontban tízkor megjelent, hogy kitakarítson, és rendet rakjon. Egyetlen egyszer próbálta csak meg eltántorítani a mamát, bezárta a lakást és nem adta oda a kulcsot, de az anyja arra gondolt, hogy a zár törhetett el. Azonnal szólt Paulnak, Patrick öccsének, hívjon lakatost. Eszébe sem jutott, a fia talán szeretné

megőrizni a magánéletét.

Felkelt, az étkező sarkába rúgta a csizmáját és bement a konyhába. A hűtőben tíz doboz sör volt. Kipattintotta az egyik dobozt, és kuncogni kezdett. A mamája azt szerette volna, ha a fia tejen és vizen kívül nem iszik mást, de azért mindig gondja volt rá, hogy tele legyen a hűtő. McLanahan biztos volt benne anélkül, hogy megnézte volna', a fürdőszobában makulátlan törülköző lóg, a konyhaszekrényben pedig glédában állnak a ragyogó tiszta edények.

Egy röpke pillanatra megcsapta a bűntudat. Jézus, gondolta, mi a baj ezzel a leosztással? Boldognak kéne lennie, hogy a családjával élhet, hogy nem kell a takarítás, főzés és egyebek miatt aggódnia. Luger bizonyára az egyik golyóját is odaadná ezért az életért.

A családban McLanahan több volt, mint a legidősebb testvér. Ő volt az apa, a család feje, a gondviselő és döntéshozó. Paul vezette az éttermet, az anyja sütött-főzött, takarított, felszolgált, de Patrick volt a legidősebb, a szervező, és éppen ezért kivételes elbánásban részesült. Így kellett lennie. így bántak az idősebb Patrick McLanahannal is, míg élt. Ez volt a dolgok rendje. Patrickot senki nem nevezte “fiatalabb Patricknek", de még Patnek sem, ahogy más családokban megkülönböztetik a fiút az apától. Nem. ő Patrick volt, az idősebbik Patrick, még akkor is, ha ezt soha nem mondták ki. Patrick apja városi rendőr volt, semmi mást nem tudott, csak dolgozni; ezt tette húszéves korától hatvanéves koráig. Amikor nyugdíjba ment, félállásban biztonsági őr és magánnyomozó lett, míg Paul elég idős nem lett ahhoz, hogy a “Lóherét" vezethesse, és még akkor is olyan lelkesedéssel dolgozta agyon magát, mint egy ifjonc. Az

étterem volt a mindene. Nem aranybánya, hanem a család jelképe, az örökség.

Férje halála után Patrick anyja azonnal idősebb fiához fordult. Arról szó sem lehetett, hogy az éttermet és a hozzá kapcsolódó épületet eladják. Maureen McLanahan maga köré gyűjtötte gyerekeit, elmagyarázta, becstelen dolog lenne felszámolni az éttermet, és rájuk bízta az üzletet. Patrick volt a legidősebb, tehát az ő feladata, hogy sikerre vigye a vállalkozást. Öccsei, húgai, no meg a légierőtől újításaiért kapott csekkek együttes segítségével Patrick életben tartotta az éttermet. Mindig is feltett szándéka volt ezt a pénzt a család biztonságára költeni, és az anyja tudta, fia sikeres lesz. Végül is ő a család feje, és McLanahan. A kudarc gondolata soha meg sem fordult Maureen McLanahan fejében.

Csodálatos módon a légierő együttműködött a McLanahan családdal. Patrickot a családhoz közeli támaszpontra küldték, évhalasztást kapott, hogy sikeresen vizsgázhasson és közben dolgozhasson is. Két éve sorozatban nyerte a bombázó versenyeket, navigációs képessége remek, igazán értékes áru volt.

De a haladékok ideje lejárt. Jövendő állomása Nebraskában, Omahában lett volna a légierők főparancsnokságán, vagy Washingtonban a Pentagonnál, vagy Texasban, Dél-Dakotában a B-l-es Excalibur egységnél - és ezek a lehetőségek komoly tekintélyt, nagy előrelépést jelenthettek volna, meg azt, hogy el kell innen költöznie, fényévnyi távolságra kerül a családjától. Ez pedig fájdalmas gondolat volt.

Miért ilyen fájdalmas? - kérdezte McLanahan. Miért ennyire nehéz?

- Hahó, van itt valaki?

' McLanahan felugrott. -Jesszus, Cat - mondta -, kopogtatásról még nem hallottál?

Catherine McGraith hozzásuhant, finnyásan beleszagolt meleg, izzadt repülőruhájába, kecsesen a lehető legnagyobb távolságról szájon puszilta.

- Gondoltam, megleplek. Szemlátomást sikerült.

Catherine puszta látványa is elég, hogy szebbnek lássam a világot gondolta magában a fiú. Egy pillanatra minden rossz érzéstől megszabadult. Catherine karcsú, táncos alakja, pici pisze orra, fehér bőre, csillogó haja - csak állni kell és nézni, beinni magába a látványt.

Kinyúlt, magához ölelte és szájon csókolta. - Hmmm. Nagyon csinos vagy - mormogta. Felkapta, bevitte a nappaliba, és rázuhantak a kanapéra.

- Patrick - szólalt meg a lány. Kicsit eltolta magától a fiút. - Az ember azt hihetné, egy hónapig szolgálatban voltál.

- Mindig megőrjítesz - válaszolta McLanahan -, teljesen mindegy, hogy mennyi ideig voltam szolgálatban.

- A zöld lehet az oka - mondta Catherine. - A zöld egyenruha, a zöld gépek, a zöld épületek, ez a csupa csupa zöld tesz titeket állandóan kanossá.

- Te teszel állandóan kanossá - válaszolt McLanahan. Catherinnek végül sikerült kiszabadítania magát. - Ne butáskodj -mondta és talpra állt. - Végre sikerült jól időzítenem az érkezésemet. Az Old Sacramento-i Tűzoltóknál foglaltattunk helyet mára, hét harmincra. A mamád kitisztította az öltönyödet, és...

McLanahan felnyögött. - Jaj, Cat, ne csináld. Ma valami őrület volt az edzés. Kézzel kellett katapultálnom. Holnap pedig riadókészültségben leszek. Igazán nem vagyok olyan állapotban, hogy...

- Riadó, már megint? Most jöttél vissza a bombázó versenyről. Hagyhatnának egy kicsit pihenni, nem? - Elhallgatott és a fiúra nézett. - Jaj, Patrick. Nancy és Margaret, tudod, a volt iskolatársaim is ott lesznek. Kérlek, menjünk el.

McLanahan a plafont bámulta. - Azt hiszem, meg akarnak tőlem szabadulni

- mondta végül.

- Megszabadulni? Hogy érted ezt?

- Wilder ezredes, a parancsnok felhívott - válaszolta. -. Én nem beszéltem vele, de Paul White igen. Arra gondol, hogy kineveznek.

- Kineveznek? Hova?

- Fogalmam sincs. De néhány hónappal ezelőtt Wilder ezredes nyomatékosan figyelmébe ajánlott egy pasasnak a légierők főparancsnokságán. Van egy sanda gyanúm, oda akarnak küldeni.

- De hát az Omahában van, Nebraskában - Catherine megborzongott. Nebraskába akarnak küldeni?

- Nem biztos, Cat - mondta McLanahan. Érezte, hogy tűnik tova előbbi izgalma. - De én ezt szerettem volna.

- Tudom, tudom -Catherine a körmeivel játszadozott.

- Óriási előrelépés lenne, Cat - McLanahan a lányt nézte, megpróbált a gondolataiban olvasni. - Úgy érzem, a Fordon már kiszolgáltam az időmet. Itt az ideje, hogy odébb álljak.

Catherine szeme találkozott az övével. - De te azon gondolkoztál, hogy leszerelsz, Pat. Hogy összeházasodunk, letelepedünk, és...

- Most is így gondolom - válaszolta McLanahan -, már ami a házasságot illeti. De nem tudom ... minden attól függ, mit ajánlanak fel. Ha a főparancsnoksághoz küldenének, hát az csodás lenne. Tökéletes lehetőség ...

- Patrick, neked van egy éttermed, a legnagyobb...

- Ugyan, Cat, nem akkora ez - válaszolta. - Ez egy kis környékbeli kocsma, ami sem engem, sem minket nem tudna eltartani. És én csak kíváncsi vagyok, mi lesz holnap. Odament a lányhoz és átfogta a derekát. - Amiatt nem kell aggódnod, miből élünk - mondta a lány. -Tudod nagyon jól. Te már megalapoztad a jövődet ebben a városban. Apu majd...

- Nem - vágott közbe McLanahan. - Nem akarom, hogy az apád adja értem az óvadékot.

- Azt nem is tenné és nincs is rá szükség, Pat - válaszolta a lány, és egy puszit adott az orrára. - Azt szeretném, ha boldog lennél. Boldog vagy a seregben? Szerintem nem.

McLanahan várt egy kicsit mielőtt válaszolt volna. - Igen. Szeretnék belépni valamilyen üzleti vállalkozásba, hogy egy nap a magam ura lehessek. De most éppen olyan munkát végzek, amit szeretek. És a légierő

közben fizeti a taníttatásomat.

- És minden alkalommal, amikor egy osztállyal feljebb mész, két évvel meghosszabbítja a szolgálati idődet - vitatkozott a lány. - Nekem úgy tűnik, ezzel az üzlettel ők járnak jobban.

- Lehet - válaszolta McLanahan. Felült a kanapén. - Cat, nem szívesen dicsérem szembe magamat, de jó vagyok abban, amit csinálok. És én szeretek nagyon jó lenni. Ez nagyon fontos nekem.

- Jó lennél te Patrick McLanahannak is - vágott vissza Catherine. -A légierő

úgy ráncigái titeket, mint a zsinórra fűzött marionettfigurákat. Ennél te sokkal többet érdemelnél. Azt tedd, amit te akarsz tenni, ami neked a legjobb, és ne azt, ami annak a rohadt hadseregnek. - A szoba távolabbi sarkában lévő karosszékbe ült. -Tudom, hogy nem az a fajta vagy, aki minden hidat feléget maga mögött, de én meg nem nomádnak születtem, Pat. Ha arra gondolok, minden két-három évben máshová kell költöznünk, mert a Pentagonban a seggét növesztő valamelyik ezredes elhúzza az orrod előtt a mézesmadzagot ... hát rosszul leszek. És rosszul leszek azoktól a B-52esektől is, meg a munkádtól is. - Hirtelen felállt és a konyha felé indult. Az ajtóban megállt, visszafordult. - Nem tudom, követni foglak-e Patrick, mert nem tudom, re mit követsz. A saját terveidet, céljaidat akarod-e megvalósítani, vagy a hadseregét.

Még egy pillantást vetett a férfira. - Légy szíves, hétre legyél kész!

- Helló, Mrs. King. Wilder ezredeshez jöttem.

Wilder ezredes titkárnője előjegyzési naptárára pillantott, és elmosolyodott. - Jó reggelt Patrick. Az ezredes a parancsnoki szobában várja. Odaszólok, és megmondom, hogy már útban van.

A parancsnoki szobában? Ez fura, de ezzel a találkozóval kapcsolatban minden fura. - Köszönöm Mrs. King.

- Hadd gratuláljak, hogy idén is megnyerte a versenyt, Patrick -mosolygott Mrs. King. - Tudom, hogy az ezredes nagyon büszke magára is, meg a legénységére is.

- Kösz - válaszolta McLanahan. Már éppen indulni akart, de az ajtóban megállt.

- Mrs. King!

- Igen?

- Mindenki tudja, a titkárnőknek nagy a hatalmuk, lévén oly közel dolgoznak a parancsnokhoz. - Mrs. King elmosolyodott.

- Igen, Patrick?

- Van valami fogalma arról, miért hívatott Wilder ezredes?

- Maga tényleg nagyon körültekintő - válaszolta a titkárnő -, valószínűleg ezért is nyert annyi érmet. Nem. Patrick, a titkárnők gyöngyének fogalma sincs arról, miért akar beszélni magával a parancsnok. Újra rámosolygott. - Rossz a lelkiismerete?

- Ugyan!

- Akkor jobban teszi, ha indul. Beszólok, hogy várják magát.

- Kösz.

A Ford légitámaszponton eltöltött hat év alatt McLanahan alig féltucatszor járt a parancsnoki szobában. Első alkalommal akkor, amikor megkapta Emergency War Order (háború esetén mozgósítandó) egység harci feladatához szükséges igazolványt. Akkor a legénység minden tagjának röviden be kellett számolnia a parancsnoknak arról, milyen szerepe lesz a felszállástól a landolásig, ha netántán kitörne egy háború. Egyébként csak azért ugrott be, hogy leadjon egy-egy harci feladatról szóló dolgozatot, vagy a késő éjszakai repülésről szóló jelentését. Minden tapasztalata dacára valahányszor idejött, elfogta az enyhe szorongás.

A parancsnokság légköréhez hozzátartoztak a biztonsági intézkedések is. Nem volt könnyű bejutni. McLanahan a tárcájából elővette azonosító

kártyáját - szerencsére kivette repülő-egyenruhája zsebéből, - és az ingére tűzte. A parancsnokság főbejárata előtt állt a hatalmas, vasrácsos ajtónál. Megnyomta a berregőgombot, valaki belülről kinyitotta a rácsot. Amikor belépett a rövid folyosóra - maguk között csak csapdának nevezték-hallotta, hogy mögötte döngve bezáródik a kapu.

Ha van valami, amit ki nem állhatok, gondolta, az az, amikor így csukódik be mögöttem egy kapu.

A folyosó végéhez ért, megállt egy ajtó előtt. Az ajtót teljes magasságában és szélességében fényes fólia borította, a spotlámpákat úgy állították be, hogy a bent dolgozóknak még az árnyékát se lehessen látni. McLanahan felemelte az ajtó melletti piros telefont.

- Igen, uram-jött azonnal a válasz.

- McLanahan kapitány, Wilder ezredeshez jöttem. Az ajtó felberregett, McLanahan kinyitotta és belépett.

A biztonsági intézkedések még itt sem értek véget. Carl Johannsen alezredes fogadta. McLanahan és Johannsen több hónapon keresztül együtt szolgáltak, de most a férfi odalépett, és ellenőrizte az azonosító kártyáját.

- Jó reggelt, uram - mondta McLanahan.

- Szia, Pat - válaszolta Johannsen. Kicsit zavarban volt. - Mindenre megtanítottalak, amikor még pelenkás újonc voltál, de a főnök itt van, és most viselkednünk kell. Csak nem vagy laktanyafogságban, vagy ilyesmi?

- Nem.

- Jó. És a főnököt szólítsd “uramnak", jó? Én azért még mindig a régi pilótád vagyok.

- Igen, uram - válaszolta McLanahan. - Hogy tetszik itt a parancsnokságon?

- Időnként sokkal szívesebben repkednék alacsonyan a jó öreg Buffokkal a Grand Teton környékén - válaszolta. - A főnök a biztonsági teremben vár. Egyenesen erre. Viszlát.

Az iroda felé McLanahan elhaladt a nagy kommunikációs szoba mellett. Ez volt a parancsnokság legizgalmasabb része. Alig lehetett elhinni, hogy az egység vezetői bárkivel kapcsolatot teremthettek az egész világon, földön, vizen, levegőben, és mindezt a rádiószekrények segítségével. Közvetlen kapcsolatban álltak a légierők főparancsnokságával, az egyesített vezérkar főnökségével, az állandóan levegőben lévő fedélzeti parancsnoksággal, és még több száz harcállásponttal. Telefonon, számítógéppel, műholdakkal, nagyfrekvenciájú rádióval és kódolt teleírógéppel bárkit és bármikor elérhettek. Az omahai főparancsnok egyetlen pillanat alatt továbbíthatott egy olyan parancsot, aminek értelmében a Ford bázis összes bombázója és rakétahordozója azonnal harckészültségbe állt. És épp ilyen könnyen és gyorsan rendelhette el az elnök a háborút. A gyakorlatok során, akár szimulált, akár valódi hadgyakorlatról volt szó, a parancsnokság központja a biztonsági tanácsterem volt, a parancsnok és a tisztek itt gyűltek össze, innen koordinálták és irányították a csapatmozgásokat. A Ford légibázison kétezer férfi és nő, húsz B-52-es nehézbombázó, huszonöt KC-135-ös utántöltő volt. McLanahan kopogtatott az ajtón.

- Jöjjön, Patrick.

Edward Wilder ezredes a szoba közepén lévő íróasztal mögött ült. Wilder ezredes, a Ford bázison állomásozó összes csapat parancsnoka úgy nézett ki, mint egy frissen végzett egyetemista. Magas, izmos férfi volt, megedzették a rendszeres futások, egy ősz szál sem vegyült világosbarna hajába, pedig már jócskán elmúlt negyven. Felállt, kezet rázott McLanahannal, és a puha, párnás székre mutatott, amin szépen formázott betűkkel állt

“Parancsnokhelyettes".

Wilder kitöltötte a kávékat. - Feketén ugye, Patrick - kérdezte, és már nyújtotta is a csészét.

- Igen, uram.

- Mostanra már illett megjegyeznem - mondta a parancsnok. -Eleget láttam, amikor a bombázóversenyen kávézott. - Beszéd közben az íróasztalán megnyomott egy gombot. A szobát a kommunikációs teremtől elválasztó

ablakon megmozdult a függöny. Johannsen alezredes, és a többiek felnéztek a neszre, de aztán sürgősen folytatták a munkát.

Wilder előtt egy piros borítójú akta hevert.

- Tegnap még a gyakorlat előtt szerettem volna elérni, de elkéstem.

- Igen, uram - válaszolta McLanahan. - White őrnagy katapultálási gyakorlatai végtelenül valósághűek.

- Az a pasas egy született feltaláló. Valódi lángelme -jegyezte meg Wilder. - Az a kevéske pénz, amit a White-csoportra fordítottunk, az egyik legjobb befektetésnek bizonyult. Igaz, szörnyetegeket is létrehozhattunk volna helyette.

McLanahan felnevetett, de csak feszült, rövid kacajt tudott kicsiholni magából. Wilder megérezte a várakozó nyugtalanságot, mélyet sóhajtott, és belekezdett.

- Van valami elképzelése, miért kérettem ide?

Utálom, ha így kezded, gondolta McLanahan. - Nincs, uram - válaszolta fennhangon. - Gondolom, az áthelyeztetésemmel kapcsolatban.

,

- Igen, Patrick - válaszolta Wilder. Kis szünetet tartott, az asztallapot nézte, aztán megszólalt. - Jó hírek. A légierő főparancsnoksága magát akarja. Sürgősen, a B-l-es tervezési és végrehajtási programjához. Gratulálok. Én is ott kezdtem, bár én a B-52-essel, amikor még az volt a vadonatúj típus. McLanahan megrázta Wilder kinyújtott kezét. - Ez nagyszerű, uram. Remek hírek.

- Nem szívesen veszítem el magát, Patrick - folytatta Wilder. - De igencsak fáj magára a foguk. Három hónapon belül jelentkeznie kell. McLanahan vigyora elhalványult. - Olyan hamar?

- így jött ki a lépés - magyarázta Wilder. - Hatalmas lehetőség...

- Ezt még meg kell beszélnem a családommal - mondta McLanahan. -Ez komoly lépés lenne.

- Nekem most kell a válasza, azonnal. Nem várhatok. McLanahan lesütötte a szemét. - Sajnálom, ezredes, de meg kell

beszélnem a családommal. Ha azonnali választ kér, sajnos...

- Tartsa vissza, Patrick, ki ne mondja - vágott közbe Wilder. -Patrick, én nem akarom kábítani magát, de maga a legjobb navigátor, akivel a tizennyolc éves szolgálatom alatt találkoztam. Maga energikus, intelligens, komolyan érdeklődik a feladata iránt, magának van a legtöbb tapasztalata a csapatban. A felettesei jelentése szerint minden évben kiváló eredményt ért el, amióta csak a hadseregnél van. Az utóbbi két évben enyém lehetett az a fura dicsőség, hogy a legalacsonyabbra értékeljem, mert a többiek örökösen elő akarták léptetni. Idén már a főparancsnokságig vitte. És nem mi ajánlottuk magát, hanem ők kérték, a főparancsnok személyesen. Maga igazi főnyeremény azoknak Omahában.

Wilder ököllel idegesen a nyitott tenyerébe csapott. McLanahanra nézett. - Ezúttal nem utasíthatja vissza. Akkor kell üstökön ragadni a szerencsét, amikor találkozunk vele.

- Majd jön egy másik alkalom ...

- Erre ne számítson, Patrick - válaszolta gyorsan Wilder. McLanahan csodálkozó szemébe nézett, majd folytatta. - Komolyan

gondolom, amit mondok. Maga a legjobb navigátor, akit ismerek. A legjobb.... De kicsit csiszolnia kellene magán. McLanahan értetlenül nézett. - Csiszolni?

- Ugyan, Patrick - mondta Wilder -, Garry már biztosan szólt emiatt. Nézzen végig magán. Ha valaki kihallgatásra megy a parancsnokához, kisuvickolja a cipőjét, levágatja a haját, tiszta egyenruhát vesz. - McLanahan egy szót sem szólt, türelmetlenül összefonta a karját a mellkasa előtt.

- Maga mindenkinél fényesebben teljesít. Pat ... de a légierőnek manapság tisztekre van szüksége, nem csak ... technikusokra. Hivatásosokra. Magának úgy kell kinéznie, és úgy is kell viselkednie, mint egy hivatásosnak. Igazi, huszonnégy órás, állandó hivatásosnak, nem pedig mint egy részfoglalkozású színésznek.

Wilder kinyitotta McLanahan dossziéját. - Lediplomázott, és most a másoddiplomájára készül, viszont alig vett részt kiképzésben. Magának hat évébe tellett elvégezni azt a levelező tagozatot, ami másnak tizenkét hónapjába került. És nem volt külön feladata. A magatartása...

- Semmi baj nincs a magatartásommal, ezredes úr - szólalt meg McLanahan.

- Egyszerűen a legjobb akartam lenni. Keményen dolgoztam, hogy megmutassam, ki vagyok - szünetet tartott, aztán folytatta. -És a vendéglő is lefoglalt...

- Semmi kétségem, Pat - válaszolta Wilder -, ismerem a családi helyzetét. De el kell magát köteleznie.

Wilder felállt, és a terem egyik falát beborító, a légierő rendfokozatait bemutató táblához lépett. - Ez már egy másik légierő. Maga is tudja. Az a helyzet azzal, hogy eleget tesz az átlagkövetelményeknek, semeddig sem juthat. Mindenkinél jobbnak kell lenni, és akkor, talán. És nem csak a maga szakterületén, hanem mindenben kiválónak kell lennie.

- Ezt nevezik a “teljes embernek" - mondta McLanahan.

- Lehet, hogy magának, meg még egynéhány embernek ez nevetségesen hangzik - válaszolta Wilder -, de attól még igaz lehet. Manapság teljes odaadást követelnek. Jónak kell lenni, á dehogyis, még a jobbnál is jobbnak, ez a norma. Tudom, hogy magában megvannak a szükséges képességei, Patrick, egyszerűen csak el kell döntenie, hogy elkötelezi-e magát, vagy nem.

Wilder becsukta az aktát. - Na ennyi elég is a szentbeszédből. Amint döntött, jöjjön vissza. Addig nem zárom le az ügyét, de semmit nem ígérhetek. Egy hosszú, hosszú percnyi csend után McLanahan felállt. - Remélem, csak ennyi volt mára, uram, mert sokat kell gondolkodnom.

- Van még valami - mondta Wilder, és újra leült. McLanahan követte a példát.

- Épp emiatt az ügy miatt kellett itt, a parancsnokságon találkoznunk - magyarázta Wilder. - És ezért is lett volna szükség a kinevezésre adott válaszára. Szokatlan módon, egy nagyon tapasztalt B-52-es navigátort kértek tőlem egy gyakorlathoz. Az üzenet “Szigorúan bizalmas" címkével érkezett. Személyesen kellett átvennem, annyira személyesen, hogy mindenkit ki kellett akolbólítanom a kommunikációs szobából. És természetesen rögtön magára gondoltam.

- Persze, miért ne, elvállalom - válaszolta McLanahan. - Miről lenne szó?

Milyen gyakorlatról?

Wilder kinyitotta a piros dossziét. - Én ... nekem fogalmam sincs róla, Patrick - válaszolta. - Nagyon egyszerű utasítást kaptam. El tud indulni két nap múlva?

- Két nap - morfondírozott McLanahan. - Hát, nem valami sok idő, de... biztos megoldom valahogy. És hova kéne mennem?

- Erről nincs tudomásom.

- Mi! Ezt nem egészen értem - habogott McLanahan:

- Patrick, ez egy szigorúan titkos hadgyakorlat. Azt akarják, hogy holnapután pontban reggel nyolckor legyen a repülőtéri információs pultnál. Mutassa fel a személyazonossági papírjait, meg ezt a levelet - a borítékot átadta McLanahannak. - Semmi mást ne vigyen magával, csak egy váltás civil ruhát, a pipereholmijait és egyetlen kézitáskát. A további utasítást majd akkor kapja, ha a személyazonosságát és a levelet hitelesítették. - Wilder egy pillanatra a fiatal navigátorra nézett. - Érti?

- Igen, uram - válaszolta McLanahan és elhessegette zavarát. -Mindent értek, csak egy kicsit, ööö kísérteties, ez minden.

- Ha már olyan régen lesz itt, mint én - állt fel Wilder -, teljesen hozzá fog szokni az efféle titokzatoskodásokhoz. Szinte a második természete lesz. Ami a feszültséget illeti, éppen ettől lesz valóságszaga a gyakorlatoknak. És hagyni kell őket játszani.

McLanahan is felállt. - Ezt értem, uram.

- Akkor ne is felejtse el. És azt se, hogy senki nem tudhat erről a feladatról. A levelet jól tegye el. Ne beszéljen arról, mit csinál, hova megy, még akkor sem, ha már megtudta a reptéren.

- Igen, uram. Ezt nem lesz nehéz betartani, mert fogalmam sincs arról, mit fogok csinálni.

- Nos, erről se beszéljen senkinek - mosolygott Wilder.

- Igen, uram - McLanahan megfordult. Épp mielőtt kilépett volna, Wilderhez fordult - Uram, amikor visszajövök, beszélnünk kellene a kinevezésemről, meg a légierőkről,

Wilder bólintott, és az asztallapon összekulcsolta a kezeit.

- Értem, Pat. Örülök, hogy legalább beszélgetni hajlandó, mielőtt döntene. Higgye el, pontosan tudom, mit érez. Nos, akkor ha visszatért, majd beszélünk a dologról, de ne hagyja, hogy tönkretegye a hadgyakorlatát.

- Így lesz, uram - válaszolta McLanahan, sarkon fordult és kiment. Wilder felállt, egy darabig a padlót bámulta, aztán benyúlt a fiókjába, elővett egy cigarettát, és évek óta először rágyújtott.

- Majd meglátod fiacskám, ha már annyi ideje leszel itt, mint én gúnyolódott előbbi önmagán -, hogy az efféle titokzatoskodás szinte a második természeteddé válik. Lószar, gondolta, igazi lószar. Nem lehet átverni.

Wilder sokáig csak ült, és cigarettázott.

Kaliforniai napfelkelte

Egyszerűen nem értem ezt az egészet - mondta. McLanahan éppen akkor gyűrte be az utolsó pár zoknit hasas sporttáskájába, amikor a szobába lépett az anyja, hogy ellenőrizze, mit csomagol. Ott állt, a karját összefonta soványka melle előtt, türelmetlenül és csalódottan nézett. McLanahan lassan behúzta a cipzárt.

- Mama - mondta, és felemelte a táskát -, nincs mit megérteni.

- Ez valami titkos küldetés? - kérdezte Maureen McLanahan, félig viccesen.

-Kém lettél? Gyerünk, Patrick. Csak elmondhatsz valamit?

- Túl sok John LeCarrét olvastál, mama - válaszolta a fiú. -Parancsot kaptam, épp úgy, mint amikor a bombázóverseny volt, vagy amikor más állomáshelyre küldenek gyakorlatra. Ismered őket, mindig váratlanul értesítik az embert.

- De ez a parancs nem mondta meg hova, mennyi időre és miért.

- Mama, hagyd ezt. Nem írásos parancsot kaptam. Wilder ezredesnél voltam, ő adta az utasítást.

- Mit?

- Amit nem mondhatok el. - Anyjához fordult, átfogta a derekát. -Mama, jobban ismersz ennél. Tudod, úgysem húzhatsz ki belőlem semmit, ha egyszer nem szabad beszélnem.

Maureen McLanahan egy darabig csak nézte a fiát. - Catherine azt mondta, hogy az ezredes valami kinevezésről beszélt.

Patrick bólintott. - Megkaphatom azt a kinevezést, amire vártam. Remek kilátások a légierő főparancsnokságán. Fel kell őket hívnom, és könyörögnöm kell, hogy addig hagyják pihenni, amíg vissza nem jövök a gyakorlatról. Más már összecsomagolt volna, és három napon belül ott lenne. Lehet, hogy én elvesztem ezt a lehetőséget. Lehet, hogy már minden előlépetetési lehetőséget elvesztettem.

Maureen megpróbálta lenyugtatni. - Nagyon ... jó lehetőségnek hangzik...

- Az is - válaszolt Patrick. - De Catherine nem biztos, hogy utánam jön Nebraskába. Szerinte a hadseregnél engem kihasználnak. És te... szóval pontosan tudom, mit szólnál hozzá ha elköltöznék.

Patrick a vállára kapta a táskát és elsietett az anyja mellett.

- Ez minden, amit magaddal viszel? - kérdezte az asszony, amikor a fiú a nappaliba ment.

- Azt akarták, hogy csak ennyi holmi legyen nálam. Gondolom, majd adnak mindent, amire szükségem lehet.

- Patrick - tördelte a kezeit az anyja -, úgy szeretnék segíteni, hogy jól dönthess, de nem tudok. A vendéglő az életünk. Ha nem vagy itt, nem tudom, hogy boldogulunk magunkban.

Patrick visszament az anyjához, és arcon csókolta. - Értem, anyu, tényleg értem. De az üzlet már szinte magától megy. És itt van Paul is. Már nincs úgy szükséged rám, mint régebben. - Megölelgette. -Minden rendben lesz, mama, hidd el, minden rendben lesz.

Maureen McLanahan begombolta fia ingén a legfelső gombot. -Visszajössz, ugye, Patrick.?

- Igen - sóhajtotta -, visszajövök.

Az anyja félresimította fia homlokából az egyik kósza tincset, és rámosolygott - Nagyon szeretlek, Patrick.

- Én is nagyon szeretlek, mama. - Biztatóan rávigyorgott, megfordult és kisétált a szobából.

Catherine Mercedesén gyorsan és csendben értek ki a repülőtérre. McLanahan kezében tartotta a lány kezét, amíg rá nem fordultak az United Airlines termináljára, de nem sokat beszélgettek útközben. A lány nem állította le a motort, figyelte, amint a fiú a hátsó ülésről elveszi a táskáját és zakóját.

- Hiányozni fogsz - mondta Patrick, ölében a csomaggal.

- Nekem is - válaszolta Cat. Kényelmetlen csönd telepedett közéjük. Aztán még hozzátette. - Jobb lenne, ha nem kéne elmenned.

- A munkám része, Cat. Izgalmas és titokzatos. Olyan, mintha az Orient expresszre kaptam volna jegyet.

- Szerintem nem olyan izgalmas. Butaság. Elküldenek csak a jóég tudja hova, és még azt sem mondják meg, mikor jössz vissza.

McLanahan a lányra nézett, de nem mondott semmit. - Hála istennek, már nem kell sokáig tovább ezt csinálnod - folytatta Cat. - Ez pontosan megmutatja, hogyan bánik a hadsereg a hozzá hasonlókkal. A légierők legjobb navigátorát összecsomagolják, mint a szennyes ruhát, hogy Timbuktuba, vagy valahova máshova, az isten háta mögé küldjék.

- A légierőnél nem rossz az élet. A munkám remek - Persze itt is vannak hullámhegyek, meg hullámvölgyek...

- Ez vagy te. Itt állsz, egy pillanat alatt kellett elkészülnöd, hogy elutazhass a fészkes fenébe, de te még most is csak szajkózod, amit a fejedbe vertek. McLanahan kinyitotta a kocsiajtót.

- Mennem kell - mondta, oldalt hajolt, és megsimogatta a lány arcát. - Kösz, hogy elhoztál. - Kilépett.

- Patrick - szólalt meg hirtelen a lány. - Ha majd ... visszajössz, beszélnünk kell... kettőnkről.

Egy percig a lány arcát figyelte, szeretett volna kiolvasni valamit a vonásaiból, aztán vállat vont. -Jó. Persze. - Most már tényleg kiszállt, várt, amíg a lány el nem hajtott.

Az információs pultnál úgy fogadták McLanahant, mintha mindennapos gyakorlat lett volna rejtjeles jegyrendeléssel foglalkozni. Megmutatta a személyazonosságiját, ez volt az egyetlen igazoló papírja, mást nem vihetett magával. Cserébe azonnal kapott egy leragasztott borítékot, és megmutatták, melyik beszállókapuhoz menjen.

A felfelé haladó mozgólépcsőn kíváncsian bontogatta a borítékot. Retúrjegy Spokanéba, Washington államba. A visszatérés napja üres. A jegyvásárló

jele fura, négybetűs katonai kódjel volt, de McLanahan-nak fogalma sem volt a jelentéséről. Ebből nem derült ki, melyik hivatal váltotta a jegyet. A beszállókapunál az egyik jegyért megkapta a beszállókártyáját, leült és várt. Minek ez a fene nagy titokzatosság, gondolta. Spokane a Fairchild légitámaszponton az egyik kiképző iskola volt. A túlélést oktatták itt; már volt ilyen kiképzésen közvetlenül azután, hogy befejezte az első navigációs tanfolyamot. de a Fairchilden nemcsak egy kiképző iskola volt. Szóval akkor erről lenne szó. Valami egzotikus iskolába küldik. Talán éppen most fejlesztenek ki valamit. Hallott különböző pletykákat egy új iskoláról, ahol egy esetleges nukleáris támadás utáni életre, túlélésre készítik fel a hallgatókat. Persze az is lehet, valami új trükköt akarnak bevezetni a “hadifogoly-táborban": ebben az oktatóközpontban kihallgatószobák, igazi kelet-európai imitációk voltak, az őröket az ottani normák szerint képezték ki.

Most, hogy mindezt tisztázta magában, már sokkal, sokkal könnyebben ment a várakozás. Fairchild. Minden titokzatosság, susmus, az összes izgalom, mindez valami újabb bugyuta ál-helyzetgyakorlat miatt, hogy a CIA meg a DIA emberei végre egy igazi fedélzeti embert kaphassanak a kezeik közé. Micsoda pazarlás.

McLanahannak már nem kellett soká várnia, hamarosan bejelentették a járatát, és néhány percen belül az utasok már a fedélzeten voltak. Csak kevesen mentek Spokane felé, ezek főleg katonák lehettek -legalábbis McLanahan erre következtetett a megnyírt fejükről. McLanahan átlapozta az újságot, magában zsörtölődött, hogy nem vett valami rendesebb magazint vagy könyvet az útra. de azok a nyomoroncok nem engedték meg. Mélyen aludt, a motorok halk duruzsolása elringatta megfáradt idegeit, pedig a gép még fel sem szállt.

Időpazarlás, morogta magában, mielőtt elbólintott volna. Tiszta időpazarlás.

Spokane, Washington

Késő este volt, mire McLanahan végre összeszedte a cókmókját és ott állhatott a Spokane Nemzetközi Repülőtér központi várócsarnokának bejáratánál. Válltáskáját egy üres székre tette és újra elolvasta a rejtélyes, számítógép nyomtatta szöveget, amit induláskor nyomtak a kezébe: érkezés Spokane-ba 21.35 csomaggal álljon készen 22.00-kor, várjon további utasításig. Most 23.45 volt, majd két óra telt el hiábavaló várakozással, a tervezett - a tervezett miig? Újabb klasszikus példája a katonai szokásoknak;

“siess, és várj". Indulj, pontosan érkezz, mert különben, de aztán ülj nyugton a fenekeden, amíg ők meg nem érkeznek.

McLanahan a vállára dobta a táskáját és a “Fairchild-légibusz" feliratú

pulthoz lépett. Az asztal üres volt, csak az üzletekből ismerős, mozgatható

mutatójú óra jelezte, hogy Willis repülőtiszt tizenkettőre visszaér. Az óra karjai úgy néztek ki, mintha hónapok óta senki nem nyúlt volna hozzájuk. McLanahan a pulthoz közeli székre telepedett, és várt. Néhány perccel később magas, izmos férfi érkezett az asztalhoz. A légierők egyenruháját viselte, a szemrevaló zsinórokat egyetlen duplacsomóval kötötte össze. A pult alatti asztalon lévő naplóba beírt valamit, aztán a nagy, hordozható magnetofonhoz ment, és kényelmesen

elhelyezkedett a magas, forgatható széken. McLanahan hozzálépett.

- Jó estét, uram - köszönt Willis. - A támaszpontra tart?

- Azt hiszem - válaszolta McLanahan. - Mikor megy a következő járat?

- Tizenkettő nulla ötkor, vagy így valahogy, uram - válaszolta Willis, és a falra csíptetett menetrendre pillantott. - Láthatnám a személyijét és a parancsot, uram.?

- Nincs parancsom - válaszolta McLanahan. Farmerzsebéből előhalászta műanyag borítású azonosító kártyáját. Willis alaposan szemügyre vette, beírt valamit a naplójába, és visszaadta a kártyát.

- Ismeri az állomáshelyét, uram?

- Nem. Nagyon ... gyorsan kellett eljönnöm.

- Ismer valakit, akivel a bázison kapcsolatba léphetnénk? Valakit, aki tudja, hogy ideérkezik? A vezetője, vagy ajánlója talán?

McLanahan előhúzta az eredeti üzenetet és átfutotta. - Csak egy Miller őrnagyról tudok, de neki csak washingtoni száma van. Itt Fairchildben senkit nem ismerek. Úgy értem, nem tudtam, hogy ide fogok jönni... Willis furcsálva méregette Patrick McLanahant és orra alatt halkan morogta:

- Uram segíts, egy újabb űrkadét.

- Nos uram, telefonálhatok az elszállásolása ügyében, de parancs nélkül csak annyit tehetek, hogy a buszra engedem, a többi szerencse kérdése. McLanahan a papírját visszatette a zsebébe. - A busz tizenkettő nulla ötkor indul, ugye?

- Igen, uram.

- Oké. Hívja akkor a katonai szállást és derítse ki, hogy állnak szobával. A kapcsolatom akárki legyen is, tízre ígérte magát. Ha nem jelentkezik, akkor a legokosabb, ha kerítek valami szobát, és majd holnap megpróbálom elcsípni.

- Nagyszerű, uram - válaszolta Willis vidáman. Tárcsázott, mondott valamit a kagylóba, és mosolyogva helyére tette a telefont. A feje ütemesen bólogatott, hűen követte a magnóról szóló zene ritmusát.

- Mázlija van, uram - és közben már írt is a naplójába -, a negyedben van egy üres szoba. Ha Miller őrnagy megjelenne, megmondom neki, merre találhatja magát.

- Köszönöm. Igazán értékelem a segítőkészségét - válaszolta McLanahan.

- Semmi gond, uram - Willis most a ceruzájával kopogtatta a ritmust. - A túlélő iskolába jött?

- Ezen már jó néhány évvel ezelőtt túljutottam - mondta McLanahan. - Gondolom, most fel akarják frissíteni az élményeimet.

- Persze, uram - Willis már nem igazán figyelt, elégedetten dudorászott örömében, hogy sikerült helyretennie ezt az ostoba, elveszett kapitányt. - Olykor olykor mindenkinek kell egy kis elvérzés-gyakorlat. - McLanahan éppen válaszolni akart volna, de Willis elmerült a zenében és a legújabb Playboyban.

A busz nem pontosan, tizenkettő tizenötkor érkezett. Senki, még Willis sem beszélt vele azóta, hogy elintézte a szobafoglalást. A várócsarnok szinte teljesen üres volt. McLanahan még egyszer megköszönte Willis segítségét, aztán hallotta a kék iskolabusz tülkölését és beszállt, ő volt az egyedüli utas a döcögő járművön.

Hamar a Fairchild támaszpontnál voltak. A kapuban álló őrnek megmutatta a kártyáját, egy másik, M-16-os fegyvert tartó őr és német juhászkutyája pedig a sporttáskát nézték át. Tizenöt perccel később McLanahan álmosán elnyújtózott a vendégház királyi méretű ágyán.

Levetkőzött, zuhanyozott, és néhány zavaros percig még ébren hevert az ágyon. Nem sokkal múlt hajnali egy. Lustán elővette a telefonkönyvet, és átlapozta a személyzeti listát. Több Millert is talált, őrnagyot csak kettőt, de ezek jelzése nem egyezett meg az üzenet Millerének jelzésével. A telefonkönyvet az éjjeliszekrényre hajította.

- Basszák meg - morogta félhangosan. - Ha kellek nekik, akkor keressenek meg. - Leszólt a portára, hogy hat harminckor ébresszék, és magára húzta az unalmas-szürke kincstári takarót.

McLanahan vad dörömbölésre ébredt. Úgy érezte magát, mint aki rengeteget aludt - biztos a szállásmester kopogtat, mert nem válaszolt a telefonébresztésre. McLanahan az órájára nézett. Nem. Csak egyetlen órácskát szúnyt.

A sportszatyrából előkotort egy gatyát, lesimította szőke haját és kinyitotta az ajtót. Két férfi állt türelmetlenül az ajtóban. Az egyik civilben volt, a másikon a légierők biztonsági osztagának egyenruhája.

- McLanahan kapitány? - kérdezte a civilruhás. Még csak rá sem nézett McLanahanra, szemei idegesen pásztázták a folyosót.

- Igen - válaszolta ingerülten McLanahan és megvakarta a fejét.

- Patrick McLanahan?

- Egen, egen - McLanahan nem volt beszédes kedvében, de mogorvasága egy cseppet sem zavarta hívatlan látogatóit.

A civilruháson hihetetlen megkönnyebbülés látszott. Mutatóujjával a biztonsági őr mellkasára bökött, mintha így akarná a testébe szuggerálni a parancsait.

- Megtaláltuk. Értesítse a kapuőröket. Aztán gyorsan kerítsen egy jelzés nélküli kocsit és azonnal küldesse ide. De semmi AIR FORCE vagy DOD

jelet nem akarok látni.

- Már itt van - a biztonsági őr elmasírozott. A civilruhás benyomult McLanahan szobájába, becsukta az ajtót, aztán elfordította a zárban a kulcsot.

- A papírjait kérem, McLanahan kapitány - mondta durván.

- Egy frászt - válaszolt McLanahan, aki lassan kezdett ébredezni. -Én kérem a maga papírjait, de azonnal, mert különben visszahívom azt a légihekust, akit most kergetett el.

A pasas elfojtott egy jesszusmáriát, elővette a tárcáját, kihalászta a papírjait és odamutatta a kapitánynak. McLanahan felkattintotta a mennyezetvilágítást és álmosan megnézte a kártyát.

- Jenkins őrmester, a Légierők Különleges Nyomozócsoportja -mondta a civilruhás, és becsukta az igazolványát. - És most, uram, önön a sor...

- Persze, oké -. McLanahan beletúrt a nadrágzsebébe, és nagy nehezen kibányászta igazoló kártyáját. Jenkinsnek már egy adó-vevő volt a kezében. Megnézte a kártyát, bólintott, és beleszólt a mikrofonba.

- Hét-hét, jelentkezem - mondta olyan halkan, amennyire csak lehetett.

- Hét-hét, mondjad -jött a válasz.

- Megtaláltam a keresett tárgyat. Visszakísérem az eredeti találkozási ponthoz.

- Vettem, értettem hét-hét, vége.

- McLanahan kapitány - mondta Jenkins -, kérem öltözzék és szedje össze a csomagjait.

- Hé, várjunk csak egy percet - tiltakozott McLanahan. - Mi az isten történik itt?

Jenkins idegesen megrándult, az öklét a csípőjéhez szorította. Nyilvánvalóan még a tisztektől sem látta szívesen, ha a miértekről és hogyanokról faggatják.

- Uram, Miller őrnaggyal fogunk találkozni - válaszolta. Röviden, szinte ugatva beszélt. Lenézett az adó-vevőjére és kikapcsolta. -önnek további utasításig a megadott helyen kellett volna várakoznia, igaz, uram?

McLanahan érezte, hogy elvörösödnek a fülei. A fenébe, gondolta. Ezt elbasztam. A nadrágjáért nyúlt, és azon töprengett, vajon Jenkins végignézie öltöző számát. -Tízkor-válaszolta. -Senki oda nem dugta a képét. Gondoltam, szerzek itt egy szobát, és várok...

- És miért a támaszponton, uram?

- Hogy-hogy miért a támaszponton? Az utasítás szerint Spokanéba kellett jönnöm. Ide:..

- Uram - szakította félbe Jenkins, és megfeszült állkapcsán látszott, csak nehezen tartja magában, hogy te hülye állat tiszt, hát ki a fene utasított arra, hogy gondolj valamit. Helyette csak annyit mondott; -Szerencsétlen félreértés volt. Magának Miller őrnaggyal kellett volna találkoznia a várócsarnokban. Valami közbejött, de magától azt várta, hogy üljön szép egyenesen a székén, és semmi mást - a hangsúly nyilvánvalóan a félré-n volt.

- Oké, oké, egen, igaza van, őrmester - válaszolta McLanahan. -Egy perc, és kész vagyok.

Jenkins nem válaszolt, de minden kérdés után egyre elkeseredettebben és idegesebben nézett. McLanahan ránézett amikor befejezte a pakolást és felvette a dzsekijét. Tényleg csak egyetlen percre volt szüksége, annyira kevés holmija volt.

McLanahan eltette a kulcsot, kilépett a folyosóra és a hall felé indult.

- Erre, uram - ragadta karon Jenkins. és az ellenkező irányba penderítette.

- De a szoba...

. - Majd mi gondját viseljük. Erre - Jenkins a mosókonyhába vezető oldalajtó

felé dirigálta. Az épület hátuljánál bukkantak elő. Halkan duruzsoló motorral várta őket a megrendelt kék, négyajtós kocsi. McLanahan lelépett az úttestre, Jenkins pedig elvette tőle a motyóját.

- Majd én viszem, uram - mondta halkan. -Szálljon be, és indulunk., A kocsihoz masírozott, bekopogtatott az ablakon és épp akkor ért a csomagtartóhoz, amikor annak felpattant a teteje. A táskát pokrócok alá

dugta, aztán beült McLanahan mellé a hátsó ülésre.

Kigurultak a kapun, ráfordultak a repülőtérre vezető sztrádára. Jenkins az első ülésről elvett egy készüléket, bekapcsolta.

- Viselje el, uram - mondta, és végigpásztázta McLanahant. Még egyszer megismételte, aztán kikapcsolt és visszatette a műszert a sofőrülés mellé.

- Nos, Jenkins őrmester - szólalt meg McLanahan -, megtudhatnám, mi folyik itt?

- Amennyit lehet, elmondok - válaszolta kelletlenül az őrmester. Miller őrnaggyal tízkor kellett volna találkoznia, de ő egy titkos szállítmány miatt késett. Amikor megírta magának a parancslevelet, feltételezte, ha abban az áll, hogy maga a repülőtéren várjon, akkor maga a repülőtéren vár. Rosszul feltételezte.

- Nos, ha már a mai este a téves feltételezések jegyében zajlik, hadd kockáztassak meg néhány újabbat - mondta McLanahan. - Én azt feltételeztem, Fairchild lesz a végállomás, egyébként miért kellett volna Spokanéba jönnöm. Most viszont arra a feltételezésre jutottam, nem Fairchild a végállomás.

- Nekem fogalmam sincs arról, hol lesz a maga végállomása, kapitány - válaszolta Jenkins. - Csak egyetlen ok miatt kellett Spokanéba jönnie.

- Éspedig?

- Az, hogy ezen a járaton csak nyolc utas volt - válaszolta Jenkins, de olyan hangsúllyal, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

- Mondja még egyszer.

- Tudniuk kellett, nem követik-e, kapitány - magyarázta Jenkins. -Tudták, ki foglalt helyet ezen a járaton, tudták ki szállt fel maga után, ki érkezett meg Spokanéba, azt is tudták mindenkiről, mit csinált azután, hogy a gép megérkezett Spokanéba. És ezt azért tudhatták, mert kevés utas volt a gép fedélzetén. Egyszerűen azt a járatot választották ki, amelyiken a legkevesebb utas volt. Véletlenül épp Spokane lett, de ennek semmi köze a Fairchildhoz. Ami azt illeti, valakinek sűrű magyarázkodásba kell bocsátkoznia, amikor a szálláson észreveszik, hogy maga eltűnt.

- De miért követett volna engem bárki is? -értetlenkedett McLanahan. A kocsi sötétjében Jenkins félig nevető, félig horkantó hangja hallatszott. - A francba - mondta viccesen. - ha maga nem tudja, kapitány, akkor ez csak valami nagyon rossz dolog lehet.

Erre még a szőr is felállt McLanahan hátán. Még akkor is Jenkins szavai visszhangoztak a fejében, amikor feltűntek a repülőtéri fények.

- Ha maga sem tudja, kapitány, akkor valami nagyon rossz dolog lehet. Jenkins monoton hangja nagy nehezen áthatolt a gondolatain; a kocsi elhajtott a főbejárat előtt, továbbment a hangárok felé, túl a leszállópályán, túl a parkoló rámpáján. A sofőr eloltotta a reflektorokat.

- Ne izguljon, kapitány, a csomagja utól fogja érni - mondta éppen. -És most ne feledje, tíz lépésnyire távolodjon el a kocsitól, aztán álljon meg, és... várjon.

McLanahannak mosolyognia kellett azon, mekkora vehemenciával mondja Jenkins, hogy várjon, de ezt Jenkins nem vette észre. - Valaki meg fogja mondani magának, mit kell tennie.

A kocsi megállt egy elhagyatott parkoló közepén, távol a fényesen kivilágított főépülettől. Egy sötét álak kinyitotta McLanahan oldalán az ajtót. A kocsi belsejében nem égett fény, és a rámpa lámpáit is eltakarták. Valószínűleg fekete műanyaggal, gondolta McLanahan. - Sajnálom ha bajt okoztam, Jenkins őrmester - suttogta McLanahan, a hangja pontosan kifejezte a levegőben uralkodó csendes feszültséget.

- Semmi gond, uram - válaszolta Jenkins. A rádiója megreccsent, néhány szót morgott bele, aztán McLanahanhoz fordult. - Sok szerencsét - és becsukta a kocsiajtót. Abban a pillanatban a kocsi már el is tűnt a sötétben.

- Nem kell a szerencse - mondta magának McLanahan - semmi más nem kell, csak innen jussak ki valahogy.

A rámpa teljesen sötét volt. Még a kis kék irányjelzőlámpákat is kikapcsolták. McLanahan a főépületet jobbra saccolta. Tíz lépést tett előre, de olyan óvatosan, mintha az elrejtett kalózkincsekhez vezető térkép útmutatását követné. Valahogy érezte, körülötte emberek vannak, figyelik minden mozdulatát, minden szem rá szegeződik, mindenki róla beszél, de ő

maga senkit nem látott. Maga mögött egy látszólag üres, hatalmas hangár terpeszkedett, az ajtaja nyitva. Olyan volt, mint egy ásító barlangbejárat. A szeme lassan hozzászokott a sötéthez, a balján észrevett néhány könnyű, egymotoros Cessna gépet. A rámpán szellő söpört végig, kezdett hűvösödni. Már éppen megmozdult, hogy felhúzza a dzsekije ujját és megnézze az óráját, de aztán ellenállt a kísértésnek. Ez alkalommal csak áll és vár. Ha az időt figyelné csak felidegesítené magát. Nyakig felhúzta a dzseki cipzárját, zsebre dugta a kezét és a kifutópályát figyelte.

McLanahan úgy saccolta, nagyjából negyed óra telhetett el azóta, hogy Jenkins elhajtott. A szeme már teljesen hozzászokott a sötéthez. Apró kis madarak csiviteltek körülötte. Nyuszi ugrált az aszfalton, olykor-olykor megállt, idegesen körbekémlelt, beleszagolt a levegőbe. Egyszer, mintha egy adó-vevő hangját hallotta volna a közelben, de embert nem látott. Minden landoló gépet megfigyelt, igaz, csak kettő volt, mert arra várt. egyszerre csak megáll előtte valamelyik. De semmi nem történt.

Eltelt újabb tíz perc, vagy tizenöt, húsz? Az égbolt kitisztult, és érezhetően lehűlt a levegő. Akárkivel kell találkoznia, valószínűleg egy megfagyott navigátort fog itt találni, mert McLanahan elhatározta, hogy ezúttal nem keveri a bajt, még ha tüdőgyulladást kap is. Néhányszor toppantott hogy kirázza a hideget a tornacipőjéből, aztán a vékony nejlon széldzsekiből kivette a kezét, és a leheletével próbálta felmelegíteni. Gyerünk már, fiúk, mondta magában. Még egyszer belefújt a tenyerébe, keményen átkozta a hideget, most már a fülét is csípte az éjszakai levegő. Idegesen összeütögette a tenyerét.

A tenyércsattanást már nem hallhatta meg. Ugyanabban a pillanatban, a közvetlenül mögötte lévő sötét hangárból iszonyú hangrobaj hallatszott. McLanahan ugrott egyet, aztán a hang irányába rohant.

Amikor megfordult, teljesen elvakították a kiguruló kétmotoros gép lámpái. Rosszul mérte fel a távolságot. A gép alig ötven yardra volt tőle. Az üvöltésből morgás lett, és a kétmotoros gyorsan gurult előre, a vakító

reflektorok egyenesen a betonon álló magányos alakra szegeződtek, olyan volt, mint az ugrásra kész tigris a cirkuszi karika előtt. McLanahan ha akart sem tudott volna megmozdulni.

A jet épp mellette állt meg, a szárny végében levő üzemanyagtartály csak öt lábra volt attól a helytől, ahol a dermedt alak állt. Az ívelt ajtó kinyílt, egy egyenruhás alak - mintha a légierők egyenruhája lenne, villant át McLanahan agyán - szorosan megragadta a kapitány karját, és beirányítottavonszolta a férfit az üvöltő gépbe. Egy lökéssel a kemény ülésre küldték, gyorsan rákapcsolták a biztonsági övet. Olyan szorosra rántották a derekánál, hogy McLanahant egy pillanatra elkapta a pánik. Itt egyáltalán nem a biztonságáról gondoskodnak - azt akarták, hogy ne mozdulhasson el.

Az a férfi, aki a fedélzetre húzta, ,most fülhallgatót tett a fejére, és hirtelen mozdulattal előre fordította a fejét.

- A papírjait. Gyorsan.

McLanahant váratlanul érte a parancs. Gyorsan belenyúlt a jobb hátsó

zsebébe, mindig ott tartotta a papírjait. Nem voltak ott. Körbetapogatta magát, benyúlt a bal zsebébe. Semmi.

- Gyorsan - mondta újra a férfi. A szájához húzott egy zörgő mikrofont, és belehadart valamit. McLanahan belenézett a férfi vad, sötét szemeibe, elkapta a pillantását, és idegesen tovább kotorászott. A jet elejére pillantott. A másodpilóta karja átnyúlt a közte és a vadszemű közötti folyosón. A másodpilótán álcázott sisak és zöld repülős egyenruha volt. McLanahan szemét most a pilótafülke függönyétől félig eltakart, rövid csövű Uzi géppisztoly ragadta meg.

- A fenébe - mondta McLanahan. A keze idegesen tapogatott zsebeiben, végre megtalálta a kártyáját. A bal felső zsebében volt. Előhúzta és odamutatta a férfinak, aki a székhez “kötözte". Olyan hevesen mozdult, hogy majdnem belekapott a másik orrába.

Az felkattintott egy apró, vörösfényű zseblámpát, megvizsgálta a kártyát, aztán a fényt McLanahan megdöbbent arcára irányította. A férfi vonásai kissé megenyhültek, nyilvánvalóan rettenetesen megkönnyebbült. Közelebb húzta a mikrofont és felállt. - Gurulás, pilóta - kiáltotta, és a kártyát McLanahan ölébe dobta. A függöny mögül eltűnt az Uzi. A fülvédős pasas hátrasietett és berántotta az ajtót. Néhány röpke pillanat és a gép az égre szállt.

Az őr megviselten tottyant a McLanahannal szembeni ülésre. Kétszerháromszor mélyeket lélegzett.

- Sajnálom, kapitány - szólalt meg, amikor a gép már biztonságos magasságban repült. - Amikor eltűnt a várócsarnokból, kicsit idegesek lettünk. Talán túljátszottuk a szerepünket. Elnézést, ha kicsit keményebbek lettünk volna.

- Azt hiszem, nekem kell elnézést kérnem - válaszolta McLanahan, aki lassan kezdett magához térni. - Nagyon felelőtlenül viselkedtem. Maga Miller őrnagy?

A férfi elnevette magát, és a vállapjára mutatott.

- Nem kapitány, én Harold Briggs főhadnagy vagyok. A fejlesztési koordinátornak dolgozom. Mi vagyunk Miller őrnagy.

- Mi??

- Miller őrnagy az ön fedőneve - magyarázta Briggs. -Valahányszor maga vagy valaki az egységéből megemlítette Miller őrnagyot, a részlegemet azonnal értesítették. Az a feladatom, hogy eljuttassam a fejlesztési koordinátorhoz.

- A fejlesztési koordinátorhoz? És ki ő?

- Hamarosan megtudja - válaszolta Briggs. - Végre úton vagyunk, hogy találkozzunk vele. Egyébként ha szüksége lenne valamire, csak szóljon. És ha lehet, nevezzen Halnak. A program során végig együtt fogunk dolgozni.

- Program? Fejlesztés?

- Igen, uram - mosolygott Briggs. - De erről most nem beszélhetek. Csak a fejlesztési koordinátor. De mostantól az ön rendelkezésére állok, a szárnysegédje leszek.

- Szárnysegéd, hát ez jó. Nem tudom, megbirkózom-e ezzel a helyzettel - kezet nyújtott. - Szólítson Patricknek, és tegyük félre az uramozást, rendben?

- Benne vagyok. - Kezet ráztak. Briggs levette a fejhallgatóját, a feje feletti tartóra helyezte és felkattintotta a lámpát. Hal Briggs nagyon, nagyon fiatal volt. A haját egészen rövidre nyíratta, az arca keskeny, sovány.

- Jenkins őrmester arról beszélt, hogy követnek - mondta McLanahan. Briggs kinyitotta az ülése melletti kis hűtőt, és kivett néhány dobozos sört.

- Igen - válaszolta és kipattintotta az egyik dobozt, a másikat pedig McLanahannak nyújtotta. Koccintottak, Briggs hosszasan kortyolt az italból.

- Nevezheted fiatalos túlzásnak is. de amikor megjelentél a várócsarnokban. aztán hirtelen eltűntél, hát kicsit ideges lettem. Telefonáltam Jenkins őrmesternek, ő volt az ottani hátvédem, és riadóztattam. öregem, ezek a táboriak, ezek aztán gyorsan mozognak.

- De te nem vagy tábori csendőr?

- Nem - mosolyodott el Briggs. - Szóval Jenkins megszervezte a felkutatásodat. A taktikai területet többé kevésbé az ellenőrzésünk alatt tartottuk, így nevezzük a repteret, de amikor a támaszpontra mentél, kicsúsztál az ellenőrzésünk alól. A pokolba is, vagy egy tucatnyi elképzelésem volt, mi történhetett veled, és egyik sem volt valami szívderítő.

- Ha-ha - emelte fel fáradtan a kezét McLanahan -, mi történt velem?

Valahogy nem értem, miről beszélsz. Mi a frásztól vagytok úgy berezelve? Mi történhetett volna velem? És ha már itt tartunk, miért éppen velem.

Briggs lehajtotta a sört és egy újabb dobozért nyúlt.

- Pat, te ebben a pillanatban nagyon, de nagyon drága kincs vagy válaszolta, és a felfordított sörösdoboz mögül figyelte McLanahan elkerekedett szemeit. - Ha nyomodat vesztem, ha történik veled valami, ha holnap délig nem érkezel meg a fejlesztési központba ... -néhány ideges korttyal kivégezte a sört, aztán folytatta -, a hullámok nagyon magasra csapnának, nagyon magasra.

- Hal - McLanahan szája hirtelen kiszáradt. - Ez nem magyarázat. -A mai napon már másodszor érezte, hogy a szőrszálak idegesen meredeznek a gerincén, mintha valahonnan jeges szél csapná meg. - A magasba? Milyen magasba?

- Sajnálom - újra a frigóhoz nyúlt, aztán meggondolta magát, hátradőlt a székben és McLanahanra nézett. - Figyelj. Nagyon keveset mondhatok, de egyet elárulok. Felhatalmazásom volt, hogy abból a nyomoronc kis reptérből igazi csatateret csináljak. Felhatalmaztak rá, érted, Patrick. Hogy azt csináljak, amit csak akarok, ha kell...

McLanahan ekkor vette észre, hogy Briggs csípőjére egy Uzit erősített.

Nellis Légitámaszpont Nevada, USA

Aznap késő este Harold Briggs a kicsit dohszagú legénységi szállásról átkísérte McLanahant a szomszédos épületbe. McLanahan már észrevette, minden egyes lépését - attól kezdve, hogy földet értek a hosszú légiutazás után - úgy irányították, hogy ne derülhessen ki, merre jár. De mi értelme van, hogy Briggs és a többiek még saját maga elől is titkolni akarják, hogy merre van? Igaz, nem teljes sikerrel. Éjjel kísérték a szállására a hátsó ajtón, és el akartak tüntetni minden olyan jelet, amiből kikövetkeztethette volna, hogy hol is van tulajdonképpen; azért annyit sikerült kisilabizálnia, hogy NELLIS AUX 5, ezt ugyanis a szobájában lévő

asztalba vésték bele. A spokane-i gép mindegyik

hajtóműve teljes sebességre volt kapcsolva, a gépet ismerve ezer mérföldet tehettek meg. És ha ez nem lett volna elég, itt a száraz, hideg éjjelen tisztán lehetett hallani a nagy teljesítményű gépek moraját: és ezek nem utasszállító

repülők voltak.

És akkor mi van? A Nellisen van, vagy valamelyik más bázison vagy kiképzőtáborban. Abban reménykedett, hamarosan többet fog megtudni. Az egész napos semmittevés után, amit természetesen szigorú szobafogságban töltött, most végre kopogtattak az ajtaján. Briggs érkezett azzal, hogy találkozni fognak a fejlesztési koordinátorral...

McLanahan és Briggs már vagy húsz perce ücsörögtek az apró

várószobában.

McLanahan már éppen Briggshez akart fordulni, hogy megkérdezze, meddig kell még várniuk, amikor kinyílt az ajtó és belépett...

- Elliott tábornok! - kiáltotta McLanahan. Olyan hirtelen ugrott talpra, hogy az volt az érzése, valamelyik testrésze a széken ragadt.

- Csak nyugalom, Patrick - mondta mosolyogva Elliott tábornok. Alaposan megrázta McLanahan kezét. - Üdvözlöm az én kis lidércnyomásos birodalmamban.

McLanahan túlságosan megrendült volt, hogysem viszonozni tudta a kézrázást. Elliott észrevette és a székéhez vezette.

Elliotton repülő egyenruha volt, mindkét váll-lapján három csillag és a légierők főparancsnokságának jelvénye. A felirat szerint a 3 ACCS rajhoz tartozott, azaz a légierők főparancsnoki központjának légiparancsnoki és ellenőrző rajához. A csípőjén egy 45-ös automata pisztoly, egyik kezében összetekert térkép, a másikban három termosz.

Elliott megpördítette a székét és fáradt huppanással leült. McLanahan csodálkozó arcát figyelte. - Nyugalom, Patrick. Egy perc, és mindent megmagyarázunk.

McLanahan erre pislogni kezdett. Csak nem maradt tátva a szája, vagy ilyesmi? Mélyet lélegzett és letörölte tenyeréről az izzadságot.

- Kávét? - kérdezte Elliott és egy-egy termoszt nyújtott McLanahannak és Briggsnek. - Ami azt illeti Hal, a magáéban Coke van. Tudom, hogy jobban szereti a sört, de...

Briggs mosolyogva bólintott. - Értem, uram.

- Rendben van - mondta Elliott -, akkor vágjunk bele. Mindaz, ami itt elhangzik, szigorú államtitok. Csak mi hárman tudhatunk róla. Senki más nem. Nincsen segédem, helyettesem, vagy bárki más, akinek tudnia kellene, miről beszélgetünk ebben a szobában. Nem kellett kérnem, hogy biztosítsák a szobát, mert az én szobám, és én tudom, hogy biztonságos. Egyébként az egész fejlesztés ezen az elven alapszik.

- Erről jut eszembe, Hal, maga azért van itt, mert benne van az egészben, és bizonyos vagyok abban, hogy jobban tudunk együtt dolgozni, ha a teljes képet ismeri. Patrick, Hal már egy éve a biztonsági embereim közé tartozik. A Pentagonnál és a főparancsnokságnál volt biztonsági ember mielőtt magamhoz nem csábítottam. Most pedig magának dolgozik. Biztosítja, hogy még egyszer ne fordulhasson elő az, ami Spokanéban történt. McLanahan megpróbált uralkodni magán, de minden igyekezete ellenére elpirult.

- Ez nagyon egyszerű munka lesz, Patrick - kezdte Elliott.

- Itt, Dreamlandben egy titkos kutató és fejlesztési központot irányítunk. Biztos nem leptem ezzel meg; a Vörös Zászló hadgyakorlat alatt gondolom eleget töprengett, hogy miért kapott akkorát a fenekére csak azért, mert átrepült a területünkön. Nos, most már tudja. Az elmúlt tíz évben minden új vadászgépet, bombázót, vagy rakétát először itt, Dreamlandban próbáltunk ki.

Kis szünetet tartott, belekortyolt a kávéjába. - Van itt egy gépünk, azt is szeretnénk kipróbálni. Azt gondoltam, maga lenne, aki irányítja az akciót. Ellenőrizze a felszerelést, csináljon néhány bombázógyakorlatot, szóval csak gyötörje meg jó alaposan a gépet. A legtöbb tesztelt alkatrészt aztán a B-1-esekbe építjük be. McLanahan csodálkozva kérdezte. - Ennyi?

- Megnyugtathatom, Patrick, nem lesz sok szabad ideje - válaszolta a tábornok. - Nagyon rövid határidővel kell számolnunk. Azt is mondhatnám, hogy bármelyik percben szükség lehet az eredményeinkre. Minél több adatunk van, annál jobb.

McLanahan vállat vont. - Részemről rendben - mondta. - De nagyon fura utakat járt be, hogy idehozasson engem. Az az érzésem, nem ismerem az egész történetet.

- Nem szeretnék nagyon titokzatos lenni, Patrick - válaszolta mosolyogva Elliott -, de egyelőre épp annyit tud, amennyire szüksége van. Majd később többet megtudhat. Emlékeztetnem kell, hogy a telephelye, a feladata, minden, amit lát, és csinál, minden szigorúan titkos. Ezen a szobán kívül senki, nem érdekel milyen magas rangja, rendfokozata van, nem tudhatja, mi folyik itt. Értve?

- Igen, uram - válaszolta McLanahan. - Csak még egy kérdés.

- Ki vele.

- Miért én?

Elliott elmosolyodott, kiitta a kávéját és felállt. - Egyszerű. Maga a legjobb. Nem engedhetek el egy olyan embert, aki annyi érmet nyert, mint maga. McLanahant nem elégítette ki a válasz, de bólintott.

- Nem akarja látni? - érdeklődött a tábornok.

- Látni? Kit?

- A repülőt. A maga repülőjét. Az Old Dogot .

- Vén Eb? - McLanahan fáradtan forgatta a szemét. -Jó lajstromozási trükk, tábornok. Arra vár, hogy izgalomba jöjjek egy repülőtől, amit Old Dognak neveznek?

- Majd meglátja.

- Ez valódi? - kérdezte Briggs. McLanahan is valami hasonlót kérdezett volna, ha egyáltalán képes megszólalni. Ehelyett némán bámulta a hatalmas, rendíthetetlen Megafortresst.

Körbejárták, megszemlélték a repülőgépet. Elliott tábornok hagyta. hogy a saját ütemük szerint mozogjanak, közben válaszolt minden kérdésükre.

- Ez nem lehet ugyanaz a gép-nyögte ki nagy nehezen McLanahan, és ujjaival gyengéden végigsimította a selymes külsőt. - Ez nem lehet egy B52-es.

- Farkas, báránybőrben - válaszolta Elliott. -Erről biztosíthatom. Briggs bement a bombarekeszbe, egy pillanattal később McLanahan is követte.

- Valami baj lesz, tábornok - jegyezte meg McLanahan. Végignézett a rakétákon. - Scorpion nyolc darab. Nem, tíz. Egy B-52-esen. Hiszen csak most jöttek elő velük. Még az F-15-ösökre sem alakították át őket és ezen a szárnyon még tizenkettő van. Ez hihetetlen.

Briggs az alacsonyabban lévő forgóindítón lévő rakétafeliratokat böngészte. HARM. - Mit jelent, hogy HARM?

- Ellensugárzó rakéta - magyarázta McLanahan. - Felderíti, és célba veszi a radarirányítású vadászfegyvereket és rakétaindítókat. Elliottra nézett és a tábornok arcán ettől a nézéstől elhalványult a mosoly. - Nem kis kalamajkát okozhat.

- A Megafortressen a felszerelés többsége védelmi és célmegsemmisítési célokat szolgál - magyarázta Elliott. - Ez volt az elsőszámú feladatom. Ez csak egy kísérleti gép. Az elmúlt néhány évben elvégeztünk rajta egy-két finomítást. Azt hiszem, csak egy jobb egércsapdát készítettünk - meglapogatta a bombázó sima külsejét. - És azokat a tapasztalatokat, amiket maga fog kihozni belőle a bevetési gyakorlatokon, azokat más gépekbe, főleg B-1-esekbe fogjuk beépíteni.

- Gyerünk be - mondta végül Elliott. - A technikusok éppen szimulált repülési gyakorlatot tartanak. Most lehetőségük van megnézni, hogyan működik az új hajtómű. Lefelé.

A bombázót körülvevő őrök szabad utat adtak, ők pedig bemásztak a gépbe. McLanahant az ösztönei azonnal a bal üléshez vezették, gyors pillantással végigpásztázta a műszerfalat, a keze szinte automatikusan a fonálkereszt keresőgombját tapogatta, mintha valami mágneses erő vonzaná. Briggs mögöttük állt, a kerékmélyedéshez vezető hátsó választófalnál, és csak bámulta a zsúfolt kabint.

- Egyszerű, direkt, villámgyors, rendkívül pontos navigációs berendezés-mondta Elliott. -Teljes műholdas vezérlés, a helyzetmeghatározás pár méterre pontos, időmeghatározás a másodperc századrészével mérhető, a földsebesség pedig egynegyed csomó pontossággal meghatározható. Ezenkívül a tehetetlenségi navigációs rendszerbe lézergyűrűs girót építettünk be, ami az eltérést egytized fokos pontossággal kimutatja. McLanahan kezei a számítógép-terminál mellett pihentek, a billentyűzetet és a video-monitort figyelte. Aztán megszólalt. - Nincs itt a másodnavigátor széke, ő hol ül?

- Másodnavigátor? - Elliott őszintén meglepődött. - Patrick, hisz épp most magyaráztam el. Itt olyan számítógépi pontossággal dolgozunk, amiről a navigátorok csak álmodni merészelnek. Ezt egymaga is tudja kezelni. Miért kellene még valaki ide?

- És mi van, ha az egész hóbelevanc bedöglik?

- Bedöglik? - Elliott megsértődött. - Ezt nem lehet elrontani. Ha minden áramot levesz róla, a lézergyűrűs girónak fél napra elegendő tartalék eleme van. Amint helyrehozták a hibát, a giró kilencven másodperc alatt visszarendez mindent az eredeti állapotba. És csak egyetlen műholdjel kell, mert az tíz perc alatt megtalálja a gépet, és újra navigál. Ez nem döglik be.

- Hát, uram - válaszolta McLanahan -, én nem tudom. - A bal oldalán lévő

ellenőrző gombokat nézte, aztán a mögötte lévő kis relé-dobozokat. Megőrizték az eredeti radarkészüléket is, ugye?

- Igen - válaszolta értetlenkedve Elliott. - A védelmi fegyvereknél jobb, ha azt használjuk...

- De van radar-fonálkeresztje - szakította félbe McLanahan -, állandó

helyzetmeghatározó képessége? Szélirány bemérés? Repülési magasság meghatározás?

- Igen, igen - válaszolta türelmetlenül Elliott. - A navigációs műszert összekapcsolhatja a radarral, a memória pontkeresőt is használhatja, de minek...

McLanahan nem engedte, hogy befejezze. Egyszerűen lenyúlt, és bál kézzel egyszerre három ellenőrző gombot benyomott.

Az eredmény drámai volt. McLanahan katapult széke mögött a relék füstölni és fröcsögni kezdtek, a McLanahan feje feletti, még megmaradt áramkörmegszakítók kipukkadtak, és az egész alsó fedélzetre sötétség borult.

- Mi a fene... - ordított Elliott.

Az emeleti pilótafülkét az alsó szinttel összekötő fedélzeti nyílásban rohanvást megjelent egy technikus, és elemlámpájávál a felbőszült háromcsillagos tábornokra világított.

- Mi történt itt lent? - kérdezte félénken.

- Én honnan a csudából tudjam - üvöltötte Elliott. - Jöjjön le ide, és...

- A BNS gerjesztő áramkör kipukkadt - jegyezte meg nyugodtan McLanahan. A háttérben Briggs nehéz lélegzése hallatszott. - A BNS jobbra van, a TG ellenőrző áramkörmegszakító pedig az emeleten a jobb oldali központi műszerfalon égett ki, és vele együtt a RDPS áramtovábbítást megszakító egyes, és kettes áramkörök, plusz hatszáz volt, és a negatív háromszáz voltos áramkörmegszakítók, itt lent. A bűz a BNS ellenőrzőrendszer reléjéből jön. Általában nem szoktunk tartalék alkatrészeket magunkkal cipelni.

- Tábornok, minden, ami a BNS radarra volt kapcsolva, tönkrement - jelentette McLanahan. - Kicserélhetek egyes alkatrészeket, és beindíthatom a radart, de ezzel nem jutunk semmire, ami a beépített navigációs műszereket, a monitorokat és a billentyűzetet illeti. A műholdas rendszer biztosan működik, és tudja magáról, hogy merre jár, de nekünk uram, nem tudja megmondani, mert nincsen képernyőnk. Ezenkívül kiradíroztam a számítógép memóriájából a navigációs adatokat is, és fogadok, hogy a mágneslemez olvasó is megdöglött. Nincs automatikus navigáció.

- Az isten verje meg - tombolt Elliott.

- Tábornok úr, javasolhatok valamit? - szólalt meg Briggs.

- Csak tegye meg, és Grönlandon találja magát, egy hadtápot fog irányítani, Briggs - vakkantotta Elliott. - Masuroki, azonnal hozza vissza az áramot.

- Nem tudom, uram...

- Először tegye helyre az elektromos hordozót, mielőtt még teljesen leesik a vonalról -javasolta McLanahan. -Aztán az áramkör megszakítókat. Az ECM:et és a tűzvezető cuccokat kapcsolja ki és hagyja lehűlni, mielőtt bármibe is belekezdene. Ez kábé fél órát vesz igénybe, és ha ehhez hozzávesszük az összes egyéb műszert, közel járunk az egy órához. Ide pedig egy új relére lesz szükségem - kis szünetet tartott, mielőtt folytatta volna ,-és egy rendes, egyenes támlájú katapultszékre. És szextánsra. És egy nav...

- De ilyesmi nem fordulhat elő a valóságban, Patrick - tiltakozott Elliott, miközben Masuroki már előremászott, hogy visszakapcsolja az áramot. - Soha nem fogja egyszerre megnyomni azt a három gombot.

- Legalább fél tucat módja van annak, hogyan lehet túlterhelni a bal oldali BNS ellenőrző relét, tábornok - mondta McLanahan. - Egy csöpp nedvesség, egy meghibásodott drót, váratlan áramlökés és ... pukk. Elliottnak eszébe jutott a hírszerzők homályos jelentése, amit Curtis mutatott neki a lezuhant RC-135-ös legénységének utolsó szavai. Félelmetes ereje volt annak a fura radarnak, amivel szembe kellett szállniuk ... a gondolattól még a sötét Megafortressben is hunyorogni kellett.

- Jól van, jól van, maga forrófejű - nyögte fáradtan Elliott. - Azt hiszem, kicsit belepistultam a játékszereimbe. Gyerünk innen. Úgyis elég időt tölthet majd evvel a szörnyikével.

Amikor lemásztak a létrán, Briggs a tábornokhoz fordult. - Azt hiszem a megfelelő pasast sikerült kiválasztania, uram.

- Igen - válaszolta Elliott. Egy darabig hallgatott, aztán megszólalt. -Engem igazából az aggaszt, hogy mi lesz a feladat.

Amióta megérkezett Spokanéba, McLanahan még nem látott egyszerre egy helyen ennyi embert. Hány napja is már? Még csak három. És a Megafortress-t csak egyetlen napja ismeri! Mégis, az volt az érzése, hogy egy örökkévalóság óta él ebben a sivatagban. Azóta, hogy először találkozott a bombázóval, tulajdonképpen semmi mást nem csinált, mint kézzel írt lapokat tanulmányozott, elolvasta a bombázó és a Striker siklóbombák használati utasítását, kezelési útmutatóját -hihetetlen, milyen könnyen lehetett őket kezelni. Kifinomult és mégis roppant egyszerű gépek Most egy másik ablaktalan, majdnem üres szobában voltak, üvegre úgy látszik nem telik, gondolta gonoszul McLanahan: Ő és Briggs csatlakoztak a szobában várakozó nyolc emberhez. Mindannyian Elliott tábornokot várták. A legmeglepőbb a négy nő volt. Ketten szemmel láthatóan biztonsági őrök voltak, viszont a harmadik, egy középkorú hölgy farmerban és szafári kabátban civil volt. Egy idősebb úr mellett állt. A negyedik fiatal lány volt, aki hitetlenkedve nézett a belépő McLanahanra. A többiek egy gyors pillantással elintézték az újonnan jötteket, aztán másfelé

néztek.

Pár másodperccel később Elliott is csatlakozott a társasághoz. Most civil nadrágban és rövidujjú ingben volt, de a bal hóna alól kikukkantott egy 45ös pisztoly.

- Azt hiszem itt az ideje, hogy bemutatkozzunk egymásnak - kezdte azonnal. - Gondolom a munkájuk során már találkoztak egymással az Old Dogon. Anderson ezredes.

Magas, sötéthajú, SAC egyenruhás férfi fordult a csoport felé. Az első

sorban ült, s amikor Elliott belépett, azonnal feszes vigyázzba vágta magát.

- James Anderson ezredes - mondta ércesen zengő hangon. - Az Edwards légitámaszpont 4135-ös stratégiai értékelő csoportjának vezetője.

- Anderson ezredes hihetetlen tapasztalatokkal bír a fedélzeti fegyverek terén. Örülök, hogy ezt itt, Dreamlandben kamatoztathatjuk - mondta Elliott.

- ötletekben gazdag bajkeverő. Nélküle nem létezne a mostani Old Dog.

- Köszönöm, uram - válaszolta Anderson. Visszament a székéhez, és összehúzott, átható pillantással vizslatta a többieket. McLanahant viszont levegőnek nézte.

McLanahan azonnal megjegyezte magának a pasast Hatalmas ezüstgyűrű, kitüntetések, a főpilótajelvény - törtető. A Légierők Akadémiáján végzett. Kolorádói kakukk, és nem az a kifejezett navigátor-rajongó. Most az Anderson melletti férfi állt fel. Kicsit alacsonyabb volt, kevésbé

becstelen, kétségtelenül Anderson fiatalabb képmása, viszont korábban már udvariasan bólintott Briggs és McLanahan felé; barátságosnak látszott. - John Ormack alezredes, a Wright Patterson légitámaszpont mérnöki és fejlesztési részlegéből.

- Ez az ember a felelős az Old Dog pilótafülkéjében bevezetett aprócska trükkökért - tette hozzá Elliott. - Ha másodpilóta maradt volna, milliószor könnyebb dolga lenne - dehát önző szempontok vezették; a másodpilótának most már nem kell segítenie a védelemben és a legénység koordinálásában. A különböző gépeken jó néhány ezer órát eltivornyázott már a magasban. Ő

a felelős fejlesztési tiszt.

Anderson büszkén bólintott Ormack felé, és magasba emelte a hüvelykjét, amikor a fiatalabb tiszt leült.

Most a fiatalabb civilruhás nő állt fel. Mindenki keresztülnézett rajta, mindenki, csak Briggs és McLanahan nem. Átlagos termetű lány volt, sötét haját iskolás kontyba tekerte a fejebúbjára. A szemét és az arcát hatalmas, vastag lencséjű szemüvege uralta, de McLanahan

szerint csinos volt - amolyan tanítónénis szépség. Nem lehetett sokkal idősebb McLanahannál. Olyan... ismerősnek tűnt.

- Doktor Wendy Tork - mondta, olyan nyomatékot adva a doktornak, mint aki kardpárbajra hívja ki a főparancsnokság tisztjeit. -Stratégiai elektromérnök, Palmdale, Kalifornia.

McLanahan kis híján kiugrott a székből. Nem, az lehetetlen, gondolta. Megfordult, szembe találta magát a lány kedves mosolyával. Először a bombázóverseny utáni ünnepségen találkozott ezzel a barátságos mosollyal. Leesett az álla a meglepetéstől. ,

- Az elektronikus ellenintézkedések, és ellen-ellenintézkedések egyik legkiválóbb szakértője. Titkos technológiák és radarvédelem -mondta Elliott.

- Ő az elektronikus ellenőrző operátor.

- Szent szar - morogta az orra alatt McLanahan. Továbbra is a lányt bámulta és megpróbálta elképzelni egyenruhában. Meg anélkül. Az adott helyzetben mindkettő nehezen ment...

Körbenézett. Észrevette, hogy Anderson undorodva és bosszankodva méregeti Torkot. Hát, egen, gondolta McLanahan, ez a pasas a női nemet még a navigátoroknál is jobban utálja. A fejek feléje fordultak, s McLanahan úgy döntött, ő lesz a következő, és szégyenlősen felemelkedett.

- Patrick McLanahan kapitány, B-52-es navigátor, Ford légitámaszpont - mondta McLanahan. - Ez itt pedig Harold Briggs hadnagy.

- Jó reggelt - mondta széles mosollyal Briggs. Anderson jeges pillantását látva azonban már azt kívánta, bárcsak ki sem nyitotta volna

'a száját.

A többiek egy pillanatra érdeklődve végigmérték, de semmi több.

- Kösz a bemutatást, volt haverom - suttogta McLanahannak Briggs.

- Ha nekem izzadnom kellett Anderson előtt, te se maradj ki a jóból ,-súgta vissza McLanahan.

- A szakma legjobbja - jelentette ki büszkén Elliott. - Kétségtelenül a legtehetségesebb, legnagyobb tudású, igazi profi bombázó. Az USA hadseregének legjobbja. Talán mindenkinél jobb. Az Old Dog navigátora..

- Hol van Mentzer, tábornok? - kérdezte élesen Anderson.

- Egy kis bibi volt Joe hátterével - válaszolta Elliott. Anderson nyugtalan, türelmetlen pillantást vetett Elliottra.

- Tábornok, felejtse el - rázta a fejét. - Én jótállok azért az emberért, a pokolba is. ő alakította át az összes távirányítású Striker bombákat, meg az atomtölteteket. És ő is próbálta ki mindegyiket. Erre a munkára ő a tökéletes férfi . -Anderson ennél a szónál éles pillantást lövellt Tor felé.

- Sajnálom, James - válaszolta Elliott. - McLanahan kapitány egyébként nemrégiben meggyőzött arról, hogy a lenti fedélzetre kell még egy ember. Ha Menzer szabad utat kap - nos. akkor majd beszélhetünk a dologról.

- Még egy ember? - mondta Anderson. - Egy navigátor? Az Old Dognak nincs szüksége még egy navigátorra .

- Patrick bebizonyította az ellenkezőjét, ezredes.

- Tábornok, nekünk arra az emberre van szükségünk, aki a Strikereket és a robotcsalikat (tőrbecsaló távirányított repülőgép) megcsinálta, arra az emberre, aki segített...

- Anderson ezredes! - Elliott hangjában nyoma sem volt a korábbi kedélyességnek, bár viselkedése még mindig könnyed volt -, Joseph Mentzer pillanatnyilag nem elérhető. Ha majd változik a helyzet, értesíteni fogom. Mostantól pedig McLanahan kapitány a navigátor. Értette, ezredes?

Az ezredes rangjának nyomatékos említése elfojtotta az ellenállás utolsó

szikráját is, és Anderson elhallgatott.

- Végül, de nem utoljára - biccentett Elliott a mellette álló férfi és asszony felé.

- Köszönöm, tábornok - mondta a férfi. - Én doktor Lewis Campos, nyugalmazott repülős vagyok, ő pedig doktor Angelina Pereira. Mindketten fegyvertervező szaktanácsadók vagyunk, és különböző iparágakat képviselünk. Ami azt illeti, több hadiipari komplexumnak dolgozunk.

- És telve vannak képzelőerővel - tette hozzá Elliott. - Az Old Dog fedélzeti védelmi fegyvereit ők tervezték. A puskákat, ágyúkat, rakétákat. A kísérletek során Lew Campos lesz a tüzér.

- Nos, hölgyeim és uraim, egyelőre ennyi - folytatta Elliott. -Mostantól kezdve szoros közelségben fognak dolgozni, hogy megszerezhessünk minden szükséges tapasztalatot. Mindannyian, talán az egy Patrick kivételével, már jól ismerik a műszereiket, a felszerelésüket -és McLanahan kapitány nemrégiben bemutatta, hogy mesterfokon ismeri a radarnavigáció

minden csínját-bínját. De a legfontosabb, hogy egymással kell megtanulniuk együtt dolgozni, mert csak így biztosíthatjuk kísérleteink eredményességét. Elliott hatásszünetet tartott. - Vannak maguk között civilek is. Hadiközpontokban dolgoztak, fegyvereket terveztek, katonákkal voltak összezárva, de senki nem várta el tőlük, hogy ténylegesen repüljenek, vagy hadgyakorlatokon vegyenek részt. Nekünk viszont egyszerűen nincs arra elegendő időnk, hogy a repülésellenőrző tiszteket, vagy más katonai személyzetet olyan magas szintre hozzunk, mint ahol maguk szakmailag állnak. Engem felbátorít az, hogy maguk itt mind önkéntesek, de nem kötelezhetem magukat arra, hogy beüljenek a Megafortressbe. Ha bármelyikük most, vagy a későbbiekben úgy érzi, nem képes megbirkózni a hidegrázós feladatokkal, keressen meg személyesen engem, és elengedjük. Mindenki megkönnyebbülten bólintott, kivéve Andersont.

- Anderson ezredes, magáé a terep.

Anderson köszönete jeléül biccentett, és úgy ugrott neki újonnan verbuvált csapatának, mint egy undok zupás őrmester a kezdet kezdetén.

- A feladatunk egyszerű, hölgyeim és uraim. Avionikai, fegyverzeti, hardver és szoftver adatokat kell gyűjtenünk a B-52-es India modell fedélzetén, hogy ezeket később különleges hadirepülőgépeken alkalmazhassák. Nagyon egyszerű. Hogy eleget tehessünk küldetésünknek, tanulni fogunk. Minden ébren töltött percben, minden szabad pillanatukban azokat a feladatokat és forgatókönyveket tanulmányozzák, amiket a rendelkezésükre bocsátok. Nem csak saját speciális területüket kell ismerniük. A legénység minden tagjának kötelessége, hogy az összes többi feladatát a legbehatóbban megismerje. Ha a gép szabad, délutánonként repülünk. Ezerháromszáz-ezernyolcszáz órát kell a levegőben töltenünk. A legénységi eligazítás három órával a felszállás előtt lesz. Minden alkalommal éjszakai bevetésre megyünk, mert ez a legbiztonságosabb. Egy alkalom négy óra hosszat tart. A bevetés után háromórás megbeszélés, értékelés következik, aztán pedig nyolc óra legénységi pihenő. Másnap pedig kezdődik elölről a szolgálat. Ha a gép nem áll rendelkezésünkre, akkor a szimulátort használjuk. A szimulációs gyakorlatok öt órán át tartanak, ötórás lesz a feladat-tervezés és eligazítás, és háromórás az értékelés.

Anderson a legénység minden egyes tagja előtt megállt egy pillanatra, és alaposan szemügyre vette az illetőt. Ez nem tudományos laboratórium, vagy hivatal, vagy tanácsterem - mondta. - Ez egy szigorúan titkos egység, sürgős küldetéssel. Gyorsaságra és pontosságra van szükségünk, mostantól ez az alapkövetelmény. Éppen ezért nincs eltávozás, nincs hiányzás, nem jelentenek beteget, nincs szabadság és nincsenek szabadnapok. Nem fogadhatnak látogatókat, nem telefonálhatnak ki, és magukat sem hívhatja senki. Nem tarthatnak kapcsolatot sem a rokonaikkal, sem a volt munkahelyükkel. Sem a külvilággal. Értettem?

Senki nem válaszolt.

- Holnapra mindenki tökéletesen legyen tisztában a bombázó teljes technikai leírásával. Délben itt találkozunk és elbeszélgetünk a gépről. Kérdés?

Semmi válasz.

Anderson Elliotthoz fordult. -Tábornok? - Elliott a fejét rázta.

- Nagyon megbánják - mondta Anderson rosszindulatúan -, ha holnap úgy jönnek ide, hogy nem tudják a házi feladatot. Oszolj.

Az Old Dog legénysége lassan kiszivárgott a szobából, megszólalni, pláne megjegyzést tenni senki nem mert, amíg Anderson hallótávolságon belül volt. Elliott, McLanahan és Briggs maradtak utolsónak.

- Ez az ember - szólalt meg Briggs -, igazi vadállat.

- Már látom, nagy hajtás lesz itt - jegyezte meg McLanahan. -Köszönet a nagyszerű kinevezésért, tábornok.

- Szóra sem érdemes - mosolygott a másik. - Remélem, készült. Máris begyűjtött két rosszpontot.

- Tudom - válaszolta McLanahan. - Navigátor vagyok, és nem vagyok Mentzer. Egyébként ki ez a Mentzer?

- Repülőmérnök, aki öt évig szoros együttműködésben dolgozott Andersonnal - válaszolta Briggs.

- Valami zűrje volt?

- A mi Halunk kiásott valamit. Nem volt minden rendben az életében, mielőtt idekerült volna - mondta Elliott. - Túl sok egymást fedő munkahelye volt. Ez a Hal meglehetősen gyanakvó, de eddig nem bántam meg, ha az ösztöneire hallgattam.

- Köszönöm, tábornok.

- De mindig eljön az első alkalom - mosolygott Elliott. - Csak várja meg, amíg Anderson megtudja, hogy egy kis hadnagyocska távolította el innen Mentzert. - Briggs felnyögött. - Mindenestre addig távol tartom innen, amíg nem tisztázódik minden.

- És akkor kikerülhetek ebből az őrültek házából? - érdeklődött félig tréfásan McLanahan.

- A bombákat Mentzel csak elkészítette, ledobni már nem tudja. Maga igen. És mindenki másnál jobban.

- Remek -pillantott McLanahan Briggsre. - Hal, drága jó barátom, jó lenne, ha találnák valahol valami söröcskét ebben a szemetesládában, mert különben félbolond leszek ma este tanulás közben.

- Rám mindig számíthatsz - válaszolta Briggs.

Kifelé menet McLanahan észrevette Wendy Torkot. A lány a barakkja és az eligazító szoba között, félúton állt. Egyedül. McLanahan gyorsan elköszönt, és a lányhoz sietett.

- Először meg sem ismertem ezzel a szemüveggel, meg egyáltalán -nyögte zavartan a férfi.

- Hogy érzi magát a bombázókirály? - válaszolta Wendy és csípőre rakta öklöcskéit.

- Nem panaszkodhatok - válaszolta nevetve McLanahan. - Azaz dehogyis nem panaszkodhatok.... ez az Anderson ezredes nem a legjobb hír. Legszívesebben őt dobnám ki a Strikerek helyett.

- Talán lesz rá alkalma - mosolygott Wendy. - De ezért nem fog érmet kapni.

- Én is úgy tudom - válaszolta McLanahan. Feszengett, azon gondolkodott, most mit is mondjon. - Szóval - mondta végül -, miért nem mondta meg amikor találkoztunk, milyen kiváló elektronikus tiszt? Azt hittem, valami technikus.

- Nem kérdezte - mondta Wendy. - Egyébként is úgy vettem észre, épp saját dicsőségében sütkérezett. Gondoltam, nem érdekli más.

- De engem érdekelt - válaszolta McLanahan, és csak már amikor kimondta, akkor vette észre, a kelleténél kicsit lelkesebben beszélt. -Úgy értem, .. persze, hogy kíváncsi voltam. A fenébe is, ez egyre rosszabb. Wendy elindult a női barakk irányába, McLanahan mellette baktatott. - Hé - mondta -, el kéne magyaráznia az ECM hajtóművet. Az egész kézivezérlésben az volt a legbonyolultabb rész. Szükségem lenne a szakértői magyarázatára. Ma este ...

Néhány méterre a barakktól Wendy megállt, összefonta maga előtt a karját. Ma este?

-. Ha nem okoz túl nagy fáradtságot - mondta gyorsan McLanahan. Wendy habozott, pillantásával felbecsülte a férfit. - Rendben -válaszolta végre. - Ma este. Találkozzunk vacsora után.

- Nagyszerű. - McLanahan búcsút intett a barakkba lépő lánynak. Lehet, hogy a végén még egész kellemesen fogja érezni magát, gondolta.

Egyesült Nemzetek Szövetsége

Ian McCaan, az ENSZ főtitkára éppen egybehívta a Biztonsági Tanácsot, amikor megszólalt Gregory Adams.

- Főtitkár úr! - mondta Adams. - Újabb értesülések jutottak az Egyesült Államok kormányának birtokába a Szovjetunió ellen felhozott vádakkal kapcsolatban. Kormányom felhatalmazott, hogy kérjem meg a Szovjetunió

követét, ismertesse a Biztonsági Tanács elé terjesztett bizonyítékokkal kapcsolatos álláspontját.

McCaan zavarba jött. - Úgy értsem ezt Adams nagykövet úr, hogy kormánya elejtette a vádat a Szovjetunióval szemben?

- Hadd magyarázzam meg, főtitkár úr - szólalt meg Dimitrij Karmarov. - Azóta, hogy a rendkívüli ülésen először merültek fel bizonyos problémák, kormányom tárgyalásokat folytatott az amerikai kormánnyal. A vádak egy olyan érzékeny kutatási és fejlesztési központra vonatkoznak a Szovjetunióban, amit kormányom még a Biztonsági Tanács zártkörű ülésén sem kíván megvitatni. Éppen ezért lépéseket tettünk, hogy közvetlenül az Egyesült Államok kormányával tárgyaljunk.

- Szeretném tisztázni - vágott közbe Adams, és egyenesen Karmarov szemébe nézett -, hogy a Szovjetunióval szembeni vádjainkat nem vontuk vissza. Bármely pillanatban készen állunk, hogy a Biztonsági Tanács elé

tárjuk bizonyítékainkat.

- Ezt tudomásul vettük, Adams nagykövet úr - mondta Karmarov. -A kormányaink közötti megállapodás értelmében a következőket szeretném közölni: a Szovjetunió kormánya nolo contendere vallja magát az ENSZ

Biztonsági Tanácsa előtt, az Amerikai Egyesült Államok ellene felhozott vádpontjaiban. A Szovjetunió a hiányos bizonyítékok ellenére elismeri, hogy a Kavaznya kutatóközpont területén folyó munkálatok esetlegesen olyan helyzetet hozhattak létre, melyben az amerikai repülőgép ismeretlen eredetű

behatás következményeit volt kénytelen megszenvedni. Azt nem tudhatjuk bizonyosan, hogy ezek a következmények vezettek-e a gép elvesztéséhez. Az Egyesült Államok kormánya elismerte, hogy az RC-135-ös felderítő

repülőgép a kérdéses időpontban a légvédelmi azonosító zónában tartózkodott - folytatta Karmarov -, megfelelő azonosítás, megfelelően megadott útvonal nélkül, és anélkül, hogy a szovjet irányítók engedélyt adtak volna a berepülésre. Az Egyesült Államok kormánya tagadta hogy a gép felderítő úton lett volna, amit kormányom elítél...

- És ami nem jelent semmit ...-vágott közbe Adams.

- Azt szerettem volna mondani - emelte fel hangját Karmarov -, hogy a szolgálatban lévő katonai légvédelmi operátorok a légtérbe való betörést észlelve nem megfelelően jártak el, nem figyelmeztették a felderítőgépet az éppen folyamatban lévő akcióról, amely a légtérben lévő gépre nézve súlyos következményekkel járhatott.

- A béke és a nemzetközi közmegegyezés szellemében tehát a Szovjetunió

kormánya beleegyezett, hogy együttműködik az amerikai felderítőgép elvesztése körülményeinek kiderítésében. Cserébe az Egyesült Államok kormánya beleegyezett, hogy eltekintsen a vádtól mindaddig, amíg a nyomozást be nem fejezik. Ami a légtérben engedély nélkül tartózkodó

gépet és a szovjet katonai operátorok állítólagos felelőtlenségének véletlen egybeesését illeti azt kérjük, a Biztonsági Tanács mindaddig ne hozzon ítéletet, amíg az irányítók jelentésének teljeskörű elemzése nem történt meg. Karmarov a jegyzeteibe nézett, gyors, érzelemmentes hangon folytatta a felolvasást. - A Szovjetunió mélységes részvétét szeretné kifejezni a partjaink közelében elveszett áldozatok hozzátartozóinak. Biztosítunk mindenkit akit illet, hogy tőlünk telhetően mindent megteszünk, hogy tisztázzuk ezt a helyzetet. Köszönöm.

Az orosz tolmács alig tudta követni Karmarov utolsó mondatait. Az orosz letette a papírjait és az összegyűlt nagykövetekre nézett. Braunmüller, az NDK nagykövete felállt és kezet nyújtott Karmarovnak. - A jegyzéke elvtárs, lenyűgöző volt. A Szovjetunió együttműködési készsége, nyitottsága tiszteletre méltó.

- Semmit nem ismertek be... Nesze semmi, fogd meg jól - morogta Adams, de hangját elnyomta Braunmüller erős baritonja. - Főtitkár úr, javaslom, hogy a végleges döntést halasszuk el, amíg meg nem kapjuk e teljes nyomozati anyagot.

- Csatlakozom - mondta egy másik nagykövet.

- Engem is lenyűgöz - jelentette ki Ian McCaan -, és felbátorít a Szovjetunió

együttműködési készsége. Szavazásra bocsátom a kérdést. Adams tartózkodott. Ahogy sejtette, titkos szavazásra került sor.

- Nomine contradicente - jelentette be McCaan. - Kérem jegyzőkönyvbe venni, hogy titkos szavazás történt, és hivatalosan is rögzíteni óhajtom a nolo contedere iránti kérelmet. Ezennel bejelentem, meg nem határozott időtartamra felfüggesztettük a Szovjetunió kormánya elleni vádakat. Az Egyesült Nemzetek biztonsági tanácsa felkéri az Amerikai Egyesült Államok kormányát, tartsa tiszteletben a Szovjetunió együttműködési készségét a légiszerencsétlenség okait feltáró közös nyomozásban, és az incidens miatt semmilyen megszigorítást ne foganatosítson a Szovjetunió

ellen.

Dreamland,USA

McLanahan egyedül volt a bombázóban lent a zsúfolt, szűk legénységi térben. Hal Briggs is ott volt valahol, az alsó fedélzet tevékenységét figyelte és jegyzetelt, de ami a lényeget illeti, McLanahan maga volt a műszerekkel. A nevadai sivatag és hegyláncok felett háromszáz lábnyira repültek. McLanahan a radarképernyőt figyelte, célkövető és rávezető állásban volt, támadó vadászgépeket keresett. Ha észrevesz egyet, körjelet tesz és jeleni Camposnak, hogy célpontot talált. A Scorpion levegő-levegő rakétába a számítógép betáplálja a távolságot, emelkedést, irányt, repülési sebességet, így szinte százszázalékos esélye van, hogy eltalálják az ellenséges gépet. A képernyő azonban már jó néhány perce üres volt, Wendy Tork az elektronikus hadviselési részlegből azt jelentette, nincs fedélzeti radarjelzés. McLanahan gerincén a hideg futkározott. A hegyek átkozottul közel voltak. A térképre nézett. Nevada déli részének hegycsúcsai itt voltak az orra előtt. Kellemetlen érzés volt, hogy nem láthatta őket a radarképernyőn, még akkor is, ha az automatikus terepelkerülési rendszer megbízhatónak bizonyult. A fenébe a vadászgépekkel, gondolta McLanahan. Ha beleszaladunk egy hegycsúcsba, nem sokat számítanak a vadászgépek.

Megnyomott egy gombot és a huszonegyedik század műszereire gondolt, azokra, amelyek ezt a kétszáz tonnás bombázót irányítják. Az üres keresőletapogató képernyő átváltozott, megjelent rajta az Old Dog előtti harminc mérföldes terep képe. Az Old Dogot műholdak és egy apró, úgynevezett

“játék-tekercs" irányította, így automatikusan elkerülte a kiemelkedéseket, süllyedt és emelkedett, mindig a földhöz lehető legközelebb repült. A huszonháromezer mérföld magasságban Föld körüli pályán keringő

műholdak meghatározták, hogy pontosan merre jár a bombázó; a tehetetlenségi navigációs-rendszer, az INS megmondta, merre tartanak; és a számítógép memóriából olvasó terepadat tekercse megadta a terep magasságát.

A számítógép mindezt betáplálta a robotpilótába, ami megmondta az Old Dognak - micsoda egy hülye név, gondolta McLanahan, - mikor emelkedjen, mikor süllyedjen, és a robotpilóta úgy emelkedett és süllyedt. Egyszerű. Csak az volt a bibi, hogy nem működött.

A terület domborzati térképét kirajzoló képernyő is majdnem üres volt, de egész más ok miatt. Öt mérföld hosszú hegygerinc emelkedett előtte, a fákkal borított orom hétszáz méterrel a Old Dog repülési magassága felett húzódott. A hegygerinc sötét árnyékot vont a radarképernyőre; a radarsugár visszaverődött. mini a reflektor fénye a szemben lévő falról. McLanahan tisztában volt azzal, ha a hegygerinc árnyéka növekszik ahelyett hogy csökkenne, az menthetetlenül annyit jelent, hogy a végén fölszántják a hegyoldalt. A percenként másfél kilométeres sebességgel repülő kétszáz tonna súlyú bombázó apró darabokra zúzódik, és tízmérföldes körzetben szerteszáll. A videoképernyőn villogni kezdett a magasságadat, figyelmeztetett, hogy a gép az engedélyezett magasság alatt repül. McLanahan a műszereket figyelte. A függőleges gyorsulási indikátor emelkedést jelzett, de még mindig nem elég meredeket. A hegygerinc már csak három mérföldre volt, az árnyéka minden mást elhomályosított a képernyőn.

- Magas terep, három mérföldre - jelentette az interfonba.

- Elvesztettem a terepjeleket, navigátor - rádiózta Campos McLanahannak. A navigátor gyorsan átnézte az előző este kikészített feljegyzéseket. Emelkedés, nyolcszáz láb. Üres képernyő. Pislákoló radar magasságmérő. A terepakadályokat elkerülő számítógépet nem arra tervezték, hogy kövesse a környező hegyeket és völgyeket, amint ezt a B-l Excaliburnál és az FB-111-eseknél tette. A B-52-esnek ehhez nem volt elegendő tolóereje. A rendszer letapogatta a gép útjába eső terepet, és biztonságos repülési magasságra vitte a bombázót lehetőleg úgy, hogy minél kevésbé térjen el az előre eltervezett útvonalától. Ha hegyvonulathoz értek, nem repülhettek alacsonyabban az előre eltervezett és betáplált repülési magasságnál. És az Old Dognak sokkal gyorsabban kellene emelkednie...

- Pilóta, emelkedj! - kiáltotta McLanahan az utasítást. A gép hirtelen megugrott, majdnem megháromszorozta az emelkedési sebességét, a turbinák teljes erővel működtek. A repülési sebesség azonban gyorsan zuhanni kezdett.

A radarképernyő üres volt. A hegy már egy mérföldnyire sem volt... nyolc másodperc volt az ütközésig...

A radar magasságmérő szerint még harminc méter sem volt a távolság, amikor az Old Dog épp hogy csak biztonságos sebességgel átlebegett a hegytető felett. Mikor végre maguk mögött hagyták a hegyláncot, az automata repülésirányító rendszer azonnal kiadta az orral lefelé utasítást. De McLanahan csak akkor könnyebbült meg, amikor újra visszaszerezték az elveszett sebességet és biztonságban maguk mögött hagyták a veszélyes terepet.

- Tizenöt mérfölddel magunk mögött hagytuk - jelentette McLanahan.

- A föld pozíciója befagyott - szólalt meg az interfonban Anderson ezredes. A digitális adatok és a radarkép kimerevedett a képernyőn. McLanahan hátradőlt az Old Dog katapultszékén, és az izzadtságot törülgette a homlokáról, a tenyeréről. Nagy slukkal nyelte a Pepsit.

- Mi az ördög volt ez, McLanahan? - üvöltötte Anderson az interfonba. McLanahan levette a hangerősséget, mert tartott az újabb dühkitöréstől. Harold Briggs a frissiben betett másik navigátori széken ült, és levette a fejhallgatóját.

- Mi mi volt, uram?

- Azok a bejelentkezések, a fenébe is. Terep így, terep úgy. Ez nem a maga feladata.

- Hogy érti, hogy nem az én feladatom? A legelső feladatom az, hogy ne vigyem szarba ezt a gépet.

Harold Briggs obszcén mozdulatokkal tisztelte meg Andersont. Tehette, az ezredes és Ormack vagy kétszáz mérfölddel arrébb, a B-52-es szimulátorában volt, és csak elektronikus úton álltak kapcsolatban az Old Dog fedélzetével. Wendy Tork a kutató számítógép termináljánál volt, húsz mérföldre Andersontól, Campos és Pereira valahol Dreamlandban, a tüzérállást tesztelő padnál dolgoztak, őket is számítógép kapcsolta össze a többiekkel. Csak Briggs és McLanahan tartózkodtak az Old Dog fedélzetén. A bombázó a hangárban állt, figyelt és válaszolt a számítógépes jelekre.

- Itt van egy több millió dollár értékű számítógép, ami gyorsabban, könnyedén és jobban dolgozik, mint ahogy maga valaha is fog, McLanahan - mondta Anderson. - Miért kellett a terepemelkedésről regényeket írnia, amikor ezt a felesleges információt bármikor megtudhatom a képernyőről?

És látom, hogy az a nyavalyás magasságmérő pislog. Semmi szükség rá, hogy tönkrevágja ezzel a szeméttel a rádiókat.

- Szóltam önnek uram - mondta McLanahan -, hogy ötven lábbal alacsonyabban repülünk, mint ahogy az az átkozott gép engedélyezte akkor, amikor még hétszáz láb emelkedés hátra volt. Ha a rendszer rendesen dolgozott volna, az emelkedést már három mérfölddel korábban el kellett volna kezdenünk, hogy kétszáz láb magasságban repüljünk át a csúcsok felett. Így viszont éppen hogy csak száz lábnyira húztunk el, alig kerültük el az ütközést. A radar magasságmérő soha nem pisloghat! Pláne nem akkor,, amikor hegyközelben vagyunk.

Andersonnak erre nem volt mondandója, viszont valaki más közbeszólt.

- Elnézést kapitány - Campos hangja fémesen csengett, mintha nagy mélységből szólalna meg a biztonságos kétirányú összeköttetést biztosító

adó-vevő vonalban -, de arra kérem, értse meg az itteni helyzetet. Ebben a pillanatban az orra előtt, a radar hatósugarában két ellenséges vadászgép van. Sokkal kevesebb időt kellene a térképekkel, és tereprajzokkal töltenie, és sokkal többet a célkövető-rávezető állással. A Scorpionokat a fenyegető

jelzésekre is rá lehet küldeni, de a hatótávolság, emelkedés és rávezető

adatok nélkül nagyon kevés esély van a telitalálatra. A Scorpionok irányítására a főradart használjuk.

- Ezenkívül - vette át a szót Ormack alezredes -, ez csak gyakorlás. Az emelkedési adatokat nem terveztük meg teljes pontossággal. Elképzelhető, hogy ez vagy az súrolja a hasunkat. A folyamatot akarjuk gyakorolni, McLanahan - és amíg el nem érjük a célterületet, addig magának az a feladata, hogy a védelmi fegyverek irányításában

segédkezzen. Hagyjuk a számítógépekre, hogy kihúzzanak minket a csávából.

McLanahan megdörzsölte a szemét, hosszan és mélyen beszívta a levegőt.

- Oltári nagy szar ez az egész - szólt Briggsnek.

- Borulj a keblemre, pajtás. Igazából te csinálod ezt a műsort, és ezt a többiek is tudják.

- Naná! - válaszolta McLanahan. - Utas vagyok. Ide nem tartozó tárgy.

- Holt súlynak nevezik - mondta Briggs. -Kösz az információt.

- Oké - rádiózta Anderson a szétszórt legénységnek. - Öt percet visszamegyünk, és újra csináljuk az utolsó útszakaszt. Ezúttal McLanahan találja meg azokat a vadászgépeket, még mielőtt ők találják meg. McLanahan előkereste az előre betáplált repülési tervet és a pálya irány olvasatát; figyelte, ahogy a koordináták lassan visszaperegnek az alacsony repülési magasságú útszakaszra.

- Szeretnéd látni, milyen az, amikor belecsapódunk a földbe? Csak figyeld a képernyőt, Hal - mondta McLanahan.

- Én látom - szólalt meg mögöttük egy hang. McLanahan hátrapördült. Elliott tábornok a navigátorfülke végében ült, jegyzetelt, és a távbeszélgetést figyelte.

- Helló, rémálom tábornok - üdvözölte McLanahan. - Hogy s mint? Jól szórakozik?

- Patrick - mondta a tábornok. - Nem akarnám aláásni Anderson tekintélyét

- nagyszerű pilóta, és a projectünk eredeti figurája -, de hallgasson csak az ösztöneire, támaszkodjon a képességeire. Magán kívül mindenki vakon megbízik ezekben a mütyürökben, mert nem tudnak jobbat. Anderson és Ormack is látták a figyelmeztető jeleket a pilótafülkében, és egyikük sem törődött velük. Arra és akkor figyeljen, amire és amikor jónak látja; ha a terepre, akkor arra, ha a repülőkre, akkor azokra.

A. tábornok elhallgatott. Körbenézett a kis fülkében, alaposan megfontolta szavait, mielőtt tovább beszélt volna.

- Figyeltem a munkáját, Patrick. Úgy látszik, maga már azelőtt tudja, hogy közelednek a vadászgépek, mielőtt megkapná a figyelmeztető jeleket. Célkövető-rávezető állásra kapcsol, pedig Wendy még meg sem szólalt, és épp időben vált át terepleolvasásra, hogy elkerüljön egy magas hegycsúcsot.

- Kösz a bátorítást, tábornok - válaszolta McLanahan. - Hatodik érzékem, vagy nevezzük annak, aminek akarjuk, azt súgja, hogy ugorjak ki ebből az egészből, mielőtt katasztrófa ezredes Las Vegas belvárosába vezet minket.

- Majd máskor, Patrick - válaszolta a tábornok. - Vagy soha. Elliott bekapcsolta az interfont. - Anderson ezredes, itt Elliott tábornok. A mai napra betervezett gyakorlatok elmaradnak. Mindenkivel beszélnem kell, sürgősen menjenek vissza a központba.

- Igenis, uram - mondta Anderson. - Ormack ezredes és jómagam két órán belül ott leszünk. Addigra mindenkit ott akarok tudni. -Anderson utasítását mindenki nyugtázta, aztán a vonal megsüketült.

- Mi történt uram? - érdeklődött Briggs. A lenti fedélzet halványvörös fényében sápadtnak, idegesnek látszott.

McLanahan viszont valami ismeretlen oknál fogva hirtelen nagyon nyugodt, nagyon józan lett. Elliott tábornok észrevette a változást, kicsit megborzongott mielőtt tovább beszélt volna.

- Félretették magát, Patrick - mondta. - Most tudtam meg, hogy az Old Dogprogramot leállították.

- Ez azt jelenti...

- Sajnos nem azt, hogy hazamehetnek. Sikerült elintéznem, hogy ideiglenesen meghosszabbítsák az ittartózkodási engedélyét. A civilekkel ezt nem tehettem meg, úgyhogy csendes napoknak nézünk elébe. De, szóval nevezzük csak lelassulásnak. Most már nem kell adj'uramisten, de azonnal határidőre az Old Dog. Azért biztosíthatom, lesz elég munkája. McLanahan szkeptikusan vigyorgott. -Sajnálom, barátom - mondta Elliott -, ennél jobban nem magyarázhatom meg. Gyerünk, szerezzünk valami hideg italt, amíg Anderson és a többiek megérkeznek. - Ezt értettem, uram - mondta gyorsan Briggs.

- Én McLanahanra gondoltam - mondta Elliott. Kimásztak az Old Dog hasából. Kint a katonák körbevették a bombázót, letakarták a motorokat, kiszívták az üzemanyagot, és a fegyverzetet betolták a gép belsejébe. Elliott egy darabig figyelte őket, aztán gyorsan kivitte a kis csapatot az épületből.

Kavaznyától ötven mérföldre, a Csendes-óceán északi partjainál.

A viharos Csendes-óceán vizein vadul hánykolódó hajó táncoló fedélzetén egy magányos alak kapaszkodott az acél vitorlarúdba. A férfi viharköpenye alatt prémszegélyes kabátot viselt. Összeszedte minden erejét és megpróbálta az árbocrúdhoz erősített csörlőről leverni a jeget. Kesztyűs kezére ráfagyott a jeges eső; ha a gumikalapács nem lett volna vastag bőrszíjjal a kezéhez kötözve, hát beleesik a jeges vízbe. Hatalmas hullám csapódott át a hajókorláton, elárasztotta a fedélzetet. A vízcseppek azonnal megfagytak, áthatoltak az arcvédőjén, megvágták a bőrét. Már nem aggódott, hogy megcsúszik a hánykolódó fedélzeten, hacsak valahogy ki nem lép a csizmájából, ugyanis az acélfedélzetet néhány centi magasan borító jégkalodában állt.

Mély robaj hatolt át a szél és a hullámok zúgásán. Kesztyűs kezével erősebben kapaszkodott a csörlőbe, és kelletlenül a tenger irányába nézett. Csípős szél csapott a szemébe. Belepislogott a szeles, jeges esőbe, az égboltot kémlelte, az egyre erősödő robaj forrását kereste. Ott van. Úgy emelkedett elő a vágtató felhők és jeges esőfüggöny mögül, mint valami hatalmas ragadozó madár. Lejjebb szállt, úgy tűnt, csak néhány lábnyira lebeg a tarajos hullámok felett, egyenesen a halászhajónak tartott. A férfi elengedte a kalapácsot, a viharkabát zsebébe nyúlt és egy kis adóvevőt vett elő. Elfordult a széltől és a közeledő ragadozótól, kicsit előre hajolt, felemelte a símaszkját és beleszólt a mikrofonba.

- Itt a híd. Marceaux. Megjött a Medve. Keresztirányból. A rádióból erőtlen hang válaszolt, a férfi nem értette mit mond. Sebaj. Az a lényeg, hogy őt hallották. Egyébként sem maradhat tovább fedetlen az arca. Visszatette a rádiót a zsebébe, ellenőrizte, hogy jól zár-e, aztán a gép felé

fordult.

Orosz repülőgép volt, egyike az elmúlt napokban a halászhajót rendületlenül követő repülőgépeknek. Ebben aztán volt bátorság -vagy nem mérte fel a körülményeket -, hogy kimerészkedjen a jeges felhők fedezékéből, és “saját szemével" figyelje meg a halászhajót.

Megdöbbentő látványt nyújtott, különösen turbópropelleres hajtóművei. Két hatalmas, idomtalan motor volt mindegyik szárny alatt. A motorokon egyenként két négylapátos propeller, ilyet ritkán látni egy ekkora gépen. A propellerek miatt viszont szokatlanul halk volt, mély morgása nem erősödött, pedig egyre közelebb repült. A rossz látási viszonyok ellenére is ki lehetett venni a szárnyakra festett vörös csillagot. Az üzemanyagtartály alatti két radarantennából arra lehetett következtetni, hogy egy újfajta, átalakított Bear-F tengerészeti felderítő gép köröz a hajó felett. A legjelentősebb módosítás azonban az volt, hogy mindegyik szárnyra hat-hat AS-12-es levegő-irányított rakétát erősítettek, az U.S. haditengerészet Harpoon irányított rakétája tökéletes utánzatát. Egy felderítőgépnek nincs ennyi rakétára szüksége, állapította meg magában a Marceaux névre hallgató tengerész.

A Bear most egyenesen az U.S.S. Lawrence orra fölé repült - ez a nemzetközi tengerészeti jog megsértése, egyben figyelmeztetés is volt. A gép hatalmas méretei miatt úgy tetszett, nincs nagy távolság közte és a hajó

között, de Marceaux becslése szerint ezer láb magasságban, a még éppen megengedett határértéken repült. A viszonylag halk turbó-propellerek ellenére a repülőgép dübörgése áthatolt a vihar üvöltésén. Mintha maga előtt tolta volna a jeges szelet.

- Cochon-, mondta Marceaux, de a káromkodás elveszett a Bear motorzúgásában. Egy pillanattal később a gép felemelkedett, és eltűnt a sötét viharfellegek felett. Marceaux megvárta, amíg a gép teljesen beleveszik a sötétbe, aztán a jeges fedélzeten óvatosan a hajó közepén levő fedélzeti nyíláshoz botorkált. Milyen finom meleg várja lent, gondolta. Jégdarabkák potyogtak a viharkabátjáról, miközben kigombolkozott. A kabátot a hálókabin legénységi szekrényébe tette. Éppen prémszegélyes kabátját vette le, amikor a fedélzeti tiszt lépett mellé, és vállon veregette.

- Jelentést! - mondta. - Mindenekelőtt a jelentést.

- Zut. Megfagytam, főnők - mondta Marceaux. - Fent voltam már...

- Jelentést! -követelte mögötte a tiszt. Marceaux kelletlenül elindult. A hajókonyha mellé érve megcsapta a forró kávé illata. Továbbment. Az álcázott halászhajó titkosszolgálati részlege a hajófenékben volt. A terület első részében, mintegy egyötödében álcázásul megőrizték a már működésképtelen halszeletelő gépeket és a mélyhűtőt. A titkos részleg most tele volt elektronikus érzékelőkkel, rádiókkal, térképekkel, számítógépekkel és fapofákkal.

A szekció főnöke, Markham parancsnok az ajtóban fogadta Marceaux-t egy bögre gőzölgő kávéval.

- Nos, Marceaux ?

Markham észrevette, hogy Marceaux figyelme elkalandozott. Odaadta a fagyott tengerésznek a kávét. Marceaux egyetlen hörpintéssel a felét megitta; amikor kifújta a levegőt olyan volt, mintha gőzcsíkokat eregetne a száján.

- Nos, mondjon el mindent először nekem, aztán az ügyeletes napló

megfelelő rovatának.

- Merci, parancsnok - válaszolta Marceaux. - Bear-F, hajókra vadászó fajta, a számát nem tudtam kivenni. A közepén és a hátulján megfigyelőablak, de azt nem láttam, volt-e rajta legénység. A hasán a kameraajtó nyitva volt, az üzemanyag-utántöltéshez való nyílást belepte a jég. Használhatatlan lett. Összesen tizenkét AS-12-es rakéta, minden szárnyon hat-hat, és még valószínűleg még kettő-kettő elfért rajta. A pilótának tres grands bouettes lehetett, azt állítom.

- Magasság? Sebesség?

- Pont háromszáz méter. Egyenesen az orrunkra repült. Kétszáz csomós sebesség. Lassan és alacsonyan szállt.

- Figyelmeztető rádiójeleket küldött - mondta Markham. - Azt mondta, hogy túl közel járunk a Karanginszkij szigethez.

Marceaux megvonta a vállát - Sokra megy vele. Definiment.

- Azok az AS-12-esek a tengerbe zuhannának, ha most kilőné -mondta Markham és bement a titkos részleg apró konyhájába, hogy újabb kávékat hozzon. - Utánunk küldhetnek persze néhány tengerészt, de ezt kétlem. Ilyen pocsék időt az életben nem láttam, errefelé.

- Még itt van? - kérdezte Marceaux.

- Nem. Gyorsan hazahúzott. Valószínűleg rondán eljegesedett. Ahogy mondta, óriási erejének kellett lennie, hogy kimerészkedett ilyen időben.

- Gondolja, felismertek minket?

- Napokkal ezelőtt rájöttek már, hogy felderítő úton vagyunk -mondta Markham és megtöltötte a bögréjét. - Viszont valami miatt nagyon idegesek lettek. Egy ilyen Bear-t kockáztatni ... Valami nagy dolog van készülőben ... Marceaux is töltött magának. Közben Markham a felderítő-operátor műszerfalát figyelte. Egy csomó oszcilloszkópos képet látott. A figyelmét két képernyő kötötte le, egy őszhajú operátor ült előttük. Markham átnézett a válla felett, közben a kávéját szürcsölgette. A képernyőkön a két szignál teljes szinkronban volt. Ha az egyik hullám aktív lett, a másik is megmozdult. Ha az egyik megállt, megállt a másik is.

- Van valami újság, Garrity? - kérdezte Markham. Garrity a fejét rázta.

- Az biztos, hogy össze vannak kötve - válaszolta Garrity. Átnyújtott Markhamnek egy számítógépes nyomatot, aztán a bal oldali kiírásra mutatott. - Az összes adat itt van. Frekvencia, időpont, mind kódolva, azonnal lehetne továbbítani. Kavaznya egyre erősebb lesz. Ez itt - mutatott a jobb oldali oszcilloszkópra - még gyengén jelez, de teljes szinkronban van.

- Azonosítás?

Garrity megigazított néhány gombot a műszerfalon, aztán hátradőlt.

- Csupáncsak vad találgatások. Nagyon, nagyon vadak. Szerintem műholdas kapcsolatról van szó.

- Műhold? - füttyentett Markham. - Az a radar Kavaznyában egy műholddal társalogna?

- Esetleg két műhold beszélget - mondta Garrity. - Tudom, hogy vad találgatás, de a Kavaznya radarvevőn ugyanezt a szignált látom állandóan. És alig van valamicske eltérés, majdnem teljes szinkronban van velük.

- Azaz?

- Azaz ez a kettő ez itt a képernyőn, és a kavaznyai beszélgetnek egymással

- Garrity megdörgölte a szemét és folytatta. - De Kavaznya valaki mással is beszélget. Az nem radar szignál, hanem adat-továbbító szignál, x

- Milyen adat? - kérdezte Markham és megpróbálta megérteni amit az operátor mondott.

- Én csak találgatok! - csóválta a fejét Garrity.

- Találgasson tovább.

Garrity még egyszer megdörgölte a szemét. - Vezérlő szignál. Markham előrehajolt, hogy jobban lássa a jeleket. Garrity a kiírásokra mutatott és tovább magyarázott. - Itt, és itt. Kavaznya és Joe Blow műhold. Egyszerű jelek: csak kérdés-válasz. Oldalszöget és emelkedést ad meg.

- Helyzetmeghatározás - vágta rá Markham.

- Csak az lehet - mondta Garrity. - Kavaznya megmondja Joe Blownak, hogy hol van, és vica versa. De aztán Kavaznya ezt a jelzést adja le. - És Garrity egy noteszlapra kört rajzolt. Amilyen pontosan tudta, belerajzolta a Kavaznya oszcilloszkóp jelet - Pont itt. Újra meg újra felbukkan -. Kanyargós jelet rajzolt, majdnem párhuzamosan a kavaznyai szignállal, de ez sokkal kisebb volt, és a frekevenciája meg az alakja egy cseppet másképp formálódott.

- Az időpontban van a legnagyobb különbség - magyarázta Garrity. - Kavaznya és a második jel között világos az időzítés, de Kavaznya valaki másnak is mond valamit. És nem csak helyzetmeghatározást! Szerintem vezérlő jeleket ad le.

- De mit vezérel? - kérdezte Markham.

- Fogalmam sincs róla - válaszolta Garrity. - Ilyet még sosem láttam. A pokolba is, időnként már abban sem vagyok biztos, hogy látok-e valamit. - Megrázta a fejét. - Tizennyolc órája vagyok szolgálatban. Lehet, csak álmodom a bippelést, meg a zúgást.

- Kódolja - utasította Markham. Garrity csodálkozva nézte. - Mit kódoljak?

- Azt, amit elmesélt nekem - mondta Markham. - Pontosan azt. Mindent.

- De én csak tündérmesét mondtam, álmokat - válaszolta Garrity. -Nem tudok semmi konkrétat. A számítógép nem tudta megmondani, hol lehet ez a második jelforrás.

- Nem számít - mondta Markham. - Azt a parancsot kaptuk, hogy mindent jelentsünk, ami Kavaznyával kapcsolatos. Úgy tudom, nagyon magasról érkezett az utasítás. Kódolja, küldje fel az öregembernek aláírásra, és továbbítsa.

- De nem találtam semmit - tiltakozott Garrity. - Ez csak személyes vélemény... találgatás. Még csak nem is tanult elme találgatása...

- Figyeljen ide, Garrity - mondta Markham. - Itt valami nagy disznóság készül. A ruszkik kockára tesznek egy ötvenmillió rubelt érő röpcsit, kiküldik a fagyos viharba csak azért, hogy elijesszen minket. Kavaznya most igazán aktív...

Garrity erre nem tudott mit felelni.

- Valami történik, és mi éppen most másztunk rájuk - mondta Markham. - Kódolja pontosan azt, amit nekem elmondott, és küldje el. Garrity megcsóválta a fejét. - Maga a főnök. És nekem kell aláírnom? Ki fognak röhögni az otthoniak.

- Valószínűbb hogy kitüntetik érte - válaszolta Markham. - Ha igaza van.

Vandenberg támaszpont, Kalifornia, USA

Egyetlen zöldesszürke, álcázott mozdony kanyarodott az elhagyatott mellékvágányon. A hatajtós vagonok negyedmérföldes hosszúságban tekeregtek mögötte. Kényelmesen, húsz mérföldes sebességgel zakatoltak. Nyolc mérfölddel odébb, egy föld alatti irányító központban a légierők tisztjei egy csoportjának éppen eligazítást tartott egy másik csoport ember: az éppen folyamatban lévő kísérlet civil vállalkozói.

- Körzetjelentés rendben, Mr. Newcomb - jelentette az egyik technikus Newcombe, a vállalkozók civil főnöke bólintott. - Mondja meg, hogy álljanak készenlétben. Taylor tábornok, uraim, most jelentették, a körzet készen áll. A légierők összes célkövető állomása, innen egész Guamig készen áll Amerika legújabb stratégiai fegyverének kísérleti kipróbálására - a GLM-123 Javelin kis, mozgatható indítóállású ballisztikus rakétáról van szó, amit a sajtó oly kedvesen Tőrpicseknek becéz.

- Mit mondhatnék, amit ne tudnának még róla? - Newman körbejártatta pillantását a résztvevőkön. Taylor mosolyogva csóválta a fejét, és rágyújtott rózsafa pipájára. Ezek a tábornokok már évek óta vele dolgoztak. Taylor vezérőrnagy már régóta a barátja. Ez a mostani kísérlet, amelynek sikere szinte biztosra vehető, meghozza Taylornak a harmadik csillagot és az újabb előléptetést. Persze Newcombe új pozíciója - ő lesz a Javelin vállalkozás rangidős alelnöke - is benne van a pakliban.

- Az, hogy vagonokkal szállítjuk a kísérleti anyagot, teljesen természetes a Javelin bevetésénél - magyarázta Newcombe. - Ezért nevezhetjük mozgó

indításúnak. Hat kocsi, a mozdony, két rakétaszállító vagon, két biztonsági vagon, az indító kocsi és az ellenőrző kocsi. Még egy véletlen, közeli nukleáris robbanás elektromágneses pulzáló hatása ellen is bebiztosítottuk a vagonokat.

- Az új, fegyverzetcsökkentésre irányuló megegyezés nem aggasztja, Ed? - kérdezte Taylor tábornok egyik segédje. A Javelin lenne az első, amitől megvonnák a kutatási és fejlesztési támogatást.

- Természetesen mi mindannyian a világbéke hívei vagyunk -válaszolta Newcombe. - A leszerelési egyezmény nagy áttörés lenne. De ugyanakkor az a véleményem, legalább ennyire fontos az is, hogy továbbra is komolyan folytassuk a kutatási és fejlesztési programjainkat. Amit most láthatnak, az ezeknek a kísérleteknek a csúcspontja lesz. Az Amerikai Egyesült Államokban egy új stratégiai fegyver született. A maga nemében a Javelin a világon egyedülállóan sokoldalú fegyver - folytatta Newcombe. -A mai indítási vonat-kísérletünk csak az egyik lehetséges bevetési módot mutatja be; de végeztünk már olyan bevetési kísérleteket is, amiket maguk el sem tudnak képzelni.

- A Javelin elég kicsi ahhoz, hogy teherszállító repülőgépen juttassuk a kívánt helyre. Ilyen lehet egy C-5B, vagy akár egy átalakított Boeing 747-es. A Javelint ejtőernyővel lehet kiengedni, már a levegőben sikeresen beindítható, nem kell hozzá raktár, sem indító-szállító gép, sem tengeralattjáró. A Javelinnak van “telefon-irányított" változata. Kigurítottuk már haditengerészeti rombolóról is. A vízben szabályos vertikális kilövési pozícióban maradt, és távirányítóval sikeresen irányíthattuk az indulást. A lehetőségek tárháza gyakorlatilag kimeríthetetlen. A Javelin minden szempontból tökéletesebb a többi taktikai vagy stratégiai kisfegyvernél. Annak ellenére hogy kicsi, három robbanófejet hordoz. Nem egyet, nem kettőt, hármat. Továbbá úgy terveztük meg, hogy szállíthassa az új, irányítható visszatérő rakétákat. Ez azt jelenti, egy esetleges szovjet támadás esetén, ha az

oroszok úgy döntenének, hogy megsemmisítik a rakétavédelmirendszerünket, a Javelinnak roppant nagy esélye van a túlélésre. Érdemes megfontolni, hogy nem kellene-e a cirkálórakétákat és gravitációs fegyvereket a Javelinra lecserélni, ha a fegyverzetcsökkentési egyezményt ratifikáljuk. - Taylor tábornok érdeklődve figyelt, lelki szemei előtt megjelent a negyedik csillag. Newcombe a Vandenberg légitámaszpont vasúti térképe elé lépett.

- A Javelin csak néhány órája utazik. Perceken belül bemutathatjuk önöknek, mire képes hatvan másodperccel az indítási parancs után.

- A legénységnek “ kiszivárogtattuk", az indítás valamikor ma délután lesz. A kísérletben részt vevő legénység teljesen szeparált, nem tudhatják, hogy most akarjuk kiadni a parancsot.

- Amint kiadtuk a parancsot, a vonat azonnal megáll. A folyamatosan működő lézergyűrűs giro-navigációs egység a rakétairányító rendszerbe azonnal betáplálja a pozíciót és a giró sorbaállító adatokat. Mire a rakéta készen áll az indításra, a hidraulika tüzelőállásba emeli, és a legénység megkapja az elnök tűzparancsát.

Newcombe ránézett az ellenőrző műszerfalra, aztán a térképet tanulmányozta. - Tábornok, a legénység készen áll... itt - mutatott a térképre.

- Nyolc mérföldre délre tőlünk. Még láthatjuk is az eredményt, ha kiadta a parancsot. Uram?

Taylor tábornok előrelépett, ránézett az órájára. - Pontosan tíz óra - mondta.

- Kezdjük. - Newcombe a vezérlőpulthoz kísérte, rámutatott egy piros gombra. A légierők tábornoka megnyomta a gombot, Newman pedig beindította a stoppert. Mindenki az óráját nézte.

- Ha követnének, uraim! - Taylor tábornok kilépett az ellenőrző szobából a cserjékkel borított hatalmas homokdűnék közé. Newcombe úgy állt, hogy a nap a bal oldalán legyen.

- Taylor tábornok riasztotta az indító legénységet valamint a célkövető és távolságmérő egységeket - magyarázta. - A többi már egyszerű. A vonat megáll, az ajtók kinyílnak, a rakéta kiemelkedik. A cső hátrafordul, így a rakéta nehéz vége lelóg a vonatról.

- Közben a legénység dekódolja és hitelesíti az indítóparancsot. A rakéta beépített funkciói mind automatikusak. Mire a legénység hitelesítette a parancsot, és berakják az indítókulcsot, a fegyver működésre készen áll. Newcombe ellenőrizte az óráját. Hetvenöt másodperc telt el. A nézőközönséget figyelte.

- Mondtam, uraim, hogy meglepetésben lesz részük...

Ebben a pillanatban iszonyatos dörrenés rázta meg a dűnéket Mindenki, még Newcombe is felugrott. Délre néztek.

Maga a rakéta csak egy pici, sötét petty volt a magasban, viszont a félmérföld hosszú lángcsóvát nyolc mérföldről is tisztán ki leheteti venni. Tűzoszlop emelkedett az égre, és hihetetlen gyorsasággal tört a magasba. Olyan érzés vett rajtuk erőt, mintha közvetlenül a fejük felett ment volna a rakéta.

- Néhány másodpercet késett, uraim - szólalt meg Newcombe a lassan elülő zajban. - Szép látvány volt, mi? - Elővette az adó-vevőjét.

- Irányítás, itt Newcombe. Közvetítse a magasságmérő adatait.

- Bámulatra méltó - mondta Taylor tábornok. - Egy nyolcezer mérföld hatósugarú interkontinentális rakéta, és alig hatvan másodperc alatt indítható.

- Javelin hatvan tengeri mérföld magasságban, hetvenhárom mérföldes távolság - jelentette az indításirányító hangja. - Első leválás negyven másodperc múlva. Sebesség óránként kétezer mérföld. Magasság nyolcvanhárom tengeri mérföld, százhetven mérföldes hatósugár...

- Nagyon hatásos - mondta Taylor tábornok. - A legsikeresebb indítás, amit eddig láttam.

- A Javelin még nem csinált semmit, tábornok - mondta Newcombe.

- Nemsokára megérkeznek a magassági adatok Guamból, és a Marshallszigetekről. Akkor megtudhatjuk, hogy haladnak a Javelin rakétafejei. Szerintünk a hibaszázalék nem lehet több harminc méternél.

- Száz láb - csodálkozott Taylor egyik szárnysegédje. - Nyolcezer mérföld repülés után egy kicsi ICBM-en? De hiszen ez...

- Tudom, hihetetlen - mosolygott Newcombe. - Annak ellenére, hogy a Javelin szállítható és bevethető, mi nem egyszerűen egy mini ICBM-et, interkontinentális ballisztikus rakétát bocsátottunk útra. A Javelin éppen olyan pontos, mint az új MX Peacekeeper rakéta, csak éppen egyharmad nagyságú és fele annyiba kerül.

- Javelin kétszázhetvenhárom mérföld magasságban a tenger felett, háromszáz mérföldes lőtávolság - zsolozmázta a hang a rádióból. - Első

fokozat leválása sikeres, második gyújtási fázis beindult. Sebesség hetvenezer mérföld óránként. Beépített rendszerek rendben működnek.

- A többit már bent is meghallgathatjuk a látogatók termében -mondta Newcombe.

- Kisebb tehetetlenségi iránymódosítás - jelentette az indításirányító. A hangja egy csöppet feszült volt. Newcombe csodálkozva nézte a hangosbeszélőt, aztán megtörölte az arcát és széles vigyor mögé rejtette megdöbbenését. Senki más nem vette észre a kis zavart, vagy nem mutatták...

- Guam jelenti, észlelte a Javelint. Javelin négyszáz tengeri mérföld magasságban, ezerszáz mérföld távolságra - jelentette az irányító. Hirtelen hadarni kezdett. -A Javelin módosítja a pályáját.... visszatér a pályára ... újra módosít ... idő előtti harmadik gyújtás ... Guam elvesztette a Javelin magasságát. Mr. Newcombe jöjjön azonnal az irányítóközpontba... Newcombe hívója elhallgatott, de a férfi már rohant is a parancsnoki központba.

- Elvesztettük a Javelint -jelentette egy monoton hang. - Elvesztettük a Javelint.

Az U.S.S. Lawrence fedélzetén

- Sérülés! Minden részlegnek! Sérülés!

Ha valaki most látta volna Markham parancsnokot! Az ökölízületei elfehéredtek, olyan erővel szorította széktámláját. Kapaszkodnia kellett. Az U.S.S Lawrence kémelhárítási részlegében kialudt minden fény. Néhány elemmel működő izzó automatikusan bekapcsolt, de nem sok sikerrel tudták eloszlatni az acélfalú, ablaktalan szoba sötétjét.

Markhamnek fogalma sem volt róla, hogy közvetítették a sérülés hírét. Biztos volt valahol egy elemmel működő tartalék adó. Araszolva haladt végig a kétsoros ülések közötti keskeny folyosón a kijárat felé. Érezte, hogy egy-két ember felemelkedik; elengedte a széktámlát, hogy visszanyomja őket a helyükre.

- Maradj a helyeden, Kelly - parancsolta. - Csak kiégtek a lámpák, ennyi az egész. Ellenőrizd az állomásodat. Hallotta a gyenge “igenis uram" választ. Markham a részleg elülső válaszfalánál lévő rádióhoz tartott. Nagyon ritkán használták - egy ilyen elavult példány adásait mérföldekkel arrébb is ki lehetett szúrni. Most azonban felemelte a kagylót.

Süketítő zúgást hallott, de valaki más máris használni akarta a készüléket. - Elhárítás. Hallasz engem, elhárítás?

- Itt az elhárítás. Markham beszél - üvöltötte a mikrofonba. - Híd, itt Markham. Hallasz engem?

- Nagyon gyengén - jött a válasz, ez Christopher Watanabe hadnagy lehet, gondolta Markham. - Sérülést jelentettek.

- Itt egyelőre semmilyen szerkezeti sérülésről nem tudunk, Chris - ordította Markham -, viszont elment mindén energia. A készülékek nem működnek.

- Értettem. Nincs szerkezeti károsodás-jelentette vissza Watanabe. - A többit nem vettem. Küldj előre egy futárt. A hajón a sárga jelzés van érvényben. Ismétlem, sárga jelzés.

- Vettem, értettem - jelentette Markham és visszatette a kagylót a helyére. - Rendben, figyeljetek ide - kiáltotta bele a sötétbe. -A hajón a sárga jelzés van érvényben. Mindenki ellenőrizze még egyszer a részlegét és kiabáljon, ha van valami. Kelly!

- Igen. Igen uram - jött az alig hallható válasz.

- Az előbb nagyon gyorsan el akart innen menni, most itt van a lehetőség. Jöjjön ide! - A tengerész előre futott. - Maga a részleg futára. Felmegy a fedélzetre, de felveszi a prémsapkáját, sarki kesztyűjét és a mentőkötelet. Ez alkalommal használja is! - Markham előrelódította a fiatalembert és bebámult a használhatatlan elektronikus kabinba. - Figyelem! Van valami hiba? Víz? Repedés? Gáz? Fura hangok? Szóljatok.

Semmi válasz. - Mozgás, Kelly. Mondja meg Watanabénak, hogy itt nincs kár. Én majd később jelentem, hogy mi a helyzet a műszerekkel. - Kelly bólintott és eltűnt a most használhatatlan mágneses zárral ellátott biztonsági ajtón. Elnyelte a kinti vihar.

Markham hátra indult, a több millió dollárt érő elhárító részlegbe. -Mi újság?

- kérdezte bele a levegőbe. - Elemes tartalékok? Nyomtató ütközők? Van valami?

- Semmi - válaszolta az egyik operátor. - A beépített elemes hálózat tönkrement. Az istennek sem akar beindulni.

- Mi a fene ütött belénk? - kérdezte valaki más. - Az összes érzékelőm és képernyőm tropára ment. Előbb felvillant, mintha valami hatalmas energia ütközött volna neki, aztán - puff.

- Jó, jó - mondta Markham, miközben magára húzta a narancssárga életmentő övet. - Ha semmit nem találtatok, felejtsétek el. Párban gyűjtsétek össze a megsemmisítendő nyomtatványokat. A kézi papír-vágót kell használnotok, ha a gépészek nem tudják visszakapcsolni az áramot. Ha ez nem elég gyors, ha restancia lenne, akkor zsákolni fogjuk a dokumentumokat, és a fedélzeti szeméttartályban szép kis tűzijátékot rendezünk. Masters, Lee, indulás, máris hozhatják a kukákat. Semmi értelme megvárni, amíg az oroszok idejönnek a fedélzetre.

A két férfi kisietett.

- Nyomtatott szalagok, kézzel írt feljegyzések, naplók, emlékeztetők, irkafirkák - kántálta Markham. A folyosón ment már, közben figyelte, hogyan készülnek a megsemmisítésre. - Astleman, a fene essen magába, vegye már fel azt a mentőmellényt. - Markham Garrity kabinjához sietett. Letérdelt, hogy szemmagasságba kerüljön a veterán hírszerzővel.

- Mi volt ez, Garrity?

Garrity lerántotta a számítógép kiírójáról a borítót, és kiráncigálta a beragadt szalagot. Amikor Markhamra nézett, valódi félelem ült a szemében.

- Láttam, ahogy közeledik - suttogta. - Olyan volt,... mint valami energiahullám. Csak nőtt, nőtt, aztán minden elsötétedett.

- Kavaznya? - suttogta Markham. - Kavaznyából jött?

Garrity bólintott. Tintás kezével végigtörülte izzadt homlokát. -Akármijük is van ott az oroszoknak parancsnok, az kész csoda, hogy nem sodort ki minket az óceánból. Holtbiztos, hogy valaminek a nyomába eredt, és mi az útjába kerültünk...

Fehér Ház, Washington, USA.

- Hol a pokolban van - kérdezte Curtis Jack Pledgemantól, az elnök sajtófőnökétől, aki mindent megtett, hogy ne kelljen észrevennie a négycsillagos tábornokot.

- Késik - mondta Curtis olyan hangosan, hogy a Fehér Ház konferencia termébe összegyűlt sokaság is meghallhatta. Szerencsére akik odafigyeltek rá, mind az elnök közvetlen munkatársai voltak, és már régen hozzászoktak Curtis kitöréseihez. Azt a két tucat operatőrt és technikust, akik az utolsó simításokat végezték, beállították kameráikat és a reflektoraikat, túlságosan lekötötte a munkája, hogysem a szóváltásokra figyeltek volna. A Fehér Ház sajtóemberei, az újságírók és riporterek pedig odakünn várakoztak, abban a reményben, hogy még az előcsarnokban sikerül egy-egy kérdésre választ kapniuk, mielőtt a napirenden lévő

fényképezés megkezdődne. Curtis idegesen a tenyerébe csapott. - Ha meghallja, mi történt...

- A pokolba is, tábornok, kicsit halkabban - szólt rá Pledgeman. -Forognak a szalagok...

- Nem lesznek...

- Arra kértem, hogy...

Pledgemannak nem volt ideje befejezni a mondatot. Az elnök gyors léptekkel besietett a terembe. A hatalmas, téglalap alakú asztalnál ülők felemelkedtek. Közvetlenül az elnök sarkában egy csapat újságíró és fotoriporter tülekedett. Kamerák, vakuk, fényképezőgépek villanása és kattogása töltötte meg a termet.

Az elnök hátrafésülte sűrű barna haját, majd a székek felé intett. -Köszönöm, hölgyeim és uraim, kérem, foglaljanak helyet. -Senki nem mozdult, amíg az elnök át nem lépte a puha, süppedős szőnyegen tekergő kábelzsinórokat, és az elnöki székhez ment.

Az egészségügyi miniszter-feje mellett, pont az elnök orra elé éles fénycsóva csapódott. - Ha nem haragszanak - nézett mogorván a fénybe az elnök -, még meggyújtják valamelyik munkatársamat. - A lámpát azonnal kikapcsolták. Az elnök köszönetképpen biccentett, levette olvasószemüvegét és egy zsebkendővel törölgetni kezdte a lencséket. Pledgeman halk hangon figyelmeztette a fotóst, és a szoba távolabbi sarkára mutatott, ahol a fényképész felállíthatta a kameráját.

- Meglehetősen nagy ma a tömeg, Jack - jegyezte meg az elnök. Pledgeman bólintott. Az elnök feltette a szemüvegét, belenézett az aznapi megbeszélés napirendi pontjait tartalmazó emlékeztetőjébe; ez a hivatalos kabinetgyűlés rövidített változata volt.

Az egyik kábeltelevízió kiküldött tudósítónője, kezében az elmaradhatatlan mikrofonnal, villámgyorsan az elküldött fotós megüresedett . helyére lépett. Curtis tábornok kikerülte, a külügyminiszter és a védelmi miniszter széke mögött az elnök felé oldalazott. Épp akkor ért hozzá, amikor a tudósítónő

utolsó pillantást vetett a jegyzeteire, és bájos mosolyt küldött az elnök felé. Ó, és nem Curtis állt pillanatnyilag az elnök figyelmének középpontjában.

- Elnök úr, mielőtt elkezdenénk, szeretném megkérni... Ugyanakkor Curtis, a védelmi miniszter, Thomas Preston oldala felől az elnök füléhez hajolt és félhangosan suttogta: - Elnök úr, fontos fejlemény. Sürgős...

Az elnök a vonzó, keleti újságírónőre figyelt, jóformán észre sem vette Curtist. A tábornok mély hangja félbeszakította a csinos riporternő kérdését. Pledgeman felkészülten várta az ilyesfajta zavaró jeleneteket, azonnal az újságírónő és a tábornok közé lépett.

- Valami baj van, tábornok?-kérdezte.

Curtis tábornok közelebb hajolt az elnökhöz. - Uram, azonnal beszélnem kell önnel. Új fejlemények vannak a... azzal az erőművel, amiről már beszéltünk.

- A gyűlés után - mondta Plegdeman. Curtis habozott.

- Wilbur, majd később - szólalt meg végül az elnök. - Annyira sürgős?

Minden szem Curtisre tapadt. Senki nem tudta pontosan, mit jelent az annyira sürgős, de ha a tábornok igent mond, másnapra az országban minden címlap ezt harsogta volna. Curtis egyenesen a vezérkari főnöktől jött, tehát a sürgősség csak egyet jelenthetett. Akkor aztán keményen magyarázkodhatna.

- Majd később, tábornok úr - ismételte elnöke szavait Pledgeman. -Most itt kell kezdenünk.

- Amint végeztem, azonnal az irodájába megyek, tábornok -mondta az elnök és Curtist már ki is vezette a sajtófőnök egyik helyettese. Amikor a terem ajtaja becsapódott, Curtis az adjutánsához fordult. -Wyatt ezredes, maga itt áll és megvárja az elnököt. Abban a minutában, hogy kiteszi innen a lábát, maga elé áll és emlékezteti, hogy az ovális irodában várom. Mondja meg, hogy nemzetbiztonsági ügyről van szó. Senki mással nem beszélhet, csak az elnökkel. Ha Pledgeman, vagy bárki más ellentmondana, egyenesen tőlem kapta a parancsot, hogy jól szájon vágja. Világos?

Wyatt csodálkozott felettese vehemenciáján, de bólintott. Hosszan nézte a távolodó tábornokot.

- Ez hihetetlen. Teljességgel hihetetlen.

Az Egyesült Államok elnöke kibámult a Fehér Ház ablakán. Megjegyzését a csendesen pillinkéző hópelyheknek mondta. Wilbur Curtis tábornok összeszedte jegyzeteit, számítógépes szalagjait, és a védelmi miniszterre, Thomas Prestonra nézett. Aztán leült. Brent külügyminiszter az elnök cseresznyefa íróasztalának másik oldalán állt. Azokat az iratokat tanulmányozta, amiket Kenneth Mitchell, a CIA vezetője mutatott az elnöknek. Az ENSZ nagykövet, Gregory Adams egy kanapén ült, és még mindig Karmarov kétszínűsége miatt fortyogott.

- Pokolian kellemes karácsony - morogta az elnök.

Curtis hónapok óta először érezte, hogy végre leemelik válláról a felelősség terhét. Végre kezd hinni nekem, gondolta. Tizenkét ember halála, egymilliárdos értékű katonai objektum, és az új bizonyíték kellett hozzá.

- Biztos, hogy ez egy föld körül keringő tükör, tábornok? - kérdezte az elnök a válla felett, mert arra nem volt hajlandó, hogy elforduljon az ablaktól. A kezében egy háromszög alakú tárgy tizenegyszer tizennégyes fekete-fehér nagyítását tartotta. A tárgy ezüstös színű és enyhén hajlított volt, a felülete tükröződő steppelt paplanra emlékeztetett. Vékony háló vette körbe, és néhány téglalap alakú tartály. -. Elnök úr, a bizonyítékok arra utalnak, hogy ...-- Az elnök egy bizonyos konkrét kérdést tett fel, tábornok - vágott közbe Tom Preston. - Hogy lehetünk ebben biztosak?

- Nem lehetünk biztosak, elnök úr - válaszolta Curtis. - Az a fénykép sok minden lehet. Napelemgyűjtő panelek, napernyők, árnyékolók ... de nézzük a tényeket. Az RC-135-ös jelentése szerint Kavaznya térségéből iszonyatos energiamennyiség szabadult el. Ezzel párhuzamosan megtudjuk, hogy a Föld körüli pályán mozgó műholdunkat a földről megsemmisítették az űrben. Szerintem az RC-135-öst azért kellett megsemmisíteniük egy másik energiarobbanással, hogy ne adhassa tovább a begyűjtött értesüléseket.

- Nem egészen két héttel később a Lawrence felderítő cirkáló, amit azért küldtünk az orosz partok közelébe, hogy a terepet ellenőrizze, jelenti, Kavaznyában újabb energiarobbanást észlelt. Másodpercekkel később a mi kis Törpicsekünk idő előtt harmadik fokozatba kapcsol, és így kénytelenek vagyunk megsemmisíteni. A Lawrence információi történetesen egybevágnak, már ami a robbanás jellegét és erejét illeti, az RC-135-ös utolsó jelentésével...

A védelmi miniszter közbeszólt. - És ez bizonyítaná az orbitális tükör létezését, Curtis tábornok?

- Az energialökést megelőzően a Lawrence szokatlan adatjelzésekről számolt be. A kavaznyai radarról adták le - folytatta Curtis. - Még dolgozik az értékelő csoportunk, de a Lawrence szakértői szerint a kavaznyai radar két, Föld körüli pályán mozgó szovjet műholddal áll kapcsolatban.

- Úgy gondolják, hogy az egyik műhold a Törpicsek emelkedési adatait adta meg Kavaznyának. A kavaznyai radar kapcsolatba lépett a második műholddal és irányító parancsot továbbított. Ilyen kifinomult irányítási manőverrel a tükröt rá lehet állítani a rakétára.

- Miután jelentették, hogy a Javelin rakéta megsérült, utasítást adtam egy egyszerű visszakeresésre. Azt feltételeztük, hogy Kavaznyából érkezhetett a kisebb erejű energiahullám. Akkor még nem jutott el hozzánk a Lawrence jelentése, de úgy gondoltuk, léteznie kell egy orbitális tükörnek. Az összes olyan feltételezett pontot, ahova el lehetett helyezni úgy, hogy végül a Javelint találja el, betápláltuk a számítógépbe; ezeket a feltételezhető égi pontokat lefényképeztük a Spacetrack optikai űrfelderítő teleszkópunkkal Pulmosanban, Dél-Koreában.

- Az eredmény ön előtt van, uram - mondta Curtis, és csak nehezen tudta legyűrni a mérgét. Legyünk igazságosak, mondogatta magában. Nem arról van szó, hogy az elnök nem hitt, hanem, hogy nem akart hinni. - A tükör negyven méter hosszú, húsz méter széles, és a Szaljut 1 9aljához rögzítették. Ez az űrállomás már egy éve kering a pályáján. Rajta rakodóterek, üzemanyagtartályok és kis legénységi kabinok

vannak, bár azt azért nem hisszük, hogy személyzet is tartózkodik rajta. Brent Marshall az elnök felé lépett, az átnyújtotta a fényképet. Brent gyorsan megnézte.

- Feltételezem, a szakemberei elemezték ezt a képet, tábornok -jegyezte meg.

- Igen: Miért?

- Mert egy hozzá nem értő jogász szemében ez bármi lehet -válaszolta Brent. -Műhold. Repülőgép. Bármi.

- De ez nem bármi.

- Még hamisítvány is lehet. - Brent feladatának tekintette, hogy mindig, mindent ellenőrizzen.

- Azt akarja, hogy legénységgel telezsúfolt űrrepülőgépet küldjek, hogy pillanatfelvételeket készítsenek?

Brent éppen válaszolni készült, de az elnök megelőzte. - Tábornok, én hiszek az elemzésének - mondta boldogtalan hangon. - De ki más fogja elhinni, hogy létezik ilyesmi? És nagyon sokat kockáztatunk, ha az oroszokat gyilkossággal vádoljuk...

Az elnök Kenneth Mitchellhez fordult. -Kenneth, maga azt állította, hogy rendelkezésére állnak infók arról a telepről. Ide tudná most adni?

- Igen, uram -válaszolta a CIA igazgatója. Intett a segédjének, aki idegesen felállt, és szembefordult az elnökkel.

- Értékeltük az eltűnt RC-135-ös felderítőgép, valamint a Lawrence cirkáló

adatait. Ez utóbbi nagy része csak spekuláció.

- Folytassa - az elnök hangja ingerült volt.

- Értékelő műholdjaink többsége a nukleáris erőmű környékén van, uram. A semmi közepén felépítettek egy hozzávetőleg ötszáz megawattos létesítményt, amihez nem kapcsolódik semmilyen energiaátvivő rendszer, transzformátorra, távvezetékekre gondolok. Ebből következik, hogy a létesítmény teljesen önellátó komplexum. A Kamcsatka-félsziget északkeleti csücskében van, valamikor kis halászfalu volt, egy kis repülőtérrel; ezt átépítették egy minden igényt kielégítő katonai repülőbázissá, eredetileg alkatrészszállítmányokat fogadtak, de jelenleg a telep légvédelmét szolgálják. A környéken mintegy tízezer ember él, polgárok és katonák, vegyesen.

A szárnysegéd kényelmetlenül érezte magát a rátapadó pillantások kereszttüzében. - A Lawrence felderítő cirkáló roppant érdekes adatokkal szolgált a komplexumból jövő energiáról. Ennek alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a körzetben észlelt elektromos interferenciát hozzávetőleg két-háromszáz megawattos lézersugár okozta, ez súlyosan megrongálhatta az Alpha Omega műholdat és a Javelin rakétát. A támadó

lézer energiája csak a nukleáris erőműből származhatott.

- Nem figyeltük volna a telepet? - kérdezte az elnök. - Hogy létezhet, hogy ilyen fantasztikusan hatalmas vállalkozásba fogtak, és minket ez meglepetésszerűen ér? Miért döbbenünk így meg?

- A CIA és a DIA már négy éve kíséri figyelemmel a kavaznyai építkezést, uram - jelentette Mitchell -, de ... az igazat megvallva, uram, nem tartottuk valami sokra azt, ami ott történt. A komplexum környékén pedig egyszerűen lehetetlen volt információkat gyűjteni. Fegyverkísérletekhez hasonló tevékenységet észleltünk, éppen ezért úgy tartottuk, hogy csak egy újabb ilyen jellegű teleppel van dolgunk. Az RC135-ös eltűnéséig nem tudtunk semmilyen nagy erejű lézerről. Soha eszünkbe sem jutott, el sem tudtuk képzelni, hogy az oroszok műholdellenes, vagy anti-ballisztikus-rakéta lézer fejlesztésén dolgoznak.

- Tényleg ilyen arrogánsak lennénk? - Az elnök kérdése az egész szobának szólt. - Ha az amerikaiak nem tudják, senki más sem tudhatja?

Mitchell egy kicsit hallgatott, aztán megköszörülte a torkát, és intett a szárnysegédjének, hogy folytathatja; de az elnök nem hagyta. - Tehát akkor eldöntöttük, hogy létezik Kavaznyában egy nagy hatású anti-ballisztikusrakéta lézerrendszer-mondta az elnök. Mitchell először Prestonra, majd Curtisra pillantott. - Igen uram, minden jel erre utal - válaszolta.

- A fenébe - morogta az elnök, és intett Mitchell tisztjének, hogy folytassa.

- Mint említettem, az oroszok egy hatalmas erőművet építettek, kifejezetten a gyilkos lézer számára. Könnyedén belepumpálhatnak háromszáz megawattot, és ezt minden egyes lépés után megismételhetik. Az a véleményünk, ha teljesen elkészül a rendszer, és ez hamarosan bekövetkezik, akkor a lézer minden másodpercben két lövést tud teljes energia-bedobással leadni. Ez óránként több mint száz repülő tárgy elpusztítását jelenti.

- Vagyis a feléjük repülő atom robbanófejeket leszedegetik, mint vadász a vadkacsát? - tette hozzá az elnök.

- Ez még csak kísérlet, uram - mondta Mitchell. - A föld körüli pályán mozgó műholdakat nem nagy kunszt lelőni. Egyébként az Omegát csak megvakította. Ez azt jelenti, hogy a lézer nem annyira hatékony, mint ahogy első percben gondoltuk.

- A Javelint sem tette teljesen tönkre. Mi iktattuk ki - folytatta Mitchell. - Az az igazság, hogy nem értünk egyet Curtis tábornokkal abban, hogy a lézer tette tönkre a rakétát. Rengeteg oka lehet annak, hogy egy rakéta idő

előtt harmadik fokozatba kapcsol ...

- De a lézer okozhatta a meghibásodást - szólalt meg Curtis.

- Tábornok, azt elismerem hogy okozhatta- válaszolta Mitchell, és felemelte a kezét. - De ez a maga következtetése, nem a CIA-é. Egy interkontinentális rakéta atomtöltetű robbanófejét megtalálni és lelőni mérhetetlenül nehezebb dolog, mint megtalálni és kilőni azokat az objektumokat, amelyekről eddig beszéltünk. Az Omega mérete többszőröse a rakétafejnek, és egyébként is volt. A Törpicsek is hatalmas célpont, könnyű felfedezni és hatástalanítani. Egyébként is egyedül volt. - A megtorló amerikai interkontinentális támadás több száz ilyen rakétát, és több ezer rakétatejet jelentene. A lézer elkaphat néhányat

belőlük, de semmi esetre sem az összeset. Semmi esetre sem annyit, ami indokolná annak a méregdrága komplexumnak a felépítését.

- És mi van az RC-135-össel? - érdeklődött Curtis.

- Az összes cél közül ez volt a legérzékenyebb - válaszolta gyorsan Mitchell. - Lassú, nagy, és ez járt a legközelebb a telephez. Ha az RC-135öst a lézer semmisítette meg - mert eddig ezt még nem bizonyította semmi. - Mielőtt Curtis tiltakozhatott volna, Mitchell lassan hozzátette: - Ámbár a CIA úgy véli, több mint elegendő információnk van, hogy erre a következtetésre juthassunk. '

Az elnök megcsóválta a fejét. - Nukleáris erőmű, lézer berendezés, radar, lézerágyú. És mindez egy kamcsatkai kis halászfaluban...

- Ne feledkezzünk meg a két rajnyi MIG-27 Fulcrumokról, az egy rajnyi MIG-25 Flogger G-kről, két SA-10 föld-levegő rakétakilövő állomásról, valószínűleg két légvédelmi tüzérségi állásról, és ha olvad a jég, a partokat őrző, korai figyelmeztető radarral felszerelt két őrnaszádról - tette hozzá

Mitchell. - Egy sirály sem repülhet észrevétlenül a terület közelébe. A feszültség mély árkokat vésett az elnök homlokára, és a szeme köré. Kétségbeesett mozdulatokkal igyekezett kimasszírozni a halántékában feszülő fájdalmat. - Van még valami? - kérdezte.

- Igen, uram - állt fel az ENSZ nagykövet, Gregory Adams. - Az ENSZ

Biztonsági Tanácsának ülése. Amikor azzal vádoltam a szovjeteket, hogy lézerrel lelőtték az említett gépet, Karmarov elvesztette szokásos nyugalmát, és majdnem a torkomnak ugrott, úgy tagadott mindent. A hivatalos szovjet álláspont nem változott. Állítják, hogy joguk van védeni a partszakaszt, tagadják, hogy bármilyen rakétát kilőttek volna, vagy hogy vadászgépeket küldtek az RC-135-ösre. Azt nem tagadták, hogy lézerrel lőtték volna le...

- Azért mert még az ötlet is képtelenség - visszhangozta Mitchell az elnök korábbi véleményét. - A mi stratégiai védelmi rendszerünket okkal nevezték csillagháborús rendszernek: hosszú távú, a jövőre kidolgozott tervek voltak. Soha nem hittük, hogy az ezredforduló előtt működésbe helyezhetők lennének. Az meg pedig még valószínűtlenebb, hogy erre a szovjetek képesek lennének.

- Sajnos, a tények ennek ellenkezőjét mutatják -mondta Brent. -Elnök úr, meg kell erősítenem Gregory gyanúját. Személyesen találkoztam Karmarov nagykövettel...

- Igen? -csodálkozott az elnök. -Mikor? Semmit nem tudtam róla.

- Bejelentés nélkül elmentem a rezidenciájára - mondta Brent. -Elértem a kívánt hatást. Karmarov ezúttal elvesztette szokásos pókerarcát. Elárulta magát - persze a szavaival mindent tagadott -, létezik a lézerfegyver. Azt hiszem ennek a találkozásnak köszönhető, hogy az oroszok menteni akarják a látszatot, és beleegyeztek a “közös" nyomozásba.

- Ami viszont nem történt meg - jegyezte meg Curtis. - Az első pillanattól fogva hazudnak.

Brent hallgatott, elsétált az elnöki íróasztal előtt és szembefordult az elnökkel. - Karmarov még egy nagyon fontos dolgot említett meg, uram; ha be is tudjuk bizonyítani a világnak, hogy létezik egy műholdakat veszélyeztető lézerrendszer, a szovjetek be fogják bizonyítani, hogy ezzel egyetlen nemzetközi egyezményt sem szegtek meg. Nem űrtelepítésű

rendszer, mint a mi Ice Fortress-ünk, ami ellentétben áll az 1982-es űrfegyver-leszerelési egyezménnyel; az ő fegyverük az antiballisztikus fegyverekre vonatkozó megállapodásokat sem sérti, mert sem az 1972-es, sem az 1982-es megállapodás nem beszél föld-bázisú lézerrendszerről. Egy ehhez hasonló rendszer tizenöt évvel ezelőtt még elképzelhetetlenebb volt, mint ma. Az orbitális tükör talán sérti az 1982-es megállapodást, feltéve természetesen, ha minden kétséget kizáróan bizonyítani tudjuk, hogy egy másik ország űrbe telepített, vagy föld körüli pályán mozgó járművei ellen fordították...

- De hát gyilkosok! - vágott közbe Curtis. - Gyilkosságért kell elítélni őket. A legkevesebb amit követelhetünk, hogy azonnal szereljék le azt a lézertelepet. A külügyminiszter a fejét rázta. - Soha nem tudjuk bebizonyítani, hogy ők semmisítették meg az RC-135-ös felderítőgépet, tábornok. Még ha elegendő

bizonyítékunk van arra, hogy a lézert a műhold és a Javelin ellen fordították, nem tudunk senkit sem meggyőzni arról, hogy azt a lézert egy fegyvertelen gép ellen is felhasználták volna. Ez egyszerűen annyira provokatív jellegű

cselekmény, hogy nincs ember, aki elhinné, hogy ilyet lehet csinálni. Hosszú időre csend lett az elnöki irodában. Senki nem akart beszélni. Érezték, valami megváltozott. A hitetlenség, a megtörtént események tagadása helyébe kétségbeesett felismerés lépett. Annak a felismerése, hogy a nyomasztó tények ismeretében tenni kell valamit.

- Végig kell gondolnunk a lehetőségeket, uraim - jelentette ki az elnök.

- Csak egyetlen lehetőség van, uram - jegyezte meg Adams. - Az oroszoknak le kell szerelniük azt a rendszert.

- Semmi okuk nincs arra, hogy ezt tegyék, Gregory - vágott közbe gyorsan Brent. - Amint már említettem, nincs olyan egyezmény, amelyik tiltaná a földi bázisú védelmi lézerrendszerek telepítését.

- Én viszont halálbiztos vagyok benne, hogy az nem védelmi rendszer. Brent felemelte a kezét. - Gregory, kérem. Maga hogy érvelne, ha az oroszok helyében lenne? Célkövetési hiba. Technikai meghibásodás, sőt talán még azt is mondaná, hogy valami obskúrus hivatalnok tévesen ítélte meg a helyzetet. A pasast kirúgják, fejek hullanak a porba, és a telep továbbra is működik...

- Fenyegetnek - fogalmazta meg Curtis. - Már eddig is súlyos károkat okoztak az interkontinentális ballisztikus rakéták elleni védelmi rendszerünkben. - Az elnök felé fordult. - Uram, lehet, hogy az oroszok azt állítják, hogy ez nem támadó fegyver, de mindaddig, amíg aktív marad, bármikor annak lehet használni. Mi van akkor, ha véletlenül nekiállnak és lövöldözni kezdenek a műholdjainkra? Majd

beleegyeznek, hogy kifizessék a véletlen baleset okozta károkat, de ettől nekünk nem lesznek műholdjaink, és nemzetbiztonsági szempontból létfontosságú adatok ismeretétől fosztanak meg bennünket.

- És ha képesek az ICBM rakétafejek megsemmisítésére - mormolta az elnök.

- Könnyedén semlegesíthetik a szárazföldi és tengeri telepítésű rakétáink egyharmadát - állította Curtis. - És ha a bombázóink támadnának, lőgyakorlatozhatnak majd rajtuk. A pokolba is, hiszen épp csak bekapcsolták azt a nyavalyás radart, és a környék összes repülőgépén tönkretették az elektronikus berendezéseket...

- Rendben - szólt közbe az elnök. - A fenébe is! Úgy látszik, nincs más lehetőségünk, mint a megelőző támadás - mérgesen körbenézett a szobában állókon. Pillantása megállapodott a vezérkari főnökön.

- Curtis tábornok - kezdte lassan, óvatosan. - Mi a helyzet Dreamlanddel?

- Az ön utasítására nemrégiben leállítottuk a kísérleteket -válaszolta Curtis.

- Nem akartuk, hogy ebben a látszólag szélcsendes időszakban provokációval gyanúsíthassanak bennünket az oroszok, vagy bárki más.

- De azonnal be lehet indítani, ugye?

- Természetesen, uram - válaszolta Curtis. - A teljes csapatot összeverbuváljuk.

Az elnök tétovázott, aztán öklével az asztalra csapott. - Akkor tegye meg!

Curtis tábornok mosolyogva bólintott. Brent viszont tüzet fogott.

- Még a gondolat is őrültség. Katonai támadás a Szovjetunió ellen -mondta kivörösödött arccal. - Már mondtam magának, tábornok, amíg a jelenleg érvényben lévő megállapodásokat és egyezményeket nem módosítjuk, az a komplexum teljesen legális. Követelhetjük, hogy fizessenek kártérítést, és teljesen biztos vagyok benne, ha szembekerülnek a bizonyítékokkal, fizetni fognak, mint a katonatiszt, de semmiféle jogi alapunk nincs a terület támadására.

- Alap? És a tizenkét ártatlan ember élete, Mr. Brent? - lőtt vissza Curtis. - Nekem ez egymagában is elegendő alap.

- Marshall, felhatalmaztam Curtis tábornokot, hogy egy különleges katonai lehetőséget hagyjon nyitva, ideiglenesen -jelentette ki az elnök.

- Nincs sok időnk a vitákra. Meg akarom találni a módját, hogy kényszeríthessük a szovjeteket arra, hogy bezárják a lézer-komplexumot. Ha a külügyminiszter úgy is gondolta, hogy ezt a feladatot nem lehet megoldani, nem mutatta, helyette beleegyezően bólintott. -Nehéz lesz

- mondta -, de ez az egyetlen reményünk. - Talán az egyetlen reményünk, tette hozzá magában.

- Szembesíthetjük az oroszokat a bizonyítékainkkal - mondta Gregory Adams. - Vigyük a bizonyítékokat az ENSZ elé, mint a kubai fegyverkrízis idején. Fordítsuk ellenük a világ közvéleményét, győzzünk meg mindenkit, hogy a lézerrendszer destabilizáló erő, és mindenkire veszélyes.

- Jól mondta, Gregory - helyeselt Brent. - Pontosan ezt kell tennünk.

- Rendben - mondta reménykedve az elnök. - Nekem is tetszik. Marshall, Greg, számítok magukra. Ez így nem mehet tovább. Mutassák meg, hogy komolyan beszélünk.

- Van egy. tervem, ami talán kicsit gyorsabb mozgásra ösztökélné a tárgyalásokon a szovjeteket - jegyezte meg Curtis. Az elnök mosolya elhalt. Brent Curtisre bámult.

- Ice Fortress - mondta Preston védelmi miniszter. - Újra kell aktivizálnunk az Ice Fottresst.

- De legalábbis ezzel kell fenyegetőznünk - tette hozzá gyorsan Curtis.

- Szó sem lehet róla - tiltakozott Brent. - Az 1986-os leszerelési egyezmény, ami egyébként két kemény évünkbe tellett, szigorúan megtiltja a csillagháborút. Ha újra bekapcsoljuk, akkor joggal nevezhetnek minket hazugnak. A sárba hullik a becsületünk.

- De nekünk csak az Ice Fortressünk van, ez az egyetlen olyan létesítmény, ami felveheti az ő lézerrendszerükkel a versenyt - érvelt Curtis. - Miért tennék meg az oroszok, amit mi akarunk? Miért zárnák be a lézer-telepet?

Talán mert szépen megkérjük őket?

- A szovjetek nem vehetnek minket semmibe - replikázott Brent. -Gregory és én majd szembesítjük őket a bizonyítékokkal az ENSZ-ben. Eléjük tárjuk a maga adatait, és csak próbáljanak meg tagadni! Ez lesz az utolsó alkalom, hogy arról a rohadt lézeres védelmi rendszerről hallunk. Az elnök zordan bámult. - Igaza van, Marshall - mondta lassan. -Egyelőre semmit nem csinálunk az Ice Fortressszel. Ez nem lehetőség. Most nem. Brent megkönnyebbült. - Létrehozzuk a megállapodást, uram. Véget vetünk ennek a zűrzavarnak. - Ebben a pillanatban még el is hitte, amit mondott. Az elnök bólintott, sarkon fordult és szótlanul bámulta az ovális iroda hármas ablaküvegét. A többiek szótlanul kimentek.

Az ENSZ Biztonsági Tanácsa, New York

- A napirend utolsó pontja az újévi szünet előtt - jelentette be Ian McCaan az ENSZ Biztonsági Tanácsának szokásos gyűlésén. - Az amerikai bizottság bemutatja önöknek a Szovjetunió partjainál állítólag elveszett amerikai RC135-ös nyomozásával kapcsolatos adatokat, örömmel üdvözöljük körünkben az Amerikai Egyesült Államok külügyminiszterét, Marshall Brent urat. Mr. Brent, legyen szíves...

- Elnézést, főtitkár úr - szakította félbe meglepetten Karmarov. Félig felemelkedett a székéből, amikor Marshall Brent végigsétált az ülések közötti középső folyosón. - Főtitkár úr, ez ... - megpróbálta összeszedni magát. - Nem volt róla tudomásom, hogy ez az ügy is napirendre kerül. Senki nem értesítette az irodámat... Ekkorra Marshall Brent már a földszinten volt. Gregory Adams, ENSZ

nagykövet átadta a székét a külügyminiszternek, ő maga Brent mögött, jobboldalt foglalt helyet. Brent felemelte a kezét és a szovjet nagykövetre mosolygott.

- Attól tartok, ez az én hibám, Mr. Karmarov - kezdte Brent. Karmarov tiltakozása a mondat közepén elhalt, és az orosz lassan visszaereszkedett a székére. - Voltam oly bátor, és a Biztonsági Tanács szabályzatának egy ritkán használt, meglehetősen ezoterikus paragrafusára hivatkoztam.

- A harminckilences paragrafus 1957-es függelékében a Biztonsági Tanács szabályzata engedélyezi, hogy a tanács által elrendelt nyomozás folyamatáról bármely fél beszámoljon a tanácsülésen. Vettem magamnak a bátorságot, és készítettem egy jelentést a folyamatban lévő nyomozás eredményeiről, és biztos vagyok benne uraim, hogy felkelti majd az önök érdeklődését...

- Elnézést, Mr. Brent - szakította félbe Karmarov, most még nagyobb nyomatékkal. Andrina Assernihez hajolt, súgott neki valamit, és az asszony kisietett. - Az ügyben még nem zárult le a nyomozás. Tudom, hogy alig haladtunk előre, de még csak rövid idő telt el...

- Igaza van, nagykövet úr - válaszolta Brent. - De a folyamatban lévő

nyomozásról készült jelentést az urak elé tárhatom. Sajnálom, hogy Asserni kisasszonynak el kellett mennie ellenőrizni a paragrafust, de érvényességét már megvizsgálta, és jóvá is hagyta a közgyűlés. -Karmarov Ian McCaanra nézett, az pedig bólintott.

- Úgy látszik, a felügyelőbizottság szovjet delegáltja nem tájékoztatta önt - mondta McCaan. - A kérelem jogos és elfogadható. Természetesen, ha kívánja, elmondhatja megjegyzéseit.

Asserni épp ebben a pillanatban ért vissza, a kezében vaskos bőrkötéses könyv. Súgott néhány szót Karmarovnak, a férfi összeszűkült szemmel meredt Marshall Brentre.

- Az ön által említett cikkely nem érinti az itt megvitatandó témát -jelentette ki. - És nyilvánvalóan sem felhatalmazása, sem indoka nem lehet e kérdés megtárgyalására. Egyértelműen szabályzatellenes...

- Az indítvány jellege - vágott közbe McCaan - és a téma meggyőzte a Biztonsági Tanács irányító testületét. Egyébként pedig tavaszig ez az utolsó

ülésünk, semmilyen más napirendi pontunk nincsen, és biztos vagyok benne, hogy a tanácsot érdekelni fogja az elénk tárt anyag.

Az orosz nem mutatott ellenállást, sőt, mintha bocsánatkérésféle bujkált volna a hangjában. - A nyomozást csak egy hónapja indítottuk el...

- És mégsem tartanak sehol - válaszolta azonnal kemény, nyugodt hangon Brent. - Figyelmen kívül hagyták az amerikaiak kérését, hogy eredeti formájában ismerhessék meg az önök katonai légiforgalmi irányítói feljegyzéseit. Azokét, akik akkor voltak szolgálatban, amikor az RC-135-ös eltűnt. A Nemzetközi Polgári Légiszervezet, az ICAO ilyen irányú kérésének sem tettek eleget. Az ICAO szabályai értelmében adott esetben a feljegyzéseket huszonnégy órán belül mindkét fél rendelkezésére kell bocsátani.

Karmarov úgy tett, mint aki mélyen fel van háborodva. -Személyesen fogom kivizsgálni...

- Irodám már kivizsgálta - mondta Brent. - A szovjet külügyminisztérium úgy informált, hogy a feljegyzéseket elküldte az önök ENSZ képviseletének.

- Karmarov már éppen válaszolni készült, de Brent feltartotta a kezét. - Értem én a helyzetet, nagykövet úr - mondta elnéző hangon. - Külügyminisztériuma azt is elmondta, hogy önnek nem volt elegendő ideje, hogy tanulmányozza az iratokat. És azzal teljesen egyetértek, hogy nem sok értelme lett volna úgy átadni nekünk a feljegyzéseket, hogy még csak bele sem pillantott.

- A tanács elnézését kell kérnem - mondta Karmarov. - Delegációm sürgős és halaszthatatlan ügyei, valamint a szünet előtti bokros teendőim nem tették lehetővé, hogy tanulmányozzam a dokumentumokat.

- Természetesen nagykövet úr - mondta Brent. -A külügyminisztérium azonban volt olyan kedves és válaszolt néhány kérdésemre, bár én abban is reménykedem, hogy azért csak belepillantott a papírokba, és néhány ponton felvilágosítással szolgálhat a Biztonsági Tanácsnak.

- Sajnálom, miniszter úr...

- A külügyminisztérium biztosított arról, hogy bár az Ossora repülőtérről három MIG-29-es vadászgépet a Kamcsatka-félsziget északkeleti csücskébe, Kavaznya térségébe irányítottak, ezek még csak a közelébe se kerültek az úgynevezett légtérbe betörő RC-135-ösnek. Az RC-135-ös szabadon repülhetett a part felé, senki nem tartóztatta fel. Nagykövet úr! Vajon miért engedte meg a Szovjetunió egy nem azonosított repülőnek, hogy partjait harmincöt mérföldre megközelítse, harmincöt mérföldre jusson egy szigorúan titkos hadilétesítményhez, úgy, hogy a három vadászgép még csak üldözőbe sem vette.

A fejek Karmarov felé fordultak. - Miniszter úr - kezdte volna Karmarov, és megnyalta kiszáradt ajkait. - Ebben a pillanatban nem tudok válaszolni...

- A külügyminisztérium szerint arra sem tettek semmiféle erőfeszítést, hogy hagyományos, nemzetközileg elismert úton próbálják elérni a berepülő RC135-öst. A következő érdekes helyzet állt elő, nagykövet úr. A Szovjetunió

három gépet küld a amerikai repülőgép után, amelyik, az önök állítása szerint titkos területek fölött repült, de a három vadászgép még csak a közelébe sem kerül a betolakodónak. Az nyilvánvaló, hogy látták a felderítő

gépet, és mégis se rádión, se más módon nem figyelmeztették. Miért? Talán meg tudom magyarázni -. Brent intett, és a terem hátsó részén vetítővászon ereszkedett a “Főnix feltámadása" falikép elé. Adams a kezébe adott egy elektromos mutatópálcát, és Brent az asztalfőhöz sietett. Amikor Brent a kis emelvényre lépett, a képernyő megelevenedett. A jobb sarokban számok és szavak sorakoztak, a bal sarokban pedig grafikonok, oszlopok és vonalak.

- Most megmutatom önöknek, mi játszódott le a fegyvertelen felderítőgép fedélzetén - kezdte Brent. - Itt látható az RC-135-ös pontos, eredeti pozíció

és helyzetadata akkor, amikor Kavaznya légterébe érkezett. Bemutatja, mit csinált a gép, és azt is, mit érzékeltek a számítógépek. Brent megnyomott egy gombot. Az első kép alatt egy újabb jelent meg, ezúttal Kelet-Ázsia térképe, középen Kavaznya.

- Hogy jobban megérthessük a bal oldali adatokat - mondta Brent, - az alsó

térképen jeleztük az RC-135-ös helyzetét. A grafikonoszlopok az RC-135-ös külsején mért elektromágneses energiaérték le-olvasatai, mutatják a hőfokot, a látható fényt, a radioaktivitást, energiaátvitelt, és polarizált, egyfrekvenciájú fénysávot. Mindegyik bemutatott adatot időszinkronba hoztuk, hogy pontosan mutassák, melyik pillanatban mi történt. A képernyő megint mozgásba jött. - Az RC-135-ös száznegyven mérföldre van Kavaznyától, amikor az ossorai felderítő radarok bemérik. - A térképen megjelent egy kör. - Ez a kör a felderítőradarok hatósugarát mutatja, a számítógép elemzése alapján... a gép bőven benne van a radar hatósugarában.

Az energiaátviteli oszlop hirtelen megugrott, a többi érték mozdulatlan maradt.

Brent a tekergő papírszalaghoz lépett. - Az RC-135-ös most kilencven mérföldre van Kavaznyától. Ez itt látható, ezen a leporellón. És még mindig nyomában van a hagyományos, India-típusú felderítő radar. Feltételezem, hogy a légvédelmet riasztották, de ezt csak a hiányzó irányítói feljegyzések bizonyíthatnák. Itt... - mutatott Brent az energiaátvitel grafikonoszlopára - van az a pont, ahol belépett az új radar. A gép még mindig tíz percnyire van a partoktól.

- Látják hogy megugrott az energiaszint? Frekvencia, energiahordozó, moduláció - mindenütt jelentős az eltérés, több ezerszeres ez az érték a hagyományos radarértéknél. - A térképen újabb kör jelent meg, sokkal nagyobb, mint az első.

- Főtitkár úr, tiltakozom - szólalt meg Karmarov.

Brent megállította a képet. - Mr. Karmarov, ezt a bemutatót az irányító

testület engedélyezte - mondta McCaan. - Milyen alapon tiltakozik?

- Lehet, hogy Mr. Brent igazat mond, de az is lehet, hogy az egész csak ügyes hamisítvány - mondta Karmarov. - Ilyet én is tudok csinálni otthon, a számítógépemen.

- Ha nem bízik a testület ítéletében - válaszolta McCaan, - akkor hivatalosan tiltakoznia kell...

- De még arra sem volt időm, hogy megnézzem az itt bemutatott adatokat.

- Az előbb...

- Ismerem a bizottságot. De egy ilyen... adathatom nem hozható a Biztonsági Tanács nyilvánossága elé, anélkül,...

-Úgy látszik, önnek jogrendi kifogásai vannak, Mr. Karmarov - jegyezte meg McCaan. - És mint ilyeneket, nem vehetem őket figyelembe. Az adatokat és bemutatásuk módját a bizottság jóváhagyta, mert azok megegyeznek a testület szabályzatának szellemével. Mr. Brent kérem, folytassa.

A képernyő újra megelevenedett. - Az RC-135-ös most negyvenkét mérföldre van a szárazföldtől - mutatott Brent a kép baloldalára. A térkép most a kavaznyai területet nagyította ki. Az RC-135-ös útvonalát jelölő piros vonal megváltozott.

- Ezen a ponton tér el a gép a part vonalától, jobbra fordult. Amint láthatják, az energiaátviteli oszlop egyre emelkedik. Ugyanakkor a környék összes radarját kikapcsolták. Mindegyiket, egyet kivéve. Nem India-radar ez, hanem egy sokkal nagyobb teljesítményű Lima-radar, Kavaznyában.

Brent Karmarovhoz fordult. - Nagykövet úr, miért kapcsolták ki a terület összes radarját, amikor egy magát nem azonosító repülőgép volt a térségben? Három vadászgép volt a levegőben, ezeknek szükségük lett volna a vektorokra, helyzetmeghatározásra, és mégis lekapcsolták őket. Miért? Hol voltak a vadászgépek?

Karmarov úgy döntött, hogy legjobb ha hallgat.

A kép kimerevedett. A grafikonoszlopok hirtelen megnőttek.

- Hirtelen - mondta Brent, - masszív energiasugárzás érkezett, látható fény jelent meg, megnőtt a radioaktivitás, és megjelent a polarizált fény. -A kép most lassabban mozgott. - A sugárzás közel egy egész másodpercig tartott. Uraim, a polarizált fény leolvasata megegyezik a látható fény leolvasatával. A fénynek tisztának kell lennie, egy hullámhosszon kell mozognia, egy frekvencián, egyetlen irányba, ez a polarizált fény. - Megfordult, és Karmarovra nézett. - Lézerfény. Kavaznyából kétszáz megawattos lézersugarat indítottak útnak. A szalag tovább gyűrűzött, de a kép bal oldalán a grafikonok hosszú

percekre mozdulatlanná merevedtek. - A lézerrobbanás után megszűnt az adattovábbítás - magyarázta Brent. - A hihetetlen energiatömeg több száz mérföldes körzetben megszakítja az elektromos áramköröket. Ezért nem voltak a körzetben a vadászgépek, igaz, Mr. Karmarov?

Ha ott lettek volna a gépek a támadáskor, menthetetlenül az óceánba zuhannak.

Karmarov nem válaszolt.

Néhány pillanattal később újra megindult az adatfolyam. - Amint láthatják - folytatta Brent - a rádióaktivitás és az energiaátvitel adatai még igen magas értéket mutatnak. A polarizált fény és a hőenergia grafikonoszlopai viszont eltűntek. Ez azért van, mert az adatokat az Alpha Omega Kilenc felderítő

műholdról kaptuk. Kavaznya felett járt. A lézersugárzás azt is tönkretette.

- Hihetetlen - zúdultak fel az asztal körül ülők. Egyre hangosabb lett a moraj.

- Az RC-135-ös legénysége, immár kilencven mérföldnyire a parttól feltehetőleg végzetes mennyiségű sugárdózist kapott, de még életben vannak.

Az egyik oszlop megugrott. - Az energiaátvitel újra emelkedik -állapította meg Brent. - Kavaznyában az a lézerfegyver újra aktív, új áldozatokat keres.

- Alaptalan vádaskodás - tiltakozott Karmarov. - Főtitkár úr...

- A Lima-radar ereje teljében van - Brent már nem a vetítővászonra figyelt, egyenesen Karmarov szeme közé nézett, aki viszont le nem vette pillantását az adathalmazról. - A pulzálás elcsúszik ... a radar megtalálta újabb célpontját... egy fegyvertelen, amerikai felderítőgépet, ötven mérföldre a parttól, a fedélzetén tizenkét férfival és nővel.

A képernyő elhomályosodott, a szobára sötétség telepedett. Lassan kigyúltak a fények a tanácsteremben.

- Figyelmeztetés nélkül, szándékos rosszindulattal - mondta Brent Karmarovnak - a szovjetek tönkretettek egy űrszondát, és aztán, hogy fedezzék magukat és ne derülhessen fény a bűntényre, a lézert egy fegyvertelen repülőgépre irányították, és megöltek tizenkét ártatlan embert. A teremben néma csend honolt. - Mi, Amerikában, nagykövet úr, ezt előre megfontolt emberölésnek nevezzük. - Brent megfordult és a tanácstagokra nézett. - Négy nappal ezelőtt egy új, interkontinentális rakétát támadott meg a kavaznyai lézer. Amint lehetséges lesz, bemutatjuk önöknek az erre vonatkozó adatokat is. Ezúttal egy Kavaznya környékén veszteglő hajó

szolgáltatta az adatokat, nem műhold. Ennek ellenére nemcsak azt látom bizonyítottnak, hogy a Szovjetunió ismételten lézerrel támadott meg egy amerikai járművet, hanem azt is, hogy ezt használta hozzá. -A lámpák elsötétedtek, Brent benyomott egy gombot, és megjelent a Szaljut 19

komputer által felnagyított képe. A hozzáerősített orbitális tükör megcsillant a képen.

- A Szaljut 19, uraim - jelentette be Brent. - De egy új és rettenetes csavarintással: tükröt használnak a lézersugár irányítására, hogy eltalálják a célpontokat.

A teremben hitetlenkedő sustorgás hallatszott.

- Tudom, hogy az itt elhangzottakra nem fog válaszolni, nagykövet úr - fordult Brent Karmazovhoz, - kérni fogja a mai tanácskozásról készült videófelvételeket, visszaviszi a nagykövetségre és mindent megbeszél Moszkvával. Rendben. De az Egyesült Államok a vádakra a választ legkésőbb november tizenötödikére kéri. Vádoljuk a Szovjetuniót szándékos emberöléssel, gyilkossági szándékkal, kalózkodással, hamis esküvel, és a bizonyítékok szándékos meghamisításával, illetve eltitkolásával. Állítjuk, hogy megszegte az 1972-es SALT-I egyezményt amikor lézert vetett be, a Lima-radart lézerirányításra használta, és a Szaljut 19-et olyan tükörrel szerelte fel, amely lézersugarakat irányít a megsemmisítendő célpontra. Követeljük, hogy azonnal szereljék le a Szaljut 19-et, zárják be a kavaznyai kísérleti telepet mindaddig, amíg az ENSZ-vizsgálat le nem zajlik. Ötszázmillió amerikai dollár kár-térítést követelünk az RC-135 fedélzetén ártatlanul meghalt személyzet életéért, az RC-135-ért, az Alpha Omega műholdért,, és a Javelin rakétáért. A Szovjetunió delegátusához fordult. - Tudom, hogy fennkölt eszméink ellenére az Egyesült Nemzetek malmai olykor lassan őrölnek, van amikor egyáltalán nem működnek. De az Egyesült Államok kormánya a lézerfegyvert és az orbitális tükröt nemzetbiztonsági szempontból veszélyesnek tartja, és nem várhatunk, nem fogunk sokáig várni ezek leszerelésére.

Újra Karmarovra nézett, és felemelte a hangját. - Három napot adunk a Szovjetuniónak hogy leszerelje, vagy más módon használhatatlanná tegye a Szaljut 19-et. Amennyiben nem tudják hitelt érdemlően bizonyítani, hogy a Szaljut 19-re szerelt tükör már nem képes a Kavaznyából kibocsátott lézersugár célpontra irányítására, legyen az atmoszférikus, vagy ballisztikus szerkezet bárhol a földkerekségen, abban az esetben ezt az 1972-es SALT-I, és az 1986-os grönlandi fegyverzetcsökkentési megállapodás durva megszegésének minősítjük, és megtesszük a megfelelő lépéseket nemzetbiztonságunk védelmében.

- És vajon milyen lépések lennének? - kérdezte Karmarov. -Háborút robbantanak ki, csakhogy támogathassák ezt az őrült beszédet? Miniszter úr lerombolná a civilizációt holmi alaptalan, jelentéktelen égi pite miatt?

Brent Karmarovhoz lépett, a tenyerét keményen rászorította az asztallapra. Halkan, hogy csak Karmarov hallhassa, megszólalt. - Miért Dimitrij? Miért?

A kezdet kezdetétől fogva sejtettük, és én iszonyatos kockázatot vállaltam, megmondtam, mire gyanakszunk. És a maga kormánya újra bevetette a lézert. Miért? Ennek nincs semmi értelme.

- Szamárság volt az úgynevezett bizonyítékokat így tálalni, Brent -mondta lágyan Karmarov. -Nem kell magyaráznom. Azzal, hogy ilyen szokatlan módon sarokba szorítja a kormányomat, nem azt az eredményt fogja elérni, amire vágyik.

- Kérdeztem valamit, Dimitrij. Miért? A fenébe is...

- Ez védelmi rendszer, területi védelmet szolgál - szűrte fogai közt a szót Karmarov. - Évekkel megelőzi a korát. Olyan szerkezet, amilyenről a maga országában a legoptimistábbak is csak majd tíz év múlva fognak álmodni. Egyetlen létező egyezményt sem sért a léte. Egyszerű védelmi ernyő, és nem fogjuk becsukni holmi fenyegetőzések miatt.

- Választhatnak - válaszolta rendes hangon Brent, arrébb lépett, hogy a tanács többi tagja is hallhassa amit mond.

- Kezdjék a Szaljut 19-cel. Fegyverezzék le, szereljék le a tükröt, égessék el az atmoszférában, nem érdekel hogyan csinálják. De bizonyítsák be az Egyesült Államoknak, hogy a lézert csakis védelmi célokra használják. Ebben a pillanatban támadófegyver, és már használták is, kioltottak vele ártatlan amerikai életeket. A másik lehetőség, hogy felkészülnek tevékenységük következményeinek elviselésére. -Brent visszament a helyére, lassan leült és a többiek arcát figyelte.

- És mik leszek azok a következmények, amiket el kellene viselnünk, Mr. Brent? - kérdezte halkan, angolul Karmarov. Globális háború, globális halál?

- Amerikai kollégáját gúnyolta, de Brent nyugodtan összefonta karját, némán viszonozta ellenfele pillantását. Eszébe jutott magán találkozásuk. És látta, hogy Karmarov is ugyanerre gondol. Brent összegyűjtötte papírjait, biccentett Adamsnak, és indulni készült.

- Nem teheti - mondta Karmarov. Ez a véget jelentené. Nem teheti...

- Megtehetjük és meg is tesszük - válaszolt Marshall Brent; és csak remélni tudta, hogy hangja meggyőzőbb volt, mint az érzései. Felállt, biccentett Ian McCaan-nak, és kisietett a Biztonsági Tanács ülésterméből.

Washington, USA

A Fehér Ház épülete alatti csendes, halványan megvilágított óvóhelyen temetői hangulat uralkodott - ez tökéletesen egybevágott Marshall Brent érzéseivel.

Brent megvárta, amíg az elnök jelzett, akkor felemelte az előtte heverő

papírt és belekezdett:

- Hölgyeim és uraim, megkaptam a szovjet kormány válaszát az ellenük felhozott, a kavaznyai lézerállomással és a Szaljut 19-re felszerelt orbitális tükörrel, az RC-135-ös felderítő repülővel, az Alpha Omega műholddal és a Javelinnel kapcsolatos vádakra. A következőket írják, idézem:

A Szovjetunió határozottan visszautasít minden, az ENSZ Biztonsági Tanácsának zárt ülésén elhangzott, ellene felhozott vádat. A Szovjetunió a zárt ülésen bemutatott bizonyítékokat valótlannak, hamisnak, csalásnak tartja, és ezért azokat nem fogadja el. A Szovjetunió tagadja, hogy a legkisebb mértékben is felelősség terhelné a november tizenharmadikán állítólag eltűnt repülőgéppel, illetve az ezen a napon megsérült, jogellenesen kémkedő műholddal kapcsolatban. Azt az alaptalan és nevetséges vádat, hogy a Csendes-óceán felett lelőttük volna a fent említett objektumokat, még tagadással sem vagyunk hajlandók tudomásul venni.

- Rohadt szemetek - morogta Curtis.

Brent folytatta:

A Szovjetunió kitart azon álláspontja mellett, hogy a föld-bázisú lézeres műszer léte az 1972-es SALT-I egyezményt, amely a ballisztikus rakétákra vonatkozik, nem sérti meg, lévén, hogy a fent említett egyezményben nem szerepelnek ilyen jellegű fegyverek; hasonlóképpen, a műholdra szerelt tükör sem sért egyetlen érvényben lévő szerződést vagy megállapodást sem. Az amerikai kormány provokatív ultimátuma, melyet az amerikai külügyminiszter a szovjet ENSZ-küldöttséggel ismertetett, alaptalan és agresszív, ezúton is visszautasítjuk. Az Egyesült Államoknak bizonyítékokkal, valódi bizonyítékokkal kellene alátámasztani azon állítását, miszerint felszereléseik állítólagos elvesztése nem saját hanyagságuk, hozzá

nem értésük, vagy meghibásodás következtében történt, és csak ezek után lehetne bármilyen jogalapjuk, hogy kártérítést követeljenek egy szabad és független nemzettől.

Továbbá határozottan visszautasítjuk az Egyesült Államok azon kísérletét, hogy korlátozza és fenyegesse a Szovjetuniót, és hogy egyoldalúan megszegje az 1972-es SALT-I egyezményt és az 1986-os fegyverzetcsökkentési megállapodást. Minden felelős nemzet arra törekszik, hogy őszinte és nyílt eszmecserével oldja meg a felmerülő vitás kérdéseket, nem pedig azonnali fenyegetéssel, a nemzetközi egyezmények megsértésével, úgy, hogy azzal a világbékét veszélyeztesse.

A Szovjetunió, mint eddig mindig, készen áll, hogy újra kezdje a partjainál eltűnt amerikai gép ügyében a nyomozást, és hogy újabb megbeszéléseként vitassa meg a Kelet-Szibériában létesített kutatóközponttal kapcsolatos kérdéseket, és az esetleg felmerülő, az egyezményekkel kapcsolatos gondokat. A béke érdekében hajlandóak vagyunk a teljes és feltétel nélküli együttműködésre.

- Vagyis mindent tagadnak - összegezte Brent. - Hajlandóak tárgyalni arról, hogy a radar sérti-e vagy sem a SALT-I megállapodást, de ez minden.

- Ott tartunk, ahol kezdtük - mondta Curtis. Az elnökhöz fordult. -Elnök úr, teljes felelősségem tudatában arra kérem, hogy engedélyezze az Ice Fortress azonnali bevetését.

Brent a fejét rázta. - És robbantsuk ki a harmadik világháborút? Ez nem megoldás.

- Mr. Brent, erről már vitatkoztunk korábban - válaszolta Curtis. -Itt az ideje, hogy tegyünk is valamit végre -. Újra az elnökhöz fordult. - Elnök úr, ha ön is úgy gondolja, az állomást magát két egymást követő űrkomppal egy hónapon belül beindíthatjuk, az egyik Canaveralből, a másik Vandenbergből indulna. Az állomásra addig nem juttatnánk fegyvert, amíg a diplomáciai tárgyalások valamilyen reménnyel is kecsegtetnek. Ha viszont már nincs más megoldás, két szállító segítségével az Ic e Fortress két hét alatt teljes fegyverzetben állna.

Jóváhagyó mormogás töltötte meg a szobát. Brent körbenézett az összegyűlt tanácsadókon.

- Lesüllyedünk az ő szintjükre - mondta. - Azzal is számolnunk kell, hogy később nem leszünk már urai a helyzetnek, amit mi magunk idéztünk elő.

- De miért csinálják ezt - tette fel a költői kérdést az elnök, miközben a halántékát masszírozta. - Miért? Csak nem provokálni akarnak minket?

- A céljukat elérték. Tönkretették a stratégiai fontosságú védelmi és felderítő berendezéseinket - válaszolta Curtis. - Hát ezért csinálták. Brent felsóhajtott. - Istenem, tábornok, maga minden sarokban orosz inváziót lát. Bármikor fellőhetünk egy újabb felderítő műholdat, ami azt illeti akár tízet is, és szerintem most már biztonságban lennének, mert az oroszok valóban elérték amit akartak; ez a kormány megzavarodott, és fél. Hát nem veszi észre, tábornok? Azt akarják. hogy bevessük az Ice Fortresst. Azt akarják, hogy dobjunk bombái Kavaznyára vagy akárhova. Mindegy, hogy ők mit csináltak eddig, a világ szemében mi lennénk az agresszorok.

- Szóval azt mondja - lőtt vissza Curtis -, hogy a legjobb amit tehetünk, hogy nem teszünk semmit. Fenyegetőzzünk jó hangosan, és várjunk, csak várjunk, és nézzük, amint fittyet hánynak a fenyegetőzéseinkre. - Beletúrt a hajába, aztán ököllel az asztalra csapott. - Hát nem! Nem arról van szó, hogy ki a legerősebb. Attól tartok, az oroszok továbbra is célbalövöldözősdit fognak játszani a műholdjainkkal... Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy emögött az egész szar mögött nincsen-e az oroszoknak komolyan kidolgozott támadási terve.

Brent nem válaszolt.

- Sajnálom, Marshall - mondta az elnök. - Tudom, hogy mindent megpróbált, és nagyon hálás vagyok az erőfeszítéséért. De úgy látszik, nem sikerült.

- Nem, de...

- Épp azt adtunk nekik, amit kértek, időt. A vádakat elutasították, és világos, mire megy ki ez az egész. Felbátorodtak. Most majd még merészebbek lesznek ... -. Az elnök Curtisra nézett. - Tábornok, ma délutánra részletes jelentést kérek az Ice Fortressről.

- Igenis, uram.

- Nincs értelme beindítani az Ice Fortresst - próbált tovább érvelni Brent. A kabinet tagjai kényelmetlenül fészkelődtek.

- Már hallottuk az érveit, Marshall...

- Az Ice Fortress épp olyan sérülékeny, mint az Alpha Omega volt, nem igaz, Curtis tábornok? Miért lőjünk ki egy hétszázmillió dollárt érő célpontot az oroszoknak?

- Marshall - szólalt meg Ken Mitchell. - Az Omegát és a Javelint mi magunk semmisítettük meg, és nem a lézer.

- Miii? - bámult az elnök.

- Emlékezzen, uram, közvetlenül a támadás után tájékoztattam erről - Mitchell pont úgy beszélt, mint egy türelmetlen tanító. - Az Omega megsérült, megvakult, de nem ment tönkre. Akkor vesztettük el, amikor át akartuk hozni az atmoszférán, hogy megjavítsuk. A Javelin csak annyira sérült meg, hogy idő előtt harmadik fokozatba kapcsolt, de azt pontosan nem tudjuk, hogy milyen károsodások érték. mert automatikusan megsemmisült, amikor letért a röppályáról.

Brent az asztalra csapott: - Ez nem válasz a kérdésemre ...

- Egyik esetben sem alkalmaztunk lézerpajzsot - szakította félbe Curtis. - Egy olyan űrállomás mint az Ice Fortress, az űrben eredményesen ellenállhat a földi telepről irányított fénynek. A lézer, akármilyen erős is, csak fénnyaláb. Vissza lehet tükrözni. A Wright-Pattersonban lévő

kutatócsoportot megbízom, hogy dolgozzák ki a részleteket. Biztosra veszem, hogy az Ice Fortresst. meg tudjuk védeni.

- Sok pénzünkbe kerülnek ezek a részletek, tábornokom - csóválta a fejét Brent.

- Maga a pénz miatt aggódik, Brent?

- Nem, a fenébe is - robbant ki Brent. - Elnök úr, itt nem csupán arról van szó, hogy értékes katonai műszereket, fegyvereket veszíthetünk el. Az Ice Fortress az emberek szemében az űr felfegyverezését jelenti! Hogy álljuk ki a közvélemény nyomását, ha kilőjük ezt az űrállomást?

- Én sokkal jobban félek attól, hogy nem tudjuk az elrettentést biztosítani - jegyezte meg Curtis. -Talán nem látja teljesen világosan, mi is történt valójában. Stratégiai fontosságú nukleáris védelmi rendszerünk nagy része megsemmisült. Most, ebben a percben, Mr. Brent, nem észleljük, ha KeletÁzsiából interkontinentális rakétát lőnek ki! Petropavlovszkban tizenkét tengeralattjáró úszik a dokkokban. Mindegyiken átlag tizenöt interkontinentális, tengeri indítású rakéta van. Mindegyik rakétán legalább három robbanófej, de lehet, hogy több. Mr. Brent, mi már csak akkor fogjuk megtudni, az oroszok kilőtték-e őket, amikor a rakétafejek tíz percnyire vannak a céltól. Ez nem feltételezés, ez tény. És az oroszok megmutatták, hogy az indítás előtti pillanatban képesek megsemmisíteni a mi rakétáinkat. Tehát, ha ők elindítják a rakétákat, és mi az utolsó pillanat előtt tíz szerény perccel megpróbáljuk elhárítani a támadást, védelmi rakétáink többsége soha nem találna célba.

Mindenki Curtisre figyelt.

- Lehet, hogy az emberek szemében a csillagok háborúját képviseli

- folytatta Curtis -, de nekünk szükségünk van az Ice Fortressre. Inkább kockáztassuk meg, hogy esetleg elveszítjük, semmint hogy mi vesszünk el. Brent nem vitatkozott tovább.

- Marshall, írjon tiltakozó jegyzéket a Kremlnek az én aláírásommal

- mondta az elnök. - Beszéljen Karmarovval és tudja meg, mi a fenét akarnak tulajdonképpen. Azt akarom, az oroszok tudják, hogy ez hadüzenetnek minősül, és én ezt nem hagyom annyiban, erre a kormány válaszolni fog.

- Azt tanácsolom uram, hogy ne használjunk ilyen szavakat - kérte halkan Brent.

Az elnök körbepillantott a szobán. Mindenki tiltakozva rázta a fejét, így tett az elnök is. .

- Hadüzenetet Marshall, mert ez az volt. Tudom, mit beszélek.

Az Egyesült Nemzetek Szervezete, néhány héttel később

- Ez hadüzenet!

Marshall Brent hátradőlt a székén, fülhallgatóját halkabbra tette, hogy ne sértse a fülét Dimitrij Karmarov tirádája. A Biztonsági Tanács ülésén voltak. Gregory Adams mellette ült és időnként ceruzájával megjegyzéseket firkantott az elhangzottakhoz.

Karmarov kezében öt könyv volt, mérgesen magasra tartotta, hogy az ülés minden tagja jól láthassa. - Öt egyezmény, képviselőtársaim. Az Egyesült Államok önkényesen megsértett öt rendkívül fontos, a Szovjetunióval és ezzel a testülettel kötött megállapodást. Évek kemény munkáját tették tönkre, azt a hatalmas erőfeszítést, amit a világbéke megvalósításáért tettünk. - A könyvekét a székek közti folyosóra hajította, a román küldött azonnal lehajolt és felemelte őket.

- Feleslegesek. Haszontalanok. Szemét. - Karmarov eltolta a könyveket és az amerikai küldöttekre mutatott. - Az űrfegyverkezés nem csak a Szovjetuniót veszélyezteti, képviselőtársaim. Mindannyiunkat fenyeget. Az Egyesült Államok rettenetes támadó fegyvereket telepít a fejünk fölé, az otthonaink fölé, a kormányépületeink fölé. Lehet, hogy az Ic e Fortress most éppen tényleg az Északi-sark fölött lebeg, ahogy az amerikaiak állítják, de sajnos megvan az a képessége, hogy bármelyik percben a föld egy másik, tetszőleges pontjára irányíthassák. Bárhová. Ne dőljenek be a megnyugtató

biztosítékok ígérgetésének. Senki nincs biztonságban. Azt állítják, hogy a fedélzetén nincsenek nukleáris fegyverek, még azt is megengedték maguknak, hogy felajánlják, megfigyelőket visznek a fedélzetre. De ez ne tévessze meg önöket. Azt is mondják, a japán dokkokban állomásozó

szállító és hadihajók fedélzetén nincsenek nukleáris fegyverek, és ami a dolog technikai részét illeti, csakugyan nem hazudnak: amíg az alkatrészeket nem szerelik össze, és a fegyverben nincs töltet, valóban nem beszélhetünk nukleáris fegyverről. Csalás az egész.

Karmarov az amerikai küldöttséghez fordult. - Nem érdekel -mondta -, miféle lehetséges indokokra hivatkozik az Amerikai Egyesült Államok, nem érdekel, hogy mi késztette őket az I ce Fortress fellövésére. Kétségtelen, mindent a Szovjetunióra akarnak kenni, mint ahogy ezt már a múltban oly sokszor megtették. Nincs kétségem, hogy valami újabb katasztrófa-mesével fognak előállni. Az égvilágon semmi nem indokolhatja, hogy az Egyesült Államok megszegjen öt nemzetközi szerződést, hogy veszélyeztesse a világbékét. Nemcsak a szovjet embereket fenyegeti az utolsó ítélet! A világ összes polgárának létéről van szó! Felszólítom az Amerikai Egyesült Államokat, haladéktalanul szereljék le az Ic e Fortresst. Miután úgy látszik, semmilyen nemzetközi szerződést nem tartanak magukra nézve érvényesnek, ragaszkodom hozzá, hogy egy független ENSZ

megfigyelőcsoport ellenőrizze a jövőben az összes űrkompot, és így biztosítsa, hogy semmilyen féle fajta fegyver ne legyen a fedélzeten. Továbbá követelem, a jelenleg az

űrben tartózkodó kompon semmiféle változtatás ne történjék, hanem jelenlegi állapotában kerüljön vissza az atmoszférába, és ott semmisítsék meg.

Amikor Gregory Adams felegyenesedett, hogy felszólaljon, Marshall Brent is szólásra emelte a kezét. Körbepillantott a faragott asztalnál ülőkön, összefonta az ujjait, és belekezdett: - Eljön az az idő, amikor a nemzetközi megállapodások, egyezmények értelmüket vesztik. Volt olyan idő, amikor az Egyesült Államok kormánya biztonságban érezhette magát, és tárgyalásokat folytathatott a békéről, a valódi leszerelésről. Korábbi kormányaink mindennél jobban remélték, hogy tárgyalásaink eredményeképpen a kétezredik évfordulóra a föld felszínéről eltűnnek a nukleáris fegyverek. Biztosíthatom önöket, kormányom most sem zárkózik el a tárgyalások elől

... annak ellenére mondom ezt, hogy bizonyítékaink vannak rá, a Szovjetunió

szándékosan megtámadott egy amerikai felségjelű műholdat, rakétát és felderítő repülőgépet, mint tudják, ennek tizenkét ártatlan élet volt az ára. A több milliárd dolláros kárról nem is beszélek. Sajnálattal vesszük tudomásul, hogy a Szovjetunió nem hagy fel felelőtlen tetteivel. A bizonyítékaink megtámadhatatlanok. Semmilyen szerződés, köttessék bár a múltban, a jelenben vagy a jövőben, nem kényszeríthet minket arra, hogy megszüntessük nemzetvédelmünket. Az eredeti vádpontok és a bizonyítékok, amikkel alátámasztottuk ezeket, továbbra is élnek. Miután ez a testület nem tett semmit, magunknak kell megvédenünk magunkat. Az űrfegyverek mindaddig a helyükön maradnak, amíg kielégítő bizonyítékokat nem kapunk arra, hogy a Szovjetunió megszünteti támadásait műholdjaink és felderítőgépeink ellen. Újfent arra kérjük a Szovjetunió kormányát, hogy jóindulatuk és együttműködési készségük bizonyítékaképpen haladéktalanul szereljék le a Szaljut 19-hez kapcsolt orbitális tükröt. Tovább nem várhatunk; - Lehajtotta a fejét, erőt gyűjtött a továbbiakhoz. - Nagyon sajnálom, de tovább nem várhatunk.

Felállt és gyorsan elhagyta a Biztonsági Tanács üléstermét. Gregory Adams mögötte ment.

Atlantis űrrepülőgép

Újra munkába kezdtek.

Richard Seedeck parancsnok az űrruháját készítette elő, űrsétára indult. A negyvenkét éves veterán asztronauta második küldetésén volt, és tudta, hogy élete legszebb feladatának néz elébe.

Seedeck éppen most érkezett vissza az Atlantis fedélzetéről, ahol az elmúlt órában tiszta oxigént lélegzett be. Most az űrkabinban volt, és kényelmes mozdulatokkal öltözködött.

Jerrod Bates civil volt. A védelmi berendezések tapasztalt ellenőre és egyben szaktanácsadó az Atlantis fedélzetén. Csodálattal bámulta Seedeck gyors, pontos mozdulatait. Batesnek legalább kétszer ennyi időre volt szüksége, hogy magára öltse az űrruhát és a hozzá tartozó

felszereléseket.

Semmi nem hasonlítható ahhoz, amikor az ember az űrben van, gondolta Seedeck, és semmi nem fogható az űrkomp fedélzetéhez. A fedélzeten nem voltak utasok csak legénység és mindenkire szükség volt. Napi tizenhét órát dolgoztak.

Egyre kevesebb “majom meg egér" kutatórepülést szerveztek. Ez sem az volt. Ami azt illeti, ez az út éppenséggel szigorúan titkos küldetésnek számított; katonai felszerelést szállítottak. Még a hasznos teherrel kapcsolatos szokásos sajtóbeli találgatásokról sem lehetett olvasni.

- Min mosolyog, parancsnok - szólalt meg végül Bates.

- Azon, hogy milyen remekül érzem magam, Bates - válaszolta a műanyag sisakablak mögül Seedeck. Sikeresen belebújt az űrruha alsó részébe, és a fogason lógó felső részért nyúlt. Bates tartotta az alaktalan ruhadarabot, hogy Seedeck könnyebben belebújhasson, ámbár erre valójában nem volt szükség. Seedeck egyszerűen hagyta, hogy a súlytalanság pontosan ott tartsa a ruhát, ahol eredetileg hagyta.

- Már négy napja csinálom - mondta Bates -. és még mindig elfelejtem, hogy itt semmi nem esik lefelé.

- Még velem is előfordul néha - ismerte el Seedeck -, de már hozzászoktam.

- És valóban így is volt. Seedeck sisakja, kesztyűje, “Snoopy sapkás" fejhallgató-mikrofonja, no meg a hordozható oxigénpalack egy karnyújtásnyira lebegtek a kabinban.

Egy feszült pillanat, Seedeck visszatartotta a lélegzetét, levette az oxigénmaszkját és belecsusszant a ruha felső részébe. Ha Seedeck belélegezte volna a kabin levegőjét, a vérkeringésébe halálos nitrogén került volna, nitrogénnarkózist kap. Bates ugyanezért lélegzett be előre tiszta oxigént. Seedeck még mindig nem vett levegőt. A hatalmas hátizsákjáról lelógó köldökzsinórokat az űrruhához kapcsolta, aztán az alsó részt összekötötte a felsővel. Elégedetten bólintott, amikor meghallotta az összetéveszthetetlen kattanó hangokat; minden a helyén volt, a részeket összekapcsolta.

Bates nem akart hinni a szemének. A tapasztalt veterán már két perce dolgozott levegővétel nélkül, és még mindig úgy viselkedett, mint kisgyerek a cukorkás boltban. Seedeck rögzítette és a ruhához kapcsolta a kesztyűket, felvette a “Snoopy" sapkát, lecsukta a sisakját, és a mellkasán lévő

nyomásmérőt figyelte; az űrruhában a nyomás fokozatosan elérte a 28

kilopascalt. Amikor a ruha normál nyomás alá került, Seedeck még egyszer ellenőrizte, hogy sehol sincsen rés, és akkor hangos szusszanással kieresztette a levegőt.

- Hihetetlen - állapította meg Bates, aki időközben felvette a kabinban használatos fejhallgatót, hogy beszélni tudjon Seedeckkel. -Majdnem hat percig bírtad ki levegővétel nélkül.

- Csodálkoznál, ha tudnád, milyen könnyű, ha az ember előzőleg egy órán keresztül tiszta oxigént lélegez be - válaszolta Seedeck. - Egyébként nem először csinálom, és az is számít. Egyszer-kétszer már gyakoroltam. Ellenőrizd a hátizsákomat, jó?

- Rendben - mondta Bates és megnézte Seedeck ruháján a kapcsolókat és mérőműszereket, aztán a magasba emelte a hüvelykujját. -Minden oké.

- Kösz. A kabin tiszta. Admirális, itt Seedeck. Készen állok a kabinban a nyomás megszüntetésére.

- Vettem, Dick - válaszolta az Atlantis földi parancsnoka, Ben Woods admirális. - Kezdheted, amikor akarod. - Woods az üzenetet megismételte a houstoni irányítóközpontnak. A torony ötszáz tengeri mérfölddel alattuk volt.

Seedeck a kabin ellenőrző műszerfalához fordult, és a kabin nyomáscsökkentés kapcsolót először az 5-ös, majd a 0-ás állásba fordította. Várt, amíg a levegő kisivított a fülkéből. Három perccel később Seedeck kilépett a kabinból.

Soha nem fogja megszokni ezt a látványt. A feje felett keringő Földet, a színeket, a részleteket, a méreteket, az ötszáz mérfölddel odébb keringő Föld nevű bolygó fantasztikus szépségét. Az Atlantis épp az Északi-sark felett

“parkolt". Seedeck látta az egész Északi féltekét, az észak-amerikai kontinenst, Európát és Ázsiát, az Északi-sarkot, az Atlanti-és Csendesóceánokat. A bolygó körül felhők lebegtek, megannyi puha, gyors ecsetvonás; időnként összesűrűsödtek, meg-megremegtek; vihar volt a Földön. Az űrrepülőgép úgy állt be, hogy az űrséta alatt a Föld lett az “ég". Seedeck behúzta maga mögött a fedélzeti nyílászárót és bezárta. A biztonsági hevedert a bejárat melletti fékezőkampóba akasztotta, és a fémkapaszkodók mentén lassan araszolva elindult az Atlantis három kézi vezérlésű egységéhez (MMU), ezek a raktér első zárólemezének belsejéhez voltak erősítve. Alaposan megnézte az egyik élesen kirajzolódó, óriás műszert, aztán lekapcsolta a kicsúcsosodó tartóról.

Megfordult, a hátizsákja hozzáért az egységekhez, Seedeck pedig oldalazva, a térde segítségével nekidőlt, hozzányomakodott, amíg meg nem hallotta a jellegzetes kattanást. A kézi vezérlésű egység a hátizsákhoz kapcsolódott

- MMU a helyén, Atlantis.

- Vettem.

Seedeck még nem oldotta el a biztonsági hevedert, tett néhány próbakört az MMU hajtóműve körül. Mikor érezte, hogy minden rendben van, kikapcsolta a biztonsági hevedert és kilökte magát az MMU tartójából. Óvatosan lökött magán egyet és kiúszott a raktérből; kint volt az űrben.

- A raktér üres, Atlantis, kezdődik az MMU teszt. Seedeck pontosan tudta, hogy Woods admirális, aki a raktérbe épített nyolc tévékamera segítségével minden mozdulatát követi, most valami tiltakozásfélét kénytelen magába folytani. de mindez nem számított, erőt vett rajta a sürgető kényszer, itt volt a nagy alkalom.

A szabványos MMU teszt rövid távokból áll, apró, rövid ideig tartó

mozdulatokból, a teszt során minden biztonsági kötelék, öv és heveder rajta marad az emberen. Neki is csak néhány lépést kellett volna tennie, aztán megállni, ide-oda fordulnia, kipróbálni egy kisebb ugrást, mindezt a kabin nyílásától néhány lábnyira, hátha valami zavar támad. De Seedeck nem ilyen ember volt. Kikapcsolta a biztonsági övet, gyengéden ellökte magát a faltól, leírt néhány hurkot, pörgött, megfordult saját tengelye körül, lusta nyolcasokkal körözött az űrben, mindezt jó néhány méternyire a nyitott raktér ajtajától.

- Az MMU tesztet befejeztem — jelentette végül, és gyakorlott mozdulatokkal felhúzta magát a raktér nyílásához.

- Nagyon szép volt - jegyezte meg Woods. - Kár, hogy a NASA nem közvetítette fő műsoridőben az előadásodat.

Seedeck nem is válaszolt. Az érzéseit csak egyetlen szóval lehetett jellemezni: eksztázis. A pányva nélkül ő maga is bolygó volt a Naprendszerben, keringett a Nap körül, mint a többi bolygó, csillagok, üstökösök, mint itt, ez a műhold. Őt is ugyanaz az örökkévaló törvény irányította, mint a többi égitestet.

Seedeck lebegett még egy kicsit, mielőtt összeszedte gondolatait s a feladatára összpontosított.

- A leltári tárgy látható, Atlantis, megkezdem a fordítást. A bárki által lehallgatható rádiócsatorna használatakor csak “leltári tárgynak" nevezhették. Az Atlantis mintegy hatszáz méterre állomásozott a hatalmas objektumtól, ennél közelebb nem mehettek. A fordítás, az űrsétára használj szakkifejezés, rövid volt. Seedeck a raktér jobb oldalán, középen kinyitott egy dobozt; a dobozban volt egy henger, amit a raktér falához erősítettek. A hengeren acélhuzal. Seedeck ezt a huzalt a hátán lévő

gyűrűhöz erősítette, aztán lassan visszaevezett az űrbe, és a távolban lebegő

objektum felé úszott.

Seedeck most látta teljes valójában először. Persze fotókról és makettről már ismerte. Hatalmas acél négyszög volt, egy masszív pop-art tárgyra vagy dekorációra emlékeztetett, amit az űrbe függesztettek fel. A négyzet mindegyik oldalára egy száz láb hosszú, tizenöt láb széles cső volt erősítve. A négyzet két szemközti oldalára egy-egy hatalmas, hetven négyzetméteres területű, téglalap alakú radarantennát erősítettek, mindkettő a Föld felé

fordult. A harmadik oldalon két kisebb adatközvetítő tányérantenna volt, ezek közül az egyik a Föld, a másik az űr irányába mutatott. A negyedik oldalon egy fél méter átmérőjű, négy méter hosszú henger volt, a henger végén hatalmas üvegszem figyelte a Földet. Az acél négyszög mindegyik sarkán fegyvertartókat, üzemanyag-tartályokat, rakétaüzemanyag tankokat, és egyéb ellenőrző-és irányítóegységeket helyeztek el. A négyzet közepén hatalmas, húsz méter átmérőjű, .nyolc méter hosszú

hengert szereltek fel, fényes alumínium borította. Az Atlantis- nak időnként meg kellett változtatnia a helyzetét, mert az alumínium borításról vakítóan verődött vissza a napfény, egyenesen az űrrepülőgép kameráiba. A henger űr felőli része nyitott volt, de a Föld felé eső végét elmozdítható acéllap takarta, mögötte öt darab, egyenként négy

méter átmérőjű cső; a Földről visszaverődő fény bevilágított a belsejükbe, üresek voltak.

Ez volt az Ice Fortress.

Az újságcikkekben, maketteken és a rajzokon olyan volt, mint egy bádog játékalkatrész, de itt, ebben a környezetben lenyűgöző, félelmetes és pokolian gonosz látványt nyújtott.

Seedeck tudta, hogy a két hatalmas radarantenna célkövető antenna, a tengerről, vagy a szárazföldről indított interkontinentális ballisztikus rakétákat jelzi. A kisebb tányérantennák közül az egyik a platformról adott irányítójeleket közvetítette, a másik pedig a Föld körüli pályán mozgó

felderítő műholdak célkövető-rávezető jeleit fogta. A monumentális, üvegszemű henger infravörös célkövető-rávezető műszer, úgy tervezték, hogy felkutassa és kövesse a kioldási fázisban lévő interkontinentális rakétákat. A radar észlelte a középső röppályafázisban lévő rakétákat, a

“buszokat", de a magányos, visszatérő rakétákat is észrevette, sőt meg tudta különböztetni a “csali" tárgyakat a valódiaktól.

A középső nagy henger a lövedéktartály volt, itt tárolták az Ice Fortress fegyvereit. Az egész létesítményt hőre ellenálló karbonacéllal borították, a sima felületeket és az olyan kényes részeket, mint például a rakéta hengertartályait és az üzemanyag-tartályokat fényvisszaverő alumínium fóliával védték. Seedeck hallotta a pletykákat, hogy az Ice Fortressen fura módosításokat hajtottak végre, de nem foglalkozott vele, nem ez volt a feladata.

Seedecknek ma működőképessé kellett tennie az Ice Fortresst. Az állomás már így is olyan, mint egy katonai bázis, gondolta Seedeck, amikor befejezte az Ice Fortress ellenőrzését. A felderítő katonai műholdak rakétaindítási adatokat közvetítenek a fedélzetére, így az Ice Fortress mindig tudhatja, merre keresse a célpontokat. Radarral és infravörös hőérzékelő

detektorokkal méri be és követi a rakétákat, amint azok elhagyják az atmoszférát. És akkor az Ice Fortress elindítja lövedékeit az Észak-Amerika irányába tartó interkontinentális ballisztikus rakéták ellen. Lövedékek. Hátborzongató, fura elnevezése az Ice Fortress fegyverzetének, merengett Seedeck. Az Ice Fortress öt darab röntgen-lézeres műholdat hordozott. A műholdakban volt egy reakciótér, tizenöt vezetőrúd, ezeket cinkdrótokba foglalták, olyan volt az egész, mintha pamutgombolyagba szurkált kötőtűk lennének. Maga a reakciótér húsz kilotonna tiszta uránium volt; ez nagyjából akkora hatású lehetett, mint a Hirosimára ledobott első

atombomba.

Ha az Ice Fortress érzékelői bármilyen támadó interkontinentális ballisztikus bombát észlelnek, azonnal kilövik a röntgen-lézer műholdat. Amikor a műhold a rakéták közelébe ér, az Ice Fortress felrobbantja a műholdban lévő nukleáris rakétafejet. A nukleáris robbanás erős röntgensugár hullámokat eredményez, ezeket a vezetőrudak tovább fokozzák. A röntgensugárzás gerjeszti a lézerfényt, amit a beépített vezetőrudak továbbítanak, illetve szétszórnak. Bármilyen objektum, ami a műhold száz mérföldes körzetében tartózkodik, egyetlen millimásodperc alatt semmivé lesz. A robbanás természetesen a műholdat is megsemmisíti, de a kegyetlen röntgen-lézer több tucat, ha nem több száz interkontinentális ballisztikus rakéta robbanófejet semmisít meg egyszerre - ez bizony hatásos, hogy ne mondjuk, minden költséget megérő szerkezet.

Seedeck sokat tudott a röntgen-lézeres műholdakról, azokról is, amelyeket az Ice Fortress fedélzetére telepítenek. Az Atlantis rakterében öt darab volt belőlük, és Seedeck feladata éppen az volt, hogy ezeket az Ice Fortress indítóhengerébe vigye át.

Seedeck a kábelt a központi indítóhenger elejéhez csatolta és az Atlantis felé

indult. Eközben Bates felvette az űrruháját. Épp akkor jött elő az űrkabinból, amikor Seedeck befejezte az Ice Fortress körüli terepszemléjét.

- Seedeck az Atlantisnak. A leltári tárgy rendben van. Sérülést nem észleltem. Bármikor kezdhetünk.

- Vettem - válaszolta Woods.

- Itt Bates, én is vettem. - Bates az Atlantis rakterébe lépett, és kinyitotta az Ice Fortress részben szétszedett műholdjait tartalmazó tartályokat. Az volt a feladata, hogy a műholdakról lehámozza a rengeteg csomagolóanyagot, és aztán összeillessze a részeket. Ezek ugyanis addig nem voltak valódi nukleáris fegyverek, amíg össze nem szerelték őket. És még összeszerelve is csak akkor lehetett őket használni, ha már az Ice Fortress fedélzetére kerültek, az indítócsőbe.

Eközben Seedeck visszaért az Atlantisra. A kábeltekercshez irányította magát, beindította a motort, megfeszítette a kábelkötelet. Újra ellenőrzött mindent. Vigyázni kellett, hogy ne szakadjon el a kábel; egy különleges szakadásgátló készülék tartotta feszesen az Atlantis és az Ice Fortress között feszülő kábelt, engedett az enyhe mozgásoknak, de vigyázott, hogy ne legyen túl nagy a kilengés; baj és vész esetére szerelték fel a szétkapcsoló

gombot, ha ezt megnyomták, az Ice Fortress fedélzetén lévő rögzítőkampó

kinyílt, és elengedte a kábelt. Ezt a folyamatot a raktérben Bates indíthatta be, az Ice Fortressen Seedeck, az Atlantison Woods. Seedeck miután bekapcsolta a motort egy műanyag nyerget helyezett a kábelen lévő

teflonsínre.

- Irányítás befejezve, Atlantis - jelentette Seedeck. Óvatosan közelebb csápolt Bateshez, aki az utolsó simításokat végezte az egyik röntgen-lézer műholdon. Fantasztikus méretei voltak. Jóval több mint három méter volt az átmérője, a cink vezetőrudak úgy meredeztek; mint egy sündisznó tüskéi; a földön, normális körülmények között legalább egy tonna lehetett a súlya. Bates úgy tartotta a masszív konstrukciót, mintha strandlabda lenne a kezében.

- Kész - mondta Bates és kioldotta az utolsó hevedert, ami a műholdat a mozgatható állványhoz rögzítette. Bates egy csöppet megemelte az állványt, aztán hirtelen megállította. A műhold tovább úszott, egyenesen Seedeck kitárt karjaiba.

Seedeck megragadta a műhold fogantyúját és könnyedén a nyereghez irányította. Mintha egész életében mást se csinált volna, begyakorolt mozdulatokkal rákapcsolta a henger alakú műholdat a nyeregre. Annak ellenére hogy a súlytalanság állapotában voltak, Seedeck nem felejtette el, hogy egy tonnányi súlyt kell terelnie, és ha ez egyszer mozgásba lendül, nem lehet megállítani. A műholdat a biztonsági hevederrel a nyereghez erősítette, most már semmitől sem kellett tartania.

- Az egyes számmal indulok a leltári tárgy irányába - jelentette. Bates csuklani kezdett a látványtól. Seedeck a műhold fölé tornászta magát, és ráült, mintha egy hatalmas tamtamdob tetején lenne. A csizmájával és a térdével szorította a műholdat, így lovagolt kétszázötven kilónyi robbanóanyagon, és negyvenkilenc kiló urániumon. Egyetlen finom kis nyomás a jobb oldali kézi irányítón, és a műhold tetején csücsülve végigsiklott a nyolcszáz méter hosszú kábelen, irány az Ice Fortress. Rendkívül hatékony módszernek bizonyult. Két perc, s Seedeck és szállítmánya elérte a fedélzetet; fokozatosan lelassított, kikapcsolta a kis háti hajtóművét és megállt. Woods és az Atlantis legénysége a zártláncú tévén figyelte minden mozdulatát. Seedeck elröppent a műholdtól, alá került, kioldotta a biztonsági hevedert és a biztonsági zárat, majd a műholdat eltaszította a nyeregtől. Utána megtolta a nyerget, és az a kábelen visszacsúszott az Atlantishoz.

Az irányító berendezésre szerelt szerkentyűk segítségével Seedeck a műholdat az Ice Fortress nyitott központi indítójához navigálta. Hála a NASA texasi gyakorlómedencéjében szerzett tapasztalatoknak, egyenesen az indítóba került a műhold. Amikor a lézerfegyver már néhány lábnyira bent volt a csőben, egy ujjakhoz hasonló csipesz kattant a műholdra, és behúzta a csőbe. Seedeck várt, amíg meghallja a jellegzetes halk kattanást, ahogy a szerény, ám rettenetes halálos szerkezet kényelmesen ráilleszkedett a cső

végében lévő fegyvertartóra.

- Atlantis, itt Seedeck. Az egyes szám a helyére került.

- Várj - utasította Woods. Továbbította a jelentést a földi irányítóközpontnak. Néhány pillanattal később megérkezett a válasz.

- Seedeck, itt az Atlantis. Az irányító megerősítette a jelentését, az egyes szám a helyén van.

- Értettem, Atlantis. Visszatérek a hajóra.

Seedeck ismét két perc alatt tette meg az Atlantis rakteréig tartó utat, ahol Bates és a következő műhold már várt rá. Egyetlen kis lökintés elég volt, hogy könnyedén végigcsússza a nyergen a sok méteres utat.

- Seedeck visszatért a raktérbe, admirális - jelentette Bates.

- Vettem, várjon - jött a válasz. - Woods jelentett Houstonnak, hogy az Ice Fortressnél nincsen senki.

Néhány perccel később megszólalt Woods. - Az irányító jelenti, teljes a kapcsolás. A tárgy működik. Szép munka volt, Rich. Remekül befurakodtál. Seedeck biccentett amikor Bates felemelt hüvelykkel jelezte az eredményt. Az Ic e Fortress most már harcképes volt: Amerika első stratégiai védelmi rendszere, az első csillagháborús fegyver; a világtörténelemben először telepítettek nukleáris fegyvert az űrbe, Föld körüli pályára.

- Negyvenöt perc az első pillanattól az utolsóig - mondta Seedeck. -Ebédidő

alatt kellene elvégezni.

- Ma én leszek a szakács - szólalt meg Woods admirális. - Hőstabilizált marhahús mártással, dehidratált karfiol reszelt sajttal, végül sugárzott zöldbab gombával. Nyamm.

- Én negyed kiló sajtot rendeltem, admirális - tiltakozott Seedeck. Bates mosolyogva figyelte, ahogy fellöki a második műholdat a nyeregre. Pillanatokkal később Seedeck Münchhausenként ülte meg a fegyvert és eltűnt a távoli, fenyegető rácsos négyzet irányába.

- Ez az egyetlen, amit itt fenn hiányolok - mondta Bates, amikor visszafordult a még becsomagolt, szétszerelt műholdakhoz. Elsőnek Bates vette észre a fényt. Az éles, mélynarancs villanás vakítóan megvilágított mindent. Egyre erősebb és erősebb lett, teljesen elvakította; aztán hirtelen fehérre változott. Olyan volt, mintha Seedeck visszajött volna, oldalba löki és felborítja, vagy mintha visszacsúszott volna a nyergen és fenéken billenti. Batesen nem volt kézi vezérlésű hajtómű, viszont szerencsére az Atlantis kabinnyílása felett az első választólemezhez rögzítette a biztonsági hevederjét. Semmilyen hangot nem hallott, nyoma sem volt semmi bajnak. Olyan volt, olyan, ... mintha valaki játszana. Annyira könnyű elfeledkezni arról, hogy az ember az űrben van. A munka is egyszerű, minden nagyon nyugodalmas. Igen, mintha játszanál. Bates megpördült, és a raktér bal első sarkának ütődött. Egy láthatatlan kéz nekiszorította az acéllemeznek. Az egyetlen hang, amit hallott, a sisakjából jövő sziszegés volt. Pislogott, hogy eltűnjenek a szeme előtt ugráló

csillagok.

Kinyitotta a szemét. Seedeck és a második röntgen-lézer eltűnt.

- Atlantis, itt Bates... - Semmi. Csak a sziszegés. Rájött, hogy nehezen kap levegőt. A nyomás nem fájt, csak szorította, mint valami nagyon szoros ölelés...

- Atlantis...

- Seedeck! Rich! Válaszolj - ez Woods hangja. A sziszegést elnyomta az admirális hangja.

- Atlantis, itt Houston. Mi történt? Mi...

Egy az előbbinél is vakítóbb fénysugár szelte át az eget, hatalmas narancsvörös fény, még a Föld ragyogását is elhomályosította. Bates kimeredt szemmel nézett, észre sem vette, hogy ordít.

Négy méter átmérőjű fényoszlop tűnt fel a semmiből. Olyan volt, mintha valaki vastag fénycsíkot húzott volna a Földről az Ic e Fortress- ig. Az Ic e Fortress ezüstös csillogása eltűnt, helyette mindent beborított a kísérteties, narancsvörös fény. aztán a sugár elenyészett.

Egy röpke pillanattal később iszonyatos robbanás rázta meg az Ice Fortress indítóhengerét. Több méter hosszú lángnyelv csapott elő az állomás föld felé eső részéből, aztán szikrák, és elektromos kisülések fényecskéi robbantak elő. A pörgő-forgó Ic e Fortress lassan, lustán hátrafordult, szikrákat szórt maga körül. Bates hatalmasat bucskázott, amikor az Atlantist az űrállomással összekötő kábel megrándult, és fejjel az elülső válaszfalnak zuhant.

- Seedeck parancsnok - sikoltotta Bates. - Istenem...

- Irányítóközpont, itt az Atlantis... - Bates hallotta Woods admirális jelentését. - Elveszettük az Ic e Fortresst. Ismétlem, elvesztettük az Ic e Fortresst. Élénk narancsvörös fény, hatalmas robbanás. A legénység egyik tagja eltűnt.

- Itt Bates. Mi...

- Bates, itt Woods admirális. Hol vagy? Rendben vagy?

Bates bal kézzel felnyúlt az első válaszfalon lévő egyik kapaszkodóhoz. A nyomás teljesen megszűnt. Tudott mozogni.

- Beleestem a raktérbe. Rendben vagyok ... - Ebben a pillanatban éles fájdalom hasított a koponyájába, hangosan feljajdult.

- Bates...

Bates lenézett. Bal lába alsó része valami fura módon kicsavarodva lógott.

- Istenem, azt hiszem eltört a lábam.

- Vissza tudsz menni a kabinba?

- Admirális, itt Connors beszél. Felöltözök és...

- Szó sincs róla, amíg elő nem lélegeztél - szakította félbe Woods. Mindenkinek. Ellenőrizzék az állomást, jelentsenek minden sérülést és hibát, aztán álljanak rá a kamerákra. Keressék meg Seedecket. Connors, Matsumo, oxigénbelégzést elkezdeni. Bates, vissza tudsz jönni a kabinba?

Bates megragadta a kapaszkodót. Azt várta, hogy kemény munka lesz egyenesbe tornásznia magát, de egyszerre csak azt vette észre, hogy vigyáznia kell, nehogy túl hevesen egyenesedjen fel; persze, a súlytalanság, már megint megfeledkezett róla. Lassan hátra húzta magát, a kabinnyílás irányába.

- Bates, mi történt odakint?

- Istenem,... olyan volt, olyan, mintha az egyik lövedék felrobbant volna - válaszolta Bates, miközben a kabin felé nyomakodott. A röntgen-lézer műholdakon rengeteg védelmi berendezés van, hogy megelőzzön egy esetleges, véletlen nukleáris robbanást; a reakciótérben iszonyatos erejű robbanásra van szükség ahhoz, hogy a láncreakció

beinduljon, és ott nem voltak védelmi-megelőző műszerek. Valami szétvetette a reakciótérben lévő kétszázötven kiló robbanóanyagot. Visszaért a kabinba. Az Ic e Fortressre nézett. Nem találta meg azonnal. Több száz yardnyira lebegett eredeti helyétől, ahol még két perccel ezelőtt is állt. Lassan, szinte játékosan forgott a tengelye körül, a radarok, antennák, a figyelő szemű henger úgy csápoltak a négyszögletes testen, mintha búcsút intenének. Egyszer-egyszer szikraesőt

permetezett szét, villogtak a távolodó test nyomában, mint a Grimm mesékben elszórt csillogó kavicsok, jelt hagytak a visszatéréshez... Seedeck parancsnok nem hagyott maga mögött semmit. Semmi nem maradt belőle.

Washington, USA

Az elnök a Fehér Ház Situation Roomjának hátsó falára erősített hatalmas, a teljes felületet beborító vetítővásznon megjelenő térképet nézte. Ujjaival végigszaladt a fekete vonalon, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy tényleg áthalad Kavaznyán. A vonal nem volt teljesen egyenes - számítógép rajzolta apró, egyenes vonalkákból állította össze, ezek mind irányváltozást jelöltek. De ez volt a legrövidebb út a most már elkerülhetetlennek látszó

ütközethez, ebben az elnök teljesen bizonyos volt.

Wilbur Curtis tábornok és segédje a székük mögött álltak, az elnököt figyelték. Curtis tudta, hogy az elnök valami olyasmit lát, amit előtte még egyetlen elnök sem látott - a Szovjetunió ellen indítandó támadás térképét, békeidőben. Igaz, több száz ilyen tervezet létezett, de még soha, egyetlenegyet sem kellett az elnököknek jóváhagyniuk.

Az elnök gyorsan megnézte a térképet, aztán leült az ovális asztal mellé. Curtis továbbra sem vette le a szemét az elnökről. A többiek szintén helyet foglaltak. Az elnök szeme alatt mély árok sötétlett, szemlátomást lefogyott, a vállai meggörnyedtek.

Mindannyiukra súlyos felelősség hárult, mert ez a fiatal elnök külügyi kérdésekben erősen támaszkodott tanácsadóira. Ha hazai, belügyi kérdésekről volt szó, hatékonyan dolgozott, rendkívül népszerű volt hazájában, de a tengerentúli világban más volt a helyzet. Kabinetjével együtt meg akarta győzni a világot, hogy a Szovjetunió fenyegeti az Egyesült Államokat, provokálni szeretné, de ezt nagyon kevesen hitték el többnyire azért, mert nem mertek szembenézni az igazsággal. Ebben az esetben ugyanis félelmetes következményekkel kellett volna számolniuk. A hadüzenet Marshall Brent külügyminisztert is megviselte. Fényesre csiszolt modora és lelkesedése alaposan megfakult.

A lézer újabb életet követelt, és az elnök kénytelen volt szembesülni legnagyobb félelmével - a Kavaznya elleni direkt támadással. Mindenki ott volt a szobában aki számított, a nemzetbiztonsági tanács tagjai, a miniszterek, a vezérkari főnök. Előzőleg már tartottak egy hevenyészett, kelletlen tanácskozást, akkor csak magukban, az elnök jelenléte nélkül. Most jött el az ideje, hogy ismertessék a tervezetüket.

- Kezdjük el, tábornok - szólította az elnök a vezérkar főnökét. Wilbur Curtis bólintott és felállt.

- Igen, uram - kezdte. - A feladatot két B-1B Excalibur fogja végrehajtani, az Ellsworth légitámaszpont repülőosztályának két gépe. Tegnap hagyták el Dreamlandet, ahol elvégezték a szükséges változtatásokat, és átrepültek Ellsworthba. A gépeken egyenként két AGM130 Striker típusú infravörös irányítású rakéta van. Az ön parancsa szerint, uram; ez kínálatunk jelenleg leghatékonyabb nem nukleáris fegyvere. Ráerősített kisebbfajta rakétamotorral irányítható, alacsony repülési magasságban a kioldás után tizenöt mérföldet képes átrepülni, a robbanóereje egy tonna TNT. A személyzet az orrban elhelyezett tv-kamera segítségével tudja a célra vinni, vagy ha szükséges, infravörös keresővel rávezeti a célpontra.

- Két Striker, tábornok?

- Csak a biztonság kedvéért, uram. Két rakéta egyetlen célpontra. Ha az első

valami miatt nem robbanna, a másodikat öt másodperccel később vetik be, és az biztosan célba talál. Ha az első működik, a másodikat a robbanás megsemmisíti. A második repülőgép biztosítja az elsődleges támadási célpont megsemmisítését, illetve ellátja a légvédelmi feladatokat. Ideges sustorgás hallatszott, még azok is feszengtek, akik az első pillanattól fogva részt vettek a Kavaznya-krízisben. Curtis nem hadgyakorlatról vagy szimulált versenyhelyzetről beszélt!

- A bombázókat a szokásos kódolt kapcsolóval, és az engedélyt adó

utasításlánc biztonsági intézkedéseivel látták el - folytatta Curtis. -Ezek azok a bizonyos elektromos kapcsolók, amik összekötik a bombázó műszerfalát a fegyverekkel. A Strikereket úgy kezeljük, mintha nukleáris fegyverek lennének. Nem lehet elindítani őket az ön személyes engedélye nélkül, uram. A kódolt parancsot műholddal, vagy normál rádióval közvetítjük a gépre. A legtapasztaltabb személyzet repül a két gépen. Már megkapták az eligazítást, most csak a parancsra várnak.

- A gépek az itt látható útvonalon repülnek - mutatott Curtis a hatalmas térképre. - Ellsworthból Kanadán keresztül Alaszkába. Az Eielson légierőbázis két KC-10-ese tölti fel üzemanyaggal, onnan északnak tartanak, az Északi-tenger irányába. Point Barrownál keringenek, az a snowtime hadgyakorlatok szokásos keringési terepe, és ott várják az ön első parancsát. A Green Pine-i SAC központ közvetíti az üzenetet.

- Ekkor még nem nyúlhatnak a fegyverekhez. Ha az a parancs, ezen a területen maradnak, a külső szemlélő számára ez csak egy újabb snowtime sarkköri hadgyakorlatnak látszik. A SAC nem egy ilyet rendez minden évben. Az oroszok és a kanadaiak már hozzászoktak az Északi-tenger felett cirkáló gépeinkhez.

- Amennyiben megkapják az első támadási parancsot, a gép tovább folytatja útját délnyugati irányba, egészen a hatvanhetedik szélességi fokig, útjukon egy újabb KC-10-es tartálycsoport kíséri őket. A Csukcsi-tenger felett a szabad légtérben lesznek, Szibériától északra, és a következő utasítást várják, persze, csak ha nem kapták meg egyszerre a két parancsot. Amikor megkapják a második utasítást, utoljára tankolnak, és elindulnak a cél felé.

- Mennyire megszokott dolog a megfigyelőknek, hogy ilyen közel repülünk az orosz területhez? - kérdezte Thomas Preston védelmi miniszter. - Elvégre ez nem a szokásos gyakorlóterületünk.

- Igaza van, uram - válaszolta Curtis. - De a B-l-esek még mindig kívül esnek az orosz radarok hatósugarán, és még mindig nemzetközi légtérben vannak. Nem valószínű hogy észrevennék őket. Ha az oroszok mégis befognák őket, akkor legfeljebb gyanakodhatnak, de kétséges, hogy bármilyen ellenlépést tennének. Ott messze északon hihetetlenül gyenge a légvédelmük.

- Mi az esélye annak, hogy lézerrel támadják meg a B-1-eseket? -kérdezte az elnök. Még mindig képtelen volt felfogni, hogyan lehetséges, hogy a lézer kiüthette az Ic e Fortress-t. Az oroszok épp akkorra időzítették a támadást, amikor az űrbázis műholdjainak indítóhengere teljesen nyitva volt. Ha csak néhány órával később ütöttek volna, a műholdak már felfegyverezve állnak, és a henger csukva van.

- Erre semmi esély sincs, uram. - Az elnök kétkedve csóválta a fejét.

- Az oroszoknak előbb meg kell találniuk a célpontot, csak azután támadhatnak. A B-l-esek még sokáig nem kerülnek a kavaznyai központi radar hatókörzetébe, csak amikor már húsz-harminc mérföldre lesznek a céltól. Egészen addig a Kamcsatka-félsziget hegyei mentén repülnek, takarásban. Mire a radar körzetébe érnek, addigra már a Striker-ek támadhatnak.

- És az orbitális tükör?

- A tükröt négyszáz mérföldes magasságban ICBM rakéták ellen használták

- magyarázta Curtis. - Egy működő hajtómű, ami vörösen izzik amikor áthatol az atmoszférán, könnyen felderíthető célpontja az infravörös célkövető műholdaknak, és az oroszok lézere közvetlen adatátviteli kapcsolatban van műholdakkal. Viszont egy hét mérföld magasságban haladó repülőt nem valószínű, hogy észrevesznek az ellenséges műholdak. Amit nem látnak, arra nem lőhetnek. De ha valahogy mégis megcéloznák a B-1-eseket, a következő történik: előbb át kell lőniük a lézert az atmoszférán, ekkor jelentős hőveszteség keletkezik. Ezután a tükörről visszaverődő fénynyalábot újra át kell vezetniük a légkörön, ez jelentős energiacsökkenéshez vezet, annyira jelentőshöz, hogy nyugodtan megkockáztathatjuk azt az állítást, hogy a B-l-esek megússzák a támadást. Uram, a gépek egészen addig biztonságban vannak, amíg Kavaznyához nem érnek. Akkor meg a Striker-ek lőtávolsága tartja őket távol a lézertől. Előbb semmisítik meg a lézert, hogysem az direkt irányzással támadhasson. Curtis most Ázsiára mutatott a pálcájával. - Embereinknek sem ellenállástól, sem a felfedezéstől nem kell tartaniuk, míg a cél közelébe nem érnek. Mielőtt Szibéria északi partjainál berepülnek, alacsony repülési magasságra állnak, pont azelőtt, hogy az Uszty-Csaun-i nagy radarok hatósugarába kerülnének. Ha ezen a ponton túljutottak, újra magasra emelkedhetnek, így üzemanyagot is megspórolhatnak míg el nem érik a Kamcsatka-félsziget északi szélét. A cél előtt, a Korakszkij és Szredníj hegységeknél terepkövető

magasságra süllyednek.

Curtis most egy felnagyított fényképet mutatott fel. - Ez a Kavaznyá-ról készült legfrissebb felderítő műholdas felvétel. Elnök úr, valamikor a tavalyi év elején készült. Itt van a B-l-es célpontja - Curtis a vetítőn még jobban kinagyította a képet. - Itt található a lézerbunkere, hatalmas, legalább húsz méter átmérőjű épület, a CIA szerint innen irányítják a lézersugarat az űrbe. Két Striker-t úgy programoztunk be, hogy pont erre a célpontra menjenek. A másik Striker-t a lézer cél követő radarra viszünk, a negyedik pedig a Kavaznyától keletre lévő Ossora repülőteret lövi.

- Jól látható, hogy a bunker egymagában áll. A többi épület, kivéve a nukleáris erőművet, a föld alatt van. Az erőmű a másik lehetséges célpontunk. Ha a legénység úgy tapasztalja...

- Nem! -mondta az elnök. - Az isten szerelmére, az erőművet ne. Ezzel az erővel rájuk hajíthatnánk egy atombombát is. Nem vagyok hajlandó egy újabb Csernobil felelősségét magamra venni. Nincs alternatív célpont. Ha a B-l-esek nem képesek megsemmisíteni a bunkert, akkor ne menjenek oda. Curtis nem volt valami boldog ezzel a válasszal, de bólintott. A vetítővásznon a Csendes-óceán térképe jelent meg. - A támadás után a B-lesek visszatérnek a hegyekbe, és amíg az alacsony repülési magasságra állított radarok hatókörébe nem érnek, terepkövető szinten szállnak. Utána a tenger felett Alaszkába repülnek. Várható leszállóhelyek Attu, Shemya, Elmendorf vagy Eielson.

- A landolás után tankolnak, és visszatérnek Ellsworthba ... ott megpihennek, és természetesen alapos orvosi kivizsgáláson vesznek részt. A sugárzás miatt.

- Ha még meglesznek ezek a repterek ... - jegyezte meg valaki a teremben. Az elnök a térképet figyelte. - Olyan... egyszerűnek látszik az egész mormogta.

- Nem értem, uram.

- Túl egyszerűnek látszik - válaszolta nem sokkal hangosabban az elnök. Curtis feszült figyelemmel hallgatta. - Hol a védelem? Éveken keresztül másról sem hallottam, mint a kőkemény orosz légvédelemről. Itt... itt nem fenyeget semmi?

- A célközeli terepet komolyan őrzik. A védelem...

- Tábornok - szakította félbe az elnök -, meg tudja csinálni az Excalibur?

Bejuthat?

Curtis Bradley James Elliott altábornagyra nézett. Elliott felállt, és az elnökhöz fordult.

- Elliott tábornok - mondta az elnök. - Örülök, hogy újra láthatom. Nos Brad, mi a véleménye? Képesek elvégezni a feladatot?

- Igen, uram. A Dreamlandban kifejlesztett berendezéseket beépítettük a B1-esekbe. Nagyon nagyok az esélyeink. Alacsony repülési magasságban az oroszok meg sem láthatják az Excalibur-t, amíg az a cél közelébe nem ért, úgy negyven, ötven, esetleg hatvan tengeri mérföldig. Kilenc mérföld per perces sebességgel az Excalibur már

rajtuk lesz, még mielőtt egyáltalán elindíthatnák a rakétáikat - a hegyekben pedig, hatszáz méter magasságban egyszerűen lehetetlen észrevenni a gépet. Támadás esetére az Excalibur akkora üzemanyagtartalékkal rendelkezik, hogy szuperszonikus sebességgel sprintelhet át a cél fölött. Ezenkívül a fedélzeten zavarók, radar elleni rakéták, és repülő csalik vannak, ezekkel remekül kezelhetik a föld-levegő rakétákat. A Strik ereket a lézertelep előtt ötven mérfölddel indítják, ez azt jelenti, hogy a B-l-es Excaliburok az egész támadás alatt a hegyekben maradhatnak. Az elnök Kavaznya kinagyított fényképét nézte, aztán tanácsadóihoz fordult.

- Tudom, mire gondolnak. Úgy látszik, a támadás, amire még gondolni sem akartunk, most megvalósul. Sikertelenek voltak az elmúlt napok kísérletei, hogy az oroszokat jobb belátásra bírjuk. A diplomáciai csatornák nyitva maradnak, és még mindig nem adtam fel a reményt, hogy Brent miniszter úr valamilyen elkötelezettséget csikar ki a szovjetekből, és akkor nem kell parancsot adnom a B-1-eseknek. De ha sikertelen lenne ez az utolsó kísérlet, az arra kényszerít, hogy kiadjam a támadási parancsot; viszont szeretném, ha mindenki tisztán látná: az, amit tenni készülünk, valójában politikai tett. Minden erőnkkel azon vagyunk, hogy az akció irányítása ne csúszhasson ki a kezünkből. Nem akarunk háborút a Szovjetunióval. Nem akarunk nukleáris fenyegetettség állapotában élni. De tudomásul kell vennünk, szembe kell néznünk azzal, hogy a Szovjetunió politikája, az Ázsiába telepített lézer veszélyezteti országunk békéjét, nem leszünk képesek megvédeni magunkat egy esetleges újabb támadás ellen. Sajnos elkerülhetetlennek látszik, hogy magunkra vállaljuk ennek az akciónak rettenetes felelősségét és kockázatát, azért, hogy elkerülhessünk egy sokkal súlyosabb tragédiát -Curtis tábornok, nézzük újra át a folyamatokat.

A vezérkari főnök felállt. - Uram, az ön egyértelmű utasítására van szükségünk ahhoz, hogy elindítsuk a két bombázót; újabb utasítására elmennek a SNOWTIME sarki hadgyakorlati helyszínre, és egy harmadik, teljesen különálló parancsra a bombázók tovább repülnek, és felkészülnek a közvetlen támadásra. Ez a harmadik utasítás egyben a közvetlen támadási parancs.

- A bombázók folyamatosan figyelik a Satcom és HF rádiókat, ezeken kapják a kódolt utasításokat, és bármelyik pillanatban visszahívhatók. Nem indulhatnak bevetésre, csak akkor, ha a fegyverek százszázalékosan működnek, és a gépeknek minden taktikai elvárásnak meg kell felelniük. A közvetítő műholdakat úgy programozzuk, hogy minden félórában automatikusan közvetítsék a hívójeleket, hacsak azt azt utasítást nem adjuk mi, hogy ezt ne tegyék. Ha tehát a kommunikáció megszakad, akkor az akciót azonnal leállítjuk.

Az elnök bólintott, körbenézett a teremben. Senki nem akart hozzászólni a hallottakhoz. Egy végtelennek tetsző pillanat után az elnök kinyitotta a vörös irattartót, amit az előző napon kapott kézhez. Leszedte a pecsétet, elolvasta a dokumentumot, és aláírásával jóváhagyta Curtis tervének első lépését.

Dreamland, USA

Patrick McLanahan egyedül ücsörgött a barakk szűk, félhomályos szobájában. Valaki halkan kopogtatott. Elmosolyodott és kinyitotta az ajtót. A küszöbön sötétszürke repülőegyenruhában, téli csizmában - épp ilyen volt Patrickon is - társa, Dave Luger állt. Luger keze mélyen a zsebében volt, és lábával köröket rajzolt a homokba.

- Mehetünk, Muck? - kérdezte, és még mindig a piszkos homokkal játszadozott.

McLanahan az órájára nézett, aztán az égre pillantott. - Nulla-hétszáz óra - mondta. - Kicsit késtél. - Luger is megnézte az óráját, aztán vállat vont.

- Mit számít. Az elmúlt két napban nem sok okunk volt pontosnak lenni. Csak ücsörögtünk a fenekünkön.

McLanahan megfordult, felkapta az ágy támláján lógó dzsekijét. -Várj egy kicsit - pillantott vissza a válla felett. - Mit hallok?! Ugyanaz a a pasas lenne, aki az elmúlt hetekben majd megőrült, hogy itt tengethesse napjait?

Ugyanaz, aki az elmúlt három hétben azzal fenyegetett, hogy megfojt, ha nem hozom ide Dreamlandbe?

Luger egyből harcias lett. - Na ja, hát nem valami szívderítő emlékeket őrzök Briggs hadnagyról, épp akkor ugrott rám, amikor én Sharonra, azzal, hogy most elutazunk egy kicsikét. És az a primadonna Anders, aki a nap tizennégy órájában ki nem mászott volna a seggem lukából, na, az se piskóta. De amióta a B-l-esek elsuhantak Ellsworth-ba két nappal ezelőtt, hát azóta megesz a halál unalom. Úgy értem, mi a frászt csinálunk mi itten, ha nincs szimulátor, vagy kiképzés?

- A nagy semmit, azt csinálhatjuk - válaszolta McLanahan, becsukta a szobaajtót és ráfordította a kulcsot. Persze ez így nem teljesen igaz, gondolta. Neki több ideje maradt Wendyre. Az elmúlt néhány napban sokkal többet lehetett a lánnyal, és nagyon hálás volt ezért. Ez volt az első alkalom, amióta a lány a többi civillel együtt visszatért az állomásra, hogy végre a kőálarc mögé pillanthatott, és megismerhette, milyen is valójában ez a nő. Két nappal ezelőttiig még a késő éjszakába nyúló közös tanulások során is megtartotta a kötelező három lépés távolságot. Most, hogy néhány kellemes, felszabadult órát tölthettek együtt, már sokkal jobban megértette a lány indokait. Mindenekelőtt azt akarta, hogy szakemberként fogadják el, olyan szakemberként, aki bármikor bármilyen férfi szerepét átveheti, és maximális hatékonysággal tud dolgozni. McLanahannak nem voltak kétségei, hogy Wendynek sok nehéz napja lehetett a férfiuralom alatt álló légierőknél, és ezért kellett elrejtenie személyiségének puha, nőies részét; ez egy idő után automatikus védekező reflex lett nála. Nem tehetett róla, állandóan össze kellett hasonlítania Catherine-nel, akit kivételezett társadalmi helyzete sokkal magabiztosabbá, nyitottabbá formált, és mégis, valahogy nem volt annyira izgalmas..

- Hé, Pat - szólalt meg Luger, amikor az eligazító barakk közelében jártak. - Szerinted miért hívatott össze minket Elliott? Gondolod, hogy hazamehetünk?

- Talán ennél többről lehet szó.

- Mire gondolsz?

McLanahan tovább sétált. Közel jártak a női barakkokhoz. -Szerintem nem szarakodtunk volna ennyit az Old Doggal, és nem építettük volna be a műszereket a B-1-esekbe, ha nem kellenének valamire. Valami nagy dologra. Vegyük például a domborzati észlelőket, tudod, amivel utoljára játszottunk. Szóval Bill Dalton, a Zéró-Hat-Négy navigátora azt mesélte, hogy nagyon hasonlítottak azokra a műszerekre, amikkel Líbiában a Sarir Calanscio sivatagban dolgoztak. Azok a gépek mindenféle hegyeken átrepülhetnek.

A két férfi elhallgatott, elmerültek a gondolataikban. - Hé! Ott megy Wendy és Angelina - kiálltott fel Luger. A két nő épp akkor lépett ki a barakkból. Intett nekik, és most már négyesben mentek az eligazító barakkhoz.

- Látom, nem csak mi késünk el - állapította meg mosolyogva Angelina Pereira. Csak rajta nem volt repülőegyenruha.

Kellemes asszony, állapította meg McLanahan. Kellemes, és kemény. Kicsit az anyjára emlékeztette. Luger felé intett. - Dave nem tud meglenni ráncsimító alvás nélkül. Én meg, amilyen jó fiú vagyok, megvártam. Wendy nyugtalan volt. - Pat, van róla fogalmad, miért hívatott minket Elliott tábornok?

McLanahan vállat vont. - Gondolom hamarosan megtudjuk -válaszolta, és kinyitotta a barakk ajtaját.

Bradley Elliott tábornok levette napszemüvegét, pillantását végighordozta összegyűlt hallgatóságán. Vastag, zöld télikabátja alatt látszott a hagyományos repülős egyenruha, rajta zöld-fekete azonosítókártya, a légierők főparancsnokságának jelvénye, a gallérján pedig a fekete csillagok. A szoba elején álló asztalra ült, nem is vette észre hogy ujjai a napszemüveggel játszadoznak.

- örülök, hogy mindannyian elég jól vannak, hogy megjelenhessenek, még ha kicsit késve is. - Itt a négy későn jövőre nézett, akik épp ezekre a szavakra léptek be.

- Azért hívattam ide önöket, hogy némi magyarázatot adjak az elmúlt két nap eseményeire, no meg az elmúlt néhány hónapéra is. Ahogy feltehetően valamennyien sejtik, az Excaliburokon végrehajtott fejlesztések és módosítások nem véletlenszerűen történtek. Nagyon is pontos elképzeléseink, céljaink voltak ezekkel.

Elliott elhallgatott, és a szobában lévők arcát figyelte. Közvetlenül előtte James Anderson ezredes ült mereven, egyenes háttal. Balján Lewis Campos homlokáról kövér izzadságcseppek gördültek le. A szoba végében McLanahan ült, kinyújtotta a lábait és mereven maga elé nézett.

- Hölgyeim és uraim - folytatta Elliott. - Hozzávetőleg huszonöt perccel ezelőtt két B-l-es, azok, amelyeken önök az elmúlt hónapokban dolgoztak, felszálltak az Ellsworth légitámaszpont kifutópályájáról. Ez egy Szovjetunió elleni lehetséges támadás első lépése.

A résztvevők szinte egyszerre szisszentek fel. McLanahant hirtelen émelygés fogta el. Lugerre nézett, és megrázta a fejét.

- Azt mondtam, lehetséges. Egyre szűkülő körben keringenek a Szovjetunió

felett, miközben a politikusok a lehetséges tárgyalási megoldásokon dolgoznak. Ha nem tudnak megegyezni, a B-l-esek indulnak...

- Tárgyalási megoldások mire? - kérdezte Lewis Campos, éles hangja kiemelkedett a szobát betöltő sustorgásból.

- Nyugalom, emberek - mondta Elliott. Kinyitotta az aktatáskáját, elővett egy csomó fényképet, és John Ormack ezredesnek nyújtotta, aki miután megnézte, egyenként továbbadta a képeket.

- A közkézen lévő fényképek - mondta Elliott - azt a telepet mutatják, ami a Szovjetunió egy kis szibériai halászfalucskájában épült, Kavaznyának hívják. Az oroszok itt egy műhold-és interkontinentális rakétaellenes lézerrendszert építettek. És az elmúlt néhány hónapban használták is!

- Mi ellen? - kérdezte David Luger. McLanahan a felderítő műhold készítette fényképeket nézegette. - A hírekben nem volt szó semmiről.

- És nem is lesz - állapította meg Elliott tábornok. - Ha még a nagyközönség érzelmeit is belevinnénk, a helyzet a jelenleginél is durvább lenne. Az tény, hogy a kavaznyai lézer roppant hatásos. Igaz ugyan, hogy az oroszok egyetlen pillanatig sem ismerték el a létezését, de azért sikeresen megsemmisített ötmilliárd dollár értékű amerikai technikai eszközt és megölt tizenhárom embert.

- Uramisten - sóhajtott fel Luger. A többiek szívéből beszélt.

- Itteni munkánk jóformán befejeződött - folytatta Elliott. - Azt akarom, az elkövetkező néhány órában álljanak készenlétben, ha netántán, és én ezt nem tartom valószínűnek, a főparancsnokságnak szüksége lenne magukra, mert a B-1-esekkel valami gond lenne. Utána szabadon elmehetnek. Már megszerveztem a visszaútjukat. Természetesen szigorúan tilos bármiről is beszélniük amit itt láttak, hallottak. Ezek államtitkok. De maguk abszolút megbízhatóak, erről már megbizonyosodtam, és úgy érzem, joguk van tudni, mi zajlott itt le, illetve mi várható a jövőben, arról nem is beszélve, hogy az a meggyőződésem, ha tudják, milyen súlyos dolgokról van szó, könnyebb lesz tartani a szájukat.

Hirtelen kivágódott az ajtó, és Harold Briggs hadnagy robbant be a szobába. Két lépéssel Elliott előtt vigyázzba vágta magát. -Tábornok, egy kis baj van!

Elliott elsápadt. Észrevette, hogy Briggs zubbonya alól rövidcsövű

géppisztoly mered elő és a szíjhoz három kézigránátot erősített. - Hal?

- Egy könnyű repülőt jelentettek. Néhány perccel ezelőtt jött át a radarbiztosításon, tábornok. Valószínűleg Vegasból jött a hegyeken keresztül, alacsonyan. Egész Dreamlandben biztonsági járőrözést tartunk.

- Dreamland fölé jött? - kérdezte hitetlenkedve Elliott. Iszonyú rosszat sejtett. Bármilyen repülőgép, ha csak néhány száz kiló volt, azonnal magára vonta a sivatagot ellenőrző összes érzékelő figyelmét.

- A legrosszabbtól tartunk.

Luger és McLanahan már felugrottak. Anderson előrehajolt, készen, hogy Elliott parancsára azonnal pattanjon.

- James - mondta -, azonnal vigye az embereit az Old Dog hangárjába. Ott nagyobb biztonságban lesznek.

Anderson bólintott, és a többiekhez fordult. - Oké, hallották, mit mondott a tábornok. Ugrás, mozogjanak!

McLanahan gyorsan kivezette Wendyt az eligazító barakkból, sietősen mentek az Old Dog hangárjához. Puskalövések, robbanások rázták meg a terepet. Balra nézett és látta, hogy a tábor bejáratánál hatalmas füst csap az égre.

- A szent szarra - nyögte mögötte Luger -, minket megtámadtak. Nem egészen fél perc alatt az Old Dog legénysége mind egy szálig a hangárban volt. McLanahan eltorlaszolta az ajtót. Már indult volna a hangár belsejébe, amikor dörömböltek az ajtón, Elliott hangját hallotta. Gyorsan kinyitotta, s beengedte Elliottot és Briggset.

- Sokkal komolyabb, mint gondoltuk - kiáltotta Elliott a hozzájuk lépő

Andersonnak. -Muszáj...

A mondatot nem fejezhette be. Az első robbanást inkább csak érzékelték, mintsem látták. A behatolási pont a hangár távolabbi sarkában volt, a tetőn. Elliottnak olyan érzése volt, mintha a fejük feletti teljes tetőzet úgy remegne, mint valami hétvégi házikó bádogteteje.

Elliottot és Ormackot ledöntötte a robbanás lökése. Anderson fejjel az Old Dog első kerekeinek zuhant.

Briggsnek valahogy sikerült talpon maradnia. Egyik kezével az Uzit markolászta, a másikkal meg Elliottot segítette talpra.

- Fedezékbe, tábornok! - kiáltotta, amikor a második robbanást is meghallották. Háromszor olyan erős volt, mint az előző. A tetőn, mintegy harminc méterre az Old Dog bal szárnyvégétől tízméteres lyuk tátongott. Fém és betondarabkák zúdultak a szárnyra. A lyuk alatti fal megrepedt, majd lassan kettévált, mintha valami hatalmas erő kicipzározta volna a tetőtől a padlóig. Egy acetilén csík kigyulladt, magasra csaptak a lángok. A hangár bejáratánál gépfegyverek ropogtak. A nyíláson rémülten rohanó munkások menekültek, megjelentek a katonai rendőrök, keresték a támadókat és elállták a kétségbeesetten, fejvesztetten áradó munkások útját. Mindenütt testek hevertek.

Elliott kirázta a törmeléket a hajából, valahogy tisztára pillogta a szemét, krákogott, köhögött, köpködte a szemetet. Megfordult, meglátta az első

robbanás okozta lyukat a távoli sarokban, a másodikét közvetlenül a bombázó közelében, hallotta a hangár előtti fegyverropogást. Nem kellett tábornoknak lennie, hogy rájöjjön, a következő

cementhalom pont a fejükre fog zuhanni, és hogy a hangár előtt még több tetem hever majd.

- John - ragadta meg Ormack karját, egészen a füléhez hajolt. -Fedélzetre. Azonnal küldje a fedélzetre őket. És indítsa be ...

- Mit?

- A hajtóműveket, indítsák be a hajtóműveket. Mozdítsák meg azt a gépet!

- Mozdítsuk meg?

- Vigyék ki innen ezt a gépet, nem érti? Fel fogják robbantani a hangárt!

Mozgási -A fedélzeti nyíláshoz tuszkolta Ormackot. Ormack csak csúszkált a síkos betonpadlón, és egyetlen rettenetes pillanatig Elliottnak az volt az érzése, hogy soha többé nem tud talpra kászálódni. Aztán Ormack négykézlábra emelkedett, megtalálta a fedélzeti nyílást és bemászott.

- Campos, Pereira! - A védelmi rendszer operátora és helyettese a bombázó

jobb szárnyánál próbálta megőrizni az egyensúlyát. Nekiütődtek a Scorpion pilonjának, nem tudták merre forduljanak, hova szaladjanak. Elliott nyakon ragadta és a bombázó hasa alá nyomta a két embert. - Fedélzetre!

Angelina azonnal reagált, már mászott is a létrán. Campos zavarban volt, csak nézte, amint helyettesét elnyeli a hatalmas gép. Elliottra nézett. - Én nem tudok ...

- Mars fel, az istenfáját!

- Nem megyek fel abba a pokoli masinába! - Campos csontos könyökével és öklével kiszabadította magát, a nyitott hangárajtó felé rohant, nem törődött a körülötte kerepelő géppuskákkal. Nekivágódott a nyitott ajtónak, egy pillanatra megállt, még egyszer utoljára megnézte magának a fekete bombázót.

- Campos, fedezékbe! - üvöltötte Elliott.

Túl későn. Abban a pillanatban amikor elkiáltotta magát, Campos megfordult és kirohant. Ugyanakkor a harmadik robbanás a hangárajtó

szélénél letépte az épület elejét. Campos eltűnt a vakító lángnyelvek és a recsegő-ropogó épületomladék között. A hangár jobb oldala megingott és iszonyatos robajjal lezuhant.

Elliott lebukott, csak fél szemmel látta a félelmetes pusztulást. A feje mellett sivítva szálltak a golyók. Megfordult, Anderson éppen akkor tápászkodott fel a gép elejénél. Az arca és a feje vérzett.

Elliott Anderson segítségére szeretett volna sietni, hogy az ezredes felmászhasson a bombázóra. Jobb combjában szúró fájdalmat érzett, lenyúlt, és amikor megnézte a kezét, csurom vér volt. A padlóra lendítette a jobb lábát, hogy egyensúlyban maradjon, és jobban láthassa, mi történik a hangárban. A lába azonban nem engedelmeskedett, összeroskadt saját súlya alatt, és a tábornok tehetetlenül a földre zuhant:

- Tábornok - Anderson a vérző Elliotthoz kúszott -, ki kell kerülnünk innen!

- Anderson egyik szeme nem volt hajlandó egyhelyben maradni, körbekörbe forgott.

- A fedélzetre - parancsolta Elliott. A négyes számú hajtómű felsivított. Anderson odafordult, a motor füstölt.

- Beindították. Beindították a hajtóműveket!

- Ormack a fedélzeten van. Menjen. - Elliott észrevette, Anderson fején csúnya seb tátong. Újra megpróbált feltápászkodni, hogy segítsen Andersonnak. A motor sivítása mély dübörgéssé alakult, és nemsokára az ötös hajtómű is megszólalt.

- Jim ... siessen ... - Elliott nagy nehezen bal térdére emelkedett. Abban a pillanatban Anderson szürke repülős zubbonyán, a gallértól a jobb combjáig, hat vörös lyuk jelent meg; nem voltak nagyobbak egy negyeddollárosnál. Anderson mintha észre sem vette volna, tovább ment a nyitott fedélzeti nyíláshoz, és csak ott csuklott össze. Lecsúszott a padlóra, teste véres csíkot hagyott az Old Dog csillogó oldalán.

Hirtelen Hal Briggs jelent meg Elliott mellett, bal kezében minden kinti mozdulatra felugatott a géppisztoly. Lábánál fogva megragadta a tábornokot, az Uzi még füstölgött a kezében. - Fel kell jutnia a gépre, tábornok.

- Nem, nekem...

- Fel a gépre!.

- De meg kell szakítani a kapcsolatot a...

- Már mindent elvégeztem, tábornok úr. A féksaruk, levegő, hajtómű, minden rendben van. Most tegye fel magát a gépre.

Briggs egy rohanó alakra lőtt, aztán maga után vonszolta a tiltakozó

tábornokot, fel a nyíláshoz, ahol kinyúlt egy kéz, McLanahan keze, megragadta a tábornokot, s az egyenruhája gallérjánál fogva behúzta.

- Briggs - üvöltötte Elliott. - Azonnal jöjjön maga is. Azonnal! McLanahan rákulcsolta Elliott ujjait a létrára, a tábornok nagy

fájdalmasan felhúzta magát a felső fedélzetre. McLanahan visszafordult a nyitott fedélzeti bejárathoz, és kinyújtotta kezét Briggsnek, aki féltérden állva lövöldözött.

- A fedélzetre - utasította McLanahan.

- Nem az én gépem, haver - válaszolta. McLanahan füle csengeni kezdett. - Adios.

Briggs eltűnt, egy pillanattal később lecsapódott a fedélzeti nyílás, a kinti zár a helyére ugrott.

McLanahan épp ki akarta volna feszíteni, amikor a Megafortress hatalmasat lökött rajta, nekivágódott a védelmi fegyverek vezénylőfülkéje falának.

- Mozgunk - csodálkozott Luger.

- Vagy igen, vagy épp most lőtték el ennek a kibaszott gépnek a felét - válaszolta McLanahan. Talpraáll és a felső szintre vezető létrához lépett. Attól, amit ott látott, megállt benne az ütő.

Wendy Tork és Angelina Pereira a bambán bámuló, saját vérében heverő

Bradley Elliott felett álltak. Pereirát a gép egy hirtelen lökése ledöntötte a lábáról, épp most nyerte vissza az egyensúlyát, farmerjét, blúzát pirosra festette a vér.

Elliott olyan volt, mint aki vörös festékben forgolódott. Jobb lábát sötét, alvadt vér borította. Mindenütt vér volt. Véres volt Elliott, Pereira, vér száradt Torkon, a fedélzeten, a műszerfalon, mindenütt. Wendy a kabátjával próbálta Elliott két hatalmas, vérző sebét bekötözni. Elliott az öntudatvesztés határán volt, ahhoz még elég éber, hogy érezze a kínzó fájdalmat, de már tehetetlen, mozgásképtelen. Az arcát döntötte a veríték.

- McLanahan - fordult meg Ormack a székével. - Gyere ide! Ormack a másodpilóta székében ült, a műszereket ellenőrizte.

McLanahan félig futott, félig kúszott, letérdelt a pilóta és a másodpilóta széke közti folyosón. Kinézett a keskeny pilótaablakon, túl az Old Dog tűhegyes orrán.

- Mozgunk.

- Pontosan. Ülj le és segíts. McLanahan Ormackra bámult.

- Ülj le! -Ormack a zubbonyánál fogva a pilótaszékbe rántotta McLanahant. Elkapta Anderson fejhallgatóját, és a navigátor fejébe nyomta.

- Felszállunk?

- Ha tudunk -válaszolta Ormack.

- Engedélyünk van?

- Ő adta - mutatott Ormack hüvelykujjával Elliottra. - Övé ez a hatezer négyzetmérföldes terület, nem beszélve a gépről. És a hangár is, amit épp ránk akarnak robbantani. Figyelj. Csak a műszereket nézzed, az RPM-et, az üzemanyag-ellátást, az EGT-t; ha valami elromlani látszana, visíts. Engem balról figyelj. - Ormack előrenyomta a gázkarokat és a hatalmas gép a kijárat felé lódult.

- Az ajtó lent van, nem fog sikerülni, vágj jobbra... Ormack megragadta a kormányt, és gyengéden megérintette a jobb oldali pedált. A bombázó finoman jobbra fordult.

- Nem fog sikerülni...

McLanahan látta, a hangárajtó egyre közeledik. Mielőtt elérték volna, megpillantotta Hal Briggset. A nyílásban térdelt, egy felborult acélhenger mögött keresett fedezéket. Látta, ahogy a szárnyhegy gyorsan közeledik. Amennyire a nyakába vetett szíj engedte, letette az Uzit, és feltartott hüvelykujjai üdvözölte McLanahant, aztán végső rohamra indult, kiszaladt a hangárból.

- Hogy állunk?

- Hal szerint fél méter.

- Fél méter?

A válasz fület hasogató, sikoltó-csikorgó fémes hang volt, a bal szárny felől érkezett. Az Old Dog élesen balra fordult. Kevésbé agybavágó, de még így is félelmetes fémes csörrenés, ezúttal a jobb szárny irányából. Ormack az üzemanyagmérőre nézett. - Elvesztettük a baloldali üzemanyagtartályt. Lehet, hogy mindkettőt.

McLanahan nem akart visszanézni. Az se volt semmi, amit maga előtt látott. Az utat szerteszét szóródott testek szegélyezték, égő üzemanyagszállító kocsik, egy felfordult rendőrautó. Egy maroknyi tábori rendőr még vadul lövöldözött a fekete hangárt körülvevő kerítésen kívül.

- Tiszta szerencse, hogy ez a kiszáradt tó maga a kifutó - állapította meg McLanahan.

Ormack bólintott. - Csak a műszerekre figyelj. Remélem, ki tudják nyitni a kerítéskaput.

Egy dzsip ért melléjük, könnyedén megelőzte őket, pedig Ormack teljes sebességre kapcsolt, de hiába, a sok tonnányi gépet nem lehetett pillanatok alatt felgyorsítani.

-Ez Hal.

Messziről látszott, hogy Hal Briggs dzsipje a kerítéskapuhoz robog. McLanahan biztos volt benne, hogy barátja fékezett, de a dzsip ötven kilométer per órás sebességgel nekivágódott a kerítés jobb oldalának. Akarattal vagy nem akarattal, de a trükk bevált. A kapu jobb oldala kitört. A dzsip két teljes nyolcast írt le a homokos betonon, majd megállt. A hűtőből gőz csapott ki. A kapu jobb oldala kitárult, a bal oldala szabad volt, de még zárva.

- Gyerünk hapsikám - zsolozmázta McLanahan. - Meg tudod te csinálni. A kapu és a bombázó közötti távolság gyorsan csökkent. Briggs megpróbálta újra beindítani a dzsipet. Néhány másodpercig kísérletezett, aztán kiugrott a kocsiból, és kézzel kezdte tolni.

Ormack alapállásba húzta a gázkarokat, de már nem sokat számított.

- Le kell lassítanunk.

Isteni válaszként három akna robbant a bombázó orra előtt. Briggs csúszkált a homokban. Újabb robbanás, és hatalmas homokeső zúdult a jobb szárnyra, Briggs és a dzsipje eltűnt a hatalmas homokfelhőben.

A robbanás úgy megrázta a gépet, mintha tájfun kellős közepén lennének. Ormack ellenőrizte a sebességmérőt. - Hetven csomó. Ha ekkora sebesség mellett fékezek, a fékpofák felrobbannak. Egyébként sem tudnék megállni. Briggs...

Briggsnek sikerült a dzsipet a kifutópályáról a kerítés mögé tolnia. Visszarohant, és rángatni kezdte a kapuszárnyat. A nehéz, széles kapu lassan kitárult. Briggs átrobogott a homokviharon, és a bal oldali szárnyra akaszkodott, vékony testének minden erejével nekiveselkedett.

- Beragadt - állapította meg Ormack.

- Ez tényleg rövid út lesz, ha nem nyitja ki - mondta McLanahan. A kapu meg se moccant. Briggs megfeszítette a lábát, valamikor ragyogó, fényesre suvickolt csizmája belesüppedt a homokba, de ez sem segített.

A kerítés félig nyitva állt, amikor Briggs megcsúszott, elterült a homokban, jobb oldalára fordult és fel akart ugrani. Ekkor látta meg az Old Dogot. A gép olyan volt, mint egy őskori szárnyas gyík. Tűhegyes orrát a felszálláshoz lehajtotta, éppen Briggs szívének irányult. Briggs felugrott, le nem vette a szemét a monstrumról. Az kiterjesztett szárnnyal rohant felé, a fiú pedig tiszta erővel a kerítésnek feszült. Az néhány lábnyit elmozdult. Briggs nem hagyta abba, addig erőlködött, amíg a nyolc motor szele le nem döntötte a lábáról, és nekivágta a rácsnak.

- Megcsinálta - mondta McLanahan.

- Még nem vagyunk kint - jegyezte meg Ormack. Lassan teljes erőre kapcsolt. - A kerítés után még három mérföld beton vár ránk. Még egy percbe telik, amíg kinyílnak a segédszárnyak, újabb másik perc, amíg ez a disznó felgyorsul, és nem egészen egy perc múlva már a kemény talajon leszünk.

McLanahan nagy nehezen megtalálta a szárny-indikátort. - Nem mozog...

- Lehet, hogy a robbanáskor beragadt, - Ormack szorosan kapaszkodott a kerékbe. - Talán még több idő kell a szárnyaknak. Vagy a szárnymotor leégett. Vagy az egyik, vagy a másik.

A kijelző tíz százalékra ugrott. Aztán húszra. Szünet, hosszabb szünet. Harminc százalék. A bombázó rázkódni kezdett.

- Negyven százalék - McLanahan ránézett az indikátorra, aztán kibámult az ablakon. A derengő hajnali fényben a messzi távolban fémes csillogásra lett figyelmes. Erősebben próbálkozott. Közvetlenül előttük hatalmas, doboz alakú repülőgép meredezett, körülötte munkások tettek-vettek.

- Hát ez meg mi a franc? - bámult Ormack a messziségbe.

- Repülőgép a betonon - válaszolta McLanahan. - Elzárják az utat -. Újra lenézett a szárnyindikátorra. Még mindig negyven százalék. - A szárnyak megálltak. Beragadt. Nem nyílik.

- Nem fog menni. Az egész kiszáradt tóra szükségünk lenne.

- Angelina - fordult hátra a székén. - Angelina! Kapcsold be a rakétákat. Az elsőket.

- Mi?

- A Scorpionokat. Kapcsold be őket.

Pereira előremászott. Belekapaszkodott a pilóta katapultszékébe. Kapcsoljam be? Nem lehet. Előbb sorba kell állítani őket, célra irányítani...

- Nem kell, hogy sorban legyenek - McLanahan kinézett a pilótafülke dőlt ablakán. Angelina követte a pillantását, és végre észrevette a kifutópálya végét elzáró repülőgépet. Most már az is látszott, hogy páncéltörő

rakétafegyvert irányítanak feléjük. - Megcsinálni- parancsolta McLanahan. Angelina visszasietett a helyére. McLanahan úgy érezte magát, mint akit megfeszítenek. Állandóan hátrapillantott, aztán, ahogy a gép egyre előrébb jutott, az álcázott támadókra kellett figyelnie. Négyen voltak - ketten a gép háta mögül tüzeltek, kettő pedig a páncéltörőt töltötte. -Angelina!!

- Készen vagyok - érkezett a várva várt válasz.

- Tűz! - McLanahan az arca elé kapta a karját, amint kiadta a parancsot. Az eredményt nem látta - de hát élő ember még nem nézhette meg, milyen az, amikor egy AMRAAM levegő-levegő rakéta elhagyja a pilont kétszeres hangsebességgel. A rakéta tűzfolyamban robbant előre. A szilárd üzemanyagú motor épp csak elérte a teljes égési hőfokot, amikor a fél mérfölddel az Old Dog előtti gépbe csapódott.

Látott viszont vakító fényt, nyomában sötét füstködöt és port. Egy pillanattal később az Old Dog tűorra átrobogott a káoszon.

Semmi nem történt - nem voltak lebegő fémdarabkák, semmi nem robbant a szélvédő előtt. Egy pillanattal később a pilótafülke ablaka kitisztult, és előttük az elsöpört gépnél sokkal hatalmasabb akadály tornyosult: a hétezer láb magas gránittömb, amit Groom-hegységnek neveznek a könyvek.Gyerünk -szólt McLanahan Ormacknak.

Távol a M egafortresstől Hal Briggs a kerítéshez lapult, az arcát a zárlánchoz nyomta a gép sodrása. Néhány pillanattal később hallotta a robbanást, várta a recsegést, a felrobbant üzemanyag iszonyatos hangját, és várta, hogy a tűzgolyó magával sodorja. De nem ez történt, örökkévalóságig tartott, mire lesöpörte az arcára és szemébe szóródott homokot, és az égre nézhetett. Az Old Dog éppen akkor emelkedett a nevadai sivatag fölé, átrepült a szürke piszkos-poros gomolygó füstfelhőn. A homok borította kifutópályán égő

fémroncs hevert, mellette szétszórva füstölgő tetemek. Az Old Dog először körülbelül ötven láb magasságig emelkedett, majdnem teljesen eltakarta a por. Hal alig vette észre a hatalmas testből kiemelkedő

kerekeket. Aztán a bombázó úgy emelkedett fel a tiszta reggeli égbolton, mint egy szárnyas rakéta.

- Jézuskáin - nyöszörögte Briggs. Három láb magas homok és fémrepesz halmon ücsörgött. - Megcsinálták. Megcsinálták.

Ormack a kabin magasságmérő óra felett felkattintott egy kapcsolót. A fekete, tűhegyes orr lassan felemelkedett, és repülési helyzetbe állt. A szélvédő felét eltakarta a hosszú orr, az ablakon visszatükröződött a kecses forma.

- Figyeld a műszereket - szólt át Ormack. A bombázót betöltő zaj ellenére még mindig interfon nélkül tudtak beszélni egymással. -Sebesség emelkedik. Remélem, eszébe jutott valakinek a zsilip. - A gázkarokat magasabbra húzta. A piros fény kialudt.

- Műszerek rendben - jelentette McLanahan. A sebességmérőt az első

műszerfalon találta. Lassan, fokozatosan az indikátor kis kereke a keresztvonalra váltott, aztán az UP (fel) jelzéshez ért, tisztán lehetett hallani ahogy a kerekek csikorogva felhúzódnak.

Megtörölte izzadt arcát, végigpásztázta a műszereket. A Megafortress a hó

borította hegycsúcsok felett szállt. - Úgy látom, elvesztettük a kilencezer kilós bal külső tartályt, lehet, hogy az egész üzemanyag oda van. Szerintem az összes kifolyhatott. - Lezárta a bal külső üzemanyagtartályt. - Ez azt jelenti, hogy húszezer kilóval vagyunk könnyebbek.

McLanahanra pillantott, aki az Old Dog karcsú orra alatt húzódó szirteket figyelte. - Pat, ellenőrizd a hidraulikát!

McLanahan a bal oldali műszerfalon lévő hidraulikai műszerekre nézett. Először kicsit megzavarta a műszerfal furcsa elrendezése, de aztán megtalálta amit keresett: a műszer mutatta és mérte a hat szivattyú

teljesítményét.

- Nos?

- A jobb külső szárnyhegy hajtóművében a nyomás alacsony. Ormack megrázta a fejét. - Hamarosan elvesztjük a bal külső

futóművet, úgy ahogy van. Ellenőrizd, hogy a bal pótpumpa be legyen kapcsolva.

- Oké, bekapcsolt.

- Nem kísérletezek a szárnyfutó vész-emelésével - jelentette ki Ormack. - Valószínűleg az egész szárnyhegy szétzúzódott. Feleslegesen terhelnénk a hidraulikát. - Ellenőrizte a sebességet és a magasságot. - Oké. A helyünkön vagyunk.

- Szép munka volt - szólalt meg Elliott tábornok a pilótafülke orrában. Ormack és McLanahan csodálkozva fordultak felé. A tábornok a két katapultszék között állt, és elégedetten bólogatott. McLanahan a lábára nézett. A combján valami elasztikus anyagból hatalmas kötés díszelgett.

- Hogy van a lába, tábornok?

- Pokolian fáj, Patrick, pokolian. Olyan, mintha kiharaptak volna belőle egy darabot. De Wendy és Angelina jól dolgoztak. Tiszta szerencse, hogy rengeteg elsősegélycsomag van ezen a gépen.

- De mi történt tábornok? Kik támadtak meg minket?

- Nem tudom biztosan, Patrick. A hírszerzéstől érkezett hozzám ugyan egy s más, amolyan pletykaszinten, de soha nem gondoltam volna :.. Úgy látszik valami kiszivároghatott. Meggyőződésem, bárki is irányította az akciót, azt hitte, hogy azok a B-l-esek még Dreamlandben vannak. - Elliott megköszörülte a torkát. - Átveszem, Patrick.

- Biztos, hogy elég jól érzi magát, tábornok? A lába...

- Majd John nyomogatja a pedált, ha szükséges. Egyébként meg remekül elboldogulok ezzel a döggel. Szóljon mindenkinek, hogy vegyék fel a sisakjukat, és az oxigénpalackokat. Készüljenek az emelkedés ellenőrzésre. - Elliott odébb lépett, Patrick kimászott a székéből és lement az alsó szintre. A tábornok Ormack segítségével bekecmergett a pilóta katapultszékébe, és beszíjazta az ejtőernyős hevedert.

- Rendben - mondta, megigazgatta a fejhallgatóját, és megfogta a kormányrudat. - Átvettem a gépet.

- Értettem, átvette a gépet - válaszolta Ormack. Kicsit rácsapott az irányító műszerfalra, hogy biztos legyen benne, minden rendben működik.

- Ellenőrizzük a felszállási adatokat.

- Hajtómű fent, ötös pozícióban - válaszolta Ormack. - A bal szárnyhegy hajtóműje keresztvonalon. Bal külső hidraulikarendszer nyomása alacsony, hamarosan bedöglik.

- Megerősítve - válaszolta Elliott miután ellenőrizte a műszereket. -Jelenleg megfelel. Szárnyak.

- Emelőszerkezet fent, bent, szárnyak fent.

- Szelepek.

- MRT emelkedésen. Navigátor, készen állsz?

- Navigátor készen áll - válaszolta azonnal Luger.

- Külső levegőhőmérséklet, nulla. Jégtelenítés.

- MRT EPR kettő, pont egy hét.

- Szelepek rendben - Ormack ellenőrizte a műszereket.

- Kezdem a kapcsolást.

- Légkondicionáló bekapcsolva.

- Hét pont négy-öt PSI radar és védelem, normál hűtőlevegő rendben - jelentette Ormack, amikor a kabin ventilátorain áramlani kezdett a kondicionált levegő.

- Védelem jelentkezik - mondta Luger, amikor McLanahan bekapcsolta az ejtőernyő hevederét, és ellenőrizte a műszereit.

- Támadás jelentkezik - válaszolta automatikusan Pereira és Wendyt figyelte, aki épp beszíjazta magát. Angelina végignézett a műszerfalán, aztán kinyitotta az ellenőrző listát, és módszeresen végighaladt a tételeken.

- Ez a dög úgy emelkedik, mint egy kisangyal - állapította meg Elliott. - Már túl vagyunk a tizenkét ezren. Legénység, oxigént ellenőrizni - Körülnézett. Sehol nem volt a sisakja.

- John, menj előre, és ellenőrizd őket - fordult Ormackhoz.

- Az enyémet majd az emelkedés után ellenőrzöm. - Ormack meglepődve nézett rá, aztán maga elé húzta a mikrofont.

- Védelem?

- A védelem még nincs kész. -A támadás sem.

A pilótafülkében Elliott értelenül bámult. - Még nem...

- Egyikük sincs kész - válaszolta Ormack.

- Egyiküknek sincs oxigénmaszkja? Nincs védősisak? - Elliott most már az interfonba beszélt.

- Sajnos nem volt időnk ebédet csomagolni, tábornok - válaszolta McLanahan.

- Az isten verje meg - dühöngött Elliott. Ellenőrizte a kabin magasságmérőt; makacsul hétszáz lábat mutatott. - Kabin magasságmérő hétszáz láb. Van egyáltalán maszk ezen a gépen? Vész-maszk, vagy akármi... Ormack a széke mögé nyúlt. - A tűzoltómaszk a helyén van -válaszolta. Előhúzott egy csomagot, a maszkot vizsgálgatta. A teljes arcot befedő maszk volt, rá lehetett kapcsolni a gép oxigén-rendszerére; úgy tervezték, ha szükséges, a használója a hordozható oxigénpalackra is ráköthesse, ha a kabinban tűz ütne ki.

- Egyetlen oxigénmaszk - állapította meg Elliott. - És nincsen sisakunk.

- Nincs más hátra, nem mehetünk tízezer láb fölé - jelentette ki Ormack. - Nem kockáztathatjuk meg a magasabb szintet. Ha a kabinnyomás jelentősen csökken, a legénység hypoxiát kap - meghalunk, mielőtt észrevennénk.

- Ezt nem tehetjük - válaszolta Elliott. - Ez a gép titkos. Maga a titok. Magasabbra kell repülnünk, és elszigetelődnünk mindaddig, amíg az embereim, vagy valaki nem ad megfelelő landolást helyet. Tízezer láb alatt túl sok szem vehet minket észre.

- Akkor felveszem ezt a vacakot, amíg nem landolunk, uram -mondta Ormack. - Legjobb esetben csak néhány óráról van szó. Majd megoldom.

- Nem - ellenkezett Elliott. - A maszkban nem fog tisztán látni, és nincs kommunikációs lehetőség. Oké, hölgyeim és uraim, figyelmet kérek. Amíg földet nem érünk, veszélyben vagyunk-Senkinek nincs oxigénje, vagy legalábbis nem elegendő mennyiség. Az oxigéncsövükkel elmehetnek a vésztartalékhoz, hogy egyet-egyet szippantsanak, ami azt illeti ezt is fogjuk csinálni, de ez veszélyes. Mi innen minden tizenöt percben ellenőrizzük az oxigén szintet. Maguk ott gyakrabban is meg fogják tenni. Figyeljenek a hypoxia jeleire; a másodpilóta és én felváltva használjuk a tűzoltómaszkot. Ellenőrizzék, hogy még mi hiányzik.

- Számít ez valamit, tábornok? - kérdezte Wendy. - Hamarosan úgyis landolunk.

- Majd amikor sötétedni kezd, ha megfelelő bázist találunk. Az nyilvánvaló, hogy Dreamland kiesett. Tonopah vagy Indiana Springs jöhet még szóba. Angelina, Wendy, lépjenek kapcsolatba az irányítással, és...

- Baj van, tábornok - szólt közbe Angelina. - Nincsenek dokumentumok.

- Úgy érti, hogy nincs nálunk a rejtjeles kapcsolattartási dokumentum?

- Sajnos erről van szó.

- Hát mi az isten van nálunk egyáltalán?

- Csak idő kérdése és az egész világ tudni fog rólunk, uram -jegyezte meg Ormack. - A Dreamland elleni támadás, a repülőgép, ez az egész, ezt nem lehet titokban tartani. Amikor ez a gép landolni fog, az egész világ odasereglik, hogy első kézből kapja az értesüléseket.

Elliott ötezer méteres magasságba emelte a gépet. Egyenesen előre bámult, a Megafortress karcsú orrára. - Attól tartok, igaza van -mondta. - Ellenőrizze a szintet, John. Angelina, Nellisen keresztül lépjen kapcsolatba a Cobalt irányítókkal. Ez az én részlegem Washingtonban. Használja az UHF rádiót. Mondja meg nekik, hogy rendben

vagyunk, és biztonsági rádió adásvételt kérünk, állomást és frekvenciát, de nagyon gyorsan.

- Vettem.

Ebben a pillanatban megszólalt a fedélzeti UHF rádió, a hang betöltötte az egész kabint. - Itta Los Angeles-i ügyeletes irányító. Gép iránya kettő-nyolcöt, magasság tizenhétezer láb, vétel az öt-kettő-egy-kilencen, azonosítsátok magatokat, ha hallotok.

- Ez mi vagyunk - jegyezte meg Ormack. Elliott az oldalsó műszerfalhoz nyúlt, IFF frekvenciára állt, bekapcsolta az adó-vevőt, és megnyomta az

“azonosít" gombot.

- A gép radarkapcsolatban van - jelentette az irányító. - Váltson a kettőkilenc-hét pont nyolcas frekvenciára. Elliott átkapcsolt. - Los Angeles központ, itt a Genesis a kettő-kilenc-hét pont nyolcas frekvencián.

- Genesis, azonosítva, betűzze a teljes nevet. Elliott betűzött.

- Genesis? Hát ez meg micsoda? - kérdezte Ormack.

- Ez a hagyományos hívóneve az Edwardsból induló katonai kísérleti repülőgépeknek - válaszolta Elliott. - Akkor használjuk, ha nagy magasságon akarunk repülni, viszont nem szeretnénk, ha bárki megtudná, még a katonai irányítók sem, hogy kik vagyunk. Dreamlandből rengeteg gépet küldtünk erre a területre anélkül, hogy megadtuk volna az útirányt. Remélem, a pasas nem engem fog keresni, hogy magyarázatot adjak, csak talál valaki mást...

- Genesis - az irányító határozottan zavarban volt. - Genesis, nincs útvonaltervük. Adja meg az indulási helyét.

- Nem tehetem, Los Angeles.

Hosszú szünet. Aztán: - Genesis, adása nagyon gyenge. Adja meg a gép típusát, szándékát és a célállomást.

- Ez a pasas nagyon rámenős, még akkor is ha fogalma sincs róla, mit csinál

-mondta Elliott Ormacknak.

- Ha nem kapja meg a repülési iránytervünket, soha nem fogja megtudni, kik is vagyunk, hacsak nem látnak - mondta Elliott. Ha megkapja az útirányt, akkor nem számít. De ha vadászgépeket hoz ellenünk! Mindegy, úgysincs farokszámunk. Egyáltalán nem úgy nézünk ki, mint egy tisztességes B-52-es.

- Genesis, itt a Los-Angeles-i irányítótorony - az irányító hangja reszketett a feszültségtől. - Útban vannak. Forduljon balra, irány ... Elliott kikapcsolta a rádiót. - A vészjelzőt és a hullámhosszat nyitva hagyom, amíg víz fölé nem érünk - mondta. -Lehet, hogy összecsinálja magát, de az biztos, hogy mindenkit elzavar az utunkból.

- Nem a legjobb kezdés - mondta Luger McLanahannak a lenti kabinban. McLanahan vállat vont. Kinyitotta az ellenőrző listát, bekapcsolta a radart, a műholdas navigációs rendszert és a gyűrűs lézer giroszkópot. Néhány perccel később a radar bemelegedett, lehetett használni.

- Van itt valamilyen térkép? GNC térkép, akármi! -kérdezte McLanahan.

- Semmi ilyesmi - válaszolta Luger.

- Remek. Egyszerűen remek - állapította meg McLanahan. -Mindegy, van repülési útvonalunk. Valahol erre kell lennie a Vörös Zászló hadgyakolat terepadatainak. - McLanahan ellenőrizte, hogy a megfelelő hadgyakorlat tekercset tette-e be a leolvasóba, aztán megnyomta az “olvasd" gombot. Húsz másodperccel később az Államok délnyugati részének teljes domborzati térképe, fegyverzete, a célkoordináták, repülési útvonaladatok a bombázó számítógépében voltak. McLanahan újra ellenőrizte a girót, a navigációs számítógépet, és a műholdas bemérő rendszert.

- A lézergyűrűs giró és a műholdrendszer működik - jelentette. A műhold navigátort “szinkron" állásba hozta. - Szükségünk van a pillanatnyi pozíciónkra, hogy beállítsam a girót és a számítógépet. Aztán csak egy perc, és magától irányítja ezt a bárkát.

Luger megadta a radarértéket, McLanahan pedig várta, hogy a műhold befogja őket. Két perccel később a “szinkronhiba" lámpa még mindig égett.

- Oké - Luger letette az útvonaltervet. - Nagyon jó irányban vagyunk a Talon részleg felé. És nálad mi újság?

- Rosszabbnál rosszabb - válaszolta McLanahan. - És csak most jöttem rá, miért. A műholdnak kellene a szinkronizálási kód.

- És természetesen nekünk olyan nincsen.

- Természetesen. - McLanahan a Scorpion rakétaradarját “adóvevő"-re kapcsolta, és beállította az eredeti navigációs radarállásba. A képernyőre nézett, ahol lassan kirajzolódott a Csendes-óceán partvidéke.

- Nem könnyű fix radarpontot adni térkép, vagy viszonyítási pontok nélkül - állapította meg. - A giró talán beáll, de nem tudom, mennyire lesz pontos az útirány.

- A béka feneke alatt vagy? Csak hívd Lugert - válaszolta Dave. -Ideges vagy, haverom. A kezdet kezdetétől fogva kellett volna melléd egy navigátor.

McLanahan bekapcsolta az interfonját. - Kéri az itteni legfrissebb adatokat, tábornok?

- Még találgatni is félek - jött a válasz. - Nos, ha nincsen műhold kapcsolatunk vagy IFF központunk, akkor nincs GPS kód sem. Nincs GPS, nincs megbízható giró. Van még valami?

- És ha térkép sincsen se cél, se fix pontok?

Az interfon kattant, egy pillanatig csönd volt. Aztán: - Nos, tegyen meg mindent, amit csak tud.

- Kösz. Erre fogadhat -válaszolta McLanahan. -Süketek vagyunk, némák és vakok, elvesztünk, de minden tőlünk telhetőt megteszünk.

Washington, USA

- Akkor lássunk neki - mondta kimerülten az elnök.

Curtis tábornok bólintott, és a Situation Room hátsó falán lévő

vetítővászonra mutatott. A kép a kaliforniai partvonalat ábrázolta. -Igen, uram. - A Dreamland területre mutatott. - Amint tudja, a bázist megtámadták. Hozzávetőleg egy tucatnyian vettek részt benne.

- Jézus Mária, egyre rosszabbul áll a szénánk. - Az elnök a sajtófőnökhöz, Pledgemanhoz fordult. - És a sajtó?

- Természetesen tudnak róla - válaszolta Pledgeman. - A légierő a szokásos módon nem fűzött az esethez kommentárt. Nevada déli részén egyáltalán nem titok, hogy Dreamland egy szigorúan titkos kísérleti terület. Találgatásoknak bőviben vannak, de valójában a sajtónak fogalma sincs arról, milyen kísérletekkel foglalkozunk a telepen. Egész biztos vagyok benne, hogy sem az Old Dog létezéséről, sem a Groom Lake-i kifutópályáról nem tudnak. Véleményem szerint a legaggasztóbb a veszteségünk. Nyolc katonai személy és három civil.

- Erre is azonnali hírzárlatot kell elrendelnie - jelentette ki az elnök. - A családoknak majd személyesen írok levelet, elmondom, milyen érzékeny, szigorúan bizalmas tevékenységet folytattak az elhunytak; tudniuk kell, ezek államtitkok, és soha, senkinek nem beszélhetnek róla. Egyben értesítjük Őket a tragikus eseményről is. Rendben, Wilbur?

- Igen, uram - válaszolta Curtis.

- Eddig - hangsúlyozta az elnök -, itt semmi titkos dolog nem történt. Viszont mostantól kezdve elrendeljük a hírzárlatot. A fejlesztési terület irányítása innen történik - újra Curtishez fordult. -Tábornok, mi a helyzet az Old Dog személyzetével?

Minden szem a vezérkari főnökre tapadt. - Anderson ezredes, az Old Dog tervezője életét vesztette a támadás során ... Az elnök szinte összegörnyedt.

- Lewis Campost, a Scorpion védelmi rendszer és a légiaknás farokvédelmirendszer civil tervezőjét szintén megölték.

- Akkor ki az ördög vezeti azt a gépet? - kérdezte Thomas Preston, védelmi miniszter.

- Jelenleg a gép parancsnoka Bradley Elliott altábornagy, az Old Dog szülőatyja.

- Elliott? - bámult az elnök. - Hát ő meg hogy került a fedélzetre?

- Elliott tábornok jelen volt a támadás kezdeténél - jelentette Curtis. - Amikor Anderson ezredest megölték, felment a fedélzetre, és John Ormack alezredessel, a másodpilótával együtt kihozták a gépet a hangárból, és beindították.

Curtis a jegyzeteibe pillantott. - Elliott tábornok segédje, Harold Briggs jelentette, hogy a tábornok a jobb combján megsérült, a többiek sértetlenül megúszták a támadást. Azt is jelentette, a felszállás során az Old Dog is megsérült, a bal szárnyhegyből másfél méteres darab letört, és elvesztették a külső üzemanyagtartályt.

- Kapcsolatban állunk a géppel? - kérdezte az elnök.

- Igen, uram - válaszolta Curtis. - Egyelőre csak a cseppet sem biztonságos UHF-kapcsolattal. Induláskor nem volt a fedélzeten a titkos kóddokumentum. Jelenleg éppen azon fáradozunk, hogy utasítást kódoljunk a legénységnek, hogy állítsák be a műhold adó-vevőt a három-digit-cím kódra. Ha sikerül így kapcsolatba lépnünk velük, akkor továbbíthatunk utasításokat.

- Most hol vannak?

- Százhúsz mérföldre a Big Surtól, nagy magasságban keringenek, amennyire csak lehetséges, kitérnek az utasszállítók útjából. Elliott nyilvánvalóan el szeretné rejteni a gépét.

- Miért vannak még a levegőben - kérdezte Preston. - Tele van fegyverrel, teljesen átalakították, azonnal le kéne jönnie a földre.

- Úgy hiszem, Elliott tábornok fényes nappal nem talál biztonságos landolóhelyet. Nem akar feltűnést kelteni. A Dreamland kifutója használható

ugyan, de tele van kíváncsiskodókkal, hemzseg az újságíróktól.

- Van valami más leszállási lehetőség? - kérdezte az elnök.

- Számos lehetőség van - válaszolt Curtis. - Az Old Dognak még nyolc órára elegendő üzemanyag áll a rendelkezésére. Elsősorban a Red Flag gyakorlóterep - egyébként ez is szigorúan titkos hely - jöhet számításba, bár ez nem annyira biztonságos, mint Dreamland. Szóba jöhet még Seattle, Washington vagy Alaska.

Az elnök hátradőlt a székén. - Nem küldhetünk az Old Dognak utasítást, mert kihallgathatják, és így felfedezhetik a gépet. És közben két állig felfegyverzett bombázónk tart a Szovjetunió felé... Ha Elliott nincs veszélyben, akkor várhat estig, és akkor landoljon valami biztonságos helyen, ahol nem szúr szemet. Legjobb lenne, ha visszatérne Dreamlandbe, vagy Dél-Nevadába. - Az elnök becsukta a szemét, és a sajtófőnöknek folytatta. - Jack, van valami ötlete, hogy ezt minek kellene elnevezni?

- Terrorista támadásnak fogjuk nevezni; a terroristák megtámadtak egy használaton kívüli kísérleti telepet. A bázist katonai és civil szakemberek szerelték le, amikor egy terrorista csoport, akik valószínűleg Kadhafival állhattak kapcsolatban, megtámadták a telepet, mert azt hitték, még aktív, működik.

- Lehet, hogy soha nem fogjuk megtudni, honnan jöttek a támadók, és hogy sikerült átcsúszniuk az ellenőrzésen - mondta Curtis. - Annyit kiderítettünk, hogy amerikai felségjelű teherszállító gépen érkeztek, de a roncsból eddig még nem sokat sikerült kibányásznunk, úgy értem, nem tudjuk, ki volt a tulajdonos. A holttesteket a washingtoni DIA laborba szállítottuk fogászati és ujjlenyomat vizsgálatra, de akárki is szervezte ezt a támadást, nagyon ügyelt rá, hogy minden nyomot eltűntessen. A támadók között voltak fehérek és ázsiaiak, mindegyikük amerikai gyártmányú ruhában volt. Egyetlen kis nyomocska van, találtunk egy fémdarabot, ami szovjet gyártmányú páncélökölből származik, de ezen kívül az égvilágon semmi nem enged arra következtetni, hogy a bizonyításról ne is beszéljek, hogy az oroszok keze lenne a dologban.

- Ki más akarhatta volna megtámadni a bázist? - kérdezte Preston.

- Ugyanezt kérdeztem én is magamtól, miniszter úr, de mindeddig csak közvetett bizonyítékaink vannak az oroszok ellen ...

Az elnök félbeszakította. - Egyelőre maradjunk a terrorista történetnél, aztán ha kell, majd módosítjuk. - Újra a sajtófőnökhöz fordult. -Jack, ne felejtse el azokat a leveleket, amiket a családtagoknak kell küldeni. Amilyen gyorsan csak lehet, az asztalomon akarom látni őket.

- Fél óra, elnök úr - válaszolt Pledgeman és kisietett a szobából. Az elnök félig lehunyt szemmel folytatta. - Van más is, uraim? - Senki nem válaszolt.

- Az oroszok reagáltak?

- Nem, elnök úr - válaszolt Marshall Brent. - Talán arra várnak, hogy megvádoljuk őket. Hamarosan találkozom Karmarovval.

Az elnök Curtisre nézett. - A B-l-esek helyzete, tábornok?

- Halálpontosak, uram. Épp most értek Kanada fölé, ebben a pillanatban zajlik az üzemanyag feltöltés.

Az elnök egy pillanatra elgondolkodott. Curtis már biztosra vette, hogy az elnök elhalasztja a B-l-esek küldetését; végre megszólalt. - Az emeleten leszek, az irodámban. Minden fél órában helyzetjelentést kérek. Onnan figyelem az eseményeket.

- Igen, elnök úr.

- És hozza Elliottot, meg azt az... Old Dogot a földre. Amilyen jól csak tudják, rejtsék el a gépet. A kelleténél máris hárommal több gép repdes az égen.

- Az Old Dogot Seattle-be küldjük, uram - mondta Curtis, és elindult az ajtó

felé. - Van elegendő hely és megfelelő emberek, hogy leszereljék.

- Leszereljék? -kérdezte az elnök. A teremben mindenki megmerevedett. - Leszereljék? Mivel van felfegyverezve, tábornok?

- Uram, Elliott tábornok gépe, ha emlékszik, kísérleti repülőgép volt. A fedélzetén valószínűleg az Excaliburok fegyverzetének fele megtalálható. A levegő-levegő rakéták, a...

- De ugye nukleáris fegyver nincs a fedélzeten, tábornok úr -kérdezte a védelmi miniszter. - Senki nem adott felhatalmazást...

- Nem uram, nincsen - válaszolta gyorsan Curtis. - Elliott tábornok B-52-ese a Striker rakétákkal kísérletezett. Valószínű, egy ilyen van a fedélzeten.

- Akkor legyen benne halálbiztos, hogy a gépet azonnal lefegyverzik, amint földet ért - jelentette ki az elnök. - Nincs szükség több botrányra. Az elnök be sem várta Curtis elmormogott “igen, uram"-ját, kiviharzott a teremből, egyenesen a lifthez ment.

Curtis megvárta, amíg a többiek kimennek a szobából, aztán a Situation Room kommunikációs szobájához sietett, ahol a szakemberek már egy ideje azon szorgoskodtak, hogyan lehetne kapcsolatba kerülni az Old Doggal úgy, hogy erre a műholdas kommunikációs

rendszert, a satcomot használják fel. Ha Elliott megkapja a kódutasítást és betáplálja a fedélzeti számítógépbe, Curtis biztonságban beszélhet a legénységgel. De előbb azt kellett kitalálni, hogy juttassák el a kódot a legénységhez úgy, hogy közben maga a kód ne veszítse el titkosságát. Belépett a központba. - Nos? - kérdezte.

- Épp most vagyunk adásban, tábornok - válaszolta az ügyeletes. -A műholdas hálózat néhány percen belül megkapja, és addig közvetíti, amíg mi álljt nem parancsolunk.

- Jó. Azt tudja, ugye, hogy a legénységnek nincsen kódkulcsa, sem titkosírás táblázata...

- Igen uram, de erre nincs is szükségük. Egyenes adásban is el tudjuk rejteni a kulcsot, ha kell.

Curtis jóváhagyóan bólintott. - Van hír az Excaliburokról?

- Három perccel ezelőtt jelentkezett a két jómadár. Minden szabályosan zajlik, még nem fejezték be az üzemanyagfelvételt.

Curtis magához vette az Excalibur legénységének teljes jelentés dokumentációját és az aktatáskájába tette. Hangosabban sóhajtott, mint gondolta.

- Mindenről jelentést kérek. - Közben azon gondolkodott, vajon mi nem sikerül legközelebb.

- Genesis, itt a Los-Angeles-i központ.

Elliott tábornok letette a vizesdobozt - Dave Luger a lenti tartalék élelmiszertartóban találta - és megigazította a mikrofont. - Kezdje, Los Angeles.

- Megkaptuk a vészhelyzetre vonatkozó útirányukat - mondta az irányító. - A hívójelük Dog-Zero-One Fox. Szabad a kért út. Ismételje-Elliott Ormackra fintorgott. - Fura egy üzenet - mondta.

- Ismétlem központ, Dog-Zero-One Fox. Van még más üzenet, Los Angeles?

- Nincs, Zero-One - válaszolta az irányító. - A radarszolgálat átadja magukat az óceáni repülésirányításnak.

- Zero-One Fox, köszönöm. - Elliott felemelte az olajzöld dobozt, és ivott egy korty vizet, aztán kibámult a pilótafülke ablakán.

- Hát - mondta -, szabad az út, de merre? Hogyan? Meddig?

- Valahogy biztos megpróbálnak kapcsolatba lépni velünk - mondta Ormack. - Figyeljük az összes SAC parancsnokság frekvenciáját, a satcomot, az összes vészfrekvenciát, és az ultrarövid hullámú SAC Alpha figyelőt. Lehet, még ők sem tudják pontosan, mit tegyenek.

- Nos, én viszont tudom - jelentette ki Elliott, és megdörgölte fájón lüktető

combját. - Még ma este földre kell raknunk ezt a dögöt. Ha ők nem mondják meg hol, magunknak kell döntenünk. Tonapah, Indiana Springs; mindegy, valahova mennünk kell.

Beleszólt az interfonba. - Legénység, a központ jelentkezett, megadta az azonosító jelünket, Dog-Zero-One Fox.

- És mondtak valamit arról is, mit csináljunk? - érdeklődött McLanahan.

- Még nem - válaszolta Elliott. - Figyelje a kijelölt frekvenciákat. Hamarosan többet tudunk.

- Át tudná valaki venni a HF-et? - kérdezte Luger. - Ez az állandóság megőrjít.

- Átveszem - jelentkezett McLanahan. Átnyúlt és elvette a nagy magasságú

repülési térképet, erre írta Luger a HF, a magasferkvenciájú rádióüzeneteket. Az órájára pillantott. - Még három perc az Alpha jelentkezéséig. - Bekapcsolta az interfon hullámsávkeresőjét, HF-re állította és elfintorodott. A hangerő gombját csavargatta. - Már sajnálom, hogy váltakoztam. Háromtizenegy, ne feledd el. Itt a naplóm. Luger átnézte a pulton tornyosuló rádióüzeneteket, ezek az UHF SAC

parancsnokság frekvenciáján érkeztek. - Csak a szokásos rutin jelentések - állapította meg. - Mit keresünk, tulajdonképpen?

- Akármit - válaszolta McLanahan. -Egy kulcsot. Valami szokatlant.

- Nem mondhatnák egyszerűen, hogy hé fiúk, állítsátok az A-B-C-t a satcom-ra?

- Akkor mindenki, aki hallja az üzenetet, azonnal benyomja a számítógépébe. Oda a titkosság és biztonság.

- Jó, akkor azt, hogy Dog, landolj Tonopahban. Jaj, mindegy, tudom, ugyanaz az ok, amiért nem lehet. Felejtsük el.

- Okos kisfiú - mondta McLanahan. - Alpha bejött.

A HF-et kivéve az összes rádiókapcsolót lekattintotta, a fülhallgatóját szorosan a fülére nyomta, hogy jobban hallja a Légierők Főparancsnokságának vészjelentését. Az Alpha, a főparancsnokság magasfrekvenciájú adója az egész világon fogható jeleket adott le.

- Hogy állunk az üzemanyaggal, John? - kérdezte Elliott.

- Ha így haladunk tovább, még hét órára elegendő - válaszolta Ormack, aki a még otthon elkészített útvonal-tervezetet ellenőrizte. -Ha akarjuk, kétszer körberepülhetjük az országot.

- A fenekem annyit már nem bírna ki - közölte Elliott.

- És hogy van a lába?

- Még érzem - simított végig rajta Elliott.

Ormack a széke mögül elővette a repülési útvonallal kapcsolatos iratokat, kiemelte az Észak-Amerika mellékletet.

- Megvan a McClellan Global Command Control frekvenciája -mondta Elliottnak. - Hívom őket és bejelentem, elhagyjuk az ADIZ-t. - Beleszólt az interfonba. - Használja valaki a HF-et?

- A Muck épp most vesz egy adást - jelentette Luger. Átnézett McLanahanhoz, aki feszülten figyelte az állandóan ismétlődő adást, időnként ceruzája hegyével megnyomta az éppen vett állomás jelzőgombját.

- Szóljatok, ha befejezte - kérte Ormack - A jelenlegi helyzetünkkel ugye nincs semmi gond?

- Semmi, uram.

- Perceken belül újabb időadatokra lesz szükségem. Talán az ETA-ra is szükségem lesz, hogy meghatározhassak valamilyen fix pontot, amikor McClellannal beszélek.

- Kérésed parancs - válaszolta Luger, újra McLanahanra nézett, aki épp akkor állította vissza az interfon gombjait a normál állásba.

- Magáé a HF, ezredes-mondta Luger. - Nav, irány a szextánshoz. Hé, Muck, szükségem van a napocskára. Te vágysz erre a tisztességre; vagy rám hagyod?

- Volt valami különleges az adásokban, Dave? - kérdezte McLanahan.

- Semmi különös. Csak a szokásos betűk és számok. Semmi különleges utasítás. Persze nem tudjuk dekódolni az üzeneteket.

- Valami az üzenetekben ... Dave, nem említette azt a szót, hogy fox, vagy foxtrot?

- Mit? Ja a “F" fonetikus betűzésére gondolsz? - elgondolkodott. -Te, igazad van! Fox, nem foxtrot, hanem Fox. De ez ugyanaz, nem igaz?

- Talán igen, talán nem - válaszolta McLanahan. - Angelina, van valami újság?

Angelina obszcén mozdulattal intett a satcom printer billentyűzet felé; ezt használták a címzés-kódok számítógépbe való beviteléhez. -Az ujjaim már elzsibbadtak, annyit vertem a billentyűket, de semmi -válaszolta.

- Azt hiszem, itt van valami - mondta McLanahan. - A HF a “foxtrot" helyett a “fox"-ot használta az üzenetben. Ugyanazt a szót, mint abban a fura azonosítási jelben.

- Fox? Persze, miért ne? Már annyit próbálgattam, ezt is megpróbálhatom. - A fülkéjében Angelina beállította a satcom printert, beütötte F-O-X betűket a gépbe. - Semmi -jelentette.

- Próbáld meg fordítva - kérte McLanahan. - Itt rejtezik a megoldás kulcsa. Angelina beütötte a X-O-F betűket. A printer azonnal zümmögni kezdett - Sikerült! - kiáltotta.

- Óriási - állapította meg Elliott. - Amint lehet, azonnal olvassa le az üzenetet.

- Egyelőre csak a szokásos üzenettömeg, semmi hívójel, vagy ilyesmi - jelentette Angelina. - Mindenesetre leadok egy vettem, ismétlést kérek üzenetet. - Tizenöt perccel később megszólalt. -Üzenete van, tábornok úr.

- Rajta.

- Olvasom. “Keringjen a SHARK kereszteződésnél, Boeing Auxillary Elven a zéro-nyolc-száz órán Zulu. Fegyverek legyenek biztonságban a visszaszállításhoz. JCS. Ennyi. Megkaptam a műholdas navigáláshoz szükséges adatokat is. Egy perc és máris átadom a navigátornak

- Ez rendben lenne - mondta Elliott. - Hamarosan beton leszállópályára vihetjük ezt a dögöt - Ormackhoz fordult. - Jó volt újra az irányító műszereknél ülni, John. Csak azt sajnálom, hogy ilyen körülmények között került rá sor.

Elliott a pilótafülke ablakán keresztül bámulta, ahogy az Old Dog orra a napnak fordul. A fájdalom erősebben lüktetett a lábában, amikor az Oroszország felé tartó két Excalibur-ra gondolt.

A Jeges-tenger felett, Barrow-tól északra

- Szétkapcsolni, hét-hét.

A fedélzeti megfigyelő megrántotta az irányító rúd kallantyúját, és a KC-10es Extender utánpótló gép üzemanyagtömlőjének szelepe lepattant a tartályról; az üzemanyag fehér ködpáráját felkavarta az utánpótló gép alatti B-1B Excalibur szele. A fedélzeti megfigyelő az a személy, aki a rendkívül bonyolult üzemanyag-utánpótlást irányítja, meghúzta az irányítókart, és a tömlő gyorsan távolodott a panoráma ablaküveg alatti fekete tömegtől. Most egy másik gombot nyomott be, és a tömlő automatikusan behúzódott az átalakított McDonnell-Doug-lasDC-10-es farka alá.

- Egy-három, a szárnynál szabad - jelentette a B-l-es pilótája.

- Jobb szárnynál szabad, Egy-Három - válaszolta a vezető B-l-es.A B-l-es, amelyik épp most fejezte be a tankolást lelassított, lebillentette a jobb szárnyát, és eltűnt a KC-10-es fedélzeti megfigyelőjének szeme elől. Ahogy távolodott, az operátor megpillantotta az Excalibur szárnyára szerelt, fegyverekkel teli pilont.

- Légi utántöltés befejezve - rádiózta a segédpilótának a fedélzeti megfigyelő. - A fejhallgató mikrofonját elforgatta a szájától, és letörölte az arcáról a nyakába csöpögő izzadságot. A B-l-esek utántöltése soha nem volt könnyű feladat.

Ráadásul ez a két B-l-es más volt - nagyon más. A szokásos sötétszürke borító helyett tompa, fémes-fekete volt a színe. Még az Excalibur orrában elhelyezett fluoreszkáló irányjelző sem javított olyan sokat a helyzeten. A megfigyelő egyáltalán nem szívesen eresztette ki a szelepet erre a sötét, alaktalan valamire. Tudta, hogy csak hat lábnyit kell tévednie, és a szelep a bombázóradar-antenna burkolatát, vagy ami még rosszabb, magát az antennafelületet kapja telibe. Már tizenöt éve látta el feladatát, és hat láb végül is óriási terület, de mégis, az ördög nem alszik. Két gép, húsz méter távolságban, közel három-száznyolcvan mérföldes óránkénti sebességgel - hát itt könnyű elszúrni a dolgokat.

A másodpilóta most jelentette a két B-l-es pilótáinak, hogy mennyi üzemanyagot vettek fel. - Kelly, One-Two járat, összesen nyolcvanötezer kilót kaptatok, egyenlően elosztva. Szabadítsátok fel a taktikai frekvenciát. Szabad utat kérünk a jobb emelkedő fordulathoz.

A vezér B-l-es parancsnoka, Bruce Canady ezredes kinézett a bal oldali ablakon. - Látod a One-Three-t, Bili? - A másodpilóta a jobb oldali ablakon nézett ki. Ebben a pillanatban a második B-l-es a vezérgép jobb szárnyhegyétől körülbelül húsz lábnyira ujjhegy állásban volt, felvillantak pozíciófények és az összeütközés elleni irányfények.

- Megvan. Ujjhegy állásban.

- Utántöltő, szabad a pálya, emelkedhettek jobbra. Kösz az üzemanyagot.

- Utántöltő vette. Sok szerencsét, fiúk.

Candy figyelte, ahogy a KC-10-esek jobbra fordultak, és a B-l-esek felett eltűntek a távolban.

- Kelly járat, üzemanyag-utántöltés utáni ellenőrzés - rádiózta Candy.

- Kettő-jött a válasz.

- Ed, készen van az ellenőrző üzenet? - kérdezte Candy a védelmi rendszer irányítójától. A radarnavigátor épp befejezte a rejtjeles üzenet összeállítását, az a satcom-on keresztül értesítették a vezérkari főnököt, hogy az utolsó

betervezett üzemanyagfelvételt sikeresen végrehajtották, most már indulhatnak az ázsiai kontinensre.

-Mehet.

- Akkor küldjed. Megkaptuk a mindenórás “mehet" üzenetet?

- Az utolsó öt perce érkezett - válaszolta a navigátor. - Bármelyik percben megérkezhet az első, megerősítő üzenet.

Ebben a pillanatban a műholdas adás nyomtatója hangos kattogással életre kelt. A navigátor átírta a fonetikusan kódolt üzenetet a kódkönyvbe, aztán átadta a védelmi rendszer irányítójának, a DOS-nak. Együtt fejtették meg az üzenetet, utána a biztonság kedvéért még ellenőrizték is a megoldást.

- Kész van - mondta a navigátor. - Szabad az út, menjenek továbbá

következő ellenőrzési pontig. Egy órán belül megkaphatjuk a támadási parancsot.

- Megerősítve - jelentette a DOS.

Candy nem válaszolt, gyorsan ellenőrizte a műszereit. A kabinban csend honolt.

- Én még mindig arra fogadok, hogy visszahívnak minket - szólalt meg végre a másodpilóta.

- Én is ebben reménykedem - válaszolta Candy. Bekapcsolta a fedélzeti rádiót.

A két pilóta és a navigátor megkezdte a műszerek ellenőrzését; a védelmi rendszer operátora az elektromos ellenőrző műszereket nézte végig, közben a magas frekvenciájú rádióadásra figyelt. Az ellenőrző műszerek jóformán automatikusan végezték az önellenőrzést. Egyszerre a számítógép vezérlésű

vészjelző képernyőjének tetején egy “S jelent meg.

Az operátor észrevette a felvillanó jelet, de nem törődött vele - a jel eltűnt, és különben sem kísérte figyelmeztető bippelés. Talán légköri zavar, vagy valami szikra a másik B-1-esről. Folytatta az ellenőrzést. Néhány perccel később az “S" újra megjelent - most már gyors. magashangú vészbippelés kíséretében. A DOS eltette ellenőrzőlistáját, az automatákat az önellenőrzésről a várakozó állásba kapcsolta.

- Pilóta - szólt bele az interfonba. - Hol a másik gép?

A pilóták a második TFR csatorna ellenőrzésénél tartottak. - A szárnyunknál

- válaszolta ingerülten a másodpilóta. - Épp a TFR ellenőrzésnél tartunk. Nem várhatna...

A DOS rádióján megkereste a másik gépet.

- One-Three, add meg a helyzeted.

- Úton - jött a tömör válasz.

- Mögöttünk?

- Általában ezt jelenti az úton.

- Láttok minket? - A DOS hangja elárulta, mennyire izgatott. Habozott egy kicsit, aztán az előbb várakozásra kapcsolt adókat kihangosította. Most mindenki hallhatott mindenkit a két gép fedélzetén.

- Megerősítve - válaszolta a második B-l-es pilótája.

- Én is látom, Jeff - szólalt meg a második Excalibur DOS-ja -Valami van ott kint.

- Vettem - Candyt nem nagyon izgatta a dolog. A legközelebbi szárazföld, egy halom jégtábla, tizenkét óra irányban volt, vagy hatszáz mérföldre a két bombázótól.

- A jelzés egyre erősödik - jelentette a DOS. - Idegen radarhullámok érik a gépet.

- Mozog? Jeff, állítsd rá újra a műszereket, és... -

- A másik DOS is látja ezredes - jelentette a védelmi operátor. -Vagy ugyanazt a fényjátékot látjuk, vagy...

Ebben a pillanatban a számítógép is megerősítette a jelet, a vészjelző

képernyőjén az “S" egy denevérszárnyra emlékeztető jelre váltott, a közepén egy kör volt.

- Korai légifelderítő gép- jelentette a DOS. - Pont az orrunk előtt.

- Hogy mi?

- Nagyhatósugarú felderítőgép.

- De hát mi a fenét keres itt az Északi-sark felett? - kérdezte a segédpilóta. - Több ezer mérföldre vagyunk minden katonai bázistól.

- Bemért minket - jelentette a védelmi operátor. - Megtalált.

- Talán a mieink közül való - reménykedett a másodpilóta. - Nem lehet orosz. Még csak száz mérföldre vagyunk Barrowtól. Esetleg feléje kellene mennünk, megnézni...

- Egy túróst - Canady a középső ellenőrző műszerfalhoz nyúlt, kibekapcsolgatta a futó fényeket, ezzel jelezte a másik gép pilótájának, hogy jöjjön közelebb, még, egészen közel. A másodpilóta a jobb oldali ablakon figyelte az égboltot. Egy pillanattal később a második Excalibur bombázó

előbukkant a félhomályból, és Canady jobb szárnyához tartott. Annyira közel jött, hogy a másodpilóta szentül meg volt győződve róla, a szárnyhegyek összeérnek.

- A Kettes bejött -jelentette a másodpilóta. -Jeff, szerinted mind a két gépet észrevehette?

- Valószínűleg. A hatósugarától függ, de szerintem igen.

- Azok a nyomorultak megtaláltak minket. Itt, az isten háta mögött több ezer mérföldre, egyenesen egy felderítőgépbe rohanunk ... Mindegy, azért ne engedjük, hogy vizuálisan is azonosíthasson minket.

Canady jobbra húzta a kormánybotot, és kicsit gyorsított. A másodpilóta pedig ellenőrizte, a másik gép követi-e őket.

- Már számíthatott erre a fordulatra, mert velünk együtt mozdult -jelentette.

- A jelzés balról közeledik. - Canady teljés katonai sebességre gyorsított.

- Mach egyen vagyunk -jelentette a másodpilóta. - Szárny söprés-. Canady hátrahúzta a szárnykart, és az Excalibur hosszú, kecses szárnyai eltűntek a szemük elől, hátrahúzódtak annyira, hogy szinte hozzátapadtak a bombázó

sötét oldalához.

- Növeltük a köztünk lévő távolságot? - kérdezte Canady.

- Nem - válaszolta az operátor. - Szinte tolnak minket maguk előtt. Szorosan rajtunk vannak.

- Sebesség Mach egy - jelentette a másodpilóta. A gépen semmit nem lehetett érezni abból, amit a Mach-indikátor mutatott, azaz, hogy túllépték a hangsebesség határát. A másodpilóta az ablakból figyelte a másik gépet.

- Egy-három kicsit elmozdult, hogy kikerülje a rázkódást, de velünk van.

- A jelzés tíz órára mozdult - jelentette az operátor. - Kis előnyhöz jutottunk, de függőlegesen követ minket. Most már biztos, hogy szabad szemmel is lát minket.

- Mach egy pont öt.

- Ha eddig nem tudta, kik vagyunk, akkor most már biztos megtudhatja - jegyezte meg Canady.

- Egy-három még mindig velünk van.

- A jelzés már majdnem merőleges ránk.

Canady kinézett a pilótafülke ablakán. Tíz mérföldre balra egy hatalmas, fehér, teherszállítógéphez hasonló repülő közeledett. A törzséről hatalmas tányérantenna meredt felfelé.

- Látom. Tíz órán van - mondta Candy. - Hasonlít egy E-3 AWACS-ra. Lehet, hogy mégis a mienk?

- Nézd a farkát - szólt rá az operátor. - T-farok. vagy szabályos? -Canady előre hajolt, hogy jobban lásson.

- T-farok - állapította meg. - És .. kísérői vannak. A szárnyaknál. Két vadászgép,

- Orosz Mainstay felderítőgép - mondta reszelős hangon az operátor, - Olyan, mint egy C-141-es radarral a tetején, igazam van? A mi AWACS-unk orosz változata. Kettős feladatra alakították ki: felderítő és utántöltő.

- Ezt a kettős feladatát mindjárt a mi seggünkben fogja kipróbálni állapította meg Canady. - Nav, azonnal továbbítson üzenetet a satcom-on. Ne fáradjon a rejtjelezéssel. Mondja meg, hogy az oroszok egy AWACSszal, és két kísérő vadászgéppel mögöttünk vannak. Adja meg a helyzetünket, repülési adatainkat, és kérjen utasítást.

- Már elküldtem.

- Ezt nem fogjuk sokáig bírni, ezredes - szólt közbe a másodpilóta. - Nem lesz elegendő üzemanyagunk és nincs utasításunk, hogy a második hibavédelmi ponton átmenjünk. Ha újabb körbe kezdünk, ez a Mainstay a két kísérőjével elkap minket.

Canady kikapcsolta az oxigénmaszkját és idegesen a műszerfalra csapta. - Operátor, látod mögöttünk azokat a vadászgépeket?

- Nem. Csak az AWACS-ot látom - de a vadászoknak nem kell radar, hogy ránk másszanak. Ha az AWACS meglát minket, remekül ránk vezetheti a két vadászgépet, jobban mint maguk a pilóták.

- Nem tudod megzavarni az AWACS radarját?

- Talán.

- És ha lebuknánk alacsony repülési magasságra? Akkor is tud minket követni?

- A Maínstay remekül lát lefelé - mondta az operátor. - Talán lerázhatjuk, ha egyszerre zavarunk és nagyon gyorsan süllyedünk...

- És akkor mi van? - vágott közbe a másodpilóta. - Még mindig egy órányira vagyunk a landolási lehetőségtől, és nem kaptunk engedélyt, hogy átlépjük a második hiba-védelmi pontot. Ő pedig két vadászgéppel keres minket, amíg tele vannak üzemanyaggal. Nekünk meg nincs belőle elegendő.

- Pokolba az üzemanyaggal meg a hiba-védelmi ponttal - tőrt ki Canady. - Nem kockáztathatom meg hogy elkapjanak, vagy lelőjenek minket. Addig maradunk másfélszeres hangsebességen, amíg szárazföldet nem látunk, akkor lejjebb megyünk, és elbújunk a földi radarok hangzavarában.

- Vagy megtámadjuk a vadászgépeket és az AWACS-ot - mondta a radarnavigátor. Mindenki elhallgatott. A radaros megfogalmazta az elképzelhetetlent - hogy harcba keveredjenek az orosz vadászgépekkel. Az Excaliburok az első olyan amerikai stratégiai bombázók, amelyeket levegőlevegő rakétákkal szereltek fel - erre a támadásra senki nem számíthatott.

- Ha szükséges, hát megtesszük - jelentette ki Canady. - Operátor, készítsd elő a Scorpionokat.

Canady kinézett a bal oldali ablakon. A nap halvány fénye megvilágította a Candyval párhuzamosan repülő orosz gépet. A pilótafülkék ablakai közel voltak egymáshoz, tisztán ki lehetett venni az orosz pilótát és a hátsó ülésen a tüzért. Canady a MiG-31-es Foxhound farkán még a vörös csillagot is látta, nem beszélve a szárnyak alatt elhelyezett levegő-levegő rakétákról. Az Excalibur több mint ezer mérföld per órás sebességgel száguldott, de az orosz gép könnyedén tartotta az iramot; tökéletes oldalkötelékben repültek.

- Egy MIG-31-es - jelentette a másodpilóta. - Közvetlenül mellettünk. - Megfordult, és kinézeti a jobb oldali ablakon. - A másik az Egy-Három jobb szárnyánál van.

-Nav...

- Most küldöm - válaszolta a navigátor és már be is gépelte az újabb, nyílt vészhelyzet jelentést a műhold termináljába.

- Elkaptak minket - állapította meg halkan Canady. A legénység hallgatott. Sebezhető, kiszolgáltatott hallgatás. Nincs hova menekülni, nincs hova bújni. A védelmi álcázás, a fegyvereik, a terepkövető képességük, még a sebességük is használhatatlan.

- Sürgős üzenet a B-1-esektől, uram - rohant Jeff Hampton az ovális irodába. Kezében lobogtatta a hosszú, számítógép nyomtatta tekercset. Curtis kemény pillantására neki nyújtotta a papírt.

- Nos, tábornok - kérdezte ingerülten az elnök, és kortyolt a kávéjából.

- Az első üzenet kódolt, a sikeres üzemanyagfelvételt jelenti. A második megerősíti az első hiba-védelmi pont utasítást, amely szerint továbbhaladhatnak...

Az elnök egyszerre csak azt látta, hogy Curtis arcából kiszalad a szín. -Mi az?

- Hét perccel ezelőtt... uramisten, ... két újabb üzenet, szabadon adták le, nem is kódolták. Az első szerint a köteléket százhárom mérföldre északészakkeletre Point Barrowtól felfedezte egy szovjet Mainstay felderítő

repülőgép.

- Hogy mi vette őket észre?

- Egy orosz radarrepülő. - Curtis a sarkkört ábrázoló térképhez lépett. - Itt. A Mainstay egyébként a mi AWACS-unk koppintása. Többszáz mérföldet tud átpásztázni maga előtt, akár alacsony, akár nagy repülési magasságban, és képes a vadászgépek irányítására...

- Az oroszok ténylegesen látták a gépeinket?

- Igen - Curtis az utolsó üzenet olvasásába kezdett, hátranyúlt, és megkapaszkodott a szék támlájába.

- Nem tudom elhinni - mondta az elnök. - Tábornok, maga azt mondta nekem, hogy a világnak azon a táján egy darab orosz gép sem lehet.

- Elnök úr...

- Mi az, van még valami?

- Igen, uram, a ... - Curtis tábornok nem volt benne biztos, hogy képes lesz hangosan felolvasni. - Az Excaliburokat két MIG-31-es Foxhound vadászgép elfogta.

- Micsodaaaaa!!??

- ...nem sokkal azután, hogy észrevették őket, Curtis arca mészfehér volt. Az elnök hátracsúszott a bőrszékében.

- Támadtak azok a vadászgépek?

- Nem - Curtis az üzenetre pillantott. - A legutolsó jelentés szerint a vadászgépek árnyékként követik a bombázóinkat. A B-l-esek megpróbálták lerázni őket, de ez nem sikerült-Az utolsó jelentett sebesség másfél hangsebesség, egy egész öt tized Mach, és még mindig négyszáz mérföldre vannak a következő hibavédelmi ponttól. A vadászgépek kitartanak mellettük.

Az elnök az íróasztala fölé görnyedt. - Tábornok, hogy kerülhettek azok a vadászgépek olyan messze Ázsiától?

- A Mainstay üzemanyagtöltő gép is - válaszolta Curtis. - Ötezer mérföldön keresztül ellátja azt a két vadászgépet. - Szünetet tartott, aztán megfordult, és az elnök cseresznyefa asztalához lépett.

- Uram, valahol valami kiszivárgott. Először az Ice Fortress elleni támadás, aztán a Dreamland elleni, és most a B-l-esek. Hihetetlen gyorsan észrevették őket. Ez nem lehet véletlen...

- Szerintem sem, de most nem ez a gondom. Két bombázónk a Szovjetunió

felé tart és mellettük ott van két vadászgép, minden pillanatban készen arra, hogy szétlőjék őket.

- Uram, lenne egy...

- Vissza kell hívnunk a bombázókat. Azok a vadászgépek akármikor leszedhetik őket...

- Igen, uram, de ha ez lett volna a parancsuk, már megtették volna.

- Lehet, hogy moszkvai utasításra várnak.

- Lehetséges, de Canady és Komanski, a két parancsnok a legjobbak közül valók. Nem hagynák, hogy bármire is kényszerítsék őket. Az Excaliburokon Scorpion levegő-levegő rakéták vannak, nagyszerű zavarókészülékek, remek az álcázásuk, ráadásul épp olyan gyorsak, mint a MiG-31-esek.

- Curtis! - Az elnök hitetlenkedve csóválta a fejét. - Csak nem azt akarja mondani, hogy az Excaliburok lőjék le a két vadászgépet, és aztán menjenek tovább?

- Nem, uram, de nem kéne őket visszahívni.

- Az isten szerelmére, miért nem?

- Uram, a célunk még mindig változatlan, semlegesítenünk kell a lézertelepet...

- Anélkül, hogy háborút robbantanánk ki, ezt ne feledje!

- Igen uram. Ahogy megállapodtunk. Precíziós bombázás, semmi, vagy csak minimális mellékhatás. A B-1-eseket gyakorlatilag semlegesítették. Megléphetnek, de nincs elegendő üzemanyaguk, hogy folytassák az utat. Ráadásul a szovjet légvédelem már riadókészültségben van. Az oroszoknak semmi mást nem kell csinálniuk, mint egy egyenes vonalat húzni a bombázók jelenlegi helye és Kavaznya között, és máris nyomon követhetik a B-l-esek minden rezdülését.

- Tehát?

- Uram - Curtis egész közel hajolt az elnökhöz -, a készletünkben egyetlen olyan gép van, ami még az Excaliburoknál is jobban van felfegyverezve, még náluk is jobban tudná végrehajtani a feladatot: az Old Dog.

- Az Old ... a B-52-es kísérleti gépre gondol? Ami csaknem felrobbant Nevadában?

- Az Old Dog fedélzetén sokkal több védelmi fegyver van , erősebb, nagyobb a hatósugara, jobb az ellenőrző műszerekkel való felszereltsége, mint a B-1-eseken. A gép fedélzetén lévő legénység azokból áll, akik tervezték és kipróbálták a gépet. És velük van a légierők főparancsnokságának legkiválóbb bombázója.

- Curtis, erről szó sem lehet - válaszolta nyomatékosan az elnök. Fel-alá

sétált az irodában, aztán hirtelen szembefordult Curtisszel.

- Hogy úszhatná meg a B-52-es, amikor a B-1-eseket elkapták? Curtis mélyet lélegzett, hogy elrejtse izgalmát. Ezúttal nem akart hibázni. - Az Old Dog nem ezen az útvonalon haladna. - A térképhez ment, az elnök követte. - Az orosz légvédelem az északi részeket ellenőrzi, várja a további támadókat, valószínűleg egy egész csapatnyi bombázóra számítanak. Elliott tábornok viszont dél felől közeledne.

- Honnan tudhatná merre kell kerülnie, hogy ne vegyék észre?

- Uram, Elliott tábornok, aki most az Old Dog parancsnoka, hónapokig tanulmányozta a Kavaznya körzet és a Kamcsatka-félsziget védelmi rendszerét. Még nálam is sokkal jobban ismeri a terepet. Fogadni mernék, hogy megtalálja a radarok közötti ösvényt és át tud csúszni a megfigyelők hálóján, nem árulja el magát. Ha pedig a Kamcsatka-félsziget hegységei között jár, egy vadászszázad sem tudná megtalálni.

Az elnök a fejét rázta, és hátat fordított Curtisnak.

- Uram, az Old Dog már a levegőben van - emlékeztette Curtis. -Nincs repülési útvonala. Az oroszok akár azt is hihetik, hogy a támadás során megsemmisült; éppenséggel kiszivárogtathatjuk, hogy elvesztettük ezt a gépet. Könnyen át lehetne irányítani.

- És a sérülései?

- Ellenőrizni fogom a működését-mondta Curtis. - Elliott tábornoktól jelentést fogok kérni. Akár elfogadja a megbízatást, akár nem.

- Maga szerint Elliott nemet is mondana? Ismerem a tábornokot...

- Igaza van, de a legénység életét nem kockáztatná feleslegesen; ha nem lát esélyt a sikerre, nemet fog mondani.

Curtis nagy megdöbbenésére és megkönnyebbülésésre az elnök megszólalt. - Várjuk Elliott döntését.

- Igen, uram. - Curtis sarkonfordult, egy pillanatra megállt. - A biztonsági intézkedések kiszivárognak. Az Old Dogot ez épp olyan sebezhetővé teszi, mint a másik két bombázót tette. Valamit tenni kéne

-Mint például?

- Nos uram, arra gondoltam, hogy az Old Dog küldetéséről csak mi ketten tudjunk.

- Szó sem lehet róla - válaszolta az elnök. - Szükségem van a tanácsadóim véleményére, és biztos vagyok benne, hogy mindegyikük megbízható. A kormánynak nem mondunk el mindent, de teljesen nem is titkolhatjuk el az eseményeket.

- Rendben van, akkor lenne még egy javaslatom. Ha az Old Dog megkapja ezt a feladatot, hallás után kell játszania. Ebbe a rendszerbe nem lehet biztonságosan beépíteni a visszarendelő utasításokat. Arról nem is beszélve, hogy kiszivároghat a dolog, ha a legénységnek rádión kell az indítási parancsot kérnie.

- Ha jól értem amit mond, tábornok, maga azt várja tőlem, hogy itt és most, azonnal adjam ki a támadási parancsot, holott még folynak a tárgyalások? - Az elnök a fejét rázta.

- Uram, a kezdet kezdete óta láthatjuk, az oroszok nem hajlandók az érdemi tárgyalásra. Hamis ígéretekkel az asztal mellett tartottak minket, hogy zavartalanul hajthassák végre titkos tervüket. A Midgetmant, a Törpicseket és az Ice Fortress-t akkor vesztettük el, amikor ezek az állítólagos tárgyalások folytak. Már bebizonyították, semmi mást nem akarnak, csak időt nyerni. Ezek csak névleges tárgyalások.

Hosszú szünet. Az elnök Curtis szavain töprengett. - Van abban igazság, amit mondott. És a történelmet is ismerem... Roosevelt elnök annak idején arra gondolt, hogy Cordell Hullnak sikerül megállapodnia a japánokkal, és közben történt Pearl Harbor. Alábecsülte a ravaszságukat. Úgy látszik én is ebbe a hibába estem, ugyanazon okból. Annyira vágytunk a megoldásra, hogy közben nem figyeltünk a valóságra...

Néhány pillanatig csak az elnök asztalán ketyegő órát és az ablak előtt sivító

szél hangját lehetett hallani.Rendben van, tábornok ... Kérdezze meg Elliotttól, vállalja-e a feladatot. Ha igen, akkor nincs visszaút...

McLanahan és Luger a lenti védelmi fülkében szunyókáltak, amikor Elliott bekapcsolta a fedélzeti rádiót. - Legénység, figyelem. A vezérkari főnöktől kaptunk utasítást. Ezért kértem az előbb, hogy ellenőrizzék a műszereket. Most újabb ellenőrzés következik, az emberekre lennék kíváncsi. Bizonyára még nem felejtették el, amit ma reggel arról a két B-l-es bombázóról mondtam. Nos úgy látszik, észrevették őket Point Barrowtól északra; pontosabban elfogták a gépeket, mintegy tizenöt perccel ezelőtt.

- Elfogták? - kérdezte Ormack.

- Az oroszok valahonnan megtudták, merről merre tartanak a gépek. Egy Mainstay radargép várta őket, két MIG-31-es vadászgép kíséretében. A B-lesek nem tudnak elmenekülni.

- Le ... lelőtték a B-1-eseket? - kérdezte Wendy.

- Nem, de a vadászgépek rájuk tapadtak. Azt az utasítást kapták, hogy azonnal repüljenek a csukcsi tengernél lévő hibavédelmi pontra, ez még kívül esik a szovjet légtéren. Feltételezhető, hogy a MIG-ek odakísérik őket.

- De miért folytatják a B-l-esek? - kérdezte Luger.

- Hát nem érted? Azt akarják, hogy mi fejezzük be a feladatot -mondta McLanahan.

- Hogy az ördögbe csinálhatnánk meg mi azt, ami a B-1-eseknek sem sikerült?

Elliott átvette a szót. - Nagyon kockázatos átmenni a korai felderítőrendszer radarhálózatán, ezt elismerem. Szükségem van az ötleteikre. emberek. A bal szárnyunk megsérült, de a védelmi rendszereink épek, működőképesek. Nincsenek megfelelő katonai térképeink, de a fedélzeten van általános repülési térkép, valamint nagy szerencsénkre a Kavaznya terület domborzati térképe. Az üzemanyag-utánpótlást megoldják, és vadászgépek fognak fedezni bennünket.

Elliott csak reménykedni tudott, hogy a legénysége belemegy... az ő

legénysége? Hiszen csak azóta az övé, hogy néhány órával ezelőtt majdnem együtt pusztultak a hangárban.

- Csak abban az esetben folytatom, ha mindenki támogat - folytatta. - Tudom, egyikük sem gondolt arra hogy tényleges, valódi bevetésben fognak résztvenni, arra még kevésbé számíthattak, hogy ez a Szovjetunió felett következik be. Csak néhányszor repültünk együtt, én nem is voltam a legénység tagja. John és én vagyunk az egyetlenek, akik valódi csatában vettünk részt. Ha nem tudunk mindenben százszázalékos egyezségre jutni, landolunk Seattle-ben, és annyi. De vegyék figyelembe a helyzetet. Az oroszok továbbra is használják a lézerfegyvert, hiábavaló minden diplomáciai erőfeszítésünk. A szó szoros értelmében tönkretették a Csendesóceán és az Északi-sark feletti, ballisztikus rakétaindítást jelző védelmi berendezéseinket. Ha támadást indítanának, csak néhány percünk maradna a rakétafejek becsapódása előtt. Az a véleményem, ha a B-1-eseknek nem sikerül végrehajtani a feladatot, márpedig sajnos ez történt, akkor a következő lépésünk nem lehet más, mint megtámadni Kavaznyát vagy légi úton, vagy a tenger felől, vagy be kell vetnünk az interkontinentális rakétákat. A lézertelep nagy valószínűséggel meg tudná magát védeni, viszont a repülőgépek látványa, vagy az interkontinentális rakéták arra késztethetnének egyeseket, hogy egy még nagyobb gombot nyomjanak meg, és kitörne a termonukleáris világháború. - Lehet, hogy ez túl kemény volt?

De a fenébe is, hiszen valódi lehetőségről beszélt. Elmondta az elmondhatatlant... - Őszintén hiszem, hogy ez a legénység, és ez a gép az egyetlen lehetséges válasz. Véleményem szerint minden esélyünk megvan, hogy az orosz radarok ne vegyenek észre bennünket, kikerülhetjük a légvédelmüket, semlegesíthetjük a lézertelepet, és vissza is juthatunk. Életében nem beszélt még ilyen hosszan. Az élesen lüktető fájdalom, amely valamelyest csitult az elmúlt órákban, most újra elővette.

- Ha benne vannak, mondják meg. Ha bizonytalanok, azt is nyugodtan közölhetik. Ha nem tartunk össze, ha nincs tökéletes egyetértés, biztos kudarcra vagyunk ítélve.

Tíz perccel később Elliott kimerülten dőlt hátra a székén. A jobb sarkát már nem érezte, a lüktető fájdalom a térdébe költözött. Újra eszébe jutottak Curtis szavai. Az oroszok lépéselőnyben vannak. Curtis nyilvánvalóan attól tartott, az oroszok kiszagolják az Old Dogot is. Nos, ez nem történhet meg. A bizonytalanság túl sokáig tartott. Seattle vagy egy másik hely, egyre megy, itt is biztonságosan földre tehetik ezt a gépet.

- Seattle partvonal a láthatáron - szólalt meg McLanahan, mikor a radarképernyőn megjelent a kétszáz mérföldes terepszakasz. - Egy óra, egyszáz mérföld.

Döntésük óta ez volt az első hangos sző. Elliott Ormackhoz fordult.

- Kérjen engedélyt a Seattle központtól, John. Wendy, nézze meg, nem lehet-e a Boeing Field-et HF-re emelni. Kérjen landolási engedélyt.

- Seattle központ, Dog Zero-One Fox a kettő-ötezren veletek van. A seattlei távolkörzeti irányítóközpont ellenőrizte a radarképet. Előzőleg a McClellan légitámaszpont irányítótornya már értesítette, hogy a Dog Zero-One Fox az ő szektorába fog érkezni. És íme megjelent, - pontosan ott, ahol a McClellan jósolta.

- Dog Zero-One Fox, jó estét, radarkapcsolat kétezer-ötszáz lábnál. Korábban a Seattle központ már továbbított egy Mode 3 “Squawk" azonosítási kódot McClellannak, hogy megkapja az IFF-re a választ. Az IFF

rendszer, az Identification Friend or Foe azt a célt szolgálja, hogy a térségbe berepülő gépről kiderítsék barát, vagy ellenség. A rendszer továbbítja a négy digites kódot az irányító számítógépébe, az pedig a repülőgép radarpontja mellé kiírja a gép adatait, a hívójelet, magasságot, sebességet, és a számítógépes azonosítószámot. A seattle-i irányító ellenőrizte a McClellan által megjelölt térséget, azt a terepet, ahonnan az új repülő várhatóan érkezik; az adatok a százötven mérföldet befogó radar képernyőjének legszélén jelentek meg, hogy ne zavarják a gép útjának megfigyelését.

- Dog Zero-One Fox, megerősítem, célállomás a Seattle, Boeing Field.

- Vettem, értettem, Seattle. A tízmérföldes körzetben észlelési segítséget kérünk, segédpályás leszállásra készülünk, Boeinget már értesítettük. Ez meglehetősen fura kérés volt, de az irányító már tudott róla. Előfordult, hogy kísérleti vagy titkos repülőgépek el akarták kerülni a feltűnést, és nem a központi leszállópályára érkeztek, hanem a seattle-i repülőtér valamelyik oldalsó, a forgalom fő áramából kieső pályáján landoltak. Ilyenkor nem szoktak előre megkérni egy bizonyos leszálló-sávot, csak az utolsó

pillanatban döntöttek. Ez azt jelentette, hogy a leszállást irányító tisztnek hatalmas légiterületet kellett szabaddá tennie. Ez bizony nagyon megnehezítette az amúgy is túlzsúfolt Seattle-Vancuver-Portland területen a légiforgalom irányítását. Szerencsére a napnak ebben a szakaszában nem volt túl nagy a forgalom. Ezt a kiváltságot nemcsak a katonai repülők kérhették, gyakran előfordult, hogy magángépek, titokzatos szállítmányaik védelmében ezt a leszállási módot választották. Legalább annyira védték legújabb fejlesztésük eredményeit, mint a hadsereg.

- Tudok róla, Zero-One Fox - válaszolta a légiforgalmi irányító. Továbbítom a... Az irányító valami olyasmit látott, amitől torkán akadt a szó: az irányjel 77.00-ra váltott, vészjelzés! A gép adatait azonnal villogó keret fogta körbe, és a képernyőn felvillant az “EMERG" kiírás.

Az új gép! A Dog Zero-One Fox.

- Mayday, mayday! Seattle központ. Dog Zero-One Fox!

- Dog Zero-One Fox, vettem a vészjelzést. - Az irányító jelzett a műszakfelügyelőnek, aki máris hozzá rohant és bekapcsolta a fejhallgatóját,

- Watt műszakfelügyelő a hetes kapcsolón, ID szám S-egy-egy-há-rom-egy, idő kettő-három-egy-hét, helyi idő szerint - erre az azonosításra a folyamatosan működő magnószalag miatt volt szükség, tudniillik mindent, ami az irányítással kapcsolatban elhangzik rögzítenek, hogyha szükséges, például légiszerencsétlenség esetén, vissza lehessen játszani a vizsgálatok során.

- Dog Zero-One Fox repülés közbeni vészhelyzetet jelent - érkezett a gyors adás. A hang, feltehetően a pilóta hangja, azé aki Seattle-t hívta, szinte teljesen elveszett a háttérből behallatszó viharos dübörgésben.

- Mintha víz hangja lenne, vízesésé - morogta az irányító.

- Megszűntette a nyomást, Ed - magyarázta a műszakellenőr. - A szelet hallod. Nagy huzat lehet. Ha tényleg csak nyomáscsökkenés, akkor a hang meg fog szűnni. Ha az üvegfallal van baj, akkor nem... A műszakfelügyelő átkapcsolt a központi mikrofonra. - Itt Watt, minden irányítónak. Szabad utat kérek a kettő-hat kettő körtől a három-kettő-zéró

körig, tíz percen belül kényszerleszállás. Boeing, McChord, Bowerman és Portland, figyeljetek, ismeretlen gép kényszerleszállására számítsatok. McChord és parti őrség, keresés-mentés. A gép pillanatnyilag a kettő-nyolckettő radiálfoknál jön Hoquiamból, egyszázharminc tengeri mérföldön, repülési szint kettő-öt zero, sebesség négy-húsz csomó. Közben az első irányító a magasságértékeket figyelte, melyek csökkentek. - Zero-One Fox, nem tudjátok tartani a magasságot?.

A háttérrobajon keresztül áttört a pilóta hangja. - Seattle, tízezer láb alá

süllyedtünk ... nincs nyomás ... a fedélzeten tűz ütött ki ... vészhelyzet. Vészhelyzet! Mayday! Mayday!

- Értettük, Zero-One Fox. Szabad a terep. Ha tudtok, forduljatok balra, irány kettő-nyolc-zéró, kényszerleszállás a Boeing fielden, maradjatok tízezer lábnál.

Semmi válasz. A magasság csak zuhant, egyre gyorsabban, és gyorsabban...

- Húszezer... tizennyolcezer... tizenöt... Andy, egyre gyorsabban süllyednek

...tízezezer alá mentek. - Beleszólt a rádióba. - Dog Zero-One Fox, emelkedj, és maradj tízezer láb magasságban. Visszajelzést kérek. Jelentkezz!

Csak a szél süvített a mikrofonból, minden lehetséges választ elmosott.

- Nyolcezer alá süllyedtek ... kicsit lassul a süllyedés, de nem állt meg ... ötezren vannak ... alacsony repülési magassági figyelmeztetés! - Újra a mikrofonba. - Dog Zero-One Fox, emelkedj. Feljebb, feljebb'. Ha forogtok, kapcsoljatok irányításra. Válaszolj!

- A célpontot elvesztettük -jelentette a műszakellenőr, - Itt Watt, a hetes irányítóból, helyi idő kettő-három-kettő-nulla, Seattle légiforgalmi irányítótorony. A Dog Zero-One Fox nincs a radarképernyőn. A pilóta utolsó jelentésében azt mondta, hogy tízezer lábra süllyedt, fedélzeti meghibásodás, tűz, és nyomáscsökkenés. Kettő-őt-nulla repülési magasságról percenként tizenötezer lábat süllyedtek, lelassultak percenként tízezer lábra, de a gép nem nyerte vissza a magasságát. Pillanatnyilag sem elsődleges, sem másodlagos jelzéseket nem kapunk. A repülési adatokat nem látjuk. Hatvan tengeri mérföldes körzetben nem észleltek repülőgépet. Egyelőre nem kaptunk más lokátoroktól vészjelző adást. Parti őrség, és a légierők kutató-mentő csapatait beindítottuk.

Washington, USA

Néhány perccel később, még mindig az ovális irodában az elnök és Wílbur Curtis tábornok megkapták az üzenetet Jeff Hamptontól, hogy a radaron nem észlelik a Dog Zero-One Fox-ot, a gép súlyos vészhelyzetbe került, és két perc alatt huszonötezer láb magasságból az óceánba zuhant. Az elnök megpróbált uralkodni bal keze reszketésén, amikor letette a kagylót. Curtisra nézett. - A Dog Zero-One Fox eltűnt, feltételezhető, hogy a nyugati parttól százharminc mérföldre a tengerbe zuhant. Curtis nem mondott semmit. Nyilvánvalóan sokkos állapotban van, állapította meg az elnök.

- Mennyi ideig maradhatnak az Excaliburok a pályán, tábornok? Curtis az órájára nézett, gyors számítást végzett, - Hat órán belül el kell indulniuk, hogy az üzemanyag a szükséges biztonsági tartalékkal együtt kitartson Eielsonig. A szállítórepülőt az első tankolási helyre küldjük, hogy legyen még tartalék üzemanyaguk, de így is csak hat órát bírnak ki.

- Utasítsa őket, hogy öt órán belül hagyják el a pályát - mondta az elnök. - Semmi értelme, hogy ott tartsuk őket. Abszolút tehetetlenek, célbalövést gyakorolnának rajtuk, ha bármivel is próbálkoznak, de legalább még néhány órát idegesítsék az oroszokat, hadd féljenek, hogy mégis besurranunk a hátsó

kapun. Talán még be is csaphatjuk őket és azt hiszik, hogy sokkal több üzemanyaguk van, mint eredetileg gondolták. Talán hajlandók lesznek valódi tárgyalásokra ... -fejezte be színtelen hangon. És ki hibáztathatta volna ezért. Még mindig az Old Dog járt az eszében. Ez a gép is kudarcot vallott, az a legénység is eltűnt, mindörökre.

Megpördült a székén, kibámult a szürke, hideg, hólepte utcára, de tágranyílt szeme nem látott semmit.

Az Old Dog fedélzetén

Dave Luger a képernyőjén ellenőrizte a központi számítógép óráját. Kísérteties, gondolta. Csak nézi, hogy a gép minden munkát elvégez helyette. Hatalmas videojátékot játszik egy B-52-es fedélzetén, valahol a Csendes-óceán északi vizei felett.

Pontosabban nem valahol. A bekapcsolt GPS segítségével kétszáz méter pontossággal tudta meghatározni pillanatnyi helyzetüket, és a GPS a másodperc századrésze alatt adta meg ezeket az adatokat. Luger befogta az orrát és nagyot fújt, hogy elmúljon a kellemetlen kattogás a fülében; nyomásnövekedés, gondolta, attól ahogy eljátszottuk hajmeresztő

“eltűnésünket". Szegény seattle-i központi radarellenőrzés. - Tábornok?

- Ki vele, Dave - mondta Elliott.

- Tizenöt perc a döntésig. - Luger gyorsan a videoképernyőre hívta az üzemanyag adatokat. - Tábornok, pontosan az ön által meghatározott üzemanyag-görbén vagyunk.

- Megerősítem - jelentette Ormack. - Tehát nincs üzemanyagszivárgás? - kérdezte Wendy. - Nincs - válaszolta Ormack. - Legalább jó hírekkel is szolgálhatok. - Akkor itt az ideje, hogy végre megemlítsem a rossz híreket is

-mondta Elliott. - A következők várnak ránk. Patrick és Dave véleménye, no meg a tizenkét navigáló műhold belénk táplált információi szerint tizenöt mérföldre vagyunk a legfontosabb döntési ponttól. Körülbelül tizenhétezer kiló üzemanyagunk van. Hála a sikítozó, irányító rémisztő lezuhanásunknak, meg annak az egy egész órának, amit az óceán fölött köröztünk alig ötszáz lábnyira a haboktól, hamarosan kifogyunk az üzemanyagból. A döntési ponttól Elmendorf-ba, a repülőtérre mehetünk, ahol nagyjából hét-nyolcezer kiló üzemanyagot vehetünk magunkhoz. A hagyományos B-52-esek esetében ez landoláshoz minimálisan szükséges üzemanyagmennyiség. A mi kis szörnyünkkel átrepülhetünk Elmendorf felett, és kedvező széljárással, meg egy adag szerencsével eljuthatunk Fairbanksba, az Eielson Bázisra, és még marad vagy ezerötszáz kilónk. Ez a szám roppant fontos, ugyanis ez a mi üzemanyag mérési pontosságunk határa. Eielsonban aztán még háromezerhez juthatunk...

- Vagy semennyihez - jegyezte meg Angelina.

- Pontosan. Viszont azon a repülőtéren két olyan leszállópálya is van, amit ránk méreteztek.

- Van más lehetőség is?-kérdezte McLanahan.

- Igen Patrick, van. Mehetünk tovább, folytathatjuk az utazást. Az egyetlen többé-kevésbé használható reptér Aleutiansban a Shemya. Shemya felett körülbelül kétezerötszáz kiló üzemanyagtartalékunk lenne.

- Kétezerötszáz! Veszélyesen hangzik. Van valami...

- A közelben vannak még repülőterek - válaszolta Elliott, aki kitalálta, mit akar kérdezni a lány. - Mindegyik rövidebb és keskenyebb, mint a shemya-i, de biztos le tudnánk szállni. Azért említem ezt a lehetőséget, mert Shemya-n két hasznos dolog van: egy viszonylag elkülönített leszállópálya és üzemanyag. Az elkülönítésre nagy szükségünk van, ha ezt a gépet és a küldetésünket titokban akarjuk tartani. A következő

döntés előtt állunk: Elmendorfba megyünk, ahol semmilyen bonyodalommal nem kell számolnunk, viszont ezzel befejeztük az utazást, vagy Shemya-ba, ahol messze nem olyan kedvezőek a feltételek, viszont nagy valószínűséggel folytathatjuk az utunkat.

- Nem látom, hol itt a választási lehetőség, tábornok - szólalt meg Ormack. - Ezt már egyszer megbeszéltük...

Elliott néma biccentéssel mondott köszönetet Ormacknak. Aztán a legénységhez szólt. - Azt hiszem, csak azért vázoltam mindezt, hogy még egy utolsó lehetőséget adjak, hogyha akarnak, kiléphessenek a játékból, még egy leszállási lehetőséget...

- Már megadtuk a válaszunkat, tábornok - mondta Wendy.

- Tudom és köszönöm. De közben volt néhány órájuk, hogy töprengjenek és épp ezért, még egyszer felteszem a kérdést.

- Nekem egész más jellegű kérdésem lenne, tábornok - mondta McLanahan.

- Hogy van a lába? Ezt a feladatot csak akkor hajthatjuk végre, ha mindenki százszázalékos erőbedobással dolgozik. Ezt maga mondta. Maga százszázalékos, tábornok?

- Persze, hogy az vagyok - Elliott Ormackra nézett, aki a tábornok lábát vizsgálgatta.

- Nincs semmi baj, John, elboldogulok vele.

- Van abban valami, amit McLanahan mond. ön azért aggódik, hogy nincs meg bennünk a szükséges elkötelezettség - de magának, tábornok, magának megvan a szükséges képessége?

Elliott hallgatott egy kicsit, aztán bekapcsolta az interfont. - Nem tagadom, a lábam pokolian fáj. De ha azt gondoltam volna, hogy ezt a dögöt nem tudom elvinni Kavaznyáig, meg vissza, nos, akkor ezt még Seattle-nél megmondtam volna.

Csönd. Aztán megszólalt McLanahan. - Rendben, tábornok. Nekem megfelel a válasz.

- Nekem is - mondta Angelina.

- Nekem is - tette hozzá Luger.

A teljes legénység egyetértéséről biztosította a tábornokot.

- Akkor minden rendben - mondta Elliott. - Ha valakinek van valami brilliáns ötlete, hogyan juthatunk elég üzemanyaghoz, hogy eleget tehessünk a küldetésünknek, ne szégyellje magát.

- Nekem lenne ötletem, tábornok - jelentkezett McLanahan. - De attól tartok sok szempontból szabálytalan.

- Ha valamikor meg kell szegni a szabályokat, akkor azt hiszem, ez az a pillanat, Patrick. Halljuk.

- Hát akkor mostantól Jean Lafitte tábornok lesz a neve - mondta McLanahan. - Szóval arra gondoltam ...

Elliott magasferkvenciájú adásvételre kapcsolta a rádióját, vett egy mély lélegzetet, és: - Skybird, Skybird, itt Genesis Quebecen. Vészhelyzet. Vége. Shemya kis szigetén, a rangidős ügyeletes irányítótiszt kis híján kilöttyentette a kávéját, amikor a hangszóró megszólalt. Magas frekvenciájú

hívás, pláne vészhívás igazán ritkán hallatszott errefelé, az Amerikai Egyesült Államok legészakibb csúcsán. Előkapott egy ceruzát és sebesen jegyzetelt az asztalt borító üveglapra.

A rádióját magasfrekvenciára állította és bekapcsolta a mikrofont. -Skybird HF-en, itt Icepack, Quebecken. Betűzze a hívójelét és folytassa az adást.

- Elkaptuk - mondta Elliott az interfonba. Aztán a HF rádióba beszélt. - Vettelek, Icepack. Betűzöm: golf, echo, november, echo, sierra, india, sierra, SAC különleges egység. Egy-nyolc-zero mérföldre kelet-dél-kelet irányban vagyunk az állomástól. Vészhelyzetben, két motorunk kigyulladt és tűz van a legénységi kabinban. Súlyos üzemanyagszivárgás. Azonnali riadókészültséget, üzemanyag utánpótlást kérünk, és gépjavítást Shemyán. Az ügyeletes idegesen vezette be a kéréseket a munkanaplóba. Kinyitotta a titkos hívójeleket tartalmazó könyvet.

- Stimmel - szólt a társának. - Különleges csapat Edwardsból.

- És mi a fenét csinálnak ott fenn? - kérdezte fiatalabb munkatársa.

- Hívom a parancsnokot. - Ellenőrizte a számítógépes időjárás előrejelzést, aztán a rádiójához fordult.

- Értettem a kérést, Genesis - válaszolta az irányító. - Shemya ismerteti a marginális adatokat. El tud térni Anchorage irányába? Ismétlem, el tud térni Anchorage irányába?

- Negatív, negatív - válaszolta Elliott. - Pillanatnyilag egy-öt percnyi üzemanyagunk van. Nincs navigációs műszer. Csak mágneses műszerek. Jelenlegi helyzetünket csak megbecsülni tudjuk.

- Értettem, Genesis - válaszolta a fiatalabb irányító, és társára nézett.

- A főnök van a vonalban, uram. Az irányító megmarkolta a kagylót.

- Sands ezredes.

- Falls őrnagy az irányító poszton, uram. Beérkező repülő vészhelyzetben légi üzemanyag utántöltést kér.

- Milyen messze van?

- Százhetven mérföldre becsüli, uram. Azt mondja, hogy csak tizenöt percre elegendő üzemanyaggal rendelkezik.

- A pokolba is, ha azonnal indítunk, akkor sem biztos, hogy idejében odaérünk. Kik azok?

- Fura hívójelet használnak, uram - mondta Falls. - Genesis. Különleges csapatjel, Edwardsból.

Sands csendesen káromkodott. Különleges csapat. Kísérleti, vagy szigorúan titkos feladattal. De éppen Edwardsból? - Milyen állapotban van a kifutópálya?

- Csúszós, mint a bagolyszar, uram. A középvonaltól jobbra és balra tizenöt méterig, két mérföld hosszon, lekapartuk a jeget.

- Hol van most ez a kétségbeesett madár?

- A zöldben, uram - válaszolta Falls és a helyettesére pillantott, aki kezével letakarta a telefont.

- Épp a legénységgel beszélek, uram.

- Jól van, mindjárt átveszem - válaszolta Falls, és újra füléhez emelte a kagylót. - Uram?

- Azonosíttassa ezt a Genesist - mondta Sands. - Máris indulok. Falls kinyitotta a kommunikációs kódjelzéseket tartalmazó könyvet, ellenőrizte a napot és órát, majd bekapcsolta a rádióját. - Genesis, itt az Icepack irányító. Azonosítást kérek, Alpha Echo.

Elliott Ormackhoz fordult. - Azt akarják, hogy azonosítsam magunkat

- Egyetlen titkos dokumentum sincs nálunk.

- Nem tehetem, Icepack - válaszolta Elliott gyorsan. Falls keserves grimaszt vágott. Mi a fene történik itt?

- Genesis, nem tudunk riadókészültséget elrendelni, csak akkor, ha azonosítja magát.

- Icepack, itt a Genesis rangidős tisztje - kapcsolt a magasfrekvenciájú adóra Elliott. - A rádióink súlyosan megsérültek. A kommunikációs rendszerünk nem működik. A legénység fele sérült vagy halott. Nem tudjuk azonosítani magunkat. Nincsenek meg az azonosító kódjaink.

Néhány pillanattal később Sands ezredes kihámozta pufók, íróasztalhoz szokott testét a sarki télikabátjából, a parkéból. - Mi a helyzet?

- Azt mondja uram, nem képes azonosítani magát - válaszolta Falls. - A legénységi és a kommunikációs részleg kigyulladt. Sebesültek is vannak. Úgy vettem ki, hogy a rangidős tiszt vezeti a gépet.

- Rangidős tiszt? Kommunikációs részleg? Ez úgy hangzik, mintha egy AWACS vagy EC-135-ös lenne. És Edwards a hívójele? Sands felemelte a mikrofont.

- Genesis, itt Icepack. Vége.

- Folytasd Icepack. Sürgősen üzemanyagra van szükségünk. Sands elgondolkodott. - Ismerem ezt a hangot. De honnan? -

bekapcsolta a mikrofonját. - Genesis, adja meg a gép típusát, és a fedélzeten tartózkodók számát.

- Képtelenség, Icepack.

- A kurva anyád - mondta Sands félhangosan. - Mi van itt? A fenébe... ez a hang -. Erősen töprengett. -Lépjen azonnal kapcsolatba az Anchorage központtal. Derítse ki, honnan jön ez a pasas.

- Már megtörtént, ezredes. Semmi adat. Még radarkapcsolatba sem kerültek vele. Mostanáig nem lépett be az ADIZ övezetbe.

- Akkor basszák meg - nyögte Sands. - Ez nekem bűzlik. Várható

mostanában légvédelmi ellenőrzés? - Falls a fejét rázta. Sands fintorgott, és újra a mikrofonért nyúlt. - Genesis, riadókészültséget csak a gép azonosítása után rendelhetek el. Máskülönben visszaúszhattok

Elliott elgondolkodva hallgatott, nem is igen figyelt Ormackra, aki

rosszkedvűen morogta. - Most mit csináljunk? Csak...

- Sands! - tört elő a tábornokból. - Hát persze. Eddie Sands. Az a szerencsétlen anyaszomorító. Idenyomták Shemyába. - Elliott bekapcsolta a mikrofont. - Nem tudjuk magunkat azonosítani ... te tetves kukac. Sands olyan sápadt lett, mintha kísértettel találkozott volna. Lassan a szájához húzta a mikrofont.

Falls úgy bámult rá, mint akit váratlanul képen vágtak. Sands mérgesen lenyomta a mikrofon gombját. - Mondd még egyszer Genesis.

- Jól hallottad, te nyálkás féreg - válaszolta Elliott. - Nem tudjuk azonosítani magunkat.

Falls legnagyobb megdöbbenésére a parancsnok szája szélén mintha egy kis mosoly bujkált volna. Álmodom, gondolta, ahogy a mosoly terebélyesedni kezdett.

- Genesis - mondta Sands megfontoltan és a mosoly eluralkodott széles, kerek ábrázatán. - Még egyszer. Ez nem lehet igaz.

- De bizony igaz, te szemétláda.

A bombázó fedélzetén Ormack nem tudta, merre nézzen a meglepetéstől. Mi a...

- Öt perc múlva indítja az üzemanyagot - nyugtatta meg Elliott és kényelmesen elnyúlt a katapultszékben. - Legénység, készüljenek a tankolásra.

Sands Falls ölébe dobta a mikrofont.

- Riadóztatta már a legénységet?

- Nem uram, minden percben ...

- Értesítse a parancsnokhelyettest - utasította Sands. Felhúzta a parkán a cipzárat. - Mondja meg neki, hogy övé a raktár. Értesítse Reynoldsot, hogy magam is felszállok az üzemanyag utántöltő gépre.

Az emberei még sosem látták, hogy a hasas parancsnok ilyen sebességgel is képes mozogni. Sands már el is tűnt. Falls hitetlenkedve bámult utána. Az ezredes kigurult az előcsarnokba, és kint is volt a fagyos levegőn.

- Mi az ördög!

- Engem ne kérdezz Bili - mondta Falls -, én sem értem az egészet.

- És mi lesz a régi jó szabályzattal?

Falls egy pillanatig eltöprengett. - Mi akkor is követjük őket, ha az ezredes nem ezt teszi. Riadóztasd a légvédelmi rajt. Mondd meg nekik, hogy a KC10-es azonnali segélyszállítmánnyal felszáll, de a gép, amelyikkel randevúznak, nem azonosította magát. A nem azonosított repülőt nem tekintjük ellenséges gépnek, de vagy nem volt hajlandó, vagy nem volt képes kapcsolatba lépni sem a polgári, sem a katonai irányítókkal.

- Értettem - Bili felemelte a kagylót és gyorsan tárcsázni kezdett. A fedélzeti mikrofon McLanahan szájánál volt. - Tizenegy óra, hetven mérföld. - A frissiben kijelölt UHF-sávon beszélt, ezen tartották a kapcsolatot a légi üzemanyag-utántöltés során a külvilággal. - Ice-pack, egy-nulla-egy, a Genesis radart észlel hetven mérföldre, nektek két óra irányban.

Az Icepack 101 KC-10-es üzemanyag-utántöltő pilótája a mellette ülő Sands ezredesre pillantott. Sands közte és a másodpilóta között egy kinyitható

széken ücsörgött.

- Új hang - állapította meg Joe Reynolds, a pilóta. - Esküszöm, pont úgy beszél, mint egy navigátor. Azt hittem csak egy túlélő van a fedélzeten.

- Radarkapcsolat hetven mérföldre? - ismételte Sands. - Ha ezt tudják, akkor nem lehetnek annyira elanyátlanodva.

- Tovább megyünk? - kérdezte a pilóta.

- Mi az hogy! - válaszolta Sands. - Felismertem a hangját.

- Összekapcsoláshoz szükséges ellenőrzés befejezve - jelentette Ormack. - Mostantól minden külső fény kikapcsolva.

- Nagyszerű - válaszolta Elliott.

Wendy Tork jelentkezett. - Tizenegy órán kereső radart észleltem.

- Az üzemanyag-utántöltő lesz - válaszolta McLanahan. Wendy ellenőrizte a frekvencia videoképernyőn látható oszcilláló jeleket.

- Úgy van - jelentette ki megnyugodva.

- Azonosítás megtörtént, tizenegy óra, hatvanöt mérföld - jelentette McLanahan.

- A levegő-levegő tacan ellenőrizve - jelentette vissza az Icepack 101-es fedélzetén a másodpilóta. A tacan az a műszer, amelyik jelzi a két gép közötti távolságot. A mérföldmutató számlapja lassan visszatekeredett.

- Mire számít, uram? - kérdezte Reynolds a parancsnoktól.

- Nem tudom - válaszolta Sands -, de semmi pénzért nem szalasztanám el.

- Kik ezek az alakok? Nem úgy beszélnek, mint akik nagy bajba keveredtek. Sands a fejét rázta. - Dehogy nincsenek bajban. Nagy bajban vannak, de nem olyanban, mint amiről nekünk meséltek. El kellett indulnunk, az igaz. Viszont nem kötelező találkoznunk velük...

- Hát akkor mi legyen?

- Azért vagyok itt, hogy nyomozzak, Joe. Információt gyűjtök. De vagy egy tucat előírást megszegnék, ha engedném hogy a gépünk egy magát azonosítani nem akaró géppel találkozzon. Ha nem indulunk el. akkor ezek örökre eltűntek volna. Nem, nem. Csak menjünk közel hozzájuk. De nem fordulunk rájuk, azt nem. Szépen elhúzunk ezek mellett a vicces pasasok mellett.

- És aztán?

- Aztán a Tizenkilencesek majd annak rendje és módja szerint lehozzák őket a földre.

- A felderítők? Ők is itt vannak?

- Ha jól ismerem Fallsot, első dolga volt értesíteni őket, amint mi felszálltunk.

- De mi lesz az üzemanyaggal? Azt mondták, csak tizenöt percre elegendő

üzemanyaguk van.

- Épp most telt le - mondta Sands és az órájára pillantott. - Úgy viselkednek, mint akik épp az óceánba akarnának pottyanni. Valaki szórakozik velünk Joe, és én nem szeretem, ha hülyének néznek. Szépen levisszük azokat a pasasokat a támaszpontra és majd kiderül, mi a fene folyik itt.

- Mindjárt hatvan mérföldnél leszünk - jelentette McLanahan. A radart kereső-nyomkövető állásba tekerte.

- Vettem, értettem - válaszolta Elliott. - Wendy? Angelina? Készen vannak?

- Készen - válaszolta Angelina.

- Minden rendben, tábornok - jelentette Wendy. - De nem látom a többieket.

- Higgyen nekem, jönni fognak - mondta Elliott. - Első nekifutásra csak kicsit popsizzon rájuk. Aztán, ha arrébb ment, akkor odacsaphat.

- Meglesz.

- Pont hatvan mérföld... -jelentette McLanahan az utántöltőnek. Az adás többi részét elnyomta egy éles, sivító hang.

Sands fintorgott, és a hangerősítő gombhoz kapott.

- Genesis, valami zavarja az adást, sikít a rádió - kiabálta Ashley, a KC-10es másodpilótája.

- Vettem - válaszolta McLanahan. A szavait szinte egyáltalán nem lehetett érteni a rettenetes sivítás miatt. - Kapcsolom a rádiót. -McLanahan várt néhány pillanatot, aztán újra megszólalt. - Milyen most a vétel, Icepack?

A zaj már kibírhatatlan volt. - Genesis, itt az Icepack. Úgy látszik, meghibásodott a rádiójuk. Át tudnak FM-re, vagy VHF-re kapcsolni?

- Értettem - válaszolta Elliott. - VHF-re kapcsolok. - Aztán a fedélzeti mikrofonba beszélt. - Oké, Wendy, zárja ki őket.

Wendy elmosolyodott, és az adó-vevő kapcsolóját max állásra tekerte, közben le nem vette a szemét a számlapról.

- Itt az Icepack a VHF-sávon. Milyen a vétel? - kérdezte Ashley.

- Túl magas - válaszolta Wendy, aki az új frekvenciasávot figyelte a videoképernyőn. - Lejjebb. Legalább húsz megahertzel.

- Icepack, menj egy-egy-kettő pont egy-ötre - mondta Elliott. Sands furcsálló pillantást vetett Ashley re. A másodpilóta és Reynolds sem értették, mi történik a másik gépen. Ashley a frekvenciakapcsolóval játszadozott.

- Milyen a vétel, Genesis?

- Tiszta és érthető, Icepack - válaszolta Elliott. Aztán az interfonba. -Oké, megvannak, Wendy. Kapd el őket.

- Úgy lesz, tábornok.

- Távolság, Patrick?

- ötvenöt mérföld, tábornok - válaszolta McLanahan. - Van még egy újabb radarkapcsolatom is, tizenkét órán, nyolcvan mérföldre, gyorsan közeledik. Igaza volt, úgy lett, ahogy mondta.

- Csak a szabályzatnak tett eleget - mondta Ormack.

- Akkor is egy álnok kígyó - állapította meg Elliott. - Már az akadémián is álnok kígyó volt és azóta sem vedlett. Patrick, elkapom őket.

- Tegye azt, tábornok - válaszolta McLanahan.

- Icepack, itt a Genesis - mondta Elliott a VHF frekvencián.

- Mondjad, Genesis.

- Elliott vagyok, Eddie - mondta a tábornok a félhomályos égboltnak. - Ötvenöt mérföldre vagyunk a ti egy órátoktól. Elindultál anélkül, hogy megadtuk volna a szabályos azonosítási jelünket, ezért arra kell gondolnom, eszed ágában sem volt találkoznod velünk. Meg akarsz fordulni, vagy elhúzol mellettünk? Bármelyiket választod, nagy hibát követsz el.

- Vajon miért, Elliott tábornok? - kérdezte vigyorogva Sands. -Már kitaláltam, hogy maga az. Mit keres egy fejes ebben az egérlyukban?

- Ezredes, ez a találkozó létre fog jönni...

- Vagy különben mit akar tenni, tábornok? Kicsit önteltek lettünk öregkorunkra, nem igaz? Nos uram, van egy hírem. Visszamegyünk Shemyába, és maguk is...

- Figyelje csak az egy óra irányt, Icepack.

- Na, figyeljen csak ide Elliott...

Míg Sands a KC-10-es fedélzetén szónokolt, Wendy négy csomag jelzőrakétát emeltetett ki a Megafortress szárnyain. Angelina a légiakna radarját rávezette a mögöttük kavargó fémes csillogásra, és amikor már egy mérfölddel maguk mögött hagyták a jelzőrakétákat, meghúzta a ravaszt; egyetlen légiaknát küldött a felhőbe.

A KC-10-es Extender pilótafülkéjéből a látvány megtévesztésig hasonlított egy ünnepi tűzijátékra. A légiakna eltalálta a jelzőrakétákat. A felrobbant jelzőrakéták lángoló repeszdarabkái megvilágították az égboltot.

- Fordulj balra huszonkét fokkal, Eddie - tanácsolta Elliott -, különben újabb tűzijátékban lesz részetek, de az már a farkatokra megy.

- A kettes rádiót' kapcsolja a parancsnoki hullámhosszra - adta ki élesen az utasítást Sands. - A vadászgép három-tizenegyen van. Azonnal húzzanak ide. - A lassan kialvó tűzijátékot nézte, és ökölbe szorult a keze. - Baszd meg

- morogta. - Ezt a játékot én irányítom, tábornok.

Amikor Ashley a VHF-ről az UHF frekvenciára tekerte a keresőt, fülrepesztő sivítás és recsegés árasztotta el a fülhallgatóját.

- A három-tizenegyen tart kapcsolatot - jelentette Wendy, aki le nem vette a szemét a vídeoképernyőről.

- Az UHF-et és a VHF-et is zavarjuk - jelentette Elliott a KC-10-es-nek.

- Úgyhogy azokat a vadászgépeket el is felejthetik. Az IFF-et és a HF-et sem hagyjuk élni.

- Harmincöt mérföld, tábornok-szólalt meg McLanahan.

- Utolsó figyelmeztetés, Eddie - mondta Elliott.

Az interfonban leszólt McLanahannak. -Tapadjon rájuk, Patrick. McLanahan rácsapott a track (nyomkereső) gombra, meghúzta az enable (mehet) fogantyút a nyomkövető karon, és a köralakú kijelzőt a KC-10-es utántöltő radarjelére irányította. Amikor elengedte az enable fogantyút, a kör nem mozdult, és McLanahan képernyőjén egy zöld egyes szám gyulladt ki.

- Megtaláltam őket - jelentette. A KC-10-es fedélzetén az eredmény valamivel mozgalmasabb volt. A pilóták között lévő veszélyelőrejelző

műszerfalon Elliotték gépét egy “S" betű jelezte. A radarkereső képernyőjén a “barátságos" jel hirtelen átváltott egy gonosz küllemű “denevérszárny" alakzatra, ez jelentette, hogy a gép ellenséges szándékkal közeledik. Pillanatokkal később felvillant a vörös missile alert (rakétaveszély) jelzés, a vészjelző fedélzeti számítógép vette az ismeretlen repülőgép jelzését, azt, hogy a gép rakétái indításra kész állapotban vannak.

- El kell innen tűnnünk -állapította meg Ashley.

- Nyugi, másodpilóta, nyugi - mondta Reynolds.

- Honnan tudjuk, hogy kik ezek? ,

- Az S.O.B. csak blöfföl - mondta Reynolds. - Fene barátságos. Nem fog lőni. Állítsa az IFF-et emerre (vészjelzés). Hívja azokat a vadászgépeket, gyorsan.

Sands megvárta, amíg Reynolds kiadja a legénységnek a parancsokat. Az eredmény csak néhány másodpercet váratott magára.

- Az IFF meghibásodott-jelentette Ashley.

- Mindegyik vészfrekvenciát zavarják - jelentette a fedélzeti mérnök.

- Oké, oké - mondta Sands. - Állítsa vissza a robotpilótát a találkahely adataira. Forduljon meg.

- De ezt nem tehetjük...

- De igen megtehetjük, és meg is tesszük. Valaki vagy viccel, vagy nagyon is komolyan játszik. Egyébként teljesen mindegy, mert megkaptuk a figyelmeztetést - fejezte be, és a két gép közötti csatornára kapcsolt.

- Oké, Genesis, meggyőzött. Vagy inkább Elliott tábornokot kellene mondanom? Csak semmi aggodalom, megfordulunk. A rakétaindítási jelet a tankolás alatt végig hallanunk kell?

Elliott elmosolyodott. - Vegye le, Patrick - mondta. McLanahan a billentyűzeten megnyomta az “egyest", és a kör alakú kijelző “Hazament", a radarképernyő bal felső sarkába.

- Icepack balra fordult, irány kettő-hét-egy - jelezte idegesen Ashley az egyes rádión.

Az Old Dog fedélzetén McLanahan a radarképernyőn figyelte az utántöltő

manőverét. Néhány pillanat múltán megszólalt. - Rendben van tábornok, normál fordulat a szükséges irányba. Két mérfölddel előttünk kell elfordulnia.

- Jó. Álljon vissza a nagyhatósugarú radarra, és keresse meg a vadászgépeket. A fényeiket már szabad szemmel is látni lehet. McLanahan harmincról nyolcvan mérföldes sugárra kapcsolt, a képernyőjén a harmincötödik mérföldjelzőnél hatalmas, fényes folt jelent meg.

- Harmincöt mérföldre vannak, tábornok, és gyorsan közelednek.

- A Genesis szabad szemmel is látja őket - jelentette Ormack, és a pilótafülke ablakán át az egyre sötétebb égboltra mutatott.

- Hát, amikor utoljára hallottam magáról, tábornok - hallatszott Sands hangja -, akkor a tükör egységnél szolgált Omahában. Messzire került Nebraskától, uram. - Szünet, majd folytatta. - Gyerekesnek tartom az előbbi fenyegetőzését azokkal a rakétákkal. Soha nem lőtt volna ránk. Hagyjuk a szerencsejátékot...

- Még ne, Eddie - szakította félbe Elliott. - Most már tudom, hogy haza tudja küldeni azokat az F-15-ösöket. Szabadon hagyjuk a frekvenciáját, úgyhogy megmondhatja nekik, nincs már szükség rájuk.

- Akkor azt is tudnia kell, csak egy szavamba kerül, és ripityára lövik magukat.

Elliott Ormackra nézett - Igaza van.

- A játéknak vége. Ha továbbra is zavarják az adást, ha nem mondok nekik semmit, mert nem engedik hogy beszéljek, azok a véresszájú fiúkák teljes nyugalommal valódi Sidewinderek kioldó-gombját fogják megnyomni, Lehet, hogy már most is késő, nem tudnak mit kezdeni azzal, hogy állandóan zavarja valami a velünk való kapcsolatfelvételüket. Ha ez valami hadgyakorlat, uram, akkor azt hiszem, eltúlozták a dolgot. De én nem hívom az apukámat. Maga viszont éppen most kiabál érte. Na, mi lesz?

- Eddie, mindjárt megtudja, ne izguljon...

- Gyerünk, ki vele, tábornok, van elég üzemanyagom és fegyverem is.

- Én nem csak a rejtjelet ismerem, Eddie. Ismerek egy remek kis mesét is. Egy bizonyos szárnyparancsnokról, Oklahomában. És egy másik parancsnok feleségéről. Ismerem a szőke kisfiú meséjét, aki most egy olasz családnál él...

- Nem kell blöffölnie, tábornok.

- Az én feladatom nem blöff, Sands. Lehet, hogy nem a nagykönyv szerint járok el, de akkor is a különleges osztag tagjai vagyunk. Landolás után aztán mindketten elmesélhetjük a magunk meséit a főparancsnokságon. - Elliott gyorsan az interfonra váltott. - Patrick, mennyire vannak a vadászgépek?

- Huszonöt mérföldre.

- Az én mesém egy bizonyos forrófejű alakról szól, aki vaktában lövöldözött... - kezdte Sands.

- Múlt héten együtt ebédeltem a külügyminiszterrel, amíg maga itt hasogatta a jégkockákat - szakította félbe Elliott. - Elmeséltem neki ezt a történetet, utána fizetett egy Martinit. Nézze, kifutunk az időből. Nem akarom, hogy a vadászgépek egy centivel is közelebb jöjjenek. -Újra az interfonba beszélt. - Tiszta a frekvencia?

- Igen, uram - válaszolta Wendy. - A vadászgépek keresik a parancsnokot, várják a bevetési parancsot.

- Rajta vagy, Eddie - mondta Elliott.

- Cutlass, itt Alpha az Icepack egy-nulla-egy fedélzetén, a kilences csatornán.

- Most tisztán vettem, Icepack - válaszolta az Eagle kötelékben repülő F-15-ös vezető pilótája. - Titeket jól látunk szabad szemmel is, viszont nem látjuk a másik gépet. Minden frekvencián erős a zavarás. Kérünk engedélyt, hogy a másik gép jobb szárnyához repülhessünk azonosítani.

- Nem engedélyezem - válaszolta Sands kimerülten. - Az azonosítás már megtörtént. Alpha kilép. - Patrick?

- A vadászgépek megfordultak - jelentette McLanahan. - A part felé

tartanak.

- Wendy, zárja le újra az UHF frekvenciát - mondta Elliott. A parancsot azonnal követte a rádió recsegő hangzavarja.

- Erre nem lett volna szükség, tábornok - jegyezte meg Sands a két gépet összekapcsoló VHF frekvencián. - Tisztességesen játsszunk, a fene essen magába. Viszont a parancsnokságom alá tartozó vadászgépek idegesek lesznek, ha nem tudnak velem kapcsolatot teremteni.

- Megbízom benned, Eddie.

- Nyissa ki az ablakot, és kezet is rázhatunk, tábornok.

- Wendy, a három-tizenegyet szabadon hagyhatja - mondta Elliott. - De az összes többi sávot zavarja.

Sands kikapcsolta az interfonját, az oxigénpalackját, és hátrament az átalakított DC-10-es tanktartály részébe. Ledobta magát a hosszú, széles padra, és kibámult a lába alatti ablakon.

- Milyen pozícióban van? - kérdezte a tisztet.

- Két mérföldre. Még mindig nem látom. Pedig nem is sötétedett be teljesen.

- Genesis, itt az Icepack. Vagy nagyon kicsik vagytok, vagy nagyon sötétek, vagy mindkettő. Kapcsoljátok fel a lámpákat, máskülönben sokáig itt lebeghetünk, amíg összekapcsolódhatunk.

- Ki van még veled, Eddie? - kérdezte Elliott.

- Csak a tiszt és én.

- Senki más nem figyel minket? Biztos?

- Azt hiszem én sem akarom figyelni - morogta Sands az orra alatt. Rendben, ahogy megállapodtunk. Na nézzük, mi van a tarsolyában.

- Felkapcsoljuk a fényeket.

A jelzőlámpák megmutatták az ismeretlen gép hatalmas kiterjedését, de semmi mást. A lámpák fénye olyan volt, mintha sok apró csillag lebegett volna szabályos alakzatban a KC-10-es mögött.

- Az üzemanyagtartály fényeire is szükségünk lesz, Genesis - mondta az utántöltést irányító tiszt. - A jelzőfényeket tisztán látom, de semmi nem utal az oldalszögre és az emelkedésre.

- Gyújtsd fel a tartály fényeit, John - mondta Elliott. Megigazgatta a székét, hogy a lehető legkedvezőbb állásban várhassa az üzemanyagfelvételt.

- Vettem - válaszolta Ormack. Az Old Dog lassan jobbra siklott, Ormack megnyomta a bal kormánypedált, és nyugtalanul Elliottra nézett.

- Tábornok! Minden rendben van?

- Persze. Megtaláltam.

- Jobbra csúszunk. Egyenesítse ki a gépet, a jobb oldali kormányt engedje fel.

- Egyedül kell végigcsinálnia az utántöltést, John - mondta Elliott. A feje a pilótaszék fejtámlájára csuklott, hangosan zihált.

-De...

- Kipróbáltam a pedálokat. Teljes erőből nyomtam a jobb oldali pedált, de nem éreztem semmit. Még erősebben nyomtam, de most sem éreztem ... Azt hiszem elvesztettem a jobb lábamat.

- A fenébe. - Ormack megragadta a kormányrudat, és a pedálra nyomta a lábát. - Átvettem a gépet.

- Átadtam a gépet - erősítette meg Elliott. Végighúzta a kezét a jobb lábán, egész a vádlijáig. Néhány órával korábban ez az érintés elviselhetetlen fájdalmat okozott, most viszont semmit nem érzett. Akárha egy rúd szalámit tapogatott volna...

Ormack nyugtalanul figyelte az előttük derengő hatalmas KC-10-est. A tartálycső már kiemelkedett. Rájuk várt.

- Tábornok - mondta határozottan Ormack -, lefújom a bevetést...

- Nem.

- McLanahannak igaza volt, uram. Nem éri meg, hogy feláldozzuk a lábát...

- Tankoljon, ezredes - válaszolta határozottan Elliott. - Most már nem hagyjuk abba.

- De tábornok, én...

- Azt mondtam, tankoljon. Két ember már feláldozta az életét. -Megragadta a kormányt, mérgesen megrázta, és kesztyűs kezét a szelepek kapcsolójára csúsztatta. - Ha a maga segítsége nélkül kell teletöltenem ezt a gépet, akkor is megteszem. Értve?

Ormack lassan bólintott. - Rendben van tábornok. Rendben van ... átveszem a gépet. De kell egy pilóta. Egy százszázalékos, bevetésre alkalmas pilótára van szükségem. Van nálunk ilyen?

- Az igaz, hogy a jobb lábam csak huszonöt százalékos, de a pilóta, aki véletlenül épp ennek a gépnek a parancsnoka, százszázalékos. Tankolja meg a gépet.

Ormack engedelmes lemondással bólintott, és a levegő-levegő tacan távolságmérőjét figyelte. - Icepack. a Genesis másfél mérföldre van. Az utántöltő tiszt megfogta az utántöltő-vezérlőjét, és az alatta tátongó

mélységbe bámult. A titokzatos repülő szárnyhegyén épp csak sejlettek a jelzőfények. A csúszdaajtó fényei kísértetiesen táncoltak; be kellett csuknia a szemét, hogy bele ne szédüljön a látványba, és el ne veszítse egyensúlyérzékét a végtelen térben villogó fényektől. Igen, ott kint villogtak a fények, de nem tartoztak sehova. A gép testét nem látta.

- Genesis - szólalt meg a tiszt -, látom a fényeit, de nem látom a gépet, de nincs vertikális, horizontális és mélységképem. Így nem tudok biztonságosan hozzátok kapcsolódni.

- Majd mi megtesszük - válaszolta Ormack. - Nagyon jól látunk benneteket. Megadjuk a távolság-visszaszámlálást. Ha így sem láttok minket... - Elliottra nézett.

- Kapcsolatteremtésre engedélyt kérünk - mondta a tábornok. -Hagyja kint a csövet, operátor. Alárepülünk a géppel, és magának csak ránk kell eresztenie.

- Értettem, Genesis - mondta kicsit szorongva az operátor. -Vannak fenntartásaim, de engedélyezem a kapcsolat létrehozását.

- Vettem, értettem, indulunk.

Sands és az utántöltő tiszt idegesen pillogott a gép alján lévő ablak felé. A csúszdaajtó egyre közelebb és közelebb úszott.

- Száz láb - jelentette Ormack. - Eddig csak a megérzésére hagyatkozva vitte az Old Dogot a KC-10-es fúvókája felé. Most már a műszerekkel ellenőrizhette a tényleges távolságot és irányt.

- Még mindig nem... - Az utántöltő tiszt elhallgatott. Egy pillanatra mintha felderengett volna valami a gépe hasa alatt. Szerette volna, ha láthatja is, de hiába erőltette a szemét, a tünemény eltűnt.

- Megvan a kapcsolat - jelentette Ormack.

- Mi? - nyögte a tiszt.

Semmi. A tiszt semmit nem látott a gép hasa alatt; egyetlen fénypontocska villogott, egyébként minden beleolvadt a szürke félhomályba. Normál esetekben a légi üzemanyag utántöltéshez a kérő gép a tartálygép fúvókáját hátulról húsz, alulról tíz méterre közelíti meg. Ez alig hatvan méterre volt attól a helytől, ahol ő és Sands ezredes éppen most ücsörgött. Pontosan a fúvóka felett voltak, látták is a belőle fel-felvillanó fényt, de ez volt minden. Az egyre mélyülő - sötétedő alkonyban Mason úgy gondolta, mintha valami hatalmas tömeg körvonalait látná - de ez persze lehetett puszta képzelődés is. - Genesis, felkapcsolom a hasi fényeket.

- Ki beszél - kérdezte gyorsan Elliott.

- Sands ezredes és Mason őrmester, az utántöltést végrehajtó tiszt.

- Oké. Eddie, ne feledd, senki más nem lehet ott...

- A fenébe is, azt hiszem én sem akarok itt lenni - nyögte Sands.

- Látom a hasi fényeket -jelentette Ormack. Az őrmester felnyúlt, és megnyomott egy gombot.

És akkor hirtelen meglátta. Hosszú, hegyes orr nyúlt az üzemanyagtartály alá. A tartály ablakának szélénél felvillant a szürke pilonokra erősített tizenegy rakéta. A KC-10-es lámpáinak fényében látni lehetett az orr rész üzemanyag tartályát, de a gép többi része láthatatlan

maradt. A pilótafülke furcsa szögben hajló ablaka mögött alig lehetett kivenni a pilóta és a másodpilóta oxigénmaszk és sapka nélküli fejét.

- Mi a... - az Őrmesternek torkán akadt a szó.

- Megvannak? - kérdezte Reynolds az interfonon keresztül.-Mit látsz?

- Azt... azt hiszem egy B-52-es... Azt hiszem - dadogta Mason.

- Azt hiszed! Hát mi az ördögöt látsz?

- Egy pokoli léghajót. Egy...

- Icepack - szólalt meg Ormack. - Készen vagyunk.

- Elliott, mi ez? - kérdezte Sands.

- Előbb az üzemanyagot, Eddie, utána a kérdéseket.

- Irány tíz - jelentette Mason. - Kezdődhet. Az Icepack készen van. Ormack gyakorlott mozdulatokkal vitte előre a Megafortress-t. Tapasztalata következtében a bombázó stabilan állt, és az utántöltőnek semmi más feladata nem volt, mint pár lábbal megemelni a fúvókát.

- Itt a Genesis. Kapcsolódás rendben - jelentette Ormack. - Szép munka volt, Mason.

- Icepack összekapcsolt - jelentette vissza Mason. Beindította az üzemanyag pumpákat. - Megy az üzemanyag, nincs szivárgás.

- Genesis - szólalt meg Sands -, mi lesz azokkal a válaszokkal?

- Eddie, te nem akarod igazán tudni -válaszolta Elliott, Ormackra pillantott és magára kényszerített valami mosolyfélét. A Megafortress annyira simán úszott, olyan biztonságosan állt a helyén, hogy Ormack-nak semmi nehézséget nem okozott egyedül irányítania. Az embernek az az érzése, hogy szinte hozzá sem kell érnie a műszerekhez, gondolta Elliott, aztán a mikrofont újra a szájához húzta. - Nem akarod tudni, hogy merre jártunk, hova megyünk, mit csinálunk!

- Hogy hova mennek! Tábornok, maga épp olyan jól tudja, mint én, hogy csak annyi üzemanyagot kapott, amivel Shemyába, vagy hasonló távolságra lévő más támaszpontra mehet. Nem töltöttem fel az egész üzemanyagtartályt.

- Fel kell töltenie, ezredes. Annyira tele, amennyire csak lehetséges.

- Tábornok! Az elmúlt húsz percben több szabályt szegtem meg, mint az elmúlt két évben összesen. És ez még nekem is sok. Nem adhatok annyit...

- Eddie, ez most már nem arról szól, hogy megtankoltok egy vészhelyzetet jelentő gépet - magyarázta Elliott. - Ez egy terven kívüli, taktikai fontosságú

üzemanyag utántöltés. A tervek szerint Eielsonból és Fairchildból kellett volna megkapnunk az üzemanyagot, de azok valami miatt nem indították el a gépeket. Most rajtad a sor.

- Két utántöltő? Minek kellett kettő - Sands elhallgatott és hitetlenkedve bámult Ashleyre és Reynoldsra. Egyszerre jöttek rá a válaszra. A fura B-52es szárnyára szerelt fegyverek...

- Elliott - törte meg a csendet Sands. - Mi az ördög történik... Semmi válasz.

- Jézuskám - sóhajtotta Sands. Megdörgölte az orrnyergét, és az alattuk lebegő bombázót próbálta kivenni a sötétben.

- Ashley?

- Mindent odaadtunk, amink csak volt - ellenőrizte a másodpilóta a műszereket.

- Akkor épp annyink maradt, hogy ha szükséges, Anchorageban landolhassunk - mondta Sands a másodpilótának. - Már pedig erre is sor kerülhet, ha a Shemyán nem használhatók a leszállópályák. Az isten verje meg.

A KC-10-esen Mason, az Old Dogon Elliott figyelte a közel egyórás utántöltést. Végre Ashley intett a fedélzeti mérnöknek, aki rádión leszólt az utántöltő részlegben lévőknek.

Elliott újra ellenőrizte az üzemanyag elosztást jelző műszereket. Ormack kikapcsolta az automatikát, nehogy véletlenül a sérült bal szárnyon lévő

külső üzemanyag tartályba is üzemanyag kerüljön, mert ez idáig nem volt módjuk ellenőrizni, hogy a tartály is meghibásodott-e a szárnnyal együtt a dreamlandi kirohanásnál. Az üzemanyagtartály-rendszert most állandó

megfigyelés alatt kellett tartani. - Lent nincs szivárgás - rádiózta az utántöltő

gépnek. - Ennyi volt, Genesis - válaszolta vissza Ashley. - Épp csak annyi üzemanyagunk maradt, hogy tízezer láb magasságban vissza repülhessünk Shemyába.

Elliott összegezte a műszerállást, és egybevetette az üzemanyagöszzegző

eredményével. Ennyinek elégnek kell lennie. - Szétkapcsolás, Icepack - jelentette Ormack. Az utántöltő hasában Mason gyorsan visszaszámlált, és elhúzta a fúvókát az Old Dogtól. Ormack felnyúlt, és lezárta a csúszdaajtót.

- Eddie, szeretném megköszönni a segítségedet - mondta Elliott a távolodó

Old Dog fedélzetén. - Biztosíthatlak, az eseményekért vállalom a teljes felelősséget.

- Számítok is rá, tábornok - válaszolta Sands. - Gondolom, ezzel egyenlítünk.

- Mindig egyenlítettünk.

- Talán ... Ugye tudja, hogy jelentést kell írnom mindenről. Az utántöltésről, a többlet üzemanyagról, és a többi. - Természetesen. Igazán nem akarom megsérteni, tisztában vagyok vele, hogy a szokásos alaposságával fogja megírni azt a jelentést.

- Van még valamire szüksége, tábornok? - kérdezte Sands, és csak nehezen tudta kipréselni magából a szavakat. Iszonyú mérges volt. - Egy névre lenne szükségem, Eddie. - Egy utántöltő, vagy szállítógép nevére, olyanra, amelyik az elmúlt tizenkét órában szállt el Anchorage felett.

- Persze, miért is ne. Ha már így alakult, döntsük meg a szabálytalanságok világrekordját ezen a fényes napon. - Sands az interfonon keresztül megkérte Ashleyt, hogy szerezze meg a szükséges információt.

- Az egyik a “Bag" volt, KC-10-es, Elmendorfból Nellisbe tartott -sorolta a másodpilóta a gépek hívó-azonosító jelét. - A “Crow" egy AWACS volt, Eielsonból Sapporóba. “Lantern" KC-10-es, Elmendorf-ból Kadenába.

- Természetesen azt már meg sem kérdezem, mire kellenek ezek az adatok jelentette ki morózusan Sands. -Most már visszafordulhatunk végre? Még meddig röpüljünk utánatok a senkiföldjén?

- Forduljatok csak vissza, és kösz Eddie.

- Viszlát... - Sands figyelte, ahogy a távolodó bombázó beleolvad a sötétségbe.

- A Genesis szabad - jelentette Elliott. Aztán csönd. A hatalmas bombázó

fényei kialudtak, és teljesen eltűnt.

Az utántöltő tiszt fáradtan nézett Sandsra.

- Reynolds, működnek a rádiók? Tiszta az adás?

- Még mindig erősen zavarják - érkezett a válasz.

- A műholdas kommunikációs rendszert, a SATCOM-ot nem zavarhatják - válaszolta mérgesen Sands. - Közvetlenül a SAC-nak küldje a jelentést. Sürgősen. Jelentse a hívójelet, a repülés irányát, a fedélzeti rakományt, mindent. Amint tiszta a rádiónk, utasítsa a parancsnokságot, hogy írják át a rádiójelentést - Sands kibámult a sötét, tintakék égre. - Aztán majd a szokásos alapos módomon megteszem a jelentésemet én magam is. Te rohadék - morogta az orra alatt. - És ott leszek, amikor lassú tűzön sütögetnek.

- Na, mi újság? - kérdezte Elliott Ormackot. A másodpilóta épp most fejezte be McLanahannal a megbeszélést, egyeztették a távolságot és az üzemanyag-mennyiséget. Elliott közben öt percig oxigén maszkját is használta, aztán ellenőrizte a pilótafülke műszereit, a kapcsolótáblákat, a biztosítékokat, a pilótafülke és a védelmi operátor fülkéje közötti összeköttetést ellátó műszereket. Arról is megbizonyosodott, hogy a felső

fedélzet folyosóján lévő üzemanyagszelepek nem szivárognak.

- A jó, vagy a rossz hírrel kezdjem - kérdezte McLanahan.

- Először halljuk a rosszat.

- Körülbelül harmincezer kilóval kevesebb az üzemanyag a kelleténél - mondta Ormack.

Elliott erre nem tudott mit mondani. Iszonyatos mennyiség...

- Kilencezer ebből a bal külső üzemanyagtartály meghibásodása miatt veszett el - folytatta Ormack. - Az utántöltéskor a bal belső és külső, szárny alatti tartályokba is eresztettem üzemanyagot, de mindkét tartály komolyan megsérült, elfolyik belőlük az üzemanyag, ez hétnyolcezer kilónyi volt. Így aztán a többit a főtartályba irányítottam. A jobb külső tartályon is lehet kisebb szivárgás, ez akkor sérülhetett meg, amikor a hangárnak ütköztünk. Az automata üzemanyagrendszert a jobb oldalra irányítottam, addig dolgozik, amíg a két tartály csontszáraz nem lesz. Egyébként ezért van a kormányzással is zűr. A jobb szárny huszonegy tonnával nehezebb mint a bal.

- Szóval harmincezerrel kevesebb - sóhajtotta Elliott. - Ez kétórányi üzemanyag. Na, és mi a jó hír? - Ormackra nézett, az meg McLanahanra.

- Átnéztem a fedélzeti aeronautikus térképeket - kezdte McLanahan. - Az Alaska és Japán közötti polgári légifolyosók nagyon közel vannak a Kamcsatka-félszigethez.

- Igen - mondta Elliott. - Az oroszok nem zárhatják le teljesen a légterüket, még az azonosítási zónát sem. De a légifolyosóra csak akkor mehetünk, ha van útvonaltervünk. Ha csak úgy előhúzunk a semmiből, azonnal vadászgépeket küldenek ránk, ez holtbiztos.

- De nem fognak észrevenni bennünket - állította Wendy Tork.

- De hogy kerülhetnénk ki őket? A folyosó csak ... - Ormack ceruzával lemérte a távolságot, csak százhúsz mérföldre van a radartól.

- A Seattle központ sem vett minket észre, és ott is ugyanekkora volt a távolság. Fogadok, hogy a seattle-i radar jobb, mint ez a szibériai radar. A fémszövet borításunk már bebizonyította, hogy milyen remekül engedi át a radarsugarakat. A Los Angeles-i központ sem látott meg minket, amikor elhagytuk Dreamlandet, pedig a légterük kellős közepén jártunk.

- De valahogy a part közelébe kell jutnunk - mondta Ormack. - És ezt hogy képzelitek?

- Dave-vel már kitaláltunk valamit. Megmozgattuk a számítógépet egy kicsit - mondta McLanahan; - Nos, az eredmény.... A Kamcsatka-félsziget keleti partjánál van egy sziget. Kavaznyától északra, Petropavlovszktól délre, félúton. Elég nagy, és van repülőtere is - ha nem tévedek, rádióvezérlő

egysége is van.

- Beringa - mondta Dave és a magassági térképre mutatott. - Csak egy körrel jelzik, szerintem ez annyit tesz, hogy csak kereső radarja van. Nagy magasságban nem tud semmit sem csinálni - azzal Dave visszafordult a számítógépéhez.

_ - A Beringa sziget - vette át a szót McLanahan - egy lyukban van. Úgy értem, hogy a Kavaznya melletti Ossora repülőtérnek, és a petropavlovszki repülőtérnek is van olyan radarrendszere, ami érzékeli a nagy repülési magasságban tartózkodó gépeket, és e kettő határán, ahol épp nincs semmilyen ilyen jellegű felderítőrendszer, van ez a sziget. Ráadásul nem messze tőle van az Anchorage - Japán légiút is, ami szintén nagy magasságban halad. Meg kell céloznunk a lyukat. Nagy magasságban áthúzunk a keresőradar hatósugara felett, így az nem vesz minket észre. Mikor bekerülünk a nagymagasságú radarok észlelési körzetébe, már csak tizenhét percnyire leszünk a parttól. Ekkor lebukunk, így azok sem tudnak befogni minket, és a Kamcsatka-félsziget hegygerincei mentén repülünk. Ha túljutottunk a Beringa-radaron, a legalacsonyabb szint amin repülnünk kell, csak ötezer láb magasság. Ezen maradhatunk, amíg a kavaznyai, alacsony magasságra állított felderítő radarig nem érünk.

- És erre az útvonalra az üzemanyag is elegendő? - kérdezte Elliott.

- Igen - válaszolt Luger. - De éppen hogy. Arra már nem futná, hogy Eielsonba visszatérjünk, ezt garantálom. Talán a Bering-szorosig eljuthatnánk. Odáig elég. - Legalábbis remélem, tette hozzá magában. Ormack Elliottra nézett, az megvonta a vállát. - Úgy látszik, azoknak a befagyott seggűeknek kell majd segíteniük.

- Van egy másik gubanc is - mondta McLanahan és ellenőrizte a számítógép képernyőjét. - Ebben a számítógépben nincs domborzati adat a Kancsatkafélszigetre, kivéve Kavaznya közvetlen körzetét... ez azt jelenti, hogy vagy biztonságos magasságban kell haladnunk, vagy kézi vezérléssel kell elkerülnünk a hegycsúcsokat. Ez még egy nagy tapasztalattal rendelkező

legénységet is megrázhat. Mi remekek vagyunk, de vajon eléggé remekek-e ahhoz, hogy két órán keresztül kézi vezérléssel repüljünk? Egész úton csak a radar segítene minket, a számítógép csak az utolsó száz mérföldön tudja átvenni az irányítást.

- Nos - mondta Elliott -, most legalább tudom, miért hoztunk magunkkal két navigátort. Maga el tudott volna ilyen gyorsan készülni ezzel a tervvel, Ormack?

- Japán minden csoda-számítógépével sem, tábornok - válaszolta a másodpilóta.

- Üzemanyagunk van, tervünk van, Patrick, Dave, mennyi időbe telik, amíg az új útirányt betáplálják a számítógépbe?

Válaszképp a pilóta Attitude - Directional indikátorán lévő irányjelző

forogni kezdett. Amikor megállt, húsz fokkal balra tartott a pillanatnyi útvonaltól. - Az irányítás remekül érzi az útvonalat - jelentette Luger. - Az új útvonaltervet betápláltuk, és működik.

- Szabad a pálya? - kérdezte Elliott.

- Igen - jelentette McLanahan. - Attu négy óra irányban van, száz mérföldre tőlünk. Jelenleg nemzetközi légtérben hajózunk.

- Másodfokú számítógépes vezérlést bekapcsolom - jelentette Elliott. A robotpilótát a navigációs számítógépekre kapcsolta, és az Old Dog az új utasításoknak megfelelően balra kanyarodott. Nemsokára az irányjelző nyila a műszer tetejére, egyenesen előre mutatott.

- Körülbelül egy óra múlva az ossorai radar körzetében leszünk -jelentette Luger.

- Jó - válaszolta Elliott. Kényszerítette magát, hogy egy kicsit lazítson. Csak most vette észre, mekkora erővel szorongatta a kormányrudat. - Ha szükséges, most ellenőrizzék a műszereket, mert még van rá időnk. Ha nem kell, akkor próbáljanak meg egy kicsit pihenni.

Ormack a mellette ülő háromcsillagos tábornokra nézett, és mindketten elvigyorodtak.

- Jól van na, hát akkor legalább lazítsanak - javította ki magát a tábornok. Luger ellenőrizte a repülési irányt és magasságot, berajzolta a tér-képre a gép pozícióját. - Lazítani - morogta. Könnyű azt mondani. Nincs egy teljes órájuk, és alacsony magasságra süllyednek. És alig két óra múlva a célnál lesznek. A célnál, bent az oroszoknál. És még azt akarja, hogy lazítsunk. McLanahanra nézett. A társa összefonta maga előtt a karját, a feje furán kitekeredve pihent a fejtámlán. Hangos horkolását még az Old Dog dübörgésén keresztül is hallani lehetett.

- Hihetetlen - mondta magának, és csodálkozva csóválta a fejét. -Teljesen, és kibaszottul hihetetlen.

- Tíz perc múlva átlépjük a horizontot - jelentette Luger. Amikor Luger ezt mondta, McLanahan éppen Angelinával és Wendy-vel foglalatoskodott. A két asszonynak két-két doboz vizet, és mélyhűtött ételt adott. - Az egyik doboz mostanra van, a másikat viszont tegyétek el a kabátzsebetekbe - mondta. A két nő a csípőjén kicsatolta az ejtőernyőhevedert. A hevederre zöld mentőpárnákat fűztek, ezeket is le kellett hámozniuk, hogy kicipzárazhassák a kabátjukat, és eltehessék az élelmiszer-és vízadagot. Angelina zsebéből kidudorodott a csomag. McLanahan segített neki visszacsatolni a hevedert, aztán az asszony belebújt az ezüst színű tűzálló

kesztyűbe, most ezt használta a repüléshez is. Wendy már kölcsönadta a társnőjének meleg, pamuttrikó anyagból készült alsóruháját, és most egy csészéből elégedetten szürcsölte a forró levest, amit a lenti, jó meleg fülkében készítettek. Angelina viszont teljesen átfagyott a felső, hideg kabinban, még most is reszketett.

- Jobb már? - kérdezte McLanahan. - Remélem a hölgyek nem kezdenek éppen most nyafogni?

Angelina azonnal nekitámadt. -Ezt a vacakot talán a Csendes-óceánon imbolygó mentőcsónakban kell majd megennünk?

McLanahan Wendyre nézett: neki bezzeg nem jutna ilyesmi az eszébe. Megköszörülte a torkát és igyekezett meggyőzően beszélni. - Nem. Csak arról van szó, hogy alacsony magasságban egy kicsit ráz a gép. Az egész helyzet rázós. És nem lenne szerencsés, ha egy korty víz miatt ki kellene bújnotok a hevederből. - Gyenge kifogás, de jobb nem ugrott be. Angelina ránézett Wendyre. A lány összeszorította a száját, és maga elé bámult. Az idősebb asszony biccentett, mint aki elfogadja a navigátor magyarázatát, és újra a műszereihez fordult.

Wendy üres szemmel meredt a veszélyjelző képernyőjére. - Azon gondolkodom, nem csapjuk-e be magunkat...

- Ez már nekem is az eszembe jutott - válaszolta McLanahan. - És nem lehetünk biztosak a helyes válaszban. Szerintem... szóval, legjobb, ha a szívedre hallgatsz. Nekem állandóan Hal Briggs jár az eszemben, amikor ki akarta nyitni a kaput... remélem nem történt semmi baja... Elliott tábornok szólalt meg az interfonon keresztül. - Patrick, szíjazza be magát. Mennyi az idő, Dave?

- Két perc és áthaladunk a horizonton.

McLanahan bátorítóan megszorította Wendy karját, legalábbis remélte, a lány annak érzi, és lemászott az alsó traktusba, becsatolta magát a székébe.

- Horizont -jelentett Dave Luger és a térképén bejelölte a tájékozódási pontot. - Kavaznyától kétszázhetven mérföldre vagyunk.

- A képernyő tiszta - jelentette Wendy. Még mindig McLanahan szavai jártak az eszében, de hangja már határozott és nyugodt volt, figyelmét lassan lekötötte a feladat. - Még mindig valószínű, hogy a radarsugarak nem verődnek vissza a gépről. Amíg száz mérföldre nem érünk, meglehetős biztonságban vagyunk, talán még azután is.

- Meg tudja mondani, mikor vesznek észre bennünket? - kérdezte Elliott.

- Amint megjelenik a rádióadás szignálja, azonnal - válaszolta a lány. - Most, hogy a seattle-i radar, és Sands ezredes is meg akart minket találni, a jelzések erősségéből meg tudom állapítani, ha ránk állnak. Azt is, hogy mikor keresnek minket radarirányítású rakétával.

- És eddig ezeknek semmi nyoma?

- Semmi. Még keresőradar sincs. De azt nem szabad elfeledni, hogy nagyon közel vagyunk a horizonthoz, és ez fura dolgokat művelhet az elektronikus berendezésekkel. Az is lehet, már azelőtt észrevették bennünket, hogy beléptünk volna, és én nem tudok róla semmit, de az is éppen úgy elképzelhető, hogy még sokkal alacsonyabbra is lesüllyedhetünk, és mégsem akadnak a nyomunkra. Nehéz jóslásokba bocsátkozni. A radar az ionoszférában furcsán ugrál. Mondom, nem kizárt, hogy máris észrevettek minket.

Elliott ellenőrizte az adóvevő készülékeket, meggyőződött róla, mindegyik ki van kapcsolva. - Legénység, kétszer is ellenőrizzenek minden adóvevőt, nehogy véletlenül adásban legyenek. Mindent kikapcsolni. Radarokat, rádiókat, zavarókat. Minden gomb interfon állásban legyen, hogy még véletlenül se beszélhessenek a rádión.

McLanahan eleget tett az utasításnak, azt is megnézte, hogy a bombakamra folyosójának lámpái sem égnek. Ha tudniillik kinyitják a kamraajtót és a fények világítanak, ezzel elárulják magukat az éjszaka sötétjében.

- Védelmi részleg műszereinek ellenőrzése befejezve - jelentette.

- Mennyire vagyunk...

- Két óra állásban kereső radar - szólalt meg hirtelen Wendy. A bejelentés áramütésként érte McLanahant és Lugert.

- No lám csak, lám - jegyezte meg Luger, aki állig felhúzta a kabátján a cipzárat, még a gallérját is felhajtotta a hideg ellen. A munkaasztalát már régen letakarította, semmi más nem volt előtte, csak a magassági térkép.

- Kísérteties - mondta McLanahan. - Most már látnak minket. Egész másképp érzi így magát az ember.

- Aha-válaszolta Luger. - Mostanáig csak sétalovagoltunk...

- Két órán? - kérdezte vissza Elliott. - Mi van két óránál? A Korf repülőtér?

Anadir? Ossora vagy Kavaznya nem lehet; hacsak nem tértünk le az útvonalról, ezek tizenkét órán kell hogy legyenek.

Wendy a frekvencia kijelző képernyőt figyelte. - A frekvencia alapján nem lehet föld telepítésű radar, sokkal erősebb a jelzése, mint egy olyan távoli készüléké lehetne.

- Lehet, hogy a lézer követő radarja lenne?

- Ez nagyon alacsony frekvencián dolgozik. Valami régiség lehet. Azt hiszem, hogy fedélzeti kereső radar.

- Fedélzeti? - csodálkozott Ormack. - Felderítő lenne, vagy légvédelem?

- Vagy véletlen találkozás - állapította meg Elliott. - Várjuk meg, mi történik...

- Megtalált bennünket - jelentette be Wendy, aki egyszerre nézte a képernyőt, és hallgatta a radarhangokat. - A lassú keresésről átváltott 'a célkövetésre. Gyorsabban villog.

- Mintha állomáson lenne? - kérdezte McLanahan. - Mintha keskeny sávra állított térképészeti radar lenne?

- Igen, ez valószínű - válaszolta Wendy. - Most UHF-en ad le.

- Meg tudja keresni a frekvenciát? - kérdezte Elliott.

- Csak nagyjából. Magas UHF. Azt nem tudom megmondani, hogy kap-e választ az adásra.

- Hadd próbálkozzam a támadó radarommal -szólt közbe McLanahan. - Legalább annyi kiderül, tényleg fedélzeti radarról van-e sző.

- Rajta - engedélyezte Elliott. - De csak néhány másodperce van. McLanahan a radarantennákat két órára irányította, a távolságot

-száz mérföldre állította, és megtekerte az adás gombot. Három teljes fordulat után visszakapcsolt a várakozás állásba. - Nagyon úgy néz ki, valóban fedélzeti radar. Két órán, hatvan mérföldre. Az antennám szerint harmincháromezer láb magasságban van...

Ekkor történt a változás. -Ismeretlen gép, Ostrov Kommandorszkíj-tól északkeletre, kétszáznegyven kilométerre, válaszolj! - Aztán egy újabb, valószínűleg ugyanaz az üzenet, ezúttal oroszul.

- Ez mi lennénk - közölte Luger. - Beringától százharminc mérföldre vagyunk.

- Légvédelmi üzenetnek hangzott - mondta Ormack. - Válaszoljunk?

- Wendy, biztos hogy befogott bennünket? - kérdezte Elliott.

- Lát minket az biztos, de azt nem tudom, hogy rakétarávezetésről is szó

lenne. Azt hiszem, csak radarral figyel minket.

- Milyen messze vagyunk a Japán-Alaszka légifolyosótól?

Luger összehasonlította a térképét a számítógép helymeghatározási adataival. - Csak néhány percnyire.

- Ismeretlen gép, kérem, válaszoljon. Pazsaluszta.

- Kérem? - mosolyodott el Elliot. - Úgy beszél, mint egy gyerkőc. Mint egy udvarias gyerkőc.

Ormack meglepve nézett a pilótájára. - Nem is tudtam, beszél oroszul is?

- Épp eleget tanultam, majd szétdurrant a fejem - válaszolt Elliott. Elgondolkozott. - Ha most megpróbálnánk lesüllyedni...

- Ha nagyon gyorsan és erősen csináljuk, talán a nyomunkat veszti vélekedett Ormack.

- Ezzel a radarral nem követhet minket -értett egyet Wendy. -Nem valami kifinomult műszer. Viszont azt biztosan jelentené, hogy elvesztünk. Valaki mással is kapcsolatban van, talán Ossorával...

- Vagy egy másik gép pilótájával. Lehet, hogy bevetésen vannak, vagy hadgyakorlaton - morfondírozott McLanahan.

- Wendy, nem tudná zavarni az adását? - kérte Elliott.

- Dehogynem, de azzal elárulnánk magunkat.

- Oké, menjünk be a légifolyosóra, és nézzük, mi történik. - A kormányhoz nyúlt, és a bombázó meredeken balra fordult. - Ha utánunk küld valakit, akkor... akkor le kell lőnünk. Értette, Angelina?

- Készen vagyok, tábornok - érkezett azonnal a válasz.

- Ha ebben az irányban maradunk - mondta Luger -, akkor épp kikerülhetjük a beringai radart.

- Engedélyt kérek, hogy használhassam a farokradart, tábornok -kérte Angelina.

- Még nem -Elliott mély levegőt vett, a mikrofont közelebb húzta a szájához, és a rádiókapcsolót a légvédelem állásra fordította.

- Az ismeretlen gép beszél, Lantern négy-öt Fox légvédelmi gép. Adja meg a hívójelét. Vége.

- Lantern négy-öt Fox, itt Besarina kettő-kettő-egy légvédelem. Tisztán és jól hallom. - A szovjet pilóta mondott még valamit oroszul.

- Besarina kettő-kettő-egy, tisztán hallak, de nem értek oroszul-. Elliott kicsit hallgatott, aztán folytatta. - Ja nye gavarju na vasim jazikije harasó. Ismételje.

- Prsatiti. Elnézést, négy-öt Fox. Ame... Amerikai gép vagytok?

- Da.

- Amerikanszkaja -mondta izgatottan a szovjet gép pilótája. Azután már hivatalosabb hangon. - Négy-öt Fox, tizenkét órán vagytok, hét-hat kilométerre. - Rövid szünet. - Még soha nem beszéltem amerikaiakkal. Ormack hatalmasat sóhajtott. - Úgy látszik, tábornok szerzett magának egy barátot.

- Kettő-kettő-egy, szovjet katonai gép vagy?

- Igen - érkezett a lelkes válasz. - Pay Vay Oh Strangy. Távol-keleti hadtest.

- PVO Strany - fordította Elliott a legénységnek. - Légvédelmi egység. Vagy egy Bear, vagy egy Backfire felderítőgép.

- Vagy vadászgép -szólalt meg Angelina.

- Ggye vizsivoti, elnézést. Honnan jössz, négy-öt Fox? - kérdezte a szovjet pilóta. - New York? Los Angeles? Én ismerem San Francisco.

- Butte, Montana - válaszolta Elliott. Hadd rágódjon el ezen a jófiú.

- Mon-Tany? Nem jó az angolom. Tanítanak angolt, de nem sokat használom. Nehéz.

Szünet. Aztán: - Négy-öt Fox, lépjen kapcsolatba a Kommandorsz-kij leszállókörzettel, a kettő-hat-öt pont ötön. Azonnal. - Az új hang katonás határozottsággal szólalt meg.

Da t avaris - válaszolta Elliott.

- Majd, azt jelentem, hogy szabályosan a légifolyosón jöttek, jó, parancsnok

- mondta halk, titkolózó hangon a pilóta. -Javíts hátra. Nem oké, ha közeledsz. Jó, parancsnok?

- Balsoje szpaszíva, t avaris - válaszolta Elliott. - Köszönöm.

- Pazsaluszta. örülök, hogy angolul beszéltünk, Montanya.

- Kettő-hat-öt pont öt, vettem - ismételte Elliott. Mielőtt csatornát váltott volna, még gyorsan megkérdezte - Atkudá vi? Hova valósi vagy, kettő-kettőegy?

- Ja iz ... izé, Kevitzbe - a pilóta hangjából áradt a büszkeség. -Nagy halász. Jó volt beszélni, Mohtanya. Daszvidanyia, myebilo ocseny prijatna. Ormack csak a fejét csóválta, miközben a frekvenciagombot tekergette. - Kedves srác volt, igaz-e?

- Kevitz - mondta Elliott. - Így hívták Kavaznyát, mielőtt odatelepítették volna a lézert.

- Mindenesetre kaptunk egy kis szünetet - állapította meg Luger. -Fogadok, hogy feltérképezett minket. Azért vehetett észre, mert túlságosan kívül estünk a légifolyosón.

- Már nem követ minket a radarral - jelentette Wendy. Elliott az első rádió

frekvenciagombjával játszott.

- Csak nem akarja felvenni a kapcsolatot a Kommandorszkije irányítóval, tábornok? - hitetlenkedett Ormack.

- Nincs más választásunk, John. Ha nem ezt tesszük, a kedves elvtárs visszajön és szitává lövi montanyai barátait.

Elliott beállította a mikrofont. - Kommandorszkij leszállási körzet. A Lantern négy-öt Fox négy-öt-zéró repülési szinten veletek van.

- Lantern négy-öt Fox, vettem, repülési magasság négy-öt-zéró -válaszolta habogó angolsággal a szovjet irányító. - Kérem, adja meg az irányát.

- Irány egy-hat-zéró.

- Vettem, négy-öt Fox, szpaszíva. -Röpke szünet, aztán: - Lantern négy-öt Fox, nincs útvonaltervük.

- Naná, hogy nincs - morogta Ormack az interfonba.

- Katonai útvonalon repülünk Alaszkából Japánba - válaszolta Elliott.

- Nincs útvonaltérkép - ismételte makacsul az irányító. - Adja meg a gép típusát, indulási állomását, a levegőben eltöltött időt, üzemanyagmennyiséget és a fedélzeten tartózkodó személyek számát.

- Szó sem lehet róla - mondta Ormack. - Igaz, hogy már évek óta nem készítettem nemzetközi útvonaljelentést, de arra azért még emlékszem, hogy soha nem adtunk ki ilyet egy orosz irányítónak.

- Igaza van - válaszolta Elliott. -Ez az alak egyszerűen értesüléseket akar kipréselni belőlünk. - Elliott újra a rádió mikrofonjába beszélt. Kommandorszkije, megkérjük a Kadena távolkörzeti irányítókat, adják meg az útvonaltervünket.

- Örömmel fogjuk venni az információt, uram - válaszolta az irányító -, már csak az önök kedvéért is.

Próbálkozz csak, Iván, mondta magában Elliott. Aztán a mikrofonba: - Köszönöm, Kommandorszkije. Értesítjük Kadenát. Várjon.

- A francba - morogta Ormack. - Azt akarja, hogy bejelentkezzünk?

- Úgy áll a dolog, hogy a magunk ásta verembe pottyanunk bele -állapította meg Elliott, és a négy digites IFF azonosítót nyomkövető állásra kapcsolta, a magasságot viszont nem kódolta, és az egyes, kettes és négyes rádióadót kikapcsolta. Ekkor benyomta az azonosítást kijelzőgombot.

- Négy-öt Fox jelentkezik.

- Radart azonosítottuk, Lantern négy-öt Fox - válaszolta a szovjet irányító. - Nem látom a magasságot. Kérem, kapcsoljon C állásba.

- Kapcsolom - válaszolta Elliott, és eltekerte a C magasságjelző gombot.

- A magasság... - Elliott ebben a pillanatban kikapcsolt.

- Újra elvesztettem a magasságot, Négy-öt Fox. Kérem, tekerje vissza. Elliott megismételte az előbbi elterelő hadműveletet.

- A jelzés állandóan megszakad, négy-öt Fox - jelezte az irányító

Beringában.

- Vettem, felírom, uram.

- Nem engedhetem be Petropavlovszk légterébe teljeskörű azonosítás nélkül, négy-öt Fox - mondta az irányító. Kérem, forduljon húsz fokkal jobbra, és hagyja el a szovjet légteret. Tartsa az irányt egy-öt percig, és térjen vissza az önálló navigálásra. Ocsiny zsál, nagyon sajnálom.

- Mennyire térünk így le a légifolyosóról? - kérdezte Elliott Lugertől.

- Most majdnem a folyosón vagyunk, tehát olyan hetven-nyolcvan mérfölddel térünk el nyugatra.

Elliott az Old Dogot a megadott irányba kormányozta.

- Meddig maradunk a beringai radarkörzetben?

- Már most a határon vagyunk - állapította meg Luger.

- A radarjelzés nagyon gyenge - jelentette Wendy. - Nem állíthatom biztosra, de az az érzésem, már nem vagyunk elsődleges célpont.

- Ami azt jelenti...-kezdte Ormack.

- Ha kikapcsoljuk az IFF-t, eltűnhetünk - mondta Elliott. - Épp úgy, mint Seattle-ben. Patrick, milyen messze vagyunk a következő tervezett szárazföldi állomástól?

- Ezzel az iránnyal soha nem jutunk oda.

- Értem. - Elliott kézivezérlésre állította az Old Dogot. A számítógép irányjelzője szinte azonnal ötven fokkal jobbra fordult.

- Húsz percnyire becsülöm - mondta Elliott. - Akkor leszünk a Beringa és Petropavlovszk közötti holtsávban.

- És olyan közel a parthoz, amilyen közeire csak becsúszhatunk -jegyezte meg a pontosság kedvéért McLanahan.

- Szerintem Beringának nem kell ennyi idő ahhoz hogy rájöjjön. nincs útvonaltervünk - mondta Elliott. - Hamarosan elég nagy zűrben lehetünk. Wendy, egész biztos, hogy már nem látnak minket?

- Amennyire biztosat mondhatok, nem látnak.

- Meg tudja zavarni a radarjukat, ha mégis észrevennének?

- Ebben biztos vagyok.

Elliott megigazította az ejtőernyő hevederjét. - Ez azt jelenti emberek, hogy közeledünk a veszélyes zónához. Süllyedni fogunk. Wendy, készüljön fel, hogy a központi radart lejjebb kell vinnie. Néhány másodpercen belül kezdünk. Amikor mindenki készen áll, fokozatosan a radarok közötti rés felé

fordulunk. Amikor Beringa észrevesz minket, bekapcsoljuk a domborzati számítógépet, viharos sebességgel ötezer láb alá süllyedünk, és villámgyorsan a radarrésbe csúszunk. Ha elértük a partvonalat, ötezer lábon maradunk, hacsak a navigátor más utasítást nem ad. A kis hatósugarú térképradar segít bennünket, nehogy nekiütközzünk egy kiálló szirtnek, hogy elkerülhessük a terepakadályokat. Ez addig lesz így, amíg be nem érünk arra a területre, aminek domborzati térképét már betáplálták a számítógép* be; amikor a kavaznyai radar hatósugarába érünk, kikapcsoljuk a mi radarunkat, és akkor is ugyanezt tesszük, ha már előbb a nyomunkba erednének. Kérdés?

Rendben, mennyi időnk van a résig? - Körülbelül tizenöt percünk, tábornok - válaszolta Luger.

- Figyel minket valaki, Wendy?

Wendy a képernyőn látható frekvenciahullámokat összehasonlította ellenőrző listájával, csak ezután válaszolt. - Beringa keres minket, de nem talál. Nagyon gyengék a jelzései. A levegőben nincsen fedélzeti radar. Van...

- Mi van?

- Minden második-harmadik percben fel-felvillan egy másik kereső radar - válaszolta csodálkozva a lány. - Biztos nem orosz radar, vagy legalábbis én még ilyen oroszt nem láttam. Roppant gyenge a jelzése, és szaggatott. Mintha véletlenszerűen ki-be kapcsolgatná valaki.

- Észrevehet minket? - kérdezte Elliott. - Bemérhet, ha alacsonyan repülünk?

- Nem hinném. Nem él elég hosszú ideig, hogy elemezhessem a jeleket, de annyira szaggatott a jelzés, hogy ha észre is vett volna bennünket, bemérni már nincs ideje. Valószínűleg egy utas-vagy teherszállító hajó időjárásjelző

radarja lehet.

- Nos - mondta Elliott, és a kormányra fonódott ujjai szorításán lazított egy kicsit -, azt hiszem bőven van min rágódnunk.

Finoman jobbra húzta a kormányt, az Old Dog hegyes orra a Szovjetunió

felé fordult.

- Megyünk...

Az U.S.S Lawrence kémelhárító főnöke végigdobogott a hajó

fémfolyosóján, becsörtetett a rádiósszobába, ahol egy csapat tiszt és civil technikus a rádióvevők mellett egy rakáson állt.

- Mi a nyavalya történik itt? -érdeklődött Markham, és kihámozta magát narancssárga prémszegélyes kabátjából.

- Amerikai repülő, Markham parancsnok - válaszolta J.G. Beech hadnagy, a rangidős irányító. Kicsit zavarban volt, a fülhallgatóját csak az egyik füléről húzta el, hogy még a jelentés közben is hallgathassa a figyelt csatornákat. Egy tengerész lépett be, rövid üzenetet hozott. A rangidős irányító elolvasta, és halkan káromkodni kezdett.

- Halljuk Beech, mi a bibi?

- Amerikai repülőgép, parancsnok - ismételte Beech. - Néhány perccel ezelőtt vettük észre a légvédelmi csatornán. - Megrázta a fejét. - A gép szovjet légtérben van, és szovjet légiforgalmi irányító ellenőrzi...

- Amerikai?- Markham kitépte Beech kezéből a cédulát.

- Lantern négy-öt Fox - olvasta hangosan. -Lantern. Hm. Ismerősnek hangzik.

- Persze - válaszolta Beech. - Elmendorfból négy Lantern-t is észleltünk. Tegnap kísértek Japánba egy csapat F-4-est. KC-10-esek voltak, és volt nemzetközi útvonaltervük. - Már napokkal előre egyeztettek mindent. Lantern kettő-egytől kettő-négyig.

- És ennek a fickónak volt útvonalterve?

- Lantern négy-öt Fox nem létezik - állította Beech. - Soha nem is volt. Nem Elmendorfból jött.

- Akkor honnan?

-Épp most ellenőrizzük. De a fickónak nincs útvonalterve, az biztos. Keressük Elmendorfot, de semmi eredmény, legalábbis eddig.

- Van egyáltalán valamilyen eredmény?

- Nincs. Az értekezletre meglesz a magnófelvétel, de azon sincs semmi. A beringai Kommandorszkij szovjet irányítója mindent elkérdezett, de semmire nem kapott választ. ... Itt van, hogy mi történt, uram ... Egy PVO

Strany vadász Petropavlovszkból fedélzeti radarral befogja a Lantern ötnégy Foxot, és vakon hívja a légvédelmi frekvencián. Mi ekkor álltunk rájuk a radarral. A PVO gépet végig fogtuk, de a másikat csak akkor sikerült elkapnunk, amikor az orosz bemondta a jeleit. Negyven mérfölddel a légifolyosón kívül voltak. Ez a négy-öt Fox a Szovjetunió felé tartott...

- Oroszország felé?!? - Markham kényelmetlenül fészkelődött a szürke ülésen. - De honnan ? Korábban nem láttuk?

- A semmiből bukkant elő. Igaz, mi nem repülőgépeket kerestünk, de akkor is előbb kellett volna észrevennünk, mint annak az avítt PVO-nak. Fogalmam sincs, hogy...

- Most merre van?

- Elvesztettük abban a pillanatban, hogy kilépett a légifolyosóról -válaszolta Beech. - Nyugatra ment el, Kommandorszkije felett, és nekünk csak addig ér a radarunk.

- Viszont ezt figyelje. Amikor radarra kaptuk, nem adott le semmit. Nem volt élő rádiója. Amikor Beringával kapcsolatba lépett, hármat sípolt, de a harmadik, a C magasság-jelzése nem működött. Erre Beringa kirúgja a folyosóról, és Petropavlovszk fölé küldi.

- Jézusom - motyogta Markham és letörölte az izzadságot a homlokáról. - Valaki nagy szart kavarhat arrafelé. - Elgondolkodott, aztán tovább kérdezett. - Nem adott le katonai, csak amerikai katonai jelzéseket?

- Semmit. Még azután sem, hogy beszélt Beringával.

- Repülőgép, katonai hívójellel, és csak a hármas jelzése él... és azt egy orosz irányító kapja meg.

- Oroszul beszélgettek, uram - szólalt meg az egyik technikus a rádió

mellől.

- Oroszul? - ámult Markham. - És mi a fenéről beszélgettek?

- Semmi különösről uram. Kérem, köszönöm, ilyesmiket. Megkérdezte az orosz pilótát, hogy honnan valósi.

- A Lantern pilótája orosz volt?

- Nem. Úgy beszélt, mint aki valamikor használta a nyelvet, de már kijött a gyakorlatból. Egyértelműen amerikai volt a pasas. Még azt is elárulta, hogy Buttéból, Montanából jött.

- És kapcsolatban vagyunk még vele?

- Már nem, illetve csak rádióösszeköttetésben, de már egy ideje nem beszél Beringával, úgyhogy nem tudjuk pontosan, merre járhat. -Markhammel együtt a hatalmas, üvegborítású terepasztalhoz lépett.

- Mi jelenleg itt tartózkodunk - mutatott Beech a hajómatricára. -Százötven mérföldre északkeletre Kommandorszkijtól. Itt van a légifolyosó. Pontosan alatta csücsülünk. Az ismeretlen gépet először itt, tőlünk északnyugatra, a légifolyosótól negyven mérföldre keletre észleltük, délkeletnek tartott. Itt lépett be a légifolyosóba, néhány percig békésen lebegett, amíg Beringa le nem kergette a pályáról. Az utolsó irányjelek szerint Kommandorszkijtól délre, a légifolyosótól kicsit nyugatra volt. De a Beringa irányító egy-négyzéró irányra állította, így alaposan el kellett távolodnia a petropavlovszki folyosótól. Még ha Sapporóba, vagy Tokióba tart is, már nem sok vizet zavar.

- Létezik hogy egy orosz gépre bukkantunk? Honnan tudjuk olyan biztosan, hogy amerikai?

Beech meglepődve nézett. - Hát, ... amerikai hívójelet használt, ezért gondoltam....

- De épp maga mondta, hogy sehonnan nem indult ilyen hívójelű amerikai katonai repülőgép!

- Elmendorfból még nem érkezett válasz - magyarázkodott Beech. - Nem szoktak információkat adni a gépeikről, ha nem védett a rádióadás. Csak annyit tudunk, hogy a Lantern öt-négy-Foxnak nincs hiteles útvonalterve. Lehet, hogy elveszett, vagy később töltik csak ki. ... Szokatlan ugyan, de előfordult már. És... hát amerikainak hangzott. Katonainak.

- Nem panaszkodhatunk Beech, feltételezésekben nincs itt hiány. -Markham mosolyogni próbált, de sikertelenül. - És erről mit gondol? - mutatott az ismeretlen gép feltételezett útvonalára. - Mit keres itt ez a gép?

- Lehet, hogy eltévedt - vonogatta vállát Beech. - Tényleg eltévedt. Talán városnéző túrán van. Élvezetből repked. Rodeózik, és élvezi, hogy kicseszhet az oroszokkal.

- Nos, azt hiszem a további találgatásokat a CIA-ra és a légierőkre kell bíznunk. - Markham felállt, és hatalmasat nyújtózott. - Értesítse a központot. Mondja meg, szerintünk addig ne engedjék japán légtérbe, amíg egyértelműen nem azonosítja magát. És amikor landol, a legjobb lenne, ha azonnal kivizsgálnák az ügyet. - Keze meglapogatta terebélyesedő hasát. - Megyek, megnézem sikerül-e ebben a kupiban valami hamburgerféléhez jutnom. Fent leszek.

- Beech hadnagy - szólalt meg hirtelen a rádióstiszt. - A tizenhetes csatorna, uram.

Beech feltette a fejhallgatóját. Egy pillanattal később: - Jonesy, adja ki a hangosbeszélőre. Ezt figyelje, uram!

A rádiós megnyomott néhány gombot, és a szobát betöltötte az orosz akcentussal beszélő hang. - Lantern öt-négy Fox, vétel.

- Ez Beringa - mondta Beech Markhamnek.

- Lantern négy-öt Fox, itt a Kommandorszkij irányítóközpont a légvédelmi csatornán. Sürgős. Megsértette a szovjet légteret. Lantern öt-négy Fox, forduljon azonnal harminc fokkal balra, és azonosítsa magát. Ismétlem. Egyzéró-zéró kilométerre letért, és megsértette a szovjet légteret. Azonnal forduljon harminc fokkal balra, és azonosítsa magát. - Aztán a figyelmeztetést oroszul és tört kínaisággal is megismételte.

- Száz kilométer! Mi a csodát csinál ott az a pasas? - kérdezte Beech.

- Akármit is, marha nagy szarban van - válaszolta Markham.

- Lantern öt-négy Fox. Itt a Kommandorszkij leszállási körzet. Elvesztettem a jelzéseit. Ismétlem, elvesztettem a jelzéseit. Ellenőrizze, hogy az IFF

normál állásban van-e, és azonnal jelentkezzen. Megsértette a szovjet légteret. Azonosítsa magát.

- Hát akkor - mondta Markham, - felejtsük el az előbbi jelentést. Azonnal küldjön elsőfokú sürgősségi üzenetet a csendes-óceáni védelmi központnak. Jelentse, egy feltehetőleg amerikai gép megsértette a Szovjetunió légterét. Adja meg a mi pozíciónkat is, és a gép feltételezett helyzetét. A szovjetek szándékait nem ismerjük, de feltételezhetjük, hogy keresik, követik és megsemmisítik a gépet. Semmi okunk nincs azt hinni, hogy az amerikai gép egyébként veszélyben lenne, de azért mondja meg nekik, lehet hogy navigációs gondjaik vannak. A részleteket majd később. A kapitánnyal azonnal aláíratom. És az öregúrnak is azonnal küldjön jelentést. Ezt gyorsan kell megkapnia. Engedélyt kérek, hogy radar-léggömböt küldhessek fel.

- Talán közelebb mehetnénk a géphez - javasolta Beech. -Menjünk a másik oldalra. Ha a pasas bajban van, mi...

- De még nem kaptunk megerősítést, hogy ez a barom amerikai lenne. Az sem kizárt, valami átkozott orosz trükk, hogy elvigyenek minket Kavaznyától. Szóval én is egyetértek a maga javaslatával, de nem engedélyezem. Egyébként pedig túl mélyre ment az orosz térségbe, már semmit nem csinálhatunk.

Markham a terepasztalt figyelte, emberei pedig rohantak végrehajtani az utasításait. A technikus számolgatott, vonalakat rajzolt, megpróbálta megszerkeszteni az ismeretlen gép útvonalát, és pontos helyzetét.

- Nem tudom, ki a fene vagy - morogta Markham -, de megmondhatom haverom, hogy méhkaptárba repültél.

- Kérem a következő pontot - mondta Elliott. A karjai merőlegesen feszültek előre, szorította, feszítette az irányító kart. Nyomta, nyomta lefelé

az Old Dogot a Csendes-óceán északi, sötét vizei felé. Az irányjelző húsz fokkal jobbra lendült. Az Old Dog a számítógépbe programozott új iránynak megfelelően jobbra fordult. Elliott a hatalmas irányítórudat előre, a jobb térde felé húzta, hogy a gép orrát lefelé tarthassa. A pillanatnyi gyors süllyedés és irtóztató sebesség mellett a gép semmi mást nem akart, mint felszökkenni a magasba. Közben hozzáért a jobb térdéhez. Nemrég még érzett valami fura kis bizsergést, de ez már a múlté. A térde és a csípője között olyan iszonyatos fájdalom hullám csapott végig, hogy kis híján felkiáltott, Jobb farizma görcsbe rándult. Ormackra nézett, a másodpilóta le nem vette volna róla a szemét. - Fáj?

- Az átkozott műszereidre figyelj. Ormack meggyőződése ellenére bólintott. Negyven évvel ezelőtt lehetett, emlékezett Elliott, akkor ütötte meg ezt a térdét. Leesett a szénaboglyáról, az apja farmján. Nem focizhatottt, helyette az iskola könyvtárában ücsörgött, és mindent de mindent elolvasott a térdsérülésekről. Milyen vitaminokat kell szedni, milyen különleges tornagyakorlatokat kell elvégezni, hogy újra rendesen tudja mozgatni sérült lábát. Amikor végre levették a kötést, néhány hét alatt teljesen rendbehozta elgyengült lábát. A baseball meccsre már teljesen egészséges volt. És abban az évben az iskola csapata megnyerte a bajnokságot. Még most is érezte azt a mélységes büszkeséget, amit akkor érzett. Vajon, ha ennek vége lesz, akkor is érezni fogja azt a büszkeséget?

- Ezzel az iránnyal kikerülhetjük a beringai radart?

- Muszáj - válaszolta Luger. - Százhúsz mérföldes ívet írunk le. -Ellenőrizte a magasságmérőt. A mutató úgy pörgött körbe-körbe, mint egy megvadult óra. Ilyet még nem látott. Könnyű volt, szinte lebegett. A ceruzáit és a jegyzeteit meg kellett fognia, ha nem akarta, hogy a hirtelen beállt súlytalansági állapotban ellebegjenek. - Huszonötezerről húszezerre süllyedünk - kiáltotta. Eszébe jutott White őrnagy, és a Ford-bázison végrehajtott edzések, a katapultgyakorlatok. Igen, White is így ugráltatta a négy hidraulikus lábra erősített gyakorló kabint.

Csakhogy itt most élesben ment a játék. Ilyenről White nem is álmodhatott. - Húszezer alá mentünk - jelentette. A Ford légitámaszpont nagyon, nagyon messzinek tűnt.

- Mennyire vagyunk a maga pontjától, McLanahan? - kérdezte Ormack.

- Még vagy hat percünk van - válaszolta a navigátor.

- Csodálkozom, hogy ilyen lassan tudtak csak befogni minket mondta Luger. - Már majdnem hetven mérföldre voltunk, mire hívtak bennünket.

- Tizenötezer - énekelte McLanahan.

- Mind a két radar magasságmérő csatorna készen áll - jelentette Ormack, - Ötezer lábon tiszta az út. Robotpilótát irányításra kapcsolva, a magasságmérő utasítása szerint.

- Jó - válaszolta Elliott. A katapultszék mellett, a bal oldali műszerfalon kapcsolgatni kezdte a gombokat. - Oké, legénység, figyelmet kérek. Mindenféle-fajta védelmi intézkedés végrehajtására szabad kezet kapnak. Angelina, magáé a Scorpion. Maga felel a bombakamráért, maga nyitja az ajtaját. A radaradást a minimumra kell csökkentenie. Wendy, maga zavarja az adásokat, mindent. Ha nyomkövető, kereső, célravezető jelzéseket észlelne, s ha ezek maga szerint elég erősek ahhoz, hogy bánthassanak bennünket, zavarja őket, csengjen tőle a fülük. Patrick maga figyeli a vadászgépeket. A navigáció Dave feladata, hacsak a hegyekben nem lesz magára is szükség. Ha Wendy észreveszi, hogy egy vadászgép a nyomunkba ered, és bántani akarna, akkor maga rátapad, és...

- Tízezer láb alá süllyedtünk, tábornok -jelentette Luger. - ötezer láb következik.

Elliott lassan visszaeresztette a kormányt, gázt adott. Lassan alábbhagyott a hullámvasutazás. Luger a magasságmérő állását számolta, Elliott pedig csökkentette a magasságot, amíg a gép egyenesbe nem állt.

- Radar magasságmérő rendben - jelentette Ormack. Megnyomott egy gombot, és újra ellenőrizte a kiírásokat. - Mind a két radar magasságmérő

csatorna készen áll.

- Bekapcsolom a robotpilótát - mondta Elliott. Az Old Dog szilárdan tartotta az ezerötszáz méteres magasságot. Mostantól a számítógép egyik része a radar magasságmérő adataira támaszkodva azért dolgozik, hogy az Old Dog a hullámok felett alig ötezer lábnyira repüljön.

- A robotpilóta átvette az irányítást - erősítette meg előbbi bejelentését Elliott. - A rendszer ellenőrzése miatt lemegyek négyezer láb magasságra. - Egy fokkal arrébb tekerte a gombot, és az Old Dog lassan süllyedni kezdett, és pontosan négyezer láb magasságban megállt.

- Visszamegyek ötezerre - jelentette Elliott. Most az ellenkező irányba csavarta a gombot, és a bombázó lassan ötezer láb magasságba emelkedett.

- Wendy, keres valaki bennünket? - kérdezte Elliott.

- Gyenge radarjelzések érkeznek. Annyira gyengék, hogy nem vehetnek bennünket észre. Petropavlovszk felől nincs radarjelzés. Viszont rengeteg az UHF és VHF rádióadás.

- Fogadok, egyik sem a légvédelmi csatornán - jegyezte meg Ormack. Tudniuk kell, hogy a légvédelmi csatornát le tudjuk hallgatni.

- Ami azt jelenti, már nem érdekli őket a mentés - állapította meg Elliott. Elbújt a kedves kis barátunk. -Egy kicsit gondolkodott, majd folytatta. - Mennyi időnk van a partig, Dave?

- Tizenkét perc - válaszolta Luger, miután ellenőrizte a számítógépes kiírást.

- Meztelennek érzem magam itt lent. Mint egy kiállítási tárgy -mondta Elliott. - Az az érzésem, mintha mindenki minket bámulna. Alig várom, hogy visszamehessek a sötétbe.

- Én annál sokkal korábbra várom a látogatókat/-szólalt meg Ormack. - Szerintem az egyik vadászgép az általuk feltételezett útvonalon szembe fog kapni minket, a második vadászgép pedig a part felől támad.

- Maga szerint milyen magasságban várhatóak? - kérdezte a tábornok.

- Ha van elegendő üzemanyaguk, és fogadok, hogy semmiben nem szenvednek hiányt, akkor egyszerre jönnek alulról és felülről. A legalacsonyabb szerintem ötezer láb magasság lesz. A nyolc-tízezer láb azonban ennél sokkal valószínűbb. Felülről meg úgy gondolom harmincezer láb magasságból várhatóak.

- Hogy állunk az üzemanyaggal?

- Rosszabbul, mint gondoltam-kesergett Ormack. - Épp most állítottam automatára az üzemanyag-elosztót. A korai süllyedés nem sokat számított, de a szárnyfék egyszerűen issza az üzemanyagot, ötezerrel van kevesebb az eltervezett mennyiségnél.

- Most minden gramm számít - állapította meg Elliott. Patrick, lé tudjuk valahol rövidíteni az utat? Például nem vághatnánk le a következő kanyart?

- Kockázatos - mondta McLanahan. A térképet tanulmányozta. -Az irányt egyenesen a következő pont felé vehetjük, ez körülbelül öt perccel rövidítené meg a menetidőt, viszont nagyon közel kerülnénk egy parti városkához. Legalább tíz mérföldre szerettem volna elkerülni. Ha levágjuk a kanyart, egyenesen felette repülünk.

- Nagy repülési magasságban a tíz percnyi úthoz szükséges üzemanyag csak egy cseppecske lenne, de itt lent... -jegyezte meg Ormack.

- Védik ezt a várost? - kérdezte Elliott. - Repülőtér van? Vagy kikötők, dokkok?

- Nem tudom - válaszolta McLanahan. - A térképemen nincsenek ilyen adatok.

- Meg kell kockáztatnunk - jelentette ki Elliott. - Minél gyorsabban jutunk a szárazföld fölé, annál jobban érzem magamat. Irány a következő állomás, Patrick.

McLanahan beütötte a következő célállomást a számítógépbe, módosította a koordinátákat, aztán az eredményt kiíratta a képernyőre. A pilóta irányjelzője harminc fokkal jobbra fordult, és ennek megfelelően mozdult az Old Dog is.

Hat perc van a szárazföldig - jelentette Luger.

- Mindenki tartsa nyitva a szemét - követelte Elliott. - Mindenki figyeljen...

- A teljes keleti légvédelmi hadtestet mozgósították - mondta Beech. A hajó

felderítő részlegében ült. Markham és a hajó kapitánya. Jacobs a hajóhídon voltak.

- Az a marha nem találhatott volna rosszabb helyet arra, hogy eltűnjön az oroszok szeme elől - mondta Markham a kapitánynak. -Pont itt, Petropavlovszknál, délen a kikötő hét nukleáris tengeralattjáróval, északon meg Kavaznya.

- De hogy kerülte el a radarokat? - kérdezte Jacobs kapitány, aki a Markhamék által elkészített vázlatokat tanulmányozta. -. Én azt hittem, egy szúnyog sem mehet át észrevétlenül a radarmegfigyelésen.

- Nem tudjuk, kapitány. A legvalószínűbb, hogy balesetet szenvedett. Nekiütközött valaminek, lesüllyedt, valami ilyesmi. Az első perctől kezdve az volt az érzésem, nem stimmel valami a navigációval.

- Navigációs zavarok miatt nem szokott süllyedni egy gép - ellenkezett Jacobs. - Ha pedig katasztrófahelyzetbe került, olyanba, hogy a navigációs irányítás meghibásodott, miért nem kért segítséget? Az oroszok segítettek volna. Láttam már magam is erre számos példát.

- Nem tudom, uram. Talán megijedtek. - Markham felállt, és a térképre mutatott. - A radarmegfigyelés errefelé valamicskét hiányos -mondta nem is annyira Jacobsnak, mint inkább magának. - A petropavlovszki radar nem ér el ennyire északra, igaz, hogy a beringai radar lefedi az egész területet. Jacobs már épp válaszolni akart, amikor Beech hangja szólalt meg a hangosbeszélőben.

- Kapitány, a PVO Strany jelentkezett. Üzenet minden egységnek. Minden csatornán, nyíltan, nem kódolta.

- Csodálom, hogy angolul nem olvassák be. Mit üzen?

- Az egész légtérre veszélyhelyzetet jelentettek. Általános mozgósítás. Vadászgépeket vetnek be az eltűnt gép keresésére. A szovjet légteret teljesen lezárták.

- Továbbítsa - utasította Markham. - Azonnal, minden más üzenetet megelőző sürgősséggel.

- Igenis, uram.

Jacobs alaposabban szemügyre vette a térképet, aztán felvette az asztalán heverő körzőt. - A center radarok kétszázötven tengeri mérföldet fognak be, nem igaz?

- Igen uram - válaszolta Markham. - Általában ennyi a hatósugár az egyszerű észlelőradaroknál. Néha kicsit több, ez a magasságtól függ.

- De Beringa körül nem ekkora a kör - jegyezte meg Jacobs, és még egyszer ellenőrizte a méréseit.

- Nincs center radarjuk - Markham nagyon izgatott lett. - Csak rövidebb hatósugarú radarjuk van, és alacsony repülési magasságra jó. A leszállási körzet irányító radarja.

Jacobs a Petropavlovszk köré rajzolt kétszázötven mérföldes kört nézegette. Alig metszette a beringai kört.

- Átfedés van...

- De nem mindenütt - mutatott Markham a térképre. - Fedik egymást, de mégsem tökéletesen. Ha ezt a kört kikerüli, akkor kikerül a radar hatósugarából. - Jacobs izgatottan piszkálta a térképet. Markhamra nézett. - És Petropavlovszk nem veszi észre őket, ha...

- Ha alacsonyan repül. Hatezer, de inkább ötezer láb alatt. Akkor elveszhet a különböző radarok háttérzajában:

- Várjon csak egy kicsikét - emelte fel Jacobs a kezét. - Maga azt mondta, hogy utántöltő gép...

- Utántöltő hívójele volt - válaszolta Markham. A jegyzeteibe pillantott. - Lantern négy-öt Fox. Elmendorfból. Viszont útvonalterve nem volt, és Elmendorf nem tudott ilyen hívójelű gépről.

- Tehát nem utántöltő akkor mi?

- Alacsony repülési magasságban behatoló gép - morogta Markham. Egy...egy bombázó?

- Nekem úgy tűnik, pontosan tudta, merre kell mennie. Pontosan. Különben honnan tudott volna a résről?

Markham bólogatott. - De... de azt a felderítő gépet meglepte.

- Lehet, hogy az ujja beszorult a mézesbödönbe?

Markham a fejét rázta. - Amikor a felderítő rátalált, megfordult, nehogy rájöjjenek, a szárazföld felé tart...

- Kavaznya felé?- csodálkozott Jacobs.

- És visszafelé menet újra eltűnik.

- Az isten verje meg - nyögte Jacobs. - Miért épp én? Miért pont most?

- Ezen az átkozott bárkán egyetlen adó-vevő sem teljesen biztonságos-, emlékeztette Markham a kapitányt. - Ha riadót fújunk...

- Miért nem mondja meg nekünk soha senki, mi történik a nagyvilágban - kesergett a kapitány. - Most már túl késő. Az egész keleti légvédelem a nyomába eredt, nem juthat messzire a szerencsétlen.

- Akkor mit tegyünk?

Jacobs vállat vont. - Nem tehetünk semmit. Semmit. Akárki is legyen az a pilóta, teljesen egyedül maradt.

- Négy perc van a partvonalig - jelentette Luger.

Elliott elkergette magától az ábrándképeket. Nem aludt, már nem is emlékezett, mikor aludt utoljára, de amióta csak alacsonyan repültek, elmerült az álomképeiben. Most azonban teljesen magához tért, és az alattuk fekvő kis orosz városka halvány fényeit figyelte.

A városka túl apró, hogy Luger térképén meglegyen a neve, csak távoli csillámló fényekből állt. Fénypaca a sötétségben, apró fénycsöppecskék vezettek belőle, talán egy megvilágított út a dokkokhoz, de az is lehet, hogy a városból kivezető főútvonal.

Már azelőtt is látott orosz várost, de ez valahogy más volt. Ártatlan. Békés. Mikor utoljára Moszkvában járt a hetvenes években követségi tanácsosként, a város kifejezetten gonosz és rosszindulatú volt. Pedig akkor éppen a friss megbékélés jegyében éltek, de fullasztó, fojtogató légkörét azóta sem tudta elfelejteni. Itt a vad, szibériai szűzföldeken minden olyan más volt. Vagy legalábbis annak látszott.

Elliott öntudatlanul is szorosabbra fogta a botkormányt. Az Old Dog hegyes, hosszú orra rádöbbentette, hol is van valójában, és mi a feladata. Megigazította a mikrofonját.

- Wendy?

- Semmi, tábornok - válaszolta Wendy, aki már idegesen várta a tábornok kérdését. - Elszórtan gyenge VHF-adást hallok - a lány hangja monotonon kopogott.

- Dave, mennyire vannak a parti hegyek?

- Nem tudom pontosan, tábornok. Az útvonaltérképem nem mutatja részletesen a Kamcsatka-félszigetet. Be kellene kapcsolnom a radart. Épp csak pásztáznám a terepet.

Elliott eltöprengett, alig várta, hogy a hegyek védelmébe érjenek, és mégis...

- Rendben van. Engedélyezem. De csak néhány másodpercet.

- Inkább én nézném meg - szólalt meg McLanahan. és beállította a célravezető radarok antennáit. -Nyolcvan mérföldet tudok könnyedén befogni, Dave pedig csak harmincat, azt is csak keskeny sávban.

- Akkor magáé - válaszolta Elliott. - Dave, megrajzolná a terep topográfiai térképét?

- Kész.

- Itt is. - McLanahan elvégezte az utolsó simításokat, módosításokat, beállította a képernyőt, és megnyomta a radiate (sugárzás) gombot. A képernyőn, a Szovjetunió ellen bevetésre induló amerikai bombázó

radarképernyőjén először, megjelent a Kamcsatka-félsziget domborzati térképe. Most ne ezen rágódj, mondta magának McLanahan. - A következő

negyven mérföldnél enyhe emelkedés - jelentette.

Luger idegesen satírozott a térképén, azt a képet másolta, ami McLanahan képernyőjén rajzolódott ki. - A navigáció rendben van. A radar szerint körülbelül harminc mérföldre van a part. Ezzel az iránnyal kikerülhetjük a várost. Tőlünk balra, két mérföldre lesz. Harminchét mérföld múlva kezdődik az erős emelkedés, addig semmi nincsen alattunk. Hatvan mérföldnél lesz egy kis kiemelkedés, de még mindig nem veszélyes.

- Ami annyit tesz - mondta Ormack -, hogy az ezerötszáz méteres magasság biztonságosnak ígérkezik.

- Minden megvan ami kellett, Dave? - kérdezte McLanahan. Luger a fejét rázta, és firkantott valamit a megszentségtelenített

térképre. - Még egy kicsit várj... - morogta. McLanahan bólintott és a képernyőjét figyelte. - Egész nagy ez a

város - mondta, és igazgatott valamit a videó kijátszón, hogy elkerülje a terepismétlést. - Kész vagy a nagy hatótávolsággal, Dave?

Luger igenlően bólintott. - A harminc mérföldessel megnézem ezt a várost. Különös. - A képernyőn megjelent a városka kinagyított képe.

- Gyorsan csinálja - figyelmeztette Elliott.

- Különös? - kérdezte Ormack. - Mi különös van rajta?

- Különös, ahogy a rossz hírekben mondják. Igazán rossz hírekben - válaszolt társa helyett McLanahan., Még néhány rövid pászta, és gyorsan kikapcsolta a radart.

- Tábornok, azonnal meg kell fordulnunk, most! Legalább húsz fokkal jobbra.

- Miért...?

- Hajók! -mondta McLanahan. - Egy dokk telistele hatalmas anyahajókkal.

- Célkereső radar tizenkét órán - jelentette Wendy. Elliott teljes erővel gázt adott, és jobbra rántotta a kormányt.

- Adja meg a COLA útvonalat, John - parancsolta. Ormack átnyúlt előtte, és a COLA gombot a legalacsonyabb állásra tekerte. A COLA, a Computer generated Lowest Altitude, azaz a számítógép irányította legalacsonyabb repülési magasság volt. A terepfelismerő és akadály elkerülő

program most kiválasztja azt a legalacsonyabb repülési magasságot, ahol még biztonságosan navigálható a Megafortress. Ehhez számításba veszi a magasságmérő adatait, a terepfelismerő programot, a gép dőlésszögét, és a terepemelkedést.

A COLA folyamatosan, százlábanként újra értékeli az adatokat, és így mindig a lehető legalacsonyabb, de még biztonságos szinten tartja a bombázót. A hibaszázalék nem lehetett több tíz méternél, és kellett még egy kis ráhagyás, hogy ha a robotpilóta irányít, ne legyen gond az esetleges rázkódás miatt.

A hatalmas bombázó hegyes orra a Csendes-óceán tintakék habjainak irányult, és gyorsan süllyedt. A kétszázezer kilós gép alig néhány méterre a víz felszínétől, négyszáz kilométer per órás sebességgel hasította a levegőt. Egyetlen radarsugár irányította.

- Még mindig csak a célkereső radart látom - jelentette Wendy, aki szinte rátapadt a veszedelmet jelző képernyőre. - Nagy az ereje, de csak keres. Most... - McLanahan ereiben megfagyott a vér, rosszat sejtett, még mielőtt a lány befejezhette volna az új jel értékelését.

- Új jel! - kiabált Wendy. - Keskeny sávú keresőradar ... a magasságjelző

felénk tart ... megtaláltak! Tábornok! Megtaláltak, és föld-levegő rakétajelek jönnek...

Jeff Hampton hangja feszült és izgatott volt, amikor az elnök végre felvette a telefont.

- Mondja még egyszer, Jeff-kérte az elnök, és kidörzsölte az álmot a szeméből. Megmasszírozta elzsibbadt nyakát és kényszerítette magát, hogy figyeljen.

- Körülbelül tizenöt perccel ezelőtt légvédelmi riadót rendeltek el a Kamcsatka-félsziget felett - ismételte levegő után kapkodva Hampton. Oroszországban.

- Tudom hol van az az átkozott félsziget, Jeff. Folytassa. .

- Egy ismeretlen, de feltehetőleg amerikai repülőgép eltűnt a radaruk hatósugarából, de előtte megsértette a légteret. A hívó ... a hívójele nagyon hasonlított ahhoz, amit Elliott tábornok használt.

- Elliott? Brad Elliott? Istenem! Nem erősítette meg senki, de...

- Mindjárt ott leszek Riassza Curtis tábornokot. A Situation Roomban várom. Siessen.

Az elnök kisietett, gyorsan felöltözött és lement a földszintre. Brad Elliott, te vén ördög... Sikerült. Ravasz róka. Odamentél.

Wendy nem tudta levenni a szemét a képernyőről. Több millió watt energia speciális frekvencián, ez mind az irányítása alatt állt, de szinte megbabonázta az a két váltakozó vonal a vészjelző képernyőjén. A tenyere a combján, pedig az Old Dog meredeken fordult, és ilyenkor mindig belekapaszkodott a katapultszék karfájába.

Azok a hullámok hipnotizálták. Két radar. Az első fülhasogatóan sipítozott, mint az ugató fóka. Előbb megszakított - váltakozó jelzésnek látszott, de mostanra már kétszer olyan gyorsan érkeztek a jelek. India típusú, keskenysávú célkereső radar, egyenesen rájuk irányították. A második? A második radar sokkal élesebb hangot adott, szinte csipogott. Ez egy Golf típusú magasságkereső volt, repülési magasság adatokat közvetített a földlevegő rakétákat irányító számítógépnek. A számítógép irányította veszélyelemző szemlátomást nem tudott dönteni - hol a 2-es, hol a 3-as jelzést adta ki, azaz nem tudta meghatározni, hogy SA2-es, vagy SA-3-as rakétáról van-e szó. Nagy magasságban általában ezekkel a rakétákkal szokták megtámadni a behatolókat. Hajókon, vagy távoli bevetési körzetekben az SA-2-esekre időnként nukleáris rakétafejeket szerelnek. A rakéták, Vietnamban telefonpóznáknak nevezték őket, jóformán használhatatlanok voltak alacsony magasságban szálló gépek ellen. Az Old Dog azonban még bőven beleesett a rakéta halálos sugarába.

- Minden radar tartalékon van - jelentette Luger, aki nemcsak a saját, hanem McLanahan műszerfalát is ellenőrizte. A meglepetéstől pislogni kezdett, amikor a nyomásmérőjére nézett -mínusz hatvan láb. Megnézte a radar magasságmérő kiírását McLanahan videoképernyőjén. Száz lábnál állt. Harminc méter! Ha a COLA számítógép nem egyensúlyoz tökéletesen, ezen a magasságon, húsz fokos kanyarral a gép szárnyhegye a vízbe kerül!

Reszkető kézzel száz láb magasságra állította a műszert. Szinte látta a közeledő hullámokat. Semmi mást nem tehetett, csak figyelte a műszereket, és várt.

- Wendy? - Igen?

- Wendy! - üvöltötte McLanahan a mikrofonon keresztül. - Wendy. Válaszolj.

- Patrick, én... -becsukta a szemét, és csak a hangjára figyelt. Aztán felpillantott, vett egy mély lélegzetet, újra a veszélyjelzőre koncentrált.

- Folyamatos célravezető és felderítő jelzések -jelentette. A hangja valamicskével erősebben szólt már. - Keresnek bennünket, de még nem vezettek ránk rakétát.

Elliott a távolban imbolygó kis fénypöttyöket figyelte. Hirtelen a Város pereménél erős fénycsóva lobbant fel.

- Rakétaindítás! SA-2 - ez Wendy hangja.

- Látom - mondta Elliott.

- Bekapcsolom az elhárító-zavaró rendszert. - Wendy olyan aprólékos pontossággal állította be a műszert, mintha mikroszkóppal dolgozna. - Hogy állunk?

- Pontosan ránk tart-jelezte Ormack.

- Erősen fordulj rá - utasította Wendy. - Rá?!? Dehát...

- Tedd amit mondtam, tábornok! - Wendy már kiabált. Az Old Dog éles kanyarral balra fordult. ,

- Még mindig látom ... várj ... - Elliott hangjában csökkent a feszültség. - A rakéta farkát látom... elment. Elhúzott mögöttünk...

- Gyere vissza jobbra, teljes kanyarral, tiszta erőből - mondta Wendy, és Elliott azonnal teljesítette a lány parancsát.

- Újabb SA-2-es jelzés - jelentette Wendy. A keze szinte önkéntelenül röppent a HARM műszerekhez. (High-speed Anti-Radiation Missile, azaz nagysebességű rakétaelhárító rendszer)-Egyes rakétaelhárító löveg bekapcsolva, indításra kész.

Angelina ellenőrizte a műszereit, látta, hogy a hátsó bombakamrában a rotációs indító alacsony állásba mozdult. - Kész!

Wendy megnyomta az indítás gombot. A gyapotacél kamraajtó kivágódott, és kicsusszant az első HARM rakéta. Az indító automatikusan beállította a következő lövedéket.

- HARM nyomon van - jelentette Wendy. - Az SA-2 rakétát célba vette ... - Hirtelen kialudt a rakétatámadás és a HARM rakéta célravezetés jele is.

- SA-2 radarjelzés megszűnt - mondta Wendy. Csak most vette észre, hogy egész idő alatt visszatartotta a lélegzetét. Angelina hátradőlt, egész teste ellazult.

- Visszaálltak a keresésre - jelezte Wendy. - Nincs újabb célravezető jelzés, elvesztették a nyomunkat.

A város eltűnt a láthatárról. Elliott a távolodó fényeket nézte a bal oldali ablakból.

- Szép lövés volt, emberek - mondta Elliott. Nem “hölgyeim", ezen a fedélzeten nem voltak “hölgyek". - Indulás a következő pontra -utasította a navigátorokat. - Nem akarok még egyszer ilyen helyzetbe keveredni. Ha keresnek bennünket, akkor a nyomunkba erednek, és ezen az ösvényen megtalálnak bennünket. - McLanahan betáplálta az

adatokat a számítógépbe, és a bombázó szép lassan balra fordult. Néhány perccel később Luger jelentette, hogy áthaladtak a partvonal felett.

- Hé, Tork, mi a fenét csinált ott hátul - kérdezte Ormack. Wendy már várta.

- Ormack ezredes-válaszolta -, legközelebb ha utasítást adok, nem akarom, hogy gondolkodjon. Az SA-2 háromszor olyan gyorsan hagyja el a kilövősínt, mint amire ez a gép valaha képes lehet. Ez azt jelenti, nekünk csal néhány másodpercünk marad a válaszlépésre. A legjobb védelem, ha szemmel is látjuk a rakétát, ebben az esetben ugrásszerűen megnő az esélyünk, hogy elkaphassuk, de legalábbis kikerülhessük. Ha maga nem tudja pontosan, hogyan manőverezzen, akkor a legjobb, ha csendben marad, és végrehajtja a szakember utasítását.

Ormack befogta a száját. A lánynak igaza volt.

- Értette az üzenetet, Wendy - válaszolt helyette Elliott. - Legénység, ez volt az első próba. De nem az utolsó. Dave, mennyi időnk van Kavaznyáig?

Luger megnézte a térképét. - Úgy nézem, negyven percünk van, tábornok. Negyven perc. A gondolat hidegvizes zuhanyként hatott az Old Dog feszült légkörében.

Fehér Ház, Situation Room

- Azonnal adja ide - parancsolta az elnök.

- Igenis uram -válaszolta lelkesen Curtis tábornok. A szobában ott volt az elnök, a vezérkari főnök, Jeff Hampton, néhányan a haditengerészettől, és a rádiósok. Curtis még ebben a kora reggeli órában is épp olyan nett és fényesre suvickolt volt, mint rendesen, mit sem számított a váratlan értesítés. Bezzeg az elnök! Csak a melegítőjét kapta magára, amikor lerohant a gyűlésre.

Curtis gyors léptekkel a terem végébe sietett.

Íme egy elnök, aki tenni akar valamit, gondolta. A politikai állat átalakult tevékeny emberré. A hátsó falon lévő hatalmas térképen Alaszka és Ázsia nagyobbik része volt. A Kavaznya lézerkomplexumot óriási háromszög mutatta. Mindenütt körök; a nagyobbak az orosz tengerparton telepített radarokat jelölték, a kisebbek a védelmi földlevegő rakétatelepeket. A Csendes-óceán északi partjainál, Hawaii és Aleutians között félúton, egy óriás kör jelölte az irányítható orbitális tükör halálos hatósugarát. A kör magába foglalta az óceán északi vizeit, Alaszkát, a sarkkört és Kanada nagy részét.

Az egyetlen feketével jelzett útvonal a B-1B Excaliburok támadási útvonalát jelölte. A bombázók még mindig a Csukcs-tenger felett

köröztek, Alaszkától nyugatra mintegy hatszáz mérföldre. - Azért riadóztattunk, mert eltűnt egy ismeretlen repülőgép a Kommandorszkijfélszigettől százötven mérföldre délre. A Kommandorszkij irányító-központ radarmegfigyelése alatt állt. Az elnök Curtisra nézett. - Elliott? Elliott tábornok gépe?

- Ismerjük a hívőjelét - válaszolta Curtis. - Lantern. Lantern négy-öt Fox...

- Fox. Ezt használta Elliott is...

- Igen, uram. Úgy látszik, neki sikerült.

- A kutyafáját. - Az elnök nem tudta örüljön, vagy kétségbeessen; mámoros öröm fogta el ha arra gondolt, hogy az Old Dognak sikerült az, amibe a BlB-sek belebuktak, viszont már őket is felfedezték. - És mi van a Lantern résszel?

- A Lantern tegnap az elmendorfi hatodik stratégiai szárny zulu hívójele volt

- válaszolta Curtis. - A hatosoknak rengeteg KC-135-ösük, KC-10-es utántöltőjük, és RC-135-ös felderítő gépük van. - Szóval mégsem Elliott.

- Nos, uram - Curtis habozott, izgalmában előjött kansasi kiejtése, - felhívtuk a hatosokat. Egész nap nem volt Lantern négy-öt Fox hívójelű

gépük. Korábban néhány F-15-öst elkísértek a KC utántöltők, és egész közelmentek a szovjet partokhoz, de egyiknek sem volt négy-öt a jele. Most éppen a többi lehetőséget ellenőrizzük. A kommandorszkij irányítóközpont nyilvánvalóan nem kapott érvényes útvonaltervet a Lantern négy-öt Foxtól, az ismeretlen gép azt mondta nekik, forduljanak a kadenai irányítókhoz, azok majd megküldik a tervet. Katonai útvonalnál ez a szokásos eljárás. Közben Kommandorszkije a Lanternt tovább engedte dél felé. Néhány perccel később viszont kiutasította a légtérből, mert nem működött az azonosító szignálja. Az megadott irányból egyértelmű, hogy messze le kellett térniük a légifolyosóról. Fél órával később Kommandorszkije hívja a Lanternt és közli vele, hogy hetven mérföldre behatolt a szovjet légtérbe.

- Behatolt?!? Ez meg hogy történhetett?

- Nem tudjuk pontosan, de én azzal a feltevéssel élek, hogy a Lantern Elliott tábornok Old Dogja. Arra még nem sikerült rájönnöm honnan szerzett üzemanyagot, mert induláskor annyi sem volt benne, hogy átrepülje az óceán északi partját. De hamarosan többet fogok tudni...

- Akkor ez már nem játék - mondta az elnök. Curtisra nézett. - Úgy látom, a maga terve működésbe lépett, tábornok.

- Igen uram. Amikor riadóztatták a szovjet légvédelmet, a mi B-lB-seink a területen állomásozó orosz harcirepülők mintegy háromnegyedét lekötötték. A Lawrence megfigyelőhajó semmilyen harci cselekményt nem jelentett. Ha ez Elliott - és én fogadok ő az - akkor jól indult.

Az elnök erre a megjegyzésre ügyét sem vetett. - Tábornok, azonnal hívja vissza a B-lB-seket. Ha az oroszok megtalálják Elliottot a Kamcsatka-félsziget légterében, bosszúból azonnal lelövik a gépeinket.

- Igen uram. És ha jól ismerem a legénységet, tövig nyomják majd a pedált, hogy mihamarabb visszajöhessenek.

- Szóval sikerült a ravasz rókájának - az elnök még most is hitetlenkedve ingatta a fejét. Hamptonhoz fordult. - Most reggel nyolc óra, Jeff. Azt akarom, hogy a nemzetbiztonsági tanács, a vezérkari tisztek, a szóvivő, a kongresszus képviselői, de mind, és a fegyveres erők tanácsának az elnöke ide jöjjenek. Kérjen titkos videofon kapcsolatot a NATO

miniszterelnökeivel, és jelenjen meg az összes elérhető NATO követ. Akik nem tudnak jönni, azokkal videofonon tartjuk a kapcsolatot. Az elnök határozottan biccentett, aztán folytatta. - Ott és akkor fogom bejelenteni, hogy megtámadtuk a kavaznyai lézertámaszpontot. - Újra Curtishoz beszélt. - Tábornok, azonnal a fedélzetre, és irányítsa Elliott bevetését s a visszatérést.

Curtis bólintott, tisztelgett, megfordult és ruganyos léptekkel elhagyta a termet. Az elmúlt hónapokban szokatlan élénkség és magabiztosság öntötte el.

Az Old Dog a Kamcsatka-félsziget feletti égboltot hasította. Egyik elektronikus szeme egyenesen előrenézett, és megakadályozta, hogy a fedélzeten lévő hat ember belerohanjon az előttük meredező hegyoldalakba. A másik az eget kémlelte, az elektromágneses jelzésekre figyelt, amivel az ellenség el akarta fogni őket.

Dave Luger ellenőrizte az első szemet - a radarsugár a gép sima orra mellett mindkét oldalon negyvenöt fokos szöget bezáró tölcsérként pásztázta a tájat. Ha az útjukban akadály tornyosulna, a radarsugár visszaverődése azonnal megjelenik Luger képernyőjén.

A másik szem - érzékelők, az elektronikus ellenőrző műszerek antennái - többnyire számítógépes irányítás alatt állt. A számítógép azonnal elemezte, azonosította a jelzést, meghatározta a veszélyforrást és megzavarta, ha erre szükség volt. Luger szeme más volt. Állandóan, folyamatosan figyelnie kellett a képernyőn a radarkijelzést, a csúcsokat, hegygerinceket, és készenlétben kellett állnia, hogy az eredményeknek megfelelően azonnal értékelje a kapott adatokat; azaz ő határozta meg a még biztonságos repülési magasságot és irányt...

Luger elnyomott egy ásítást és a ventilátort maga felé fordította. Nagyon kellett már a friss levegő. Előrehajolt, meredten figyelte a képernyőt, immáron harminc hosszú perce. Az ejtőernyő nehéz csizmaként nehezedett a veséjére, de nem merte levenni a szemét a radarernyőről, így aztán nem is segíthetett a derekára nehezedő nyomáson. Tudta, az emeleten a pilóták vakok, csupán zavaros fénypontocskákat láthattak a szürke láthatáron, és ettől idegesek.

A terepértékelő számítógép nélkül egyedül az ő radarja állt szemben a hegycsúcsokkal. Amikor a képernyő üres volt, alacsonyra vitte a gépet, egészen addig, amíg a radarnyaláb vissza nem verődött valamilyen kiemelkedésről. Akkor feljebb mászott, amíg ki nem tisztult az ernyő. Így repültek a B-52-es G-és H-modelljeivel is, csakhogy itt és most még a pilótáknak sem volt tv képernyője, ezenkívül az Old Dog nem használhatta a terepnavigátor számítógépet sem. Ő volt most a szem. Luger most éppen egy meghatározott visszatükröződésre figyelt. Harminc mérföldnyi hosszúságban nyújtózott előttük, és Lugernek fogalma sem volt róla, hogy kerülhette el idáig a figyelmét a hatalmas hegylánc. Gyorsan benyomta a bal csizmája alatti interfongombot.

- Magas terep, tizenhárom mérföld, tizenkét óra.

Elliott és Ormack kiegyenesedett, Ormack gázt adott, az égnek fordította az Old Dog orrát. -Tizenhárom mérföld -dohogta. - Hogy a pokolba nem vetted eddig észre.

- Előbb emelkedjen, csak utána kérdezősködjön, ezredes. Ormack összeszorította a fogát, amikor érezte, hogy a bombázó

emelkedik, lazított a kormányon, és a biztonság kedvéért még ötszáz lábbal magasabbra emelte a gépet, aztán szintre állt.

- A terep a következő harminc mérföldre tiszta - jelentette Luger. Ormack ekkor újra bekapcsolta az alacsony robotpilótát, Elliott pedig ellenőrizte a műszereket.

- Újra megkérdezem, hogyan lehetséges, hogy nem vette korábban észre az akadályt, Luger - kérdezte metsző hangon Ormack. -Eddig ez volt a legkritikusabb pont, és maga elalszik ott lent...

- Egy nagy szart, ezredes - vakkantotta McLanahan. - Legalább egy tucat oka lehet, miért nem észlelte előbb a terepet Luger - hó, köd, fák, amit csak akar. Halálbiztos lehet benne, mi nem alszunk itt lent. Talán egy kicsit közibénk kellene ereszkednie, ezredes, nem gondolja? És akkor aztán maga húzhatná ki a szarból ezt a fémbilit.

- Elég- vágott közbe Elliott. Azóta nem szólalt meg, hogy sikeresen kikerülték az SA-2-est, de most dühös volt. - Ez fene rossz idő a perpatvarra

- mondta az interfonba, aztán Ormackra bámult. - John, mi ütött magába?

Azok a fickók nem alszanak, és ezt maga is nagyon jól tudja.

- Jaaj. - Ormack megdörgölte a szemét és kibámult a tintakék éjszakába. - Sajnálom, azt hiszem kimerültem. - Mélyet lélegzett, és nyomogatni kezdte elmerevedett bal vállát. - Azóta feszült vagyok, hogy... Elliottra nézett. A tábornok előrebukott a széken, karja furamód kitekeredett, a feje nevetségesen oldalra billent.

- Tábornok!! - átnyúlt, és megrázta Elliott jobb vállát. Semmi válasz.

- Pereira. Azonnal jöjjön ide! - Angelina felnézett, és meglátta Elliott élettelen testét. Gyorsan kikapcsolta a hevederét.

- Mi történt?

- A tábornok. Jéghideg. - Ormack kikapcsolta a robotpilótát, lassú

emelkedésbe kezdett, megállt ötezer láb magasságban, újra bekapcsolta a robotpilótát, kioldozta biztonsági hevederjét, és előrehajolt, hogy segíthessen Elliottnak.

A szagra csak akkor figyelt fel, amikor meglazította a tábornok szíját. Sűrű, terhes, fojtogató bűz. Alvadt vér. Az erős szag arra késztette, hogy Elliott jobb lábára nézzen. A tábornok nadrágját térdtől száraz vér borította. A csizmája beletapadt a vérbe. Hangosan cuppant, amikor Ormack el akarta mozdítani. A tábornok arca holtsápadt volt.

Ormack tehetetlenül üvöltözte a tábornok nevét. Csak akkor hagyta abba, amikor Elliott kinyitotta a szemét. És ezek a szemek azonnal a műszerfalra pillantottak. - Túl... túl... magasan vagyunk, John...

- Ne törődjön vele, tábornok. - Angelina előremászott, a hordozható

oxigénpalackról már letekerte a gézt. - Feküdjön hanyatt -mondta. Ormackhoz fordult. - Érszorító kötést tekerünk rá.

Ormack bólintott. - Tábornok, maradjon nyugodtan. Fel fogjuk emelni a lábát, hogy ezt rátekerhessük.

- Egy kicsit se fog fájni, Angelina - Elliott halványan rámosolygott az asszonyra. - Már vagy három órája nem is érzem a lábamat. Ormack és Pereira óvatosan felemelték a tábornok lábát. Angelina rátekerte a kötést, és amilyen erősen csak tudta, megszorította. Amikor befejezte, Elliott lába a normális méret átmérőjének felére csappant.

- Realistábbnak kellett volna lennem...

- Ne mentegetőzzék - vágta rá Angelina. - Van amikor a fájdalom mindent legyűr, akárhogy is küzdünk ellene.

- Úgy beszél, mint akinek nagy tapasztalatai vannak.

- Én sem vagyok már mai csirke, tábornok - válaszolta Angelina. -Tudom, vannak olyan dolgok, amikkel szemben teljesen tehetetlenek vagyunk. Egy röpke pillanatra egymásra néztek, aztán Elliott nehézkesen felhúzta magát az ülésre. Mire sikerült bekapcsolnia a biztonsági övét, teljesen kimerült.

Ormack gyorsan visszaküldte Angelinát a helyére, megragadta a magassági kormányt, és újra lejjebb vitte a bombázót.

- Figyelem, támadás!

A keskeny folyosón Angelina félig kúszott, félig rohant. Amikor a székéhez ért, azonnal beszíjazta magát. Wendy a képernyőt tanulmányozta. Minden második pillantása az ellenőrző műszereknek szólt. Arra várt, hogy a számítógép egyértelműen azonosítsa az új jeleket, és megadja a Megafortresshez viszonyuló adatait.

Angelina bedugta a fülhallgatóját, hallotta, amikor Wendy bejelentette: Egyelőre csak Golf-típusú kereső...

- Helyzete?

- Még nincsen óraállás.

- Magas terep, tíz mérföld - jött Luger híre. - Enyhén emelkednünk kell, hogy kikerülhessük.

- Fordulj tizenöt fokkal jobbra - irányította McLanahan, előrehajolt, és Luger ernyőjére meresztette a szemét. - Ezen a magasságon abban az irányban tiszta a levegő. Nem mehetünk magasabbra -. Ormack a kormányt tíz fokkal jobbra fordította.

- Húsz mérföldig tiszta a terep - mondta Luger. - öt mérföld után visszatérhetünk az eredeti nyomra. - Tork?

- A jelzés enyhén erősödik, de nem olyan gyorsan, mint először hittem. Esetleg, de ez egyelőre csak találgatás, az Ossora repülőtér MIG-25-öse, vagy 31-ese lehet. Talán akkor juthattak a nyomunkra, amikor nagy magasságban repültünk.

- Az előbbiek lesznek - szólalt meg Angelina. - A 31-esek az első vonalban harcolnak. A 25-ösöknek külső üzemanyagtartályuk van. Szerintem ezeket azért küldték, hogy megtaláljanak minket, jelentsék a helyzetünket, és akkor küldik ránk a 3 l-es Foxhoundokat...

- Wendy - vágott közbe McLanahan -, meg tudod mondani, ha megtaláltak minket?

- Észre lehet venni, amikor megváltoznak a jelzések ... Váratlanul elhallgatott, kimeredt szemmel bámulta a képernyőjét. A jelek villámgyorsan váltakoztak. - Rakétaveszély! Az egyik jel célravezető módra váltott.

- De azt mondtad...

- Túl messze vannak - mondta Wendy. - Nem lehet meghatározni. Érted, nem lehet. -Teljesen megzavarodott. Egyik oldalon ott voltak a fenyegető

jelzések, a másik oldalon Ormack beletaposott a gázba, épp az ő jelentése miatt. Wendy gyorsan ellenőrizte vevőit, és kijelzőit. Mindegyik önellenőrzésen állt, és remekül működött.

- Nem értem ... Hirtelen felvillant a vörös rakétaindítás jelző. Ugyanakkor a pilótafülke műszerfalán fel-felvillant a veszélyre figyelmeztető lámpa.

- Rakétaindítás - jelezte Ormack. - Készen állunk az elkerülő manőverre?

- Jobbra, balra tíz mérföldre szabad a pálya -jelentette Luger.

- Rajta, Tork, gyerünk - kiabálta Ormack. - Merre?

- Ez nem lehet. Biztos,... blöffölnek... várjatok ...

- Pererira - Ormack majd felrobbant az idegességtől. - Keresse meg azokat a nyavalyás vadászgépeket!

- Mielőtt Wendy megszólalhatott volna, Angelina bekapcsolta a farok alatt elhelyezett letapogató radarantennákat. Wendy radarja nem adott oldalszög adatokat, ezért Angelina komplett légkörvizsgálatra készült, végigpásztázta a Megafortress mögötti égboltot.

- Semmi - jelentette Angelina. - Harminc mérföldön belül nincs célpont.

- Blöffölnek - jelentette ki határozottan Wendy. Most már magabiztos volt a hangja. Átnyúlt a szomszédjához, és megrángatta a dzsekijét. Angelina még mindig a képernyőjét figyelte.

- Azt akarják, hogy bekapcsoljuk a radarjainkat - mondta Wendy. -Itt lent nem találnak meg minket, úgyhogy eljátsszak, hogy ránk álltak. Hagyd abba!

- Angelina, kapcsold ki! - kiáltotta McLanahan is. - Ha eddig nem találtad meg őket, kapcsolj ki. -Angelina engedelmeskedett.

- Afene ...-suttogta Wendy, amikor újra a képernyőjére pillantott. - Visszaálltak célkeresésre... erősödnek a jelzések...

A felismerő-válaszadó berendezés képernyőjének alsó sarkában egy fordított

“V", a repülőgép jele villant fel.

- Vadászgép hat órán. - Újabb “V" jelent meg a képernyőn. - Még egy, az is hat órán.

Ormack teljes gázt adott, a nyolc sugárhajtású motor fülsiketítően dübörgött, visszhangja felerősödött az alig háromszáz lábnyira alattuk húzódó

hegyvonulatokon.

- Még mindig nagyon messze van tőlünk - jelentette Wendy. - Itt lent nem tudnak ránk lőni.

- A Scorpionok készen állnak - jelentette Angelina.

- Mennyi idő múlva veheti át a számítógép a robotpilóta irányítását? kérdezte Ormack.

- Még mindig száz mérföld - válaszolta McLanahan.

- Talán nem tart olyan sokáig...

- VHF-sávon adás-jelentkezett Wendy.

- Zárja ki őket - utasította Ormack. - Jelenteni fogják a helyzetünket -. De Wendy ekkor már be is állította a radarzavaró műszereit, egyeztette a frekvencia sávjelölőt az oszcilloszkóphoz hasonló jeleket közvetítő rádió

adó-vevővel.

- Keskenysávú felderítő-rávezető jelek - mondta. - Körülöttünk söpörnek... a számítógépe nem talált ránk, szerintem most kézivezérléssel dolgozik.

- Terepemelkedés, tizenkét órán, hét mérföldre -jelentette Luger.

- Mindkét oldalon jó mély kanyon - tette gyorsan hozzá McLanahan. -Jobb, ha fölé mászunk. Lassú emelkedés legyen.

Ormack finoman hátrahúzta a kormányrudat, és percenként kétszáz lábnyi emelkedésbe kezdett.

- Mindkét oldalon tiszta a terep - jelezte Luger. - Öt fokkal balra. Ormack gyengéden balra lökte az Old Dogot. - Úgy látszik, ezután a hegygerinc után a következő harminc mérföld tiszta. Állj be szintre. Ez remek repülési magasság, tíz másodperc múlva elhúzunk a hegy felett.

- Jelzés erősödik - mondta Wendy. - Még mindig kézivezérlésen van, de lemarad mögöttünk.

- Itt a hegygerinc...

- A vadászgép elvesztett minket...

- Most vagyunk a gerinc felett...

A félhomályos pilótafülkéből Ormack látta a hófödte hegycsúcsokat, a meredek, havas lejtőket, a mélyen fekvő fehér völgyeket. - Hé -mondta -, arra egész lapos a...

Iszonyatos mennydörgés rengette meg a pilótafülkét. Ormack két fekete csíkot látott a homályos csillagok előtt. A robaj lökéshulláma, egy láthatatlan óriás keze, alaposan megrázta az Old Dog orrát.

- Kis híján összeütköztünk velük - állapította meg Ormack, és a havas hegycsúcs felé nyomta a gép orrát. Egyik szemével a magasságmérőt figyelte, a másikkal a mennyezeti ablakra pillogott. - Újra bekapcsoltam a terepkövető robotpilótát, az irányítás a radarmagasság-mérő

alapján történik. Kétszáz lábra állítottam.

- Harminc mérföldre tiszta a terep - jelentette Luger.

- A két vadászgép megfordult - mondta Wendy. - Az egyiknek infravörös keresője van... emelkedik... stabilizálja magát...

Ormack veszélyjelző készülékén gyorsan villogni kezdett a piros MLD, a Missile Launch Detection, azaz a rakétaindítást érzékelő jelzés.

- Rakétaindítás jelzés, infravörös rakétaindítás - tört ki Wendyből. - Fordulj jobbra...

Ormack hirtelen mozdulattal jobbra lódította a bombázót, maximális, harmincfokos kanyart írt le. A robotpilóta azonnal elrendelte a két G-s maximális emelkedést. Ez az utasítás azzal együtt, hogy az Old Dog most már negyvenfokos kanyart írt le, megnövelte a nehézségi erőt és megkeményítette a fordulást.

Abban a pillanatban; amikor Wendy elkiáltotta magát, hogy “fordulj", már ki is ugrasztott két világítórakétát a Megafortress bal oldali kivetőjéből. A világítórakéták száz yardra a bombázótól felizzottak, és lassan az Old Dog mögé kerültek. Süllyedtek, csillagszórók a havas meredélyen. A Megafortress élesen az ellenkező irányba pördült. . A rázkódó fordulat Elliottot is felrázta, de annyira még magánál volt, hogy megnézze a magasságmérőt, mielőtt a katapultgombhoz kapna. Figyelte a műszereket, hogy megbizonyosodjon róla, a remegő üvöltés a motorokból érkezik, nemcsak megfáradt, zavarodott képzelete játszik vele. A pilótafülke elülső

ablaka előtt észrevette a világítórakéták szikrázó fénycsóvácskáit. A rakéták valahol a völgy mélyén robbantak. - A motorok rendben vannak, John - mondta Ormacknak, aki csodálattal figyelte ezt a férfit, akinek még az is nehezére esik, hogy egyenesen tartsa a fejét, de azért árgus szemekkel figyeli a zsúfolt műszerfal nyolc sorát.

- A vadászgépek felettünk húznak el. - Wendy jelentését a koromfekete bombázó felett elsuhanó sugárhajtású gépek égszaggató dübörgése erősítette meg. - Visszafordulnak....

- Jól teszik. McLanahan megnyomta a támadóradar radiation gombját, az oldalszög-emelkedés irányítását Wendy veszélyt érzékelő műszerére kapcsolta. A támadóradar antennája azonnal a vadászgép irányába pattant, és pásztázta az eget.

A néhány mérfölddel arrébb lévő vadászbombázók radarképe hatalmas hegyként jelent meg McLanahan képernyőjén. Beütötte a track 1-et, és a kis köralakú jelző azonnal ráállt a visszatérő gépekre. Az oldalszög és emelkedési értékek villogtak, amikor az antenna felnyúlt, hogy versenyt fusson a visszavonuló vadászbombázókkal.

- Elkaptam őket, Angelina-mondta McLanahan. - Most már a tied. Angelina készen állt. A pilóta engedélyét már megkapta, így hát megnyomta a az elülső pilonon, a szárny alatti felfüggesztett tartószerkezeteken ülő Scorpionokat irányító, indító commit gombot. A másodperc egyhuszonötöd része alatt a tüzelést irányító számítógép kiválasztotta a jobb oldali pilonon ülő egyik rakétát, megadta az indítási magasságot, az oldalszög és távolság adatait. Leemelte a levegő-levegő

rakétát, bejuttatta az Old Dog csúszdajáratába.

A közép-hatótávolságú levegő-levegő rakéta giroszkópjai stabilizálták, és célirányba állították a három méter hosszú lövedéket. A másodperc háromszázad része alatt a rakétatesten lévő nyílások érzékelték a levegőáramlást, és aktivizálták a Scorpion ötven kilónyi robbanóanyaggal ellátott gyújtófejét. Ugyanez az érzékelő készülék a függőleges vezérsík mentén a megfelelő szögbe fordította a rakétát, elvégezte az utolsó

ellenőrzéseket, és útjára indította a löveget.

Elliott és Ormack vakító fényt látott, a csóva az Old Dog elé vágott, majd hirtelen irányváltoztatással megfordult, és elhúzott a fejük felett. Egy pillanattal később hatalmas tűzgolyó robbant Elliott oldalablaka mögött, a fény bevilágította a teljes emeleti részleget.

- Találat - állapította meg Elliott. Meg kellett dörgölnie a szemét, hogy elmúljanak a sárgás-vörös fénysziporkák.

- A második gép következik - jelentette Angelina. Ellenőrizte a tüzelést irányító számítógép radarernyőjét, igen, megtalálta a célpontot. Kétszer lőtt.

- A második célpont lassít... - jelentette. - Stabilan ül a bal hátsó

negyedünknél... lassul... eltaláltuk... Szétszórtuk.

- Hogy mit csináltunk? - kérdezte Wendy.

- Szétszórtuk. Beszopott egy csomó fémszilánkot.

Wendy kesztyűs kezével győzelemittasan intett, de Angelinát lefoglalta a látvány. A vadászgép egyre távolabb került a bombázótól. Wendy észrevette, hogy a farok infravörös radarja a sérült vadászgépre állt, de nem vette figyelembe a jelzéseket - ezt a gépet Angelina elintézte.

A MIG E-266M “Foxbat-E" fedélzetén a pilóta katapultálásra készült. A hidraulikus rendszer két helyen is meghibásodott, két motor túlpörgött, a vészjelzők vadul villogtak. Tisztában volt vele, hogy a fénycsóva jóval mögötte maradt, de azt is tudta, hogy valamibe belerepült... hallotta, hogy a motorok turbinái zörögnek, valami átszakította a hidraulikát, és darabokra tépte a turbinalapátokat. A támadó, bárki legyen is az, azonban a kabin mennyezetén felvillanó vészjelzők fényei mellett is láthatatlan maradt. De nemcsak a vészjelzők villogtak. A két K-13A Atoll rakétafelderítőrávezető lokátor szerint megtalálta a merénylőt! Néhány pillanattal azelőtt, hogy elhaltak volna a fények, a pilóta összeszedte minden erejét, kiválasztotta a még megmaradt rakétáit; egyik kezével a katapultgyűrűbe kapaszkodott, a másikkal megnyomta a rakétaindító gombot. Ormack a kapcsolóit ellenőrizte, és azt kérdezte Elliott-tól, hogy érzi magát. McLanahan készenléti állásba hozta a célzóradar antennáját, és áthajolt Lugerhez, hogy segítse a terepmegfigyelésben. Angelina még egyszer ellenőrizte az Old Dog mögötti légteret, mielőtt ő is készenléti állásba hozta volna a radarját. Wendy pedig megtekeredett ejtőernyős hevederjét igazgatta, és megpróbálta valahogy összeszedni magát, elvégre ez volt az első igazi támadás, amiben személyesen vehetett részt. Az Old Dog farkára erősített infravörös kereső hideg szemei nem nyugodtak. A messze maguk mögött hagyott vadászgép egyre gyengülő hőjeleire figyelt; amikor megérezte, hogy a jelek forrósodnak. Két rakéta közeledett az Old Dog nyolc Pratt és Whitney TF33 turbómotorja felé. A hőnövekedés hamar elérte a radarba hónapokkal korábban éppen Wendy által betáplált hőküszöböt. Tork és Ormack előtt felvillant az MLD indikátor figyelmeztető

lámpája. Ezzel egyidőben a rakétazavaró rendszer elhárítórakétákat, és foszforos világítórakétákat lökött ki a bombázó mindkét oldalán. Az infravörös rakétatámadásra érkező automatikus válasz sikeres lett volna, ha van aki észreveszi a vészjelző fényeket, és azonnal kitér a támadórakéták útjából. A fülhallgatóban mindenki hallhatta a vészcsengést, de Ormack és Wendy a radarképernyőn kereste a rakétákat. Mire a lány észrevette a kabin falán villogó rakétaindítás vészfényt, az Atoll rakéták már majdnem kétszeres hangsebességre gyorsultak; egy szempillantás alatt elérik a céljukat.

De még így is volt hatása és eredménye az automata védelmi rendszernek. A kilőtt elhárító rakéták kétszáz yardnyira a géptől magukra vonták az Atoll figyelmét, és egy röpke pillanatra megzavarták. Sajnos azonban alig egymérföldes távolságra a hatalmas bombázó kínálkozó testétől ez nem volt elegendő, hogy véglegesen letérítse útjáról az infravörös rakétákat. Az eltérítő rakétáknál forróbb volt a nyolc turbómotor.

Az egyik rakéta egy pillanatra ráállt a világítórakétára, aztán visszatért az eredeti irányba, a jobb oldali motorra. Azonban ez a kis hőhatás és kitérő is elegendő, volt, hogy az infravörös rakétába beszerelt robbanófejek úgy érezzék, itt az idő, és alig hat méterrel az Old Dog V alakú farkának vertikális stabilizátora előtt a harminckilós gyújtófejek felrobbantak; a robbanás leszakította az Old Dog jobb oldali farokstabilizátorát, helyén csak szilánkosra szaggatott fémcsonk maradt.

A másik rakétát is eltérítette az egyik csali löveg, néhány centivel arrébb fordult, de nem tért le a pályáról. Teljes erővel belerobbant a bombázó egyes számú motorjának fúvókájába. A detonáció következtében a motor azonnal olvadt, lángoló fémmé vált, és ez lett a sorsa a már amúgy is sérült bal szárnyvégnek is.

- Az Old Dogot egyik oldalról egy felrobbant rakéta tolta, a másik oldalról az elveszett motor húzta; a bombázó vadul balra csúszott. Ormack csak azért tudta valamelyest féken tartani a gépet, mert a nyolc motor maximális sebességgel dolgozott.

- Eltaláltak - jelentette Ormack, a jobb kormányt egészen a padlóig nyomta. Az Old Dog lassan, nagyon lassan egyenesbe állt. Eközben még a műszereket is figyelnie kellett, de valójában Elliott volt az, aki a motorok kijelzőire összpontosított, amíg Ormack a géppel küszködött

- Az egyes motor felgyulladt - jelentette. Ormack gyors pillantást vetett az egyes motor műszerfalára, aztán lezárta a motor szelepét. Amikor Elliott észrevette, hogy Ormack a T-kar felé nyúl, azonnal meghúzta a másodpilóta helyett. Aztán belekezdett a vészhelyzetben szükséges teendők felsorolásába. - Indítógombot kikapcsolni.

Ormack ellenőrizte a kapcsolót. - Kikapcsolva.

- Elektronikus műszerfal.

- Ellenőrizve - válaszolta Ormack. - Legénység, az egyik motort kikapcsoltam. Állítsák le az összes felesleges műszert, máskülönben még egy generátort is elveszítünk. -Megnézte a generátor műszertábláját, és megállapította, hogy az egyes számú generátor mint olyan, megszűnt létezni.

-A többi generátor túlterhelt, de működik.

Elliott tovább skandálta az ellenőrzendő itemeket, mindent a pilótafülkében elhelyezett számítógép monitorjáról olvasott, hogy még véletlenül se maradjon ki semmi. A tábornok fájdalmasan felhúzta magát az ülésen, és kibámult a pilótafülke ablakán.

- Nem látom a fúvókat.. és a tüzet sem...

- A tűzjelző kialudt - erősítette meg Ormack, miután megnézte a készüléket. Most az üzemanyag műszereit vette sorra. - Azt hiszem, az egyes szárny üzemanyagtartálya szivárog, de nem komoly. Tábornok, ellenőrizze a kormány-hidraulikát. Lehet, hogy most ezzel is gondunk lesz. Elliott megnézte a jobb oldali műszerfal riasztó fényeit. - Minden lámpa kialudt - jelentette.

- Akkor a kormányzással is bajok vannak -állapította meg Ormack. - Csökkentem a hetes és nyolcas motor teljesítményét, hogy egyenesben tarthassuk a gépet. A kettes motornak teljes sebességen kell maradnia. Ormack lassan négyezer láb magasságba emelkedett, és óvatosan bekapcsolta a robotpilótát. Várt néhány másodpercet, hogy biztos lehessen benne, a robotpilóta képes irányítani a Megafortresst. -Rendben van, a gépet irányítás alatt tartjuk. Pereira, McLanahan, ellenőrizzék a vadászgépeket, mielőtt túlságosan belemélyedünk a kárbecslésbe.

Angelina és McLanahan újra bekapcsolták a radarokat, és alaposan végigpásztázták az égboltot. A két radarral néhány másodperc alatt háromezer köbmérföldes távolságot tudtak ellenőrizni.

- Tiszta-jelentette McLanahan.

- Nálam is - válaszolta Angelina.

- A radarképernyő tiszta - mondta Wendy. - Van ugyan néhány célkereső

jelzés, de ezek nagyon gyengék. A radarzavaróimat készenléti állapotba kapcsoltam, de gondolom, néhány pillanat múlva ez is elmúlik.

- Harminc mérföldre tiszta a terep - szólalt meg Luger.

- Rendben - állapította meg Ormack, és kicsit lazábban fogta az irányító

rudat. - Ezerkétszáz méter magasságban vagyunk. Elvesztettük az egyes számú motort és generátort. Vizuálisan nem erősíthetem meg, de szerintem a bal szárnyhegyet is leírhatjuk. A kettes motorszárnyon lévő

üzemanyagtartályban enyhe szivárgás van, de véleményem szerint a helyzet nem katasztrofális. A kormánnyal is történt valami iszonyú nehezen tartom egyenesben a gépet...

- A légiakna irányítója nagyon rezeg - jelentette Angelina - Ellenőrizni kell az ágyúirányítót. - Bekapcsolta az aknaágyú irányító

ját. és ellenőrizte a rendszert.

- A navigációs rendszer néhány pillanatra kikapcsolt - jelezte Luger -. de a telepek megmentettek minket az összeomlástól. A célpont adatait most a “játék" tekercsről kell betáplálni a gépbe. Kis idő múltán Angelina hangja hallatszott a fedélzeti mikrofonban.

- Ormack ezredes. Azt hiszem az egész farkat elvesztettük A farokra szerelt infravörös érzékelőm vak. Minden meghibásodott

- És a vészjelző nem ... - kezdett bele Luger.

- A vészjelző csak akkor érzékeli a vadászgépeket, ha azok radart használnak - magyarázta Angelina. - Ha meglátnak minket, vagy infravörös radarral letapogatnak, egész nap nyugodtan lövöldözhetnek ránk, és mi nem fogjuk észrevenni, csak amikor már telibe találtak Olyan közel jöhetnek, amilyen közel csak akarnak, akár tarkón is lőhetnek bennünket.

- És mi van a Scorpionokkal? - kérdezte Ormack - A rotációs indítóból vészjelzés érkezik, alacsony a nyomás válaszolta Angelina. - Még zöld. de ez a legutolsó támadás lehet hogy Ott is kárt okozott.

- Harminc mérföldre terepakadály - jelentette Luger.

- Kikerülhetjük? - kérdezte Ormack.

- Kőkemény sziklafal. Nem mehetünk el mellette. - Ormack káromkodott, és felemelte az Old Dogot. Már majdnem az előre betáplált ötezer láb magasságban voltak, amikor Luger végre azt jelenthette, hogy tiszta a terep.

- A rohadt életbe - szitkozódott Ormack -, négyezer kibaszott mérföldre az anyaföldtől...

- Hason csúszva mehetünk - emlékeztette McLanahan - Pár pillanat, és bekapcsolhatjuk a terepérzékelő robotpilótát.

- Vadászgépek tizenkét órán - kiabálta Wendy. - Még mesze vannak, de gyorsan közelednek. Többen vannak.

- És mi ide vagyunk ragasztva - dühöngött Ormack. - Nincs más kiút. Pereira, McLanahan, kapcsoljatok nagy hatósugárra. Ki kell innen törnünk. Senkinek sem volt jobb ötlete. McLanahan újra bekapcsolta a Scorpion radarját, és azonnal ötven mérföldes sugárra állította. Wendy Tork vészjelző

radarjának segítségével az antenna azonnal kiszúrta az előttük repülő

támadókat.

- Az egyiket megtaláltam - jelentette McLanahan. És már hallotta is, hogy a Scorpion sziszegve csusszan le a jobb oldali pilonról. - Rajta vagyok a másodikon...

- Vadászgép hat óra magasságban! -kiáltotta Angelina. Még be sem fejezte a mondatot, máris bekapcsolta a radarját és ráállt a vadászgép-re. Egy pillanattal később elkerekedett szemmel bámult, és az aknavető

ravaszához kapott. - Gyorsan csökken a távolság - mondta. - Ránk bukik...

- A radar nem mutat semmit - mondta Wendy. - És nincs infravörös keresőnk...

- IR támadás - állapította meg Angelina. - Pilóta fordulj jobbra! Ormack éles kanyarral jobbra fordult. A bombázó, eggyel kevesebb motorral tiltakozva remegett, alig akart engedelmeskedni. Wendy kilőtt két riasztórakétát, Angelina pedig megkísérelte megtalálni a támadót.

- Megtaláltam. Itt van a képernyőn - kiáltotta, megnyomta a zöld célgombot, figyelte, ahogy a célzókereszt rááll a gép radarképére, és benyomta a Stinger légiaknavető gombját.

De a támadó gép előnyben volt. Alacsonyabban repülő társaitól megtudta a bombázó irányát - igaz, hogy rögtön ezután el is vesztette velük a kapcsolatot -, és már egy ideje a radarernyőn figyelhette a behatoló gépet. Épp elég idő telt el ahhoz, hogy ráirányíthassa a MIG-25-ös infravörös célkereső-célzóját. Amikor megtalálta a célpontot, már nem volt szüksége a keresőradarra, és ezért ki is kapcsolta. Az AA-7-es rakéták ráálltak a célpontra,-az Old Dog bal oldali két motorjára; a pilóta megnyomta az indítógombot, és ebben a pillanatban vette észre a gép teste alatt fellobbanó

fényeket.

Angelina pontosan időzítette a jobb oldali megtévesztést. Az AA-7-es rakéta infravörös keresője elvesztette az irányt, és a csalirakétákra összpontosított; a változás olyan gyorsan történt, hogy nem volt ideje észrevenni a tévedést, és a gyújtófej felrobbant.

Az Old Dog megúszta ugyan a megsemmisítő robbanást, viszont látható

lett... A rakéta robbanása, az Angelina által kilőtt légiaknák fénye a hófödte hegyoldal előtt tökéletesen kirajzolta az Old Dog körvonalát.

A MIG pilótája a Megafortress fölött és mögött volt. Látta, ahogy a rakéta elindul a cél felé, és azt is látta, ahogy idő előtt felrobban a csalirakéták hőhatására. De nem ezen döbbent meg. Egyszerre ott volt előtte a hatalmas monstrum. Pislogott. Nem akart hinni a szemének. A fülébe sivított az alacsony magasságot jelző riadócsengő, és még épp idejében emelkedett, mert már csak néhány száz lábnyira volt a talajtól.

A hosszú, fényes orr megzavarta egy pillanatra, de kénytelen volt hinni a saját szemének. A gép teste összetéveszthetetlenül egy amerikai B-52-es bombázóé volt. Mindig úgy hitte, ha egyszer meg kell védenie Kavaznyát, a támadók FB-111-esek, B-l-esek, vagy az amerikai haditengerészet F-18-asai, F-14-esei lesznek. Soha, soha nem gondolta, hogy egy őskori dinoszaurusszal, egy B-52-essel fog találkozni.

Feszülten figyelt, nehogy szem elől tévessze a bombázót. Beállította a kormányrudat és feljebb emelkedett, közben ideges sietséggel állítgatta a mikrofonját.

- Aspana. Riadó. Amerikai bombázó. Paftariti. Amerikai B-52-es, vizuálisan is azonosítottam.

A sisakjában újabb vészjelzés bippelt. Az elakadást jelző figyelmeztetés. Maximális utánégésre kapcsolt, szintbe állt, és várta, hogy visszanyerje a kellő sebességet. Megismételte a rádióadást, bemondta a bombázó irányát és becsült sebességét is.

Lehetséges, hogy a B-52-es megsemmisítette volna a másik két vadászgépet? A MIG pilótája úgy vélte, hogy a farokrészen apró, 5

milliméteres géppuskákat látott, de hát egyetlen ossorai gép pilótája sem lehet olyan őrült, hogy annyira közel menjen egy bombázóhoz...

Angelina a szék karfájába kapaszkodva kiegyenesedett. Nagy nehezen visszanyerte az egyensúlyát. A hirtelen kanyar, az azonnali fordulat úgy összerázta, hogy beleszédült. Most újra a képernyőt figyelte, és csodálkozva látta, hogy még mindig ott van a célpont. Megragadta a ravaszt, és kétszer gyors egymásutánba belelőtt a majdnem mozdulatlanul lebegő vadászgépbe. Az utolsó, amit a MIG pilótája még érzékelt, hogy a pilótafülke üvege úgy olvad el, mint ha celofán lenne. A rétegelt műanyag lemezekkel borított mennyezet széthasadt, amikor a két Stinger rakéta berobbant a fülkébe. Mindent, ami útjába került miszlikbe aprított. A pilóta vérzett és már semmit nem látott, a gép még néhány másodpercig lebegett, aztán becsapódott a hegyoldalba.

- Angelina! Tizenkét óra magasságban! Egy újabb MIG közeledik!

Gyorsan...

A süllyedő rakéták vakító fényében a MIG-25-ös felülről, orr felől támadt. Tisztán látta a behatoló bombázót. Az Old Dog egy magas hegylánc felé

tartott, nagyon közel repült a hegygerinchez, de jóval a mély völgy fölött szállt. Az orosz pilótának meresztenie kellett a szemét, de így még akkor is látta az idegent, amikor a rakéták fénye már kialudt.

Most néhány másodpercre a műszerfalra figyelt, ellenőrizte a készülékeket, jobb lövési helyet keresett. Az infravörös kereső még nem találta meg a célt, ezt csak akkor tehette volna, ha a gép mögé kerül. A célkereső radarja idegesen villogott; használhatalan volt, annyira zavarta a B-52-es adója. Nagyon jól tudta, hogy az amerikai bombázón sokkal erősebb zavarókészülékek vannak, mint akár tíz MIG-25-ön együttvéve. Kikapcsolta a radarját, élesen balra kanyarodott, és zuhanórepülésben közeledett a B-52es felé, közben azért izgult, hogy a hegygerinchez közeledve ne veszítse szem elől...

- Gyorsan közeledik - jelentette McLanahan. -Tíz mérföld. Angelina drága másodperceket használt el, mire kiválasztotta és

sorba állította a Scorpion rakétákat, még McLanahan irányító jeleivel kormányzó jeleivel is egyeztetnie kellett. Hat másodperccel McLanahan második figyelmeztetése után elindította a rakétákat. Ezalatt az idő alatt a MIG már megtette a távolság felét.

A MIG vészjelzői azonnal érzékelték a rakétaindítást, a pilóta gyorsan váltott, bekapcsolta az orr-rész megtévesztő-zavaró készülékét, aztán kilőtte a zavaró rakétákat.

Egy B-52-es, és levegő-levegő rakétával támad! Rémálmaiban nem jutott volna ilyesmi az eszébe! Szinte látta az alatta repülő gép lángoló csóváit. A gépet azonnal orral a rakétának fordította, hogy a lehető legkisebb radarfelületet mutassa.

A rakéta fénycsóvája egy pillanatra elvakította, de a bombázó még nem tűnt el! A MIG pilótája észrevette, hogy a rakétafej valahogy más formájú. Nem annyira kerek, mint inkább téglalap alakú. Elmosolyodott, és már nem szorította akkora erővel a kormányt. Az amerikai rakéta beletrafált az egyik csalijába. Azonnal újabb lövegeket lőtt ki, a kormányt pedig erősen jobbra felhúzta. A rakéta tűzgolyóbisa hosszú vörös csíkká szelídült, amikor ártalmatlanul elhúzott a MIG alatt.

A pilóta, aki a robbanástól való félelmében egy pillanatra behunyta a szemét, most körbenézett - a hatalmas B-52-es épp a célzógömb közepén állt. És még így is az volt az érzése, hogy egy szívdobbanásnyi idővel lemaradt. Már azelőtt meg kellett volna húznia a ravaszt, hogy megpillantotta a bombázót. Lenyomta a kormányrudat, hogy még közelebb kerüljön a célponthoz; a bombázó előtt felmeredt a havas hegygerinc. Csak egyetlen pillanata maradt. Megragadta a ravaszt, és nyomta, amíg a fák koronáját meg nem látta. Akkor végre engedett a szorításon, megragadta a kormányt, és teljes erővel a magasba rántotta a gépet.

- A rakéta nem talált - jelentette Ormack, aki szemmel tartotta a Scorpionokat.

-Jobbra kanyarodj!- utasította McLanahan, akinek a képernyőjén óriásira nőtt a radarcélpont.

A másodpercnek az a tört része, amit a szovjet pilóta érzése szerint elvesztegetett, megmentette az Old Dogot. Húsz milliméteres repeszgránátok fúródtak a bombázó bal szárnyának kormánylapátjába, ott, ahol az előbb még Elliott az ablaküvegen nézhetett ki. A repeszek letépték a Scorpion tartórúdját, a rakéták fele megsemmisült. Ez a robbanás leszakította volna a bal szárnyat, de az egyik gránát gellert kapott, lelökte a robbanótölteteket, és így a rakéták az űrben robbantak. A robbanás nem érte az Old Dog sérült farkát és a Stinger aknavetőt. A MIG ágyútüze megrongálta a szárnyat és az üzemanyagtartályt, átfúródott a kettes számú vezérszárnyon, behatolt az első üzemanyagtartályba, de szerencsére nem okozott végzetes meghibásodást, és az

Old Dog üvegszálerősítésű műgyanta borítása elnyelte a keletkezett hő

tetemes részét.

Ott, ahol valamikor a rakéták ültek, Elliott most csak szikrákat látott. - Angelina, a bal pilont találat érte.

Angelina azonnal cselekedett. - A pilont kikapcsoltam -jelentette, amikor a feje feletti elektromos kapcsolótáblán megszakította az áramkört.

- A bal szárny rettenetesen könnyű lett - próbálkozott humorral McLanahan, de Wendyre biztos hatástalan maradt. - Vadászgép hat órán - kiáltotta a lány.

- Látom - mondta Angelina, beállította a célzógömböt, megnyomta a célzó

gombot, sorba állította a rakétákat, elkészült a tüzelésre.

A szovjet pilóta látta, hogy vészjelzőkészülékén felvillant a rakétatámadást jelző fény, és azonnal elektromos ellenintézkedéshez folyamodott.

Angelina újra megnyomta a célzógombot. A zöld fény kigyulladt ugyan, de a célzógomb egyre távolabb csúszott a céltól.

- Zavar - mondta az asszony. - Kézi vezérlésre kapcsolok -. Újra beállította a radarcélkövetőt, megragadta a vezérlőrudat, és óvatosan megpróbálta a vadászgépre állítani a célzógombot.

A szovjet pilóta figyelmét nem kerülte el az állhatatos rakéta-riadójel, amit még az erős zavarás sem tudott megtéveszteni. Gyors S-kanyarokat írt le, egyre kisebb és kisebb körökben próbák minél közelebb kerülni a bombázóhoz.

Az Old Dog alig negyven lábnyira a hegygerinc felett húzott el, a szárnyhegyek éles borotvaként tarolták a fenyőfákat. A levegőben hó és por kavargott.

McLanahan monitorján hirtelen felvillant a terrain data process és a terrain data good jelzés.

- A számítógépes terepkövetés él - jelentette a navigátor. - Átveszi az irányítást.

Elliott és Ormack a navigátor fülkéjében lévő számítógépre kapcsolták a robotpilótát. A számítógép, ami már előzetes beprogramozása miatt több ezer négyzetkilométeres körzetben ismerte a terep minden egyes kiemelkedését, olyan pontos volt, mintha műhold vezérlésű lett volna. Az Old Dogot a még biztonságos, lehető legalacsonyabb szintre vitte, és a legkisebb emelkedésnél a megfelelő magasságba emelte.

A MIG-25-ös ablakából csak annyit lehetett látni, hogy a B-52-es hirtelen lebukik, és eltűnik a sziklák között. A pilóta kereste radarral, infravörös keresővel, szabad szemmel, mindenhogy. Eltűnt. Belekáromkodott a maszkjába, visszafordult, felemelkedett, és onnan folytatta a keresést.

- Nem találom - mondta Angelina. - Nem tudok rátapadni. Túl erősen zavar. Megpróbálkozhatnánk visszatérő-zavaró rakétákkal, de attól tartok, nincs felesleges töltetünk.

- Ott van az. és arra vár, hogy újra előbukkanjunk - állította Luger. A szeme a radar magasságmérő adatain volt. - Nem fog az ölünkbe pottyanni. - Hangosan felszisszent, amikor észrevette, hogy tíz méterre vannak a talajtól. Aztán lassan harminc méterre emelkedtek.

- Be kell szippantanunk - állította McLanahan. - Húzzuk be ebbe a csőbe, aztán mindent bele, menjünk mi is a magasba.

- Szétrobbantana minket - vitatkozott Ormack. - Maradjunk csak alacsonyan.

- De értesíti a haverjait. Mindet a nyakunkra küldi - érvelt McLanahan. - Ha a következő percekben nem tud elkapni bennünket, segítséget fog kérni.

- Még vagy egy tucat rakétánk maradt - mondta Ormack.

- Óriási - állapította meg McLanahan. - Csakhogy nem használhatjuk el az összeset.

Ormack már éppen visszavágott volna, amikor Elliott érintését érezte a karján. - Nincs más választásunk, John.

- Ha nem találjuk meg, tábornok -Ormack megkísérelte keresztül üvölteni a motor dübörgését, - ha elveszítjük,... ha ő lő először...

- Nekünk vadásznak és nem a vadnak kell lennünk - válaszolta Elliott. A két férfi egymásra nézett. Aztán Elliott átvette Ormacktól az irányítást, kemény kézzel megragadta a kormányaidat, és barátságosan megrázta.

- Átvettem a gépet.

Ormack a kimerült tábornokra nézett. Egy légörvény hevesen megrázta a gépet. - Hazárdjátékot játszunk, tábornok.

- Épp itt az ideje, John.

- Öné a gép - biccentett Ormack.

- Köszönöm, John. Figyelje a zuhanóféket és a hajtóművet. Ormack átnyúlt a szelepkvadránson, és a hajtómű indítójára tette a

kezét.

- Wendy? Angelina?

Angelina Wendy felé bólintott, aki jelentett: - Készen állunk, tábornok.

- A landoló és taxifényeket kikapcsolni. Kétezer lábra emelkedünk - közölte Elliott. A gép orra a magasba fordult.

A szovjet pilóta vadul átkozta magát és kis hatékonyságú radarját, amikor az amerikai B-52-es váratlanul előbukkant a semmiből, épp a MIG orra előtt, jobbra. A radar azonnal megtalálta, beállította az utolsó AA-3-as rakétát, és jelentette, hogy indításra készen áll.

- Jobbra mögöttünk van - mondta Angelina.

- Rakétariadó - jelezte Wendy, és benyomta a jobb oldali riasztórakéta löveg gombját. -Balra indítok.

Elliott balra fordította az Old Dogot, épp abban a pillanatban, amikor a missile alert jelzés riadóból indításra váltott.

- Rakétaindítás, kanyar balra! - Wendy nyolc rakétacsomagot engedett szabadon, miközben Elliott a húszfokos kanyart negyvenöt fokos fordulatra módosította.

- A távolság rohamosan csökken - mondta Angelina. - Még mindig nincs automata célravezetés. Kézzel állítom be a detonációs távolságot.

- A távolság csökken - jelentette Wendy is. - Állj készen jobbra kanyarodásra.

- Ha a szárnyfék kilóg amikor kitörünk - állapította meg Ormack -és így akarjuk elkerülni a rakétát, biztos hogy elveszítjük a sebességet. Nem lesz elegendő magasságunk.

- Három mérföld, egyre gyorsabban közeledik - mondta Angelina.

- Ha lő, akkor most kell megtennie - állította Wendy. - Két mérföld. A képernyőt figyelte. A denevérszárny jel egyre közelebb és közelebb jött. - Egy mérföld... most! Lőj!

- Hajtómű. Zuhanófék hat - utasította Ormackot Elliott. A másodpilóta elengedte a hajtómű fogantyúját, és teljesen felhúzta a féket. Az Old Dog lebucskázott, az emberek nekifeszültek vállszíjuknak. Elliott először nyolcvanszázalékos gyorsításra kapcsolt, aztán teljes sebességre állt. Még vagy ezer lábat süllyedt, mielőtt újra uralta volna a gépet.

A szovjet pilóta készen állt. Épp gyorsított hogy minél közelebb kerüljön az amerikai géphez, amikor észrevette, hogy a távolság rohamosan csökken. Azonnal úgy döntött, nem veszi figyelembe a jelzést. Amúgy sem volt radarvezérlésű rakétája, és a B-52-es zavarókészüléke úgyis megzavarná. A havas háttér előtt élesen kirajzolódott az óriási bombázó körvonala. Minimális utánégetőn maradt, az ujja a gépágyú indítógombján pihent. A távolság ezer lábra csökkent - bőven lőtávolságon belül voltak! A jobb oldali oldalkormány pedáljára taposott, hogy a lehető legjobb szögbe álljon, és vett egy mély lélegzetet.

A bombázó farából szikrák és lángnyelvek csaptak elő. Önkéntelenül is balra rántotta a gépet, és újra körözni kezdett a B-52-es mögött. Az 5 milliméteres géppuska soha nem tudna komoly kárt okozni ebben a hatalmas bombázóban megbízható radarirányítás nélkül, gondolta, viszont a húsz milliméteres repeszgránátoknak sokkal nagyobb a lőtávolsága, jóval megbízhatóbbak. Jobbra fordult, és meghúzta a ravaszt. A fénycsóvák lüktető, óriás, színes golyóvá növekedtek. Azonnal kilencven fokkal balra fordult, húzta a kormányrudat és eszeveszetten fékezett. Szeme előtt felvillant a sebességindikátor - amikor lépést akart tartani az idegen géppel, túlságosan lelassult.

Addig forgott, amíg a vészrikoltás be nem töltötte a fülét; még néhány pillanat, és a gép kormányozhatatlanná válik! A kormány felett elvesztette az uralmát, gyorsan süllyedt. A MIG-25-öst nem alacsony repülési magasságra tervezték. Óriási megkönnyebbüléssel érezte, hogy kezdi visszanyerni a sebességét. Ocsiny horosó. Egy pillanat, és végez ezekkel az amerikaiakkal, gondolta elégedetten.

Épp jókor pillantott ki a mennyezet bal oldali ablakán, hogy megláthassa a színes tűzijátékot; alig ötven méterre sziporkázott tőle. A kibomló

fényszirmok gyermekkora ünnepségeire emlékeztették -hatalmas és fényes, a vöröslő magból apró fénycsillagok pattantak elő.

Egy másodperccel később a sziporkázó csillagocskák elárasztották a MIG

teljes bal oldalát. A mennyezet szilánkos repedések és lyukak halmaza lett, de érdekes módon egyben maradt. A bal motor azonnal lángra lobbant, a tűz viharos gyorsasággal terjedt, nyelte, zabálta a több száz lyukacskán csordogáló üzemanyagot.

A szovjet gép radarjele egy pillanatra felvillant, amikor a pilóta katapultált a szitává lőtt gépből, de sem Angelina, sem Wendy nem vették észre. Angelina épp gratulált társnőjének, aki képernyőjét figyelte. Az egyik sáv a képernyő tetején nagy energiájú sugárzást jelzett.

Nézte, figyelte -és hideg izzadtság csurgott végig az arcán.

- Észrevett valamit, Wendy? -Ormack hangja az ünneplő legénység hangzavarán át érkezett.

- Kereső radar... tizenkét órán.

- Azonosítás?

Wendy válasza olyan halk volt, hogy nem lehetett érteni.

- Ismételje.

- Kavaznya - ismételte színtelen, monoton hangon a lány. - Kavaznya. A lézer. Minket keres!

Szovjetunió, Kavaznyától ötven mérföldre

A bal oldali hajtóművek maximumon voltak, a jobb oldali motorok teljesítményét kilencven százalékra csökkentették, hogy így ellensúlyozzák a megrongált egyes motort.

Elliott tábornok ránézett a gázkarokra: addig meg nem mozdítja őket, amíg valamiért ki nem kell kapcsolnia valamelyik motort.

- Bombázási ellenőrző lista - jelentette Dave Luger. McLanahan bólintott, és gyors pillantást vetett társára. A navigátor

egyik ujja a felolvasandó listán matatott, a keze remegett.

- Rendben vagy, pajtás? - kérdezte McLanahan. - Kicsit idegesnek látszol.

- Én! Ideges! Miért lennék ideges? Csak nem azért, mert egy adag TNT-t akarunk az oroszoknak ajándékozni! Miért kéne emiatt idegeskednem?

McLanahan nem hagyta, hogy tovább lamentáljon. - Ezt a kanálkányit még lenyomjuk a torkukon, és aztán iszkiri, de gyorsan, mint a nyuszik. Oké?

- Persze. Mint anyuszik. McLanahan újra a műszereire figyelt.

- Fegyverzet kiválasztó kapcsoló? - kezdte Luger.

- Középen.

- Alacsony repülési magasság kaliber válogató?

- Automatán.

- Célkoordináták, emelkedés, ballisztika?

- Beállítva, képernyőn, ellenőrizve. -McLanahan most a koordinátákat ellenőrizte. - A ballisztika sikló állásban - mondta automatikusan, pedig nem is volt előtte a központi számítógép képe.

- Pilóta, radar, egyeztessetek - mondta Luger.

Elliott tábornok fájdalmas fintorral hátranyúlt a bal oldali műszerfalhoz és ellenőrizte, hogy a három kapcsoló, az első és hátsó Scorpionok indítógombja, a Striker siklóbomba indítója, és a zavaró rakétáké fent állásban vannak.

- A pilóta kapcsolói?

A legénység fülhallgatójában felsivított a vészjel, az Old Dog vadul felemelkedett, hegyes orra fura, szokatlan szögben mutatott az égre. Ormack rácsapott az autopilot disconect gombra, kikapcsolta a robotpilótát, és a gép orrát újra a föld felé irányította. - Navigátor, előttem tiszta a terep, visszaálltam. Radar, mi a fene történt?

McLanahan már kereste a hiba okát. - A terepkövető kiesett a vonalból. - Lugerre nézett. - Dave, tiszta a terep. Újra beállítom a számítógépet és beprogramozom.

- Három mérföld és emelkedés - jelentette Luger. Ellenőrzöm, addig ne süllyedj.

McLanahan kesztyűs ujjai végigszáguldottak a gombokon. - A számítógép működik - jelentette.-Néhány pillanat, és újra olvassa az adatokat.

- A Kavaznya radar erősödik - jelentette Wendy. - Átlépte a küszöböt.

- Húsz mérföldre tiszta a terep - jelentette Luger. - Lassan süllyedhet. Tíz mérföld után emelkedés következhet.

- A vadászgépek eltűntek - mondta Wendy. - A Kavaznya radar mind kioltotta - vagy pedig Kavaznyától kapják az irányítást. McLanahan a magasságmérő leolvasójára nézett. A terhelési adatok szerint az Old Dog védelmi manővere - amit azért tápláltak a gépbe, hogy ha a terepkövető számítógép meghibásodna, gépet azonnal biztonságba emelje - a bombázót kétezer láb magasságba rántotta. A motorok teljes erővel dolgoztak.

- Emelkedünk - figyelmeztetett McLanahan.

- A fene belé. tudom - válaszolta Ormack. Ráhajolt a botkormányra, és segített Elliottnak. hogy az Old Dogot újra a kamcsatkai hegyek biztonságos árnyékába irányítsák. A bombázó már kétezer-háromszáz láb magasban járt, mire a két pilótának sikerült megzaboláznia.

- Vadászgépek hét órán - kiáltotta Angelina. - Be akarnak minket fogni... A légi aknavető célzókeresztjét a támadókra akarta állítani, de a képernyőn elektronikus interferencia hullámok arrébb lökték a célzókeresztet. - Valami zavarja a radaromat.

- A terepkövető számítógép rendben működik -jelentette McLanahan. Ormack azonnal bekapcsolta a robotpilótát, és az Old Dog a föld felé tartott.

- Az első HARM rakéta beprogramozva, készen áll - jelentette Wendy Angelinának. - A bombakamra ajtaja nyílik.

Wendy megnyomta az indítógombot. A hátsó bombakamra ajtaja kivágódott, a hidraulika alsó indítási helyzetbe állította az egyik nagysebességű rakétát. Wendy a rakéta érzékelőjébe már betáplálta a radarfrekvencia értéket. Hatalmas emelők tolták be a rakétát a csúszdajáratba, beindult a rakétamotor, és az indító azonnal beállította a következő rakétát.

Wendy műszerfalán a jelzések azt mutatták, a rakéta megtalálta az előre beprogramozott frekvencia forrását, és egyenesen abba az irányba tartott. Hirtelen az egész műszerfal villogni kezdett. A harm track jel egyszer még felvillant, aztán az is kialudt.

- Ez a Kavaznya radar - mondta Wendy. -Ez okozta az interferenciát. A HARM rakéta nem fog célba találni...

Luger visszatartotta a lélegzetét, amikor meglátta a feléjük rohanó

hegygerincet. Az árnyékuk teljesen betöltötte a képernyőt.

- Dave - szólalt meg McLanahan, - a számítógép már működik. Folytassuk az ellenőrzést.

Lugernek nem kis erőfeszítésébe tellett, hogy megbabonázott pillantását el tudja fordítani a képernyőtől.

- Fegyver és zavaró rakéták?

- Ellenőrizve - válaszolta McLanahan, és még egyszer megbizonyosodott róla, hogy a Striker keresőfeje aktív állapotban van.

- Bombakioldó?

Elliott előrehajolt és benyomta a gombokat. - Kikapcsolva, ellenőrizve. Az Old Dog váratlanul meredeken emelkedni kezdett. Ormack szitkozódott és újra kikapcsolta a robotpilótát. Luger azonnal abbahagyta a listaolvasást és a képernyőt figyelte. - öt mérföldre terepemelkedés.

- Igazítsd meg a számítógépet - mondta Ormack, de McLanahan már megtette. Megpróbálkozott az áramkör gombjaival, ki is javította a hibát, de csak néhány pillanatra, aztán a számítógép újra megzavarodott. McLanahan még próbálkozott. - Valami nem stimmel. Nem lehet beállítani. Újra kezdem. Addig tartsd az irányt... a rohadt életbe! A navigációs számítógép bedöglött. Elvesztettük a navigációs információkat. Megpróbálom újra....

- Csak csináld már - türelmetlenkedett Ormack. - Navigátor...

- Süllyedhetünk - mondta Luger. - Lassan. Enyhe emelkedő három mérföldre, de simán kikerülhetjük...

- A vadászgépek közelednek - szólalt meg Angelina. - Nagyon nehéz nyomon követni őket. Állandóan kikapcsol a radarom.

- Kavaznya miatt - magyarázta Wendy. - Az a radar mindegyik műszerünkkel interferál.

- Pontosan fölötte fogunk elrepülni -jegyezte meg Elliott.

- Pilóta, jobbra fordulj. Vadászgép nyolc órán a bal negyeden támad...

- McLanahan! Fordulhatok?

--Ha nem, akkor lelőnek bennünket. Fordulj! - Az Old Dog jobbra kanyarodott, ugyanebben a pillanatban három légiakna tompa robbanása rázta meg a bombázót.

- Nem vagyok biztos benne, hogy talált - mondta Angelina.

- Nincs mit zavarnom - jelentette Wendy, és idegesen dobolt a karfán. A képernyője fehéren világított, minden lehetséges frekvenciasávot végtelen mennyiségű energiahullám öntött el. A Kavaznya-radar energiája mindent elmosott.

- Harminc mérföldre tiszta a terep - jelezte Luger.

Túljutottak az utolsó partmenti hegycsúcsokon. A képernyő sarkában valami feketéllett: persze, a Bering-tenger. Csak néhány száz mérföld, és otthon vannak a szabad és veszélytelen, barátságos terepen. Mégis, mintha fényévnyi távolságot kellene még megtenniük, míg végre révbe érhetnek. A tenger legszélén foltokban verődött vissza a radarsugár. Kétszer tudta végigpásztázni, mielőtt végleg kialudt volna az Old Dog radarképernyője.

- Most vesztettem el a radaromat. Kavaznya tizenkét órára van, harminc mérföldre.

McLanahan hallotta a figyelmeztetést, megnézte Luger üres képernyőjét, de valójában arra összpontosított, hogy megtalálja a navigációs és terepfelismerő adatokat a számítógépben. Az első gépen sikertelenül kísérletezett, úgyhogy most a másodikhoz fogott.

- Dave, próbáld eltekerni a radarodat - javasolta McLanahan. Luger idegesen átkapcsolt a transmit módra. A képernyőn néhány pillanatra felvillant valami, aztán újra elsötétült.

- Nem működik. Itt lent vakok vagyunk.

- Azt mondtad, a terep tiszta. A pilóták látnak annyit a fülkeablakon, hogy ne szaladjunk a földnek. Majd később használjuk a radart. Addig ne is kapcsold be. amíg a menekülő fordulóba nem érünk.

- Hat órán két vadászgép - jelezte Angelina. Aztán: - A radarom elromlott. Már nem látom őket...

McLanahan megrázta a fejét, aztán izgatottan összecsapta a kezét, amikor a képernyőjén felvillant a zöld fényjel, nem akart hinni a szemének. Sikerült. - A navigációs számítógép rendbejött. Pilóta, fogd középre a célpontot, és minden erővel tartsd egyenletes sebességen a gépet. Dave, határozd meg a cél távolságát, és mérd az időt! Lehet,

hogy a siklóbombákat és az elterelő rakétákat fura szögből kell kilőnünk. Luger azonnal eleget tett az utasításnak. Amikor az időt akarta egyeztetni, akkor vette észre, elektronikus stopperje a radarok sorsára jutott. Nem volt mit tennie, a műszerfalon lévő vagy negyvenéves, kis, felhúzhatós órára kellett hagyatkoznia; nem felejtette el feljegyezni, hogy ezzel elvesztett húsz másodpercet.

- Újra betáplálom a terepadatokat - mondta McLanahan, de még mielőtt bármit tehetett volna, a navigációs számítógép bedöglött.

- Négy percünk van - jelentette Luger.

- Most már nem jön rendbe - állapította meg McLanahan. - A Kavaznya radar túl erősen interferál.

Ormack és Elliott sikeresen lejjebb nyomták az Old Dog orrát. Viszont annyira megszokták, hogy robotpilóta vezérli a gépet alacsony magasságban, hogy pillanatnyilag nem volt merszük ugyanarra a magasságra nyomni a gépet. Ormack háromszáz méter magasságra állította a bombázót, és mielőtt harckész állapotba hozta a fegyvereket, még egyszer ellenőrizte a műszereket. Sajnálatos módon ezen a magasságon az Old Dog könnyű

célpontjává vált a két szovjet vadász gépnek.

A két MIG-29 Fulcrum vadászbombázó pilótáinak nem volt szükségük a gépen elhelyezett felderítő rendszerre, mert az ossorai légiforgalmisok irányították a gépet a Kavaznyából kapott adatok alapján. Az irányító

megadta a pontos célzáshoz szükséges távolság és oldalszög adatokat. Amikor már szabad szemmel is látták a hatalmas bombázót, óvatosan körbejárták, nagyon vigyázva, hogy még véletlenül se kerüljenek a halálos veszedelmet szóró farok közelébe. Arra is figyelniük kellett, hogy a rakéta keresőfeje ne az alattuk terpeszkedő város fényeire, melegére irányuljon.

- Így nem állhatok rá a célra - mondta Wendy. - Ezredes, ide-oda kellene manővereznie, amíg célba nem érünk...

- A fegyvereket DR állásba kell hozni - vágott közbe Luger. - Nem lehet...

- Igaza van a lánynak, Dave - mondta McLanahan. - Csapdába kerülünk, ha egyenesen repülünk. Állj készen a manőverre.

- Cikázz - mondta Wendy. - Ne csak jobbra-balra... kétszer balra, egyszer jobbra, csakúgy vaktában. Minden fordulás előtt elhárító rakétákat lövök ki. Ormack bólintott és nekikezdett az első fordulatnak. - Most már kezdem elhinni, hogy harcolunk ...

Hirtelen az Ormack jobbjára eső ablakon vakító fény árasztotta el a fülkét. A fülkében minden fényt lekapcsoltak, hogy ezzel is megkönnyítsék a pilóták tájékozódását. A másodpilóta épp kibámult az ablakon, az éles fény telibe találta.

- Megvakultam...!

- Nyugalom John - mondta Elliott. Megragadta a kormányt, és ötszáz lábra vitte le a gépet.

- A jobb szárnynál rakéta robbant - szólt bele az interfonba. - A másodpilótát elvakította a fény. A motorok azonban sértetlenek.

- Három percünk van - mondta Luger. Vételre kapcsolta a rádióját, és gyorsan körbepásztázta a terepet, még mielőtt a radar újra kialudt volna. - Négy fokkal jobbra. Tiszta terep. Tábornok, lassan süllyedhetünk.

- Most, hogy kikerültünk a hegyek közül, a magasságmérővel is megoldhatjuk a terepfigyelést - javasolta McLanahan.

- Hogy lehet, hogy még most is lőnek ránk? - csodálkozott Luger. -Ha a Kavaznya-radar kioltotta a mi radarjainkat, akkor az övéiket is tönkre kellett tennie.

- Infravörös célkereső-célkövető rendszer - magyarázta Wendy. -Az oldalszög és emelkedés bemérésére fedélzeti infravörös radart használnak, Kavaznya pedig megadja az irányvonalat. Ilyen körülmények között akkor lőnek ránk, amikor csak akarnak.

- Kiszaladunk az időből, Dave — jelezte McLanahan. A Striker indítóirányító pultjába beütötte a lőtávolság, emelkedés és oldalszög adatokat. - A bombát maximális lőtávolságra kapcsoltam; tizenkét mérföldünk és kilenc másodpercünk van. Kezd el a visszaszámlálást.

- Értettem - válaszolta Luger.

- A Kavaznya-radar jelzésben amplitúdóváltozás - jelentette Wendy. - Azt hiszem... azt hiszem célkereső-rávezető jelzések. A lézer... megtalált bennünket...

McLanahan úgy érezte magát, mintha nyilvános főpróbán lenne a színpadon. Egy végtelennek tűnő pillanat alatt a Striker monitorján elülső középső

állásból bal első állásra tekerte a kioldó kapcsolót, szinte ugyanakkor elindította az elterelő rakétákat, és kinyitotta a bombakamra ajtaját. Aztán benyomta az “uborkán" lévő süllyesztett fekete gombot.

- A kamraajtó nyitva - jelentette Elliott, amikor a feje felett felvillant a sárga jelzőfény. Egy pillanattal később a bombakioldás gomb is jelzett. Aztán kialudt.

- Mi a fene volt ez?

- Az elhárító rakéták - mondta McLanahan. - A lézer radart nem tudjuk zavarni, de a csalijaink magukra vonhatják a figyelmét. Reméljük eléggé

hosszú időre ahhoz, hogy mi is lőtávolságba érjünk.

A következő pillanatban Elliott hunyorogni kezdett, mert egy hatalmas kékes-sárgás meteor lobbant fel, és rézsútosan távolodott az Old Dogtól. A tömény tűzgolyóbisból apró vakító fényszikrák pattantak elő, csillámló

aranyfüst borította a szemhatárt a bombázó farka mögött. Ez volt az infravörös radart megtévesztő fényjelző rakéta. Elliott félig lehunyt szemhéja mögül figyelte, ahogy a vakító fény cikázva zuhan a föld felé. A tűzijáték még be sem fejeződött, amikor McLanahan máris útjára indította a második adagot. Elliott most a fülke jobb oldali ablakán figyelte az eseményeket.

Ez mentette meg Elliott szemevilágát, és a legénység életét. A Quail világítórakéta - a SAC repülőgépeken használatos távirányítású

rakéták fejlesztett változata - sokkal kisebb volt, mint a repülőgép és mégis, radarkapacitása és az infravörös kisugárzása tízszer erősebb volt az Old Dogénál. Formára hűtőszekrény, az oldalait radarvisszaverő készülékek, kis csomók borították; a farok és szárny formája is arra terveztetett, hogy minél erősebben verődjenek róluk vissza a kereső radarok sugarai Már maga a formája is sokkal csábítóbb célponttá tette a bombázónál. De ennél még sokkal többet tudott ez a kicsiny, távirányítású gépecske. Automatikusan nagy hatósugarú rádióadásokat sugárzott, hogy még véletlenül se lehessen eltéveszteni. Folyamatosan foszforos világítórakétákat lövellt ki magából, hogy az infravörös hőérzékelők felfigyeljenek rá. Olyan forró volt, mint egy működő nukleáris reaktor.

A Kavaznya-radart sikerült eltérítenie az eredeti célponttól. A lézert kezelő

radar képernyőjén az első Quail hatalmas elektromágneses paca volt. A rávezető lokátor gyorsan rátapadt a nagyobb célra, és a műszert kezelő tiszt nem módosította a változást. Semmi, gondolta, semmi nem lehet nagyobb a B-52-esnél a géphez ilyen közel. Így aztán, miután ellenőrizte hogy a lokátor nem hibásodon meg, jóváhagyta az új célirányt, és szabad utat adott a lézernek. Épp akkor, amikor Elliott figyelmét a jobb oldali ablaknál sziporkázó tűzijáték vonta magára, narancsvörös fény hasított a sötétségbe, megvilágította az Old Dog belsejét. A hatalmas B-52-es Megafortress körül párás, trópusi levegő remegett.

A lézersugárzás következtében cseppfolyóssá vált levegő önmaga köré

vákuumot teremtett, több száz köbméter levegőt szippantott a fénygömbbe. A légörvény és a felforrósodott, megritkult levegő következtében az Old Dog süllyedni kezdett. Csak Elliott hihetetlen gyors reakciója, és a még megmaradt hét hajtómű süvöltő ereje mentette meg a bombázót attól, hogy a sziklás kamcsatkai partra zuhanjon.

A lézersugár nem pusztán megsemmisítette a Quail-t -párává változtatta. A kis távirányított rakéta egyszerűen megszűnt lenni.

Elliottnak az volt az érzése, hogy leégett. Meghúzta a kormányrudat, hogy egyensúlyban tartsa a légörvényben hánykolódó, süllyedő gépet. Felvillant a master caution, és a többi figyelmeztető fényjelzés is, de Elliott mindkét kezét lefoglalta a feneke alatti fémmonstrum irányítása. Az Old Dog hirtelen jobbra fordult a vákuumban, David Luger nekivágódott az első műszerfalnak, de az ezzel kapcsolatos nem túl finom megjegyzéseit elnyelte a motorok üvöltése. Amikor a lézer átívelt a fekete szibériai éjszakán, a MIG-29-es épp megtalálta az ideális lőállást, és nem hallotta a figyelmeztető jelzést.

A tájfun erejű légörvény, amit a kripton-fluorid lézersugár okozott, ami a B52-est úgy táncoltatta, mint egy kis papírhajót; tovább száguldott, egyre magasabbra emelkedett, és a tizenötezer kilós Fulcrum vadászgépet úgy vágta a földhöz, mint valami kis bogarat. A másik

orosz pilóta azért küszködött, hogy ne veszítse el az uralmát a gép fölött, és ez annyira lefoglalta, hogy nem tudott a társára figyelni.

- Hát ez meg mi a fene volt? - kérdezte Angelina. Az összes műszere elsötétedett - a légi aknavető, a Scorpion rakétarendszer, a radarja, minden. Wendy Torkra pillantott, a lány készenléti állásba kapcsolta a műszereit, de ő is azon igyekezett, hogy valahogy rendbe tegye a megbolondult gépeket.

- A lézer! - mondta Elliott. - Ránk lőttek a lézerrel. Két generátor kipurcant.

- Gyors pillantást vetett a műszerekre. - A motorok rendben vannak. John, be tudná kapcsolni a kettes és hármas generátorokat?

- Megpróbálhatom - válaszolta Ormack. Megdörgölte a szemét, és óvatosan tapogatózó ujjakkal kereste a megfelelő gombokat... A lézersugárzás a lenti navigációs kabinban is mindent kioltott, de Ormack gyakorlott ujjai visszakapcsolták a generátorokat. A baj csak az volt, hogy a kabinfényeken kívül semmi más nem kelt újra életre.

- Mennyi időnk van, Dave? - kérdezte McLanahan.

Luger reszkető kezében elemes zseblámpa, ide-oda világított, és kétségbe esetten nyöszörögte: - Ki kell innen kerülnünk.... Vissza kell mennünk...

- Lazíts, fiú, lazíts - rázta meg McLanahan a barátja vállát. Luger végre abbahagyta a kapkodást, és McLanahanra bámult. - Vége, Pat, vége.

- Nem, nincs még vége. Csak addig adjatok időt, amíg a tizenkét mérföldes célponthoz érünk, a fenébe is.

McLanahan el akarta lökni Lugert, hogy maga vegye kezébe a dolgokat, de Luger végre lenyugodott, megnézte az órát.

- Két perc tíz másodperc.

- Oké. Kapcsold az egész hóbelevancot tartalékra. Majd az indítás pillanatában kellenek csak. Ha akkor nem működik, akkor megnyalom a bombát, a cél fölé repülünk, és úgy dobom le, mint a hagyományos bombákat szokás. - Ellenőrizte a DCU-239-es fegyverzet műszerfalat. - Még egy kis bibi lehetséges.

- Azaz? - kérdezte Elliott.

- A feszültségingadozás kioltotta a DCU-műszerfalat is. Nincs visszajelzés.

- Attól még lehet, hogy működik ...

- Nem tudom, mit fog a bomba csinálni - mondta halkan McLanahan. A fedélzeten mindenki meghallotta a suttogó szavakat, pedig a motorok most sem voltak halkak.

- Azt akarod ezzel mondani, nem biztos, hogy felrobban? - sikította Wendy.

- Eljöttünk idáig, és nem működik?

- Azt akartam mondani, nem tudom milyen helyzetben van. Lehet hogy már rajta van a rakétafej, lehet hogy nem. Lehet, hogy minden rendben van, csak éppen hasznavehetetlen ... Egyszerűen nem tudom.

- Végigcsináltuk ezt az utat... az áldozatok... semmiért?

- Egy perc indításig - jelentette Luger.

- Megpróbálom újra - mondta McLanahan. - Semmi - morogta a végén. - Elemek ... visszatekerés ... érzékelő ... semmi. Az biztos, hogy kirepül, de nem tudom, mi lesz azután.

Az Old Dog legénysége hallgatott.

- Visszajött a vészjelzőm - szólalt meg végre Wendy. - Jelek Kavaznyából... Újra keresnek...

- Az összes eltérítő rakétát kilőttem - mondta McLanahan. - Épp azelőtt, hogy bekapcsolták volna a lézert...

- Abban reménykedtünk, hogy két percig is eltart, amíg újra életre kel - mondta Angelina. - Ez az utolsó reményünk.

- Angelina, készüljön a katapultellenőrzésre - mondta Elliott. Luger McLanahanra nézett. A navigátor maga elé bámult, ökölbe szorította a kezét, kiengedte, megint ökölbeszorította...

- Wendy, valahogy figyelmeztessen, mielőtt elindítják a lézert -kérte Elliott. Válaszul Wendy megkocogtatta a mikrofont, mert hang nem jött ki a torkán. Az összevissza áramingadozás közepette alig tudott kivenni valamit is a képernyőjén. Meg különben ha észre is vesz valamit, tudta, nem fog katapultálni azelőtt, hogy a sugár eléri a gépet. Atomjaikra fognak szétesni.

- Kicsit emelkedek - jelezte Elliott. - Talán épp a fejük felett fog ez a dög megállni. A rohadékok. Legénység! Az volt a feladatunk, hogy megsemmisítsük ezt a lézerkomplexumot. Én kiadom a katapultálási parancsot, megvárom, amíg mindenki elhagyja a gépet, és akkor belezuhanok a komplexumba. Készenlét...

- Várj! - kiabálta McLanahan. - Ezt nem teheti! Akkor is le kell dobnunk a bombát...

- Maga mondta, hogy nem felrobban, fel...

- Én azt mondtam, nem tudom, mi történik. Nekem az a feladatom, hogy a bombát ledobjam. A magáé uram pedig az, hogy utána hazavigyen bennünket.

- Nem kockáztathatjuk meg. Ha a bomba nem robban föl, akkor kudarcot vallottunk, és teljesen feleslegesen olvadunk el...

- De nem dezertálhatunk...

- McLanahan! Ez parancs! Készüljenek a katapultálásra. Luger meghúzta az ejtőernyő hevederjét. Állig felhúzta a cipzárját, és a társára nézett. - Pat, jobb lenne, ha...

- Mennyi időnk van, Dave?

- Pat...

- Harminc másodperc, de ...

- Épp elég, bár lehetne egy picivel több. - McLanahan megnyomta az autofix gombot, ezzel betáplálta a Striker számítógépébe a pillanatnyi repülési adatokat. A mechanikus karokkal kinyitotta a bombakamra ajtaját, és meghúzta a special weapons alternate release feliratú sárgára festett kart, ez szolgált a különleges esetekben a kézi bombakioldásra.

- Bomba kioldva, tábornok. Most legyen oly jó, és vigyen minket innen el. Elliott épp a hevederjét igazgatta, amikor felvillant a bombakamra ajtó

nyitva és a bombakioldás jelzőgomb. - Túl messze vagyunk, nem lesz időnk...

- Nem ezzel a géppel kell végrehajtani a parancsot. - McLanahan hangot váltott. - Balra kanyar, gyerünk innen.

Aztán lassított filmfelvétel. Mint a sportközvetítésben. Lassú egymásutánban a mozdulatok. Nincs is hang...

Elliott a bal szárnyhegyre állította az Old Dogot, és negyvenöt fokos kanyart írt le. Senki nem figyelt a megvadult vészjelzőkre. A tábornok érezte, hogy a bombázó oldalra billen. Azaz negyvenöt fokkal lefelé. Csoda, hogy nem csapódtak az anyaföldnek.

Wendy elengedte a katapultszék karfáját; ötven csomag világítórakétát lőtt ki, épp a kanyarodás pillanatában. Ha az erős billenés le nem sodorja az ujját a gombról, még mindig lövöldözné a világítórakétákat... Ormack csak annyiban tudott segíteni, hogy a fenekén maradt, és teljes erőből húzta a kormányrudat. Csodálkozva vette észre, egyetlen szó nélkül is teljes összhangban dolgozik Elliott-tal.

McLanahan pedig, szintén a csodával határos módon, nem vesztette szem elől a Striker-t. Amikor a kamraajtó kinyílt, a monitorján figyelhette a bomba útját.

A kézi irányítás majdnem tökéletes volt. A képernyő szerint a Kavaznya központ nem volt aktív. A kiírás szerint a célzás lehetséges volt, tehát a biztonság kedvéért megnyomta a cél gombot. Még ha az Old Dog megsemmisülne is, a bomba már magától is célba talál.

- Felderítő-rávezető radarjelzések - jelentette Wendy.

- Katapultálásra készülni - parancsolta Elliott. - Élnek a jelzőfények. - A műszerfalon bekapcsolta a katapultálást jelző kapcsolót. A két navigátor között idegesen villogni kezdett a jelzőfény.

- Ha a fény folyamatosan világít, akkor kell elhagyni a gépet...

- Nem. Folytassa a kanyart. Ha már leírt egy teljes nyolcast, akkor ismételje meg jobbra is. Most ne adja fel...

- Ha bekapcsolják a lézert, nem lesz időnk katapultálni...

- Legyilkolja a legénységet, ha kikerget a gépből - válaszolta McLanahan.

- De a bomba...

McLanahan most már csak a saját feje után ment. Nézte a rakéta infravörös kamerájának adását - a kép olyan tiszta volt, mint a szimulátorban. Élesen elkülönült a “meleg" város, a “forró" lézerkomplexum és a “hideg" tenger. A keresőkart picit balra tolta, a célzókeresztet a legforróbb pontra vitte. A Striker tökéletesen működött. A minirakéta még nem robbant -ezer lábbal magasabban repült, ez a plusz magasság nagyobb siklási lehetőséget biztosított a rakétának.

A lézerterep lassan növekedett, egyre közelebb került. A Striker megtalálta a célpontot. McLanahan arra gondolt, kinagyítja a képet, hogy a lehető

legprecízebben célozhasson, amikor a szemébe ötlött

valami. Az infravörös képernyő bal felső sarkában, a völgyben lévő

komplexumtól távol, egy másik “forró" pontot talált. Csak néhány pillanata volt, aztán eltűnt a képernyőről, de még ilyen rövid idő alatt is megállapíthatta, hogy egy másik komplexummal van dolga, aminek csak a közepe volt “forró", az épülettömb négyötöde “hideg" maradt. Nagy távolságra állította a képernyőt.

Semmi tévedés, most már alaposabban szemügyre vehette. Akkora épület, mint egy stadion. A közepén egy hatalmas nyitott kiemelkedés, és pontosan az Old Dog irányába... McLanahannak eszébe jutott, mit mondott Elliott, amikor röviden beszámolt a kavaznyai lézertelepről. Még fényképeket is mutatott.

A tükör-épület!

Azonnal cselekedett. A célkeresőt balra fordította és addig tekerte, amíg a képen újra megjelent az épület.

Luger értetlenül figyelte. - Pat, mi az ördögöt csinálsz?

- A tükör! - válaszolta McLanahan. - A tükör-épület...

- De az alállomás...

McLanahan nem válaszolt. A képernyőre figyelt.

Elliott végre észrevette az alattuk tornyosuló hegyláncot, és kicsit magasabbra emelte a gép orrát. Kétségbeesetten küszködött, hogy újra elérjék a biztonságos magasságot. Annyit azért még látott, hogy a városban szinte mindenütt kialudtak a fények... A robbanás valószínűleg tönkretette a környékbeli villamos erőművet. - Ellenőrizzék a műszereiket... McLanahan gyors ellenőrzést tartott. - A számítógépek élnek. - A műszereket összehangolta a navigációs műholddal; kigyulladt a zöld lámpa. Néhány pillanattal később a terepadatokat is bevette a számítógép. - A terepkövető rendben működik - jelentette Elliottnak, aki a robotpilótával foglalatoskodott. Átkapcsolt COLA állásba, és hihetetlen megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy a bombázó orra lefelé billen.

- Jézusom - sóhajtotta Ormack. - Sikerült!

- A vészjelzők és a jelzavarók működnek - jelentette Wendy.

- Az én radarom is rendben van - mondta Angelina olyan hangon, mint aki most tért vissza a pokolból.

- Állomásellenőrzés - adta ki az utasítást Elliott, kikapcsolta a katapultfényeket, az arca elé húzta az oxigénmaszkot, és jó kiadósat szippantott belőle. - Az utazásnak még nincs vége - emlékeztette a legénységét. - Egy perc és a vadászgépek a nyomunkban lesznek. McLanahan fura tartásban nyúlt el a székén, csak a laza ejtőernyős heveder tartotta, nem volt ideje megigazítani. - Igaza van tábornok, de ez már más feladata lesz.

- Kicsit szusszanhat - engedélyezte Elliott. miközben Ormack elé tartotta az oxigénmaszkot. - De aztán munkára fel. El kell repülnünk Ossora felett, és ne feledjék, Kavaznyának lőttek, az igaz, de négy rajnyi MIG lesz a nyomunkban.

McLanahan a combján csordogáló melegségre pillantott. - Azt hiszem, már nem is kell kimennem.

Dave Luger kimerülten nyelt egyet. - Sajnálom, hogy kiborultam. Mostantól számíthatsz rám.

- Célkereső radar két órán. Ossora - jelentette Wendy. A két navigátor egymásra pillantott. - Lássunk munkához - mondta McLanahan, és bekapcsolta a célzóradart.

Kavaznya felett

- Element Seven, elvesztettük a radarkapcsolatot - hangzottak a szovjet radarellenőr szavai Jurij Papendrejev fülhallgatójában. -Azonnal jelentse, hol van! - Mintha a kérdésre érkezett volna a válasz, Papendrejev MIG-29-es Fulcrum gépének műszerfalán kigyulladt az alacsony repülési magasság figyelmeztető lámpa.

Boldogtalanul morgott valamit az orra alatt, és lassan feljebb vitte a gépet. A föld ellenségévé lett, legalább olyan veszélyes ellenségévé, mint az üldözőbe vett amerikai bombázó. Biztosan tartotta az irányt, bekapcsolta a Doppler célzóradart, és az orr-részben elhelyezett infravörös keresőradart. Eddig a kavaznyai radarközpont irányította, a célkoordinátákat folyamatosan továbbította a rakétakilövő számítógépbe. Ezért aztán nem is volt szükség rá, hogy a saját keresőradarját bekapcsolja; nagy előny ez a fejlett észlelő

berendezés. A Kavaznya-radart semmi nem tudja zavarni. És ha nem kell használnia a fedélzeti radarokat, akkor simán az ellenséges B-52-es mögé

kerülhet, és az soha nem fogja észrevenni.

De ez már a múlté. A Kavaznya-radar valami miatt kikapcsolt, és ő arra kényszerült, hogy mégis használja a fedélzeti műszereket. Több ezer négyzétmérföldnyi levegőeget kell végigpásztáznia, hogy megtalálhassa a bombázót; és most a figyelmét is meg kell osztania, mert ki kell kerülnie a veszélyes hegyláncokat is.

A vadászgép fiatal pilótája bekapcsolta a rádióját, és kemény hangon jelentett: - Element Seven elvesztette a betolakodó irányát...

- Nem, várjon, még a nyomában vagyok. - A képernyő bal oldalán felvillant valami, és szinte abban a pillanatban el is tűnt. Harminc fokkal balra fordult, és figyelte a terepet. Mi lehetett, ami felvillant?

- Element Seven valószínű radarkapcsolatban van ... - rádiózta, de arra már nem figyelt, hogy megadja saját pozícióját.

- Element Seven, ismétlem, Element Seven, adja meg a pozícióját. Ekkor vette észre a szeme sarkából ... tűz. Hatalmas lángnyelvek. Tapasztalata ellenére értékes pillanatokat vesztegetett el azzal, hogy a rombolást figyelte. A masszív, lézerfényt a megfelelő irányba visszaverő

tükör törmeléke egy kilométeres körzetben repkedett, hatalmas deformált fémtömeg emelkedett ki ott, ahol valamikor az épület központja volt. A robbanásnak egyéb mellékhatása is lehet, biztos megszakadt az áramszolgáltatás, gondolta.

Papendrejev kilencvenöt százalékos teljesítményre csökkentette a Tumanszkij R-33D sugárhajtású motort; egyszerre figyelte a radarképernyőt és infravörös kereső kijelzőjét, közben folytatta az alacsony fordulatot. Körbenézett, látja-e valahol pilótatársát, de nem akadt a nyomára. Már jóval a lézerrobbanás előtt elszakadtak egymástól; a roppant légörvényben majdnem lezuhant, és most a legrosszabbtól tartott: társát vagy a lézer, vagy az amerikai bombázó semmisítette meg.

Az éjszakai repülés radar nélkül öngyilkosság, gondolta a pilóta. Általában a földi irányító volt mindenért felelős, ő adta meg a terepadatokat, a behatoló

gép irányát, a két gép közti távolságot, a lőtávolságot, mindent ő végzett el, a pilótának csak a ravaszt kellett meghúznia. Papendrejev most vak volt. Csak a gép orrában elhelyezett radar segíthette, ezt azonban nagyon könnyű volt megzavarni, és a kis hatósugarú infravörös kereső még ennyit sem ért ... A feje feletti képernyő jobb alsó sarkában hatszögletű jel villant fel -az infravörös kereső megtalálta a B-52-est. Fura, hogy nem a radar. Megpróbálta célra állítani a rakétákat, de a monitor nem jelzett. Jobbra lódította a gépet, a hatszögletű ábrát a képernyő oldalszög értékéhez irányította, és várta, hogy a radar megtalálja a célpontot. Semmi. Az infravörös kereső csak az emelkedést és az oldalszöget adta meg, a távolságról csak sejtései lehettek. Egyik AA-8 hőkereső rakétája persze megtalálná azt a rohadékot, de rövid hatótávolságú rakéták igazán csak nyolc kilométeres sugáron belül voltak valóban hatékonyak. Azon töprengett, nem lenne-e okosabb, ha alacsonyabban repülne, kiderítené

merre is jár és közben megfigyelné, milyenek a terepadottságok. Kicsit lassított és várt. Annak semmi értelme, hogy vakon belerohanjon a B-52-es fegyvereibe, gondolta. A huszonhét éves szovjet légvédelmi pilóta csak ekkor döbbent rá, hogy senkivel nem beszélt, semmiféle akcióra nem kapott parancsot, vagy engedélyt, egyetlen szó útmutatás nélkül repül. Még két éve volt hátra hogy megszerezze a képesítést, ami szerint önállóan is lebonyolíthat egy akciót - úgy vadászhat az ellenséges gépekre, hogy nem kell a földi irányítás segítségére támaszkodnia. És most éppen ezt teszi. Könnyű, túlságosan is könnyű. És fájdalmas. Milyen könnyű is a halálba repülni.

Ellenőrizte a motorokat és az üzemanyagot. Ha nem használja az utánégőt akkor fent maradhat, és egy fél órán belül nyomára akad az amerikai gépnek. Még van négy rakétája - két darab radarirányítású, és két hőérzékelő rakéta. Elegendő ehhez a feladathoz?

- Fedélzeti radarkapcsolat -jelentette Wendy Tork az interfonba. -Hét óra. Azt hiszem ... igen. egy Fulcrum. Doppler támadó radar. Abban a pillanatban amikor Wendy megszólalt, Elliott monitorján megjelent a számítógép rajzolta tereptérkép. A tábornok megkönnyebbülten felsóhajtott.

- A terepkövető számítógép rendbe jött, tábornok - jelentette McLanahan, de Elliott már COLA programra állt, az Old Dog a számítógép készítette legalacsonyabb biztonságos repülési magasság programja szerint haladt. Ez azt jelentette, a bombázó az egyre meredekebben emelkedő

hegyláncok területén alig harminc méterre volt a felszíntől. Elliott szája kiszáradt, és mégis valahogy nyirkosnak érezte magát. -Angelina, vette Wendy üzenetét?

- Kétszer is megismételte, tábornok - válaszolta az asszony. Ide-oda csavargatta az ellenőrző radar gombjait, hogy kijavítsa a kavaznyai robbanás okozta zavarokat, aztán a kereső állásra kapcsolt; a radar azonnal megtalálta a vadászgépet. Mögöttük volt.

- A műszerek működnek - jelentette Angelina. - Radarkapcsolat, hét óra magasságban, tizenkét mérföldre -. Nézte az ernyőt, aztán folytatta. Biztosan befogtam. Megnyomta a cél gombot, felvillant a jelzőlámpa. A forgatható páncéltorony biztonsági fogantyúit alacsonyabbra állította, ujja a Stinger légiakna-vető

ravaszán volt és a távolság-visszaszámlálóra meredt. Amikor elérte az öt mérföldet, finoman megtekerte az indítót és lőtt...

A MIG pilótája majd megsüketült a veszélyjelző trillázó hangjától; teljes sebességre kapcsolt és megkockáztatta a kilencvenfokos emelkedést, hogy elkerülhesse a rakétát. Ezer lábbal emelkedett. A pilótafülke ablakából figyelte az égboltot, hátha megpillantja a gépet, amelyik rakétával fenyegeti.

- Egy vadászgép rám lő? - kérdezte magától Jurij Papendrejev, és a sötétségbe bámult. -Ellenséges vadászgép a Szovjetunió felett?

A szovjet pilótának szerencséje volt a vad kanyarral. A Stinger rakéta vezérsíkja kicsi volt ahhoz, hogy kövesse a szovjet vadászgépet és részben rémült, részben zseniális pilótáját. A Stinger lustán elkanyarodott, megpróbálta követni Angelina irányító radarjeleit, de a fordulat sugara kétszerese volt az üldözött gépének. Váratlanul a Fulcrum háta mögött, a jobb oldalon találta magát; a szilárd üzemanyag töltésű rakéta nem tudta eltalálni a gépet. Nem kapott detonációs jelzést, viszont az üzemanyaga fogytán volt, ezért kiadta az önrobbantási parancsot.

Papendrejev figyelme azonnal a jobb oldal felé fordult; a szürkeségben tűzrózsa bontotta szirmait. Szinte érezte, hogy a szikrák, a milliárdnyi kis fémszilánkok mind őt keresik. Önkéntelenül is gyorsítani akart, amikor rádöbbent, máris teljes sebességgel halad; emelkedni kezdett, alatta lassan elhamvadt a halált hozó virág.

Zihálva szedte a levegőt. Üvegmaszkja alatt verítékben fürdött az arca. Hálát rebegett a csillagoknak, Mikojan és Gurejevics elvtársak árnyainak, balra kanyarodott és folytatta a kutatást.

- AI öt órán - mondta Wendy.

Angelina csalódottan rázta a fejét. - Ez a pasas érti a dolgát -állapította meg.

-Épp idejében húzott el.

- Hát mindenesetre újra a nyomunkba szegődött - jelentette ki Wendy. Luger a terepképernyőt figyelte. Az öt inch átmérőjű monitor remekül működött azóta, hogy az ormótlan, ezerötszáz kilós Striker siklóbombájuk rázuhant az óriás tükörre, ami ha csak időlegesen is, de megbénította a készüléket. - Még tizenkét mérföld, és a hegyekben leszünk.

- Magasan repül - állapította meg Angelina az emelkedés és oldalszög adatok alapján. - Nagyon ügyes, de ahhoz még nem eléggé, hogy a porban söpörjön.

- Megcélozhat bennünket infravörös rakétával? - kérdezte Ormack.

- Megtalálhat bennünket, de megúszhatjuk, hacsak nem veszi a bátorságot, hogy a mi szintünkre süllyedjen. - Ebben a pillanatban a MIG-et figyelő

magasságmérő visszafelé kezdett peregni. Angelina nagyot nyelt. - Süllyed. Álljatok készen.

Jurij Papendrejev végre megbízható navigációs jeleket kapott. Elégedetten bólintott. A jelenlegi sebességgel - óránként több mint nyolcszáz kilométer, - még ezer métert süllyedhet, így értékes perceket nyer, és megtalálhatja a B52-est, mielőtt a számára láthatatlan Korjakszkij Khrebet fenyegető, jeges csúcsaihoz érne. Finoman lejjebb tette a gépet, a magasságmérő memóriáját háromezer-kétszáz méterre állította, és úgy manőverezett, hogy az infravörös cél hatszöge a képernyő közepére kerüljön.

Ez a néhány száz méteres süllyedés megtette a magáét. A Doppler támadóradar jelezte, hogy megtalálta a célpontot; a tüzeléshez szükséges információkat azonnal betáplálta az AA-7-es radarvezérlésű rakétába. Jurij elmosolyodott. Az infravörös kereső és a radar is megtalálta a gépet, van négy rakétája... Egyre csökkent a két gép közti távolság. Hirtelen eszébe jutott az előző robbanás; azonnal döntött. Csökkentette a sebességet, vigyázott, ne menjen közelebb, min tizennégy kilométer, kiválasztotta a két AA-7-es rakétát és tüzelt.

Az alacsonyan repülő B-52-es észlelte a fenyegető Doppler támadó radart. A felvillanó rakétaveszély-jelzést feszült készenléti állapotban fogadta a bombázó legénysége. Amikor Jurij Papendrejev kiválasztotta az egyik AA7-es rakétát, a támadóradar rakétavezérlésre kapcsolt. A folymatos radarhullám, ami a rakétákat irányította, bekapcsolta Wendy Tork vészjelzőjét, a fedélzet minden zugában hallani lehetett a figyelmeztető

sivítást.

Wendy azonnal kilőtt nyolc elhárító rakétacsomagot és utasította a pilótát, forduljon jobbra. Elliott és Ormack ekkor már teljes sebességre kapcsoltak, és az Old Dog irányt változtatott. Ezzel egyidőben Wendy bemérte az orosz gépet, és megkezdte az ellenséges radar zavarását.

Közvetlenül az Old Dog farkáról csak egészen kis radarjeleket lehetett fogni. Amikor viszont Elliott és Ormack a negyvenfokos

kanyarba húzták a gépet, ez a jelzés sokszorosára nőtt; valahogy úgy, mint amikor a polcról leveszünk egy könyvet: először csak a könyv gerince látszik, amikor megfordítjuk, az egész borító. A radarjelzést már nem lehetett összetéveszteni a földi adások zűrzavarával.

A jobb oldali AA7-est eltérítették, de ez az eltérés nem volt több hét lábnál. A rakéta közvetlenül a bombázó üzemanyagtartálya felett húzott el. A jobb szárny szélénél járt; amikor a rakéta kereső feje előugrott, hogy megtalálja az irányt, a negyvenöt kilós robbanófej felrobbant.

Dave Luger semmit sem érzett. Csak annyi történt, hogy a jobb oldali műszerfal, a számítógép billentyűzete, a radar egy része kiszabadította magát a fogságból, és az ölébe meg a fejére zuhant. A robbanás kivetetté volna a székből ha a biztonsági hevederek nem szorítják le; így azonban az Old Dog burkolatát átszakító erő a felsőtestére csapódott.

A kezeket érezte a vállán és a mellkasán, de a fájdalmat még nem. Megpróbált előre nézni, de aztán feladta. A levegő kiszökött a tüdejéből. Mindenütt roncsok, törmelék.

- Dave! -McLanahan átnyúlt a keskeny elválasztó folyosón, felhúzta Lugert a katapult székre; ez a két G-s fordulat alatt nem volt egyszerű feladat. - Dave-t eltalálták!

- Te megőrültél, radar - morogta Luger, de McLanahan nem figyelt oda, felegyenesítette Lugert, akinek a feje kifacsarodva hanyatlott hátra a szék fejtámlájára és ide-oda ingott, ahogy a pilóták megpróbálták irányítani a sérült gépet.

Luger érezte, a feje nem tud egy helyben maradni, de képtelen volt uralkodni a nyakizmain ... - Jól vagyok, jól ...-habogta. - Hé, a képernyőm. Kialudt ...

- Ez bizony enyhe megfogalmazás volt. Helytállóbb lett volna, ha azt mondja, egy hatalmas fémevő sárkány leharapta a millió dolláros felszerelés felét. McLanahan megszorította Luger hevederét, Luger végre egyenesen ült.

- Mi van a számítógépekkel, Pat?

- Baszd meg a gépeket - válaszolta McLanahan és kiszíjazta magát.

- Ezt ne csináld, Pat...

- Csak egy percig fogd be a szádat, jó? - mondta McLanahan csendesen. A széke mögül elővette az elsősegély csomagot, kinyitotta, közben gyors pillantást vetett a számítógépekre; jól van, még működnek.

- A számítógépekkel nincs semmi baj, Dave - mondta. Nekitámaszkodott a csúszkáló navigátorasztalnak, és megvizsgálta a társát. -Úristen...

- Mondtam, hogy nincs semmi bajom - motyogta Luger. -McLanahan az elsősegélycsomagból kivette a géztekercset, nem igazán tudta, mit is kell tennie. Még soha az életben nem látott tiszta, fehér csontot, kivéve a marhasültjében ... a gondolattól összeszorult a torka, most nem erre kell figyelni, hessegette el magától a képet...

- Kötözd be, akármi is az, Pat - mondta Luger -, és gyerünk dolgozni. Luger felemelte az ujját, hogy kitörölje a szemébe csöppenő izzadtságot. Amikor elvette, látta, hogy a keze ragacsos a vértől.

-Óóóóó...

- Maradj nyugton - suttogta McLanahan, ennél többet nem tudott kipréselni magából, miközben bekötözte Luger jobb arcát. Amikor befejezte, ragtapasszal rögzítette a kötést. Luger úgy ült, mint aki a borbélyra vár; McLanahan ellenőrizte Luger nyakát és mellkasát; lesöpörte róla a fém-és üvegtörmeléket. A repülőruha megvédte Luger felsőtestét.

- Nincs semmi bajom - Luger hangját elfojtotta a géz. - Kicsit megütöttem a lábam, ennyi. Nem is érdemes róla beszélni... Csak légy szíves, kapcsold be a fűtést, jó. Rettenetesen fázom....

- Hadd nézzem...

- Mondtam, hogy ne törődj vele...

De McLanahan már az asztal alatt kuporgott. Néhány pillanatig ott maradt, aztán előnyúlt, kitapogatta az elsősegélycsomagot, és visszabújt. Néhány percig lent ügyködött, aztán felállt.

Dave Luger csak néhány rántást érzett. - Na látod - mondta - nincs semmi baj, mami.

McLanahan dülöngélve visszakecmergett a helyére. Csendesen bámulta a munkaasztalát.

- Na, eleget játszottad Florence Nightingale-t? - kérdezte Luger, és megtapogatta a jobb combját. Nem érzett semmit. De amikor felemelte a kezét, sötét vér borította.

Végre McLanahanra nézett. - Bikaerős vagyok. - Megigazította a fejtámaszát, és a szája elé húzta a mikrofont. - A navigátor rendben van - jelentette.

- Dave...-kezdte Elliott tábornok.

- Elvesztettem a radaromat, uram - válaszolta Luger. Erőlködött, hogy tisztán beszéljen. Meg akarta nyomni a rendszerellenőrző gombot, de a billentyűn alig maradt valami. Előrehajolt, hogy McLanahan terminálját használja. - Úgy látom, a Scorpionjainkkal még tudunk beszélgetni, de nincs kereső videóm. A terepkövető számítógépekkel semmi baj, a fegyverellenőrzéshez nincs műszer, de ez még nem biztos.

- Rendben -válaszolta Elliott, és azon igyekezett, hogy ne remegjen annyira a hangja. - Legénység, a kabinnyomás megszűnt. Wendy, Angelina, látják kint azt a fenegyereket?

- A keresőradarját kioltottam - jelentette Wendy. - Rögtön az indítás után eltűnt. - Persze ez már régen nem “indítás" volt, az orosz megsebesítette az egyik embert, eltalálta a gépet....

- Wendy, nincs semmi bajom - biztosította Luger, mintha kitalálta volna, mire gondol a lány. - De ti, lányok, elkapjátok, igaz?

- A képernyőm tiszta - jelentette Angelina?-Elkapjuk.

- Persze ... a legjobb lövésükkel sem tudtak felrobbantani bennünket

...persze...

Jurij Papendrejev dühösen tekergette a támadóradar frekvencia-keresőjét. Az a rohadék amerikai épp akkor kezdte zavarni a radarját, amikor megnyomta a rakéta indítógombját. A rakéta biztos céliránnyal csúszott le a sínről, de azóta nyomát vesztette. Sem elsődleges, sem másodlagos robbanást nem észlelt, viszont a zavarás erősebb volt mint valaha. Ebből arra kellett következtetnie, nem talált a célba. Elölről kell kezdenie az egészet. De most már egész közel jár a hegyekhez, legalább háromszáz méterrel a bombázó

felett, radar nélkül, háromezer kilónyi üzemanyaggal könnyebben. A lehető legalacsonyabbra ereszkedett és lassan balra fordult, újra be akarta fogni a B-52-est. A támadóradar önműködő frekvenciakeresője, amely időről időre átkapcsolt, hogy megtalálja a B-52-est, teljesen hasznavehetetlennek bizonyult. Akárhova tekeredett, mindig a legzavarosabb adást fogta ki. Jurij a legalacsonyabb frekvenciára kapcsolt, és tovább kereste a bombázót.

Vajon ki hinne nekem? - gondolta. Egy B-52-es a szigorúan titkos szovjet zónában. Ráadásul egyedül. Semmi kíséret, nincsenek B-l-esek, FB-111esek, nincs kötelékrepülés, mint ami Líbiában meg Szíriában volt két éve. Egyetlen B-52-es.

És miért ne, rándított vállat Jurij. A következő húszfokos negyedet fésülte át. A terve eddig remekül működött. A B-52-es nyilvánvalóan több ezer kilométert repült már, ide jött Kamcsatkára, és ledobta a bombát a Vörös tér után a Szovjetunió legfontosabb földdarabkájára.

Ott ... a radar legalján .... gyorsan, még mielőtt elsöpörné a következő

hullám, egy kereszt, körülötte kör, már el is tűnt. Rosszindulatú, ellenséges radar-adás. A B-52-es saját radarja, az amelyikkel a neki szánt rakétát irányították. Épp ez árulta el őket.

Még jobban balra fordult. Tartalékra állította a radarját, nehogy ő is elárulja magát, bár ami az igazat illeti, erre nem volt nagy szükség, akkora erővel érkeztek a zavaró hullámok. Úgy állította be a gépet, hogy a B-52-essel párhuzamosan haladjon. A B-52-es adása szórványos volt, de az bizonyos, hogy őt keresik és ügyelnek, hogy egy-egy adás ne tartson túl sokáig. Nem voltatok eléggé óvatosak, vigyorgott magában. Sikerült betáplálnom benneteket.

Az infravörös keresőt maximális hatósugárra állította és várt, hogy a kereső

hűtött szeme megtalálja és befogja a B-52-est. Persze azzal tökéletesen tisztában volt, van némi valószínűsége annak is, hogy valami meleg épületre tapad, hiszen annyira alacsonyan repül, de abban reménykedett, hogy a nyolc szuperszonikus motor forróbb és világosabb minden más környező

hőforrásnál. Most már a létező legalacsonyabb szinten repült. Az alatta lévő

terepből semmit nem látott, csak a térképére hagyatkozhatott, ilyen esetben az öngyilkossággal lenne egyenlő, ha még alacsonyabbra menne. Kicsit gyorsított és várt. Hamarosan, legalábbis ebben reménykedett, annyira kicsi lesz a két gép közti távolság, hogy simán célba veheti a bombázót... Amikor néhány perccel később az infravörös kereső tényleg rátapadt valami meleg célpontra, nem volt kétséges, hogy a B-52-est találta meg. Semmi más nem lehet ilyen hatalmas. Az infravörös kereső messzebbre ért el, mint az AA-6-os rakéta, tehát még közelebb kell mennie a géphez. Jurij először arra gondolt, még egyszer bekapcsolja a keresőradart, hogy pontosabban megállapíthassa a B-52-es paramétereit, de aztán elvetette ezt az ötletet, ezzel elárulhatná magát. Persze egész más lenne a helyzet, ha valamelyik felderítő radarállomás megadná a bombázó távolságát, de ki tudja miért, sem Korf, sem Ossora nem jelentkezik. Lehet, túl alacsonyan repül, túl közel van a hegyekhez ... ha ő nem hallja a támaszpont adását, akkor azok sem érzékelik a radarjaikkal.

A következő néhány percben biztosan repült a célpontja irányába, ez azt jelentette, hogy a bombázó nem kezdett kikerülő manőverekbe. Kicsit lazított... talán nem is tudják, hogy a nyomukban van. A bombázó

farokradarja már elég rég nem jelzett. Az előtt kell lőnie, hogy a farokradar észreveszi...

Hirtelen alig sejthető remegés futott végig a MIG titán törzsén. Ellenőrizte, nem hibásodtak-e meg a műszerei, de igazából tudta a remegés okát: a B-52es motorjainak örvénylő szele csapta meg az orosz vadászgépet. A szeme majd kiugrott a helyéből, annyira nézett, de semmit nem látott maga előtt az égen.

Nem is volt rá szüksége. Egy pillanattal később a műszerfalon zöld lámpa villant fel, a kiválasztott AA-6 hőérzékelő rakéták megtalálták a célt. Kioldotta az indítógomb biztonsági karját, és... .

Recsegő, alig hallható üzenet töltötte be a fülkét. -Minden ossorai és korfi egységnek, sárga jelzés! Ismétlem, sárga jelzés! Azonnal kérem a visszajelzést, teljesítsék az utasítást!

Az ujjai mozdulatlanul maradtak az indító gombon. Általános visszahívás...

- Minden ossorai egységnek, sárga jelzés! Kérem, jelezzék az üzenet vételét és teljesítsék a parancsot!

Döntenie kellett. Itt van az orra előtt a B-52-es, de ha ezt leadja rádión,'

akkor meghallhatják, de legalábbis veszik a jelzéseket, és vagy eltűnnek, vagy támadnak. A korfi egységek azonnal válaszoltak az adásra. Vélhetőleg ezt tették az ossoraiak is, mindannyian, kivéve őt. A karrierje talán már így is veszélyben van. Egy fiatal pilóta, aki nagy távolságra eltekereg, esetleg Japánba vagy Alaszkába is átszökik, aki nem válaszolt azonnal a rádió hívó

szavára, nos könnyen valamelyik zöldségtermesztő mezőgazdasági üzemben, vagy egy távoli, szibériai garnizonban találhatja magát. Akár még rosszabb is lehet.

Papendrejev hangosan káromkodott, a cél nyomában maradt, de bekapcsolta a rádióját. - Element Seven vette a hívást. Befogtam a betolakodót.

- Element Seven, azonnal teljesítse a parancsot -érkezett a rádióból a válasz. Ezúttal már egyenesen neki szólt az üzenet. Akkor tényleg ő lett az utolsó. Valószínűleg már úton is van a jegye Szibériába...

Hájfejű disznók, mondta, de már csak magában. Mérgében meg-nyomta a rakéta indítógombját, emelkedni kezdett, és nem is vette észre, hogy már réges régen kialudt a műszerfalon a zöld fény. A kétmillió rubel eltűnt az éjszakában.

Jurij átkozódott. Átkozta a feletteseit, a parancsnokot, a földi irányítókat, az egység parancsnokát, és egyáltalán mindenkit, aki csak az eszébe jutott. Nem a szibériai jeges garnizon izgatta. Azon töprengett, hogyan tekerje ki az első útjába kerülő szemét nyakát.

Elliott tábornok és Ormack ezredes, egységben az erő, egyre lejjebb és lejjebb nyomták az Old Dogot a hegyláncok között. A terepkövető

számítógépben már régen a COLA program dolgozott, de a fenyegető

szovjet vadászgéppel a nyomukban úgy érezték, száz láb magasság is túl magas, akárha tízezer lábnyira repültek volna. Állandó bippelés jelentette, hogy rendszeresen megszegik az automata emelkedési utasításokat; a bombázó magasságmérőjén a gép hasa és a föld közötti távolság időnként csak két nullával volt jelölhető.

Dave Luger egyik, a jó szeme, és McLanahan mindkét szeme McLanahan tereptérképet kirajzoló képernyőjén volt. Minden apró emelkedést, kitüremkedést jelentettek, hogy a lehető legkissebbre csökkentsék a veszélyt. Elliott és Ormack ennek megfelelően cselekedtek - az egyik még és még alacsonyabbra vitte a gépet, a másik a műszereket figyelte, és ha kellett finoman, icipicit feljebb emelte a bombázót.

- Annyira közel volt - suttogta Wendy. - Olyan erős volt a rádióadása, mintha az én interfonomba szólt volna bele. - Hangosat nyelt. -Gyengül a jelzés, azt hiszem elmegy...

- Az én képernyőm tiszta - jelentette Angelina. Egész testében reszketett. - Egy pillanatra láttam, de már elment.

Elliott már nem szorongatta oly erővel a kormányt, hagyta, hogy újra a számítógép vegye át a gép irányítását. - Hát, ez közel volt. Láttam amikor kilőtte a rakétákat... pokoli közel voltak, és mi még csak nem is tudtuk, hogy itt van a fenekünknél. Még csak nem is tudtuk...

Ossora repülőtér, Szovjetunió

Jurij Papendrejev feszes vigyázzban állt a parancsnok íróasztala előtt a PVO-Strany vadász-raj készenléti, eligazító szobájában, az Ossora légibázison. A parancsnok vékony, idősebb férfi, Vasholtovnak hívták, a nagy honvédő háború óta volt szolgálatban, az íróasztal másik oldalán ült. Még egyetlen szó sem hangzott el, pedig Papendrejev már két egész perce állt előtte.

Kicsit még főznie kell ezt a siheder Papendrejevet, gondolta a parancsnok. Persze nem kell mindig mindent szóban közölni. A raj, és természetesen a felettesei is azt várták el tőle, hogy öt-tíz percig zárt ajtók mögött fogadja a vétkest, aztán néha be vágódhat az ajtó is, vagy

lehet hangos szó, kiabálás, végül írásbeli figyelmeztetés. Ezek nem jutnak messzire, csak a raj jelentésébe - nehéz jó, megbízható pilótákat találni, akik még az itteni körülmények között sem isznak - a dorgálás egy két hónap múlva eltűnik az akták közül. Jaj, de utálta az ilyen fenyítéseket. De meg kell lennie, másképp hogy őrizhetné meg a harci szellemet, az egységet.

- Az egész rajnak hatalmas csalódást okozott, Papendrejev - nézett végre az öreg parancsnok a fiatal pilótára. - Nem válaszolt azonnal a földi hívásra, ez legalább olyan súlyos vétek, mint az árulás, vagy dezertálás. - A fiú még csak nem is pislog. Egy izma sem mozdult. A legtöbb fiatal pilóta összeomlik, ha meghallja az “árulás" szót.

Vashaltov egy pillanatig csak nézte ezt a fiatalembert. Papendrejev akár Berlinből is érkezhetett volna, vagy még nyugatabbról - Koppenhágából, vagy Angliából. Átlagos magasság,' de széles váll, alaposan megnyírt szőke fürtök, keskeny kék szem, mereven néz maga elé. Az egyenruhája makulátlan, minden cipzár felhúzva, minden gomb a helyén, minden kapocs csillog. Még öt év és ez a fiatal pilóta talán maga is parancsnok lesz... Az új nevelés, új generáció, gondolta Vashaltov, de ez az új eresztés ebben a pillanatban feddést érdemel. Vashaltov egészen pontosan tudta, hogy a nyugtalanság, unalom, a harci szellem és az irányítás hiánya mekkora kárt tud okozni, pláne, ha fiatal emberekről van szó, akik azt hiszik, a parancsnokuk nem törődik ezekkel. Na, akkor lássunk neki...

- Gondolom, most azt fogja mondani, nem működött a rádiója.

- Semmi baja nem volt a rádiómnak, parancsnok elvtárs.

- Csend legyen, Papendrejev. Csend, vagy itt és most letépem a szárnyait. - A rajparancsnok úgy körözött a pilóta körül, mint a prédára leső héja. Papendrejev továbbra is mereven állt.

- Ezért a fegyelmezetlenségért negyvennyolc óra hóeltakarítás, kapitány. Talán néhány szibériai éjszaka lehűti azt a forró fejét. Imádkozzon, hogy ne ez legyen az állandó szolgálata.

Papendrejev kitört. - Megtaláltam a betolakodót. Láttam az amerikai B-52est. Rá is lőttem.

- Hogymiii?

Papendrejev vigyázzba merevedett. - Parancsnok elvtárs, a B-52-est háromszáz méterre a föld felett találtam meg, és lekényszerítettem hetven méterre...

- Hetven méterre! Maga a vadászgépet hetven méterre vitte le? Engedély nélkül?

- Megtaláltam. Radarral, de aztán zavarta a vételt, ezért kénytelen voltam az infravörös keresővel a nyomába menni. Három kilométerre voltam tőle. Vasholtov elfojtotta a közbeszólás miatti ingerültségét. - Folytassa.

- Akkor rendeltek vissza a bázisra. Amíg csak lehetett, vártam. És mielőtt engedelmeskedtem volna a parancsnak, még egyszer lőttem, de addigra már nyomuk veszett. Biztos észrevették a rádióadás...

- Maga rálőtt egy B-52-esre? - Az elmúlt negyven év alatt nem volt még a keze alatt olyan ember, aki valódi célpontra lőtt volna. - El... eltalálta?

- Az első alkalommal a radarral, igen, azt hiszem akkor találtam -válaszolta Papendrejev, és nagyon szerette volna ha meggyőzőbb a hangja; most olyan volt, mintha hazudna.

- Meg is ölhették volna - mondta Vashaltov. - Akármikor lezuhanhatott volna. Hetven méteren repülni, a hegyek között, éjszaka, radar nélkül... túl sokat kockáztatott. Ezt jelentenem kell,

- Engedje, hogy utána menjek - tört ki Papendrejev. - Újra meg tudnám találni. Farokradart használ, azt negyven kilométerről ki lehet szúrni, öt, maximum hatszáz mérföldes sebességgel repül. ... utol tudnám érni. Elég alacsonyra tudok süllyedni, hogy az infravörös kereső megtalálja. Nem vehet észre egy vadászgépet, ha az nem használja a radarját.

- Nem használja a radarját ...? - Vasholtov annyira megrendült, hogy válaszolni sem volt képes. Papendrejev a kamcsatkai hegyekben volt éjjel, hisz még csak nemrégiben engedélyezték számára az éjszakai szolgálatot, és hetven méteren! Uramisten. Ezerméterrel az engedélyezett szint alatt. Egyetlen óra alatt több szabályt hágott át, mint egy év alatt az egész raj együttvéve. Azonnal leszerelik, csak olvassák el a jelentését.

- Maga szerencsés, nagyon szerencsés - mondta Vasholtov - hogy még életben van. Nagyon, nagyon szerencsés. A szolgálati szabályzat éppen azért él és létezik, hogy megregulázza az olyan forrófejű hebrencseket, mint amilyen maga is. Az utolsó négyet maradéktalanul megszegte. És akkor nem veszem figyelembe, hogy nem időben jelentkezett a rádióhívásra. Kapitány, attól tartok, maga nagyon közel jár a hadbírósághoz.

- Akkor büntessen meg - dacoskodott Jurij. - Küldjön Uszty-Merinába, vagy Gorkijba. Vegye el a rangjelzésemet. De engedje meg, hogy még egyszer odapörköljek az amerikaiaknak.

- Elég! -Vasholtov cigarettától karcos hangja elcsuklott, akkorát ordított. - Azonnal jelentkezik az elhárítóknál, részletesen elmondja, merre járt, mit csinált, milyen kapcsolatba került az amerikai B-52-es-sel. Utána egyenesen a barakkjába megy. Még el kell döntenem, mit tegyek magával.

- Kérem, elvtárs- Papendrejev keskeny pillantása most meglágyult, elkerekedett. - Megérdemlem a büntetést, a szigorú büntetést, de azt is megérdemlem, hogy lelőhessem a bombázót. Tudom, hol keressem, kérem...

- Kifelé - Vasholtov leült egyeneshátú székébe, kénytelen volt, mert ha most nem, akkor a következő pillanatban beleszédül. - Kifelé, mielőtt letartóztatom!

Papendrejev szeme elkeskenyedett, pillantása megkeményedett. Összecsapta a bokáját, tisztelgett és sarkon fordult. Kiment az irodából. Papendrejev gyorsan a barakkjába érkezett - anélkül, hogy megállt volna az elhárítóknál. Az íróasztalánál felkattintotta a lámpát, és papírt, ceruzát keresett. Írás közben felemelte a telefonkagylót, és tárcsázott.

- Fenntartó részleg, az őrmester, uram.

- Blojakij őrmester, itt Papendrejev kapitány. A készenléti szobából beszélek. Az egy-hét-egyes készen van?

- Az egy-hét-egyes, uram? A maga gépe? Amivel épp most jött vissza?

- Persze, hogy az én gépem, őrmester. Készen van?

- Mi... a javító hangárba tolták, de még nincs...

- Blojakij őrmester, ez nem jellemző magára - mondta Papendrejev. - Ez a legrosszabb pillanat arra, hogy ne teljesítse a parancsot. A gépemet azonnal rendbe kellett hozni, négyszáz üzemanyag, négy infravörös rakéta. Egy órán belül készen kellett volna lennie. -Elhallgatott, aztán nagyon csendesen folytatta. - Jelentenem kell Vasholtov parancsnoknak, hogy a bevetésemet el kell halasztani...

- Erre nincs szükség, uram - mondta gyorsan Blojakij. - Üzemanyag, és négy rakéta... tizenöt perc múlva készen leszünk, kapitány.

- Papendrejev az órájára nézett. - Tíz perc, máskülönben mindketten beszélgetni fogunk a parancsnokkal. Újra ki kell töltenem az útvonaltervet - mondta, és befejezte az írást. - Mindjárt ott leszek.

Letette a kagylót, az asztalához lépett, még egy utolsó szeretetteli pillantást vetett a felesége, és kislánykájuk fényképére, aztán kihúzta a legfelső fiókot. Nézte, nézte a felesége barna és a kislánya szőke fürtjét, közben teletömte a zsebét fagyasztott - szárított étellel. Gyorsan kicipzározta a zubbonyát, a tűzbiztos alsóneműjére felhúzott még egy meleg alsóinget. A könnyű

csizmáját is kicserélte szigetelt lábbelire. Megsimogatta a felesége fényképét, felvette a zubbonyát, kesztyűjét, prém-sapkáját, és kisietett a hangárokhoz.

A gyorsan odavetett sorokat, végrendeletét, utolsó akaratát nem írta alá. Erre már nem volt ideje. Mindegy. A karrierjének már úgyis mindegy. Annak vége, amint kilép innen. Az élete befejeződik akkor, amikor a kifutópályán lesz, feltéve, ha egyáltalán engedélyezik a felszállást, most, amikor vészhelyzetet jelentettek be az egész keleti légvédelmi területre, neki meg rendes útvonalterve sincsen. De ha jól ismeri a földi irányítókat, vészhelyzetben előbb engedélyezik a felszállást, és csak utána kérdezősködnek. Papendrejev harminc perccel azután hogy landolt, már újra fedélzeten volt.

Csak másfél óra telt el azóta a félbemaradt támadás óta. A B-52-es biztosan megsérült, csak lassan repülhet. Nem lehet messzebb mint hétszázötven kilométer. Az ő MIG-29 Fulcrum vadászgépe könnyedén utolérheti, hiszen háromszor olyan gyorsan repül, mint a B-52-es. Elegendő üzemanyaga van, hogy akár két-három órát is rászánjon a keresésre.

Papendrejev megadta az ossorai irányítóközpontnak a hívójelét, azok megkérdezték, miért nincs szabályos útvonalterve, de simán megmondták a B-52-es utoljára bemért adatait, körülbelül ötszáz kilométerrel volt előrébb. A fiatal Fulcrum pilóta maximális utánégésre kapcsolt, és hétszáz kilométer per óra sebességgel tízfokos emelkedésbe kezdett. Pillanatok alatt húszezer méter magasban járt, a hangsebességnél kétszer gyorsabban süvített keletnek.

Hamarosan átadták a Korf irányítóközpontnak, innen újabb, frissebb adatokat kapott a bombázóról, de Papendrejevnek megvolt a maga elképzelése, merre keresse a B-52-est. A felszállás után tíz perccel a középen elhelyezett üzemanyagtartályban már csak pár csepp üzemanyag volt, gyorsan ledobta a tartályt, egy pillanatig sem gondolkozott azon, hogy ki vagy mi lehet alatta. Messze a hegyek felett szállt, de azért még laktak erre emberek. A következő öt percben még teljes utánégéssel száguldott, aztán cirkálósebességre váltott és bekapcsolta a robotpilótát. ötvenezer liter üzemanyagja maradt, hogy megkeresse és leterítse az amerikai bombázót; óránként kétezer litert veszteget, ha csak reménykedve köröz, hogy majd csak a nyomára bukkan. De Papendrejev nem aggódott. Hála a leheletfinom útvonalmódosításnak, tudta, hogy a Fulcrum orra pontosan a bombázó szívére irányul.

- Nem fog sikerülni - jelentette ki Ormack. - Harminc percre elegendő

üzemanyagunk van.

Bradley Elliott tábornok kétszer is ellenőrizte a robotpilótát és a repülésirányító elektromos jelzőtáblát, közben Ormack az üzemanyagot számolgatta. Már több mint egy órája tízezer láb magasan repültek, ezzel a sérült géppel nem is tehettek mást.

- Üzemanyag-áramlás.

- Stabil - válaszolta Ormack. - De a szint gyorsan süllyed. Valószínűleg a szárny, vagy a törzs tartálya kilyukadt. Amennyit csak lehet, átpumpáltam, de valamennyit ott is hagyni kellett, hogy legyen mi működtesse a motorokat. Az alacsony nyomást jelző lámpák már jó ideje villognak.

- Tudunk az óceánon landolni? - kérdezte Elliott. - Vagy tegyük le a gépet egy úszó jégtáblára a part mentén?

- Úgy érti, hogy katapultáljunk? - kérdezte Angelina Pereira.

- Ha a partra akarunk kerülni, magas hegyek felett kell repülnünk -jelezte Luger. A feje feletti ventilátornál melengette a kezeit. -Nagyon meredek lenne.

- Itt az ideje, hogy döntsünk - közölte Elliott. - Patrick, adja meg az óceán irányát, arra nézzen, ahol nincs orosz támaszpont. Legénység, készüljenek...

- Várjon - mondta McLanahan. - Tábornok, mit jelent a repülőtér melletti WXO jel?

- WXO? Warm weather operation. Csak meleg időben használják. Télen bezárják, mert túl költséges lenne az üzemeltetés. Miért?

- Találtam egy ilyen helyet - válaszolta McLanahan. Az ujját a térképen bejelölt pontra tette, és ellenőrizte a műholdas navigációs rendszer pillanatnyi helyzetmeghatározó állását. - Pont előttünk van, tizenöt percre.

- Tizenöt perc! Meg van maga őrülve! Hisz az még orosz terület -kiabálta Ormack.

- De legalább hosszú kifutópályájuk van - mondta McLanahan. -Talán a kettes motorhoz még üzemanyagot is be tudunk szerezni. Ha nem őrzik...

- De őrzik - vágta rá Elliott. - Legalábbis a mi alaszkai bázisainkat télen is őrzik. Általában valamelyik helybéli vigyáz a terepre. Időnként minimális biztonsági intézkedések is érvényben vannak. A helytől függ. Ormack Elliottra bámult. - Tábornok, csak nem veszi komolyan ezt a baromságot? Talán újra oxigénre lenne szüksége. - Keményen, mereven nézte a tábornokot, arra várt, hogy a parancsnok elveti McLanahan őrült ötletét. Biztos csak a végső humor...

-Tábornok...

- Vannak fegyvereink...

- A maga automatája, meg két tetves 38-as revolver. Az isten tudja, mióta hevernek már a fedélzeten. A használójának legalább olyan veszélyes lehet, mint akire ráfogják...

- Újra tankolhatnánk...-morogta magának Elliott.

- Már sokszor csináltam - mondta izgatottan McLanahan. Luger épp olyan döbbenettel nézte a társát, mint a pilótafülkében Ormack a tábornokot. Hitetlenkedve. - A Global Shield feladat. Emlékszel, Dave? Szimulált támadás utáni üzemanyag-utánpótlás ellenséges repülőtéren. A kettes nacelle járjon, pumpáld a gázt a jobb külső tartályba, jobb belsőbe, aztán oszd szét a többibe is. Egyszer a két kezemmel ötezer kilónyit pumpáltam...

- Az oroszok nem fogják hagyni, hogy csak úgy megtankoljunk -válaszolta Luger. - Te megőrültél!

- A vége az lesz, hogy fogságba kerülünk - szólalt meg Angelina. -Inkább kiugrom a hegyek felett, minthogy ezek kapjanak el - különösen azok után, amit tettünk.

- Nem hinném, hogy tényleg ez lenne a megoldás - válaszolta Elliott. - Még ha véletlenül épen sikerülne megúsznia a katapultálást, akkor is csak ötvenszázaléknyi esély van a túlélésre azzal a segélycsomaggal, amit magunkkal hoztunk. És mi lenne az Old Doggal? Nem áshatjuk el!

Egyébként sem élné túl az ütközést...

- Akkor is az a véleményem, a katapultálással jobbak az esélyeink, mint a tankolással...

- Maga is így véli, John? Mit gondol, mennyi ideig maradnánk életben a hegyek között?

- Ha a part közelében vagyunk, lenne esélyünk. Elliott megkérdezte Lugertől, mennyire van a part.

- A legközelebbi szakasz száz mérföldre - válaszolta Dave. - De ahhoz két hegyláncot kell megmásznunk, kilenc-tízezer méter magasak, és a Trebleszkij repülőtér radarkörzetében lennénk. Ha már túljutottunk a hegyeken, akkor tudnánk csak kitérni az útjukból.

- De alacsonyan is repülhetünk - vetette közbe Wendy. - Menjünk jó távol a radartól, bújjunk el a földi adások hangerdejében.

- Nem lehetne teljesen kikerülni Trebleszkijt?

- A hegyek part felé eső részénél nem - válaszolta Luger. és megdörzsölte épen maradt szemét.

- Ez annyit tesz, hogy nem juthatunk el a partig - foglalta össze Elliott. - A halálos hideg hegyekbe kerülünk, több száz kilométerre minden barátságos területtől. Megpróbálhatunk elmenekülni, elbújni, de nem sok esélyt adok magunknak, hogy épségben jutunk el a tengerpartig, Alaszkáról nem is beszélve.

- Tábornok, maga azt mondja, hogy ennél jobb, ha egy orosz katonai repülőtéren landolunk? - kérdezte Ormack. - Körbevennének minket. Magunkat is, és ezt a gépet is a kezükre adnánk. És abban is holtbiztos vagyok, hogy az életben nem kerülnénk ki a lágerükből. Elliott egy hosszú percig hallgatott. - Mennyire van az a repülőtér, Patrick?

McLanahan már rég betáplálta a repülőtér geográfiai koordinátáit a navigációs számítógépbe. - Anadir nyolcvan mérföldre, öt fokra balra van.

- Radarjelzés, karika!

- Van: Nem tudom mit jelent, de jelzés az van a térképemen.

- Wendy, lát valami érdekeset?

Wendy Tork azóta nem vette le a szemét a veszélyt jelző képernyőről, amióta McLanahan előállt az ötletével. - Tiszta a képernyőm.

- A következő száz mérföldön nincs szintemelkedés, ha keresnének bennünket, azonnal észrevesszük - jelentette McLanahan.

- Oké - mondta Elliott. - Mindannyian hallották az érveket. Semmi biztosítékunk nincs, hogy sikerül üzemanyaghoz jutnunk, viszont nyakig szarba kerülhetünk, ha leszállunk Anadirban. Más részről arra is van esélyünk, hogy letesszük e drága gépet, és egy karcolás nélkül megússzuk, ellopunk egy teherautót és sipirc, a Bering-szorosig meg sem állunk. Ott tetemesen megnövekedik annak az esélye, hogy kellemes emberek találnak ránk. Ha maguk is olyan szédült álmodozók, mint Patrick, akkor elhiszik, igenis lehetséges, hogy telepumpáljuk ezt a bombázót, levegőbe emelkedjünk, és talán eljussunk Alaszkáig

- Őrület - morogta Ormack. - Ha vannak azon a bázison, semmi esélyünk sincs az újbóli felszállásra. Sokkal előbb elégünk. Ha nem találunk üzemanyagot, akkor itt ragadunk, háromszáz mérföldre minden segítőkész embertől. Az oroszok megszerzik az Old Dogot, minket meg menekülés közben hátba lőnek. Szép kilátások.

- Nem tehetjük le ezeket az embereket a hegyekbe - érvelt Elliott. -Már eleve annak is kis esélyt adok, hogy élve megússzuk a katapultálást, ha mégis, akkor háromszáz mérföldes gyalogút vár ránk a szibériai télben, a sarkunkban a Vörös Hadsereggel. Szerintem jobb, ha sima talajon próbálkozunk valamivel, és egy darabban. Akkor legalább addig élünk, amíg harcolunk, vagy szaladunk.

- Én mellette vagyok - szólalt meg Luger. - A fenébe is, az a bázis lenne az utolsó hely, ahol keresnének bennünket. Ennél csak Moszkva belvárosa lenne biztonságosabb hely.

- Rendben, tábornok - Wendy becsukta a szemét, magában imádkozott. - Próbáljuk meg a landolást.

Angelina vállat vont. - Benne vagyok. Egyébként sem tudom, képes lennéke egyáltalán katapultálni ebből a székből.

- Már amúgy is készültem ellenőrizni az emeletet, mert azért lehetséges, hogy katapultálnunk kell. Tábornok, felmegyek az emeletre, ellenőrző körút. Dave, addig figyeld a képernyőmet.

Ormack elismerte, tényleg nem nagyon van más választásuk, elővette a kényszerleszállásra vonatkozó listát. McLanahan felment és letérdelt Wendy és Angelina közé. Az interfont “privát" csatornára kapcsolták, hogy beszélgetésükkel ne zavarják a többiek munkáját.

- Hogy megy sorotok, harcosok?

Angelina bólintott, de legalább annyira ramaty állapotban volt, mint Luger. A lenti fülkét ért sérülés miatt McLanahan kénytelen volt a fűtést oda koncentrálni, csak így kerülhette el, hogy Dave újra sokkos állapotba kerüljön. Angelina kölcsönkapta Wendy zubbonyát és a melegítőjét, de még így is majd megvette az isten hidege. Az ajka lila volt, a szemhéja félig lehunyva, mintha bármelyik pillanatban elalhatna. Kezei a merev, fémszálas kesztyűben teljesen elgémberedtek. Mélyen a zsebébe süllyesztette, hogy kicsit felmelegedjenek.

Bombavédelemről szó sem lehet, gondolta McLanahan. Ilyen körülmények között Angelina szinte biztosan nem lesz képes a műszerek irányítására. A landolás az egyetlen lehetőségük.

- Tarts ki, Angie.

- Rendbejövök...

McLanahan Wendyhez fordult. - És te?

- Kitartok. Jólesne egy korty valami.

- Pezsgő, ha már otthon leszünk ... Oké. Tudom, már hónapokkal ezelőtt megtanultad, de nem árt az ismétlés. Ha megtámadnának, amikor leszálláshoz készülődünk, vagy ha a pilóták nem tudják lerakni a gépet, nem lesz más választásunk, mint a katapultálás. Nagyon figyeljetek, a szemetek a figyelmeztető jelzésen legyen, és ne essetek pánikba. De ne is habozzatok. A széket három egyszerű lépéssel lehet kezelni. Kész, cél, tűz.

- A kész azt jelenti, hogy a karfán lévő biztonsági tűt ki kell húzni, a kézi kioldó emelőkarját kiugrasztani, és felfelé tekerni a kart. Az emelőkar elejét, nem a közepét, nem a tövét, az elejét kell jól megmarkolni. Nem kell kapkodni, csak lazán, nyugodtan. A berendezés régi, finoman kell vele bánni. A cél olyan, mint a sorakozó. A popótokat jól odanyomjátok az üléshez, a fejeteket pedig hátrafeszítitek a fejtámlának. Utána az állatokat a mellkasotokhoz szorítjátok. Közben gondoljatok egy szép, egyenes gerincre. A talpatokat szorítsátok a padlóhoz, térdek összezárva. A könyök a karfán belül van, a karotok a szék támlájának feszül. A tűz, az már könnyű. A kézikioldó emelőkarján a kétoldalt lévő gombot megtekeritek. A következő, amit észrevesztek, hogy máris a földön csücsültök.

- És mi van, ha nem tüzei? - kérdezte dideregve Angelina. - A kényszerkatapultálást is elmondhatnád.

- Amiatt ne fájjon a fejed. Ha kell, majd én kilöklek benneteket.

- Te? - nézett Wendy McLanahanra. - Hogyan?

- A navigátornak ötvenszázalékos esélye van arra, hogy túléljen egy alig kétezer lábnyi magas zuhanást. Ha ezer láb alá megyünk,... nem érdekes, hogy mit írnak erről a könyvek, az esélyeink a nullával egyenlőek.

-De...

- Dave-nek nincs katapultszéke - árulta el McLanahan. - Amikor a kérésemre úgy döntöttek, hogy bevesznek még egy navigátort, elfelejtették vele küldeni a székét. Annyira csak az ellenőrzésére figyelt mindenki, hogy ez valahogy kimaradt. - Megpróbált mosolyogni, de nem sikerült. - A hajszálkeresztet majd a kifutópályára állítom, akkor a bomba számítógépe majd segít a pilótáknak a landolásban. Beszíjazom Dave-t, aztán feljövök ide, és itt kötöm be magamat. Ha katapultálásra kerülne sor, biztosítalak benneteket, kikerültök a gépből...

- Patrick, ezt nem teheted...

- De megtehetem, és meg is fogom tenni. A vita lezárva...

- Pat, ötven mérföldre vagyunk Anadirtól - jelentette Luger. Várt egy kicsit.

- Pat?

Wendy a fejét rázta. A férfi érezte, hogy valamit még mondania kellene, de nem jöttek a szavak a szájára. Bekapcsolta a fedélzeti mikrofont. - Mi van?

- ötven mérföld - ismételte Luger. - Jól vagy?

- Remekül.

- Mindenki szíjazza be magát - kiáltotta Elliott. - És mindenki a helyére.

- McLanahan lassan lemászott a létrán; áthajolt Luger válla felett. Luger most a bal oldali navigátor katapultszékében ült, és a képernyőt figyelte.

- Látod, már pajtás? - kérdezte McLanahan. Luger ötven mérföldes távolságra kapcsolt, ide-oda tekergette a gombokat, hogy tisztán lássa a térképet, terepet, a kifutópályát kereste.

- Még nem - közelebb hajolt, és ép szemével a képernyőt vizslatta. -A hajszálkereszt alatt semmi sincsen. A képernyő üres lesz, ha a terepállásra kapcsolok.

- Gondolom a számítógép elromlott, de harminc mérföldnél mindenképpen be kell jönnie a kifutópályának. Csak keresgélj. -Lehajolt, és ellenőrizte Luger hevederét, és a biztonsági övet. - Kényelmes?

- Nekem még mindig nem tetszik ez az egész.

- Az én hibám, hogy egyáltalán ezen a gépen vagy - mondta gyorsan McLanahan. - Az én hibám, hogy megsebesültél. Azt szeretném, ha legalább arra lenne esélyed, hogy kikerülj innen, ha valami gáz van.

- Kösz, haver, de szeretném azt hinni, képességeimnek is van valami szerepe abban, hogy jegyet válthattam erre az utazásra. Egyébként semmi pénzért ki nem hagytam volna. Legalábbis nem pénzért...

- Értem. Ha hazaérünk, meghívlak egy sörre az anyámhoz. Vagy vodkára. Azt hiszem, az stílszerűbb lenne.

McLanahan hüvelykjével gyengéden hátba bökte a barátját, maga elé kapta Luger taktikai térképét és felment az emeletre. Magára kötötte a tartalék ejtőernyőt, és bekötötte a biztonsági övet.

- Negyven mérföld. Ötven mérföldig tiszta terep.

- Elegendő az üzemanyagunk, hogy alacsonyról közeledjünk -jelentette Ormack. - Forduljunk balra és akkor szabad szemmel is látható a terep.

- Legénység, egy kis figyelmet kérek - szólalt meg Elliott. - Ha landolás közben kigyulladnánk, amilyen gyorsan csak tudok, emelkedek. Tizenötezer láb magasságban vízszintesre állok, amíg ki nem égünk. Amikor kiadom az utasítást, azonnal ugorjanak. Ha kigyullad a piros lámpa, meg se várják a parancsot, azonnal ugrás. Miután földet értek, a rádiókat a titkos állomásra állítsák, és megkísérlünk mindenkit összeszedni.

- Harminc mérföld - jelentette Luger. - Emelkedés két órán. Nem komoly. Bal oldali közlekedésre kiválóan alkalmas a pálya.

- Nagy terpeszbe álljunk, Luger? - kérdezte Ormack. - A reptér elmegy a bal oldaladról.

- Értem.

- A süllyedés és támadás ellenőrzését kérem, emberek - mondta Ormack. - Nav, tízezer kiló üzemanyagunk van. Közeledési sebesség és kényszerleszállási adatokat kérek.

Luger a központi számítógép termináljából lehívta a kért adatokat. -Két motor működésképtelen. A közeledési sebesség alacsonyabb, mint a minimális manőverezési sebesség, tehát ez utóbbihoz kell mérni magunkat - olvasta Luger. - A minimális manőverezési sebesség egy-húsz-nyolc teljes szárnnyal, plusz huszonöt, ha nincs teljesen uralom alatt a gép. Százötvennyolc csomó. Körbefordulás három pont zéró. Földet érés sebessége egy-negyven-nyolc. Fékezési energiát egy-ötvenre kell csökkenteni veszélyzóna aljánál, a figyelmeztető zóna aljánál pedig egyharminc-ötre.

- Valószínűleg nem lesz körbefordulat - mondta Ormack, és megnézte az üzemanyagellátást jelző műszereket. Folytatta a hosszadalmas ellenőrzést; az Old Dog fedélzeti számítógépe minden listát kivetített a képernyőre. Az Old Dog egyetlen hatalmas vészjelzés lett. Mire végzett, Luger bejelentette, hogy már húsz mérföld sincs hátra az Anadir távol-keleti vadászrepülő

bázisig.

Elliott és Ormack fokozatosan vitte ezerötszáz lábra a gépet.

- A következő harminc mérföldre tiszta a terep - jelentette Luger. -A radaron még mindig nincs jelzés.

McLanahan megbizonyosodott róla, hogy Wendy és Angelina biztonságosan bekötve ülnek a katapultszékben. Elindult a pilótafülke felé, és lehuppant a pilóta-instruktor kis fém székébe. - Kell még egy pihent szem? - kérdezte Elliott-tól.

- Maga mi az ördögöt keres itt fenn?

- Dave-nek adtam a lenti bal páholyt. Majd segítem megkeresni a leszállópályát, aztán hátramegyek, ha netán Wendynek és Angelinának szüksége lenne a székeknél...

- Patrick, ez öngyilkosság. Tegye le a seggét a székére.

- Dave-nek nincs katapultszéke, uram - mondta halkan McLanahan. - Ezt a részletet valahogy kifelejtettük.

- Nem tudtam...

- Felejtse el. Dave legalább olyan jó a radarnál, mint én magam. Ha valami baj lenne, biztos szeretnék lenni benne, hogy Wendy és Angelina kijutnak innen. Közben pedig tényleg segíthetek megkeresni a leszállópályát.

- Ez az egész hatalmas marhaság... - morogta az orra alatt Ormack.

- Legalább nem vesztünk a meglepetés erejéből - válaszolta McLanahan. - A teljes szovjet légierőt távol tudtuk tartani a farkunktól, pusztán azzal, hogy megzavartuk őket. Ez lesz a következő meglepetés. Az interfonon keresztül megkérdezte Dave-t, hogy talált-e már valamit1.

- Tök egyforma - válaszolta ingerülten Luger.

- Hát keresgélj tovább, majd csak megtalálod. Ne feledd, nem vigyázzban, terpeszben kell megérkeznünk. Ne hagyatkozz pusztán a navigációs számítógépre - rövidebb távon is ellenőrizd a terepet.

- Vettem - válaszolta Luger és tovább figyelte a képernyőt.

- Kétszázötven csomóval menjünk, amíg meglátjuk a kifutót -mondta Elliott. - Akkor fordulunk, ellenőrizzük a pályát, a bázist, és eldöntjük, hogy landoljunk, vagy se. Aztán...

- Megtaláltam - kiabálta Luger. - Hat mérföld, tizenegy óra.

- Hat mérföld? - kérdezte Ormack.

- A navigációs számítógép ezek szerint meghibásodott - állapította meg McLanahan. A pilótafülkében a három férfi balra fordult. Elliott azonnal meglátta. - Megvan - mondta. - Pont felette vagyunk... nem tudunk elég gyorsan fordulni. Menjünk rá egyenesen, ellenőrizzük az ellenőrizendőket a kifutópálya végéből, és a jobb hátszéllel fordulunk a pályára.

- Vettem - válaszolta Ormack. - Átvettem a gépet. Maga ellenőrzi a támaszpontot. - Majdnem teljesen kikapcsolta a pilótafülke fényeit, hogy minél jobban láthassák a leszállópályát.

Elliott boldogtalanul mormogott, amikor a kifutópálya elhúzott a bal ablak alatt. - Ez a pálya maga a tundra. A hótorlasz néhol tíz láb magas is lehet.

- Nincs jelzés - jelentette Wendy. - A képernyőm nem jelez fenyegetést. Még rádióadást sem.

Kicsi, sötét, fura bázis volt. Mélyen elbújt a völgyben, McLanahant az utahi légitámaszpontra emlékeztette, ott voltak ilyen havas hegycsúcsok. Szerencsére a parkoló egyébként üres volt - több mint üres. Szemlátomást hosszabb ideje feléje se nézett senki, akkora hótorlaszok emelkedtek mindenfelé. A hangárok egy része tökéletesen használhatatlannak látszott az elétüremkedett hóbuckák miatt. Az igazi gondot a közeli kis falu jelenti, McLanahan tisztán látta Ormack ablakából. Tíz mérföldre lehetett a bázistól. De a B-52-es biztos felkeltené a figyelmet. Mit fognak szólni a zajhoz? Vajon az orosz emberek szoktak-e panaszkodni a harci repülőgépek éjszakai hangrobbanása miatt?

McLanahan azért imádkozott, hogy ne.

- A bázis nem teljesen elhagyatott - mondta Elliott, ahogy eltűnt a kifutópálya. - Láttam néhány teherautót a főpálya melletti parkolóban. Katonai teherautónak látszottak.

- Ha nem üres, akkor csapatok is lehetnek... - rémüldözött Wendy.

- Tizenöt percre elegendő üzemanyagunk van - mondta Ormack. -Azt hiszem visszamehetünk tízezer lábra, és katapultálhatunk, ez minden,

- Ha katonai erők lennének itt - vitatkozott McLanahan -, akkor nemcsak egy-két furgon lenne itt. - Vonalas logika, de maga sem hitt benne tiszta szívből.

- Szerintem is-mondta nagyon gyorsan Elliott. - Egyébként is, a kifutópálya le volt zárva, az épületek elhagyatottak. És nincs más lehetőségünk. - Ormackhoz fordult. - Rajta. Most enyém a gép, magáé a landoláshoz szükséges ellenőrzés.

McLanahan vállon veregette a tábornokot. - Jó szerencsét, és viszlát orosz földön - mondta és visszament a lányokhoz, leült, becsatolta magát. - A következő megálló, szépséges hölgyeim, Anadir belvárosa.

- Le tudják tenni a gépet ebben a nagy hóban? - kiabált át hozzá Angelina.

- Nem javallt megoldás, de kemény madár ez, és a pilóták nem kevésbé. - Bátran szóltál, mondta magában.

- Légfékek zéró - mondta Elliott. Ormack a számítógépes ellenőrzőlistával foglalatoskodott. - Fék, fékszárny kész. Emelkednek. -Lejjebb tette a fékkormányt, Ormack pedig a fékszárnyakat első számú pozícióba kapcsolta. Elliott lassan jobbra, a hólepte leszállópályára merőlegesre fordult.

- A bal szárnyhegy fékje bizonytalan - jelezte Ormack a műszerek alapján. - A többi kerék kint van. A szárnyfék huszonöt százalékon. Elliott gázt adott hogy kicsit felgyorsuljanak, miközben a pajtaajtó nagyságú

szárnyfékek a légcsavarszélben lassan lejjebb ereszkedtek, így végül is a hatalmas bombázó egyre csökkenő sebességgel közeledett a leszállópályához.

- Üzemanyag vészjelzés, minden tartálynál -jelentette Ormack.

- Oké, legénység, ennyi-mondta Elliott és nagyon igyekezett, hogy hangja magabiztos legyen, magabiztosabb, mint ahogy érzett. - Kifogytunk az üzemanyagból. Vagy landolunk, vagy katapultálunk. Dave, úgy csinálom, hogy legyen néhány száz láb magasságunk, de ne habozzon megrántani a mütyürjét.

- Nav ... értettem ... - Lugernek nem sikerült uralkodnia a hangján. A vállszíját már bekötötte, a háta és nyaka megfeszült, egyenesen ült, a keze gyengéden érintette a lába közti katapultkapcsolót.

- Patrick ... - suttogta, igyekezett elfeledkezni a lábát hasogató fájdalomról. McLanahannak semmi esélye. A kézi katapultáláshoz több ezer láb magasságra van szükség, különben ... nem élheti túl.

Elliott lassan újra jobbra fordult, igyekezett ráállni a leszállópályára.

- Szárnyfékek ötvenen - jelezte Ormack. - Üzemanyag műszerfal kész. Már csak a páráján utazunk...

- Lejjebb az orrot - parancsolta Elliott. Ormack benyomott egy gombot, és a hegyes orr eltűnt az ablak alatt.

- Landolófényeket - mondta aztán. A fék tartógerendáján felgyűlt a négyezer wattos fény, és bevilágította az orosz leszállópályát. Legalább harminc láb magas hótorlasz zárta el a pályára bevezető útszakaszt. Elliott gázt adott.

- Szárnyfékeket ki - kiáltotta.

A motorok robaja minden hangot elnyomott. Luger ép szemével a katapult jelzőfényét leste, várta, mikor kapja az utasítást, az ujjai egyre szorosabban fonódtak a gyűrűre. Wendy és Angelina megfeszült.

A jobb első kerék végigszántotta a jeget, az Old Dog élesen jobbra billent, lesüllyedt, hegyes orra a fagyos pálya felé nyomult. Elliott rácsapott a bal kormányra, elfelejtette, hogy már használhatatlan, rég ellőtték. Teljesen hátra és balra húzta a kormányt, hogy kiegyenlítse a törzs rázkódását, de az Old Dog már nem volt irányítható.

McLanahan összefonta a karját és várt. Érezte, amikor a jégre csapódtak, érezte, hogy a gép jobbra csúszik, olyan mélyen és hirtelenül, hogy arra kellett gondolnia, hogy a bombázó felfordult. A jobb szárny lent volt a földön, és McLanahan önkéntelenül is arra gondolt, milyen izgalmas látvány lehet kívülről, ahogy a több száz tonnás B-52-es végigszánkázik a fagyos pályán, és darabokra törik.

Becsukta a szemét és várta a sötétet, a csendet.

Amióta újra üldözőbe vette az amerikai bombázót, Jurij Papendrejev most először érezte úgy, hogy hibázott.

Annak ellenére, hogy ellopta a MIG-et, eddig a földi és légi irányítók mindenben segítették. Huszonhatezer méter magasra kellett emelkednie, hogy a távol-keleti körzettől információkat kaphasson az amerikai behatoló

helyzetéről. Alacsonyabban a hegyláncok leblokkolták volna az adásokat. Viszont légvédelem nem találta meg a bombázót.

Jurij a Korakszkoje-hegység mentén már kilencszáz kilométert tett meg, Trebleszkij és Beringovszkij irányába; ez a kettő volt a legfontosabb part menti légvédelmi és radarbázis Ossorától északra. Biztos volt benne, hogy a B-52-es a hegyekben rejtőzik, és vagy zavarja, vagy megsemmisíti a Beringovszkij radarállomást, aztán Alaszka felé megy. Ha a nagy teljesítményű beringovszkiji radar nem működik, akkor bármilyen remekül vannak is felfegyverezve a trebleszkiji MIG-23-asok, nem lesznek képesek észrevenni és elkapni az alacsonyan szálló B-52-est.

Papendrejev ellenőrizte az üzemanyagtartályokat. Ha nem a lehető

legnagyobb külső üzemanyagtartályt kéri, már rég kifogyott volna, de most már nagyon kell figyelnie. Szerencse, hogy a nagy magasságból lassú

siklórepüléssel süllyed, így van ideje dönteni... A gyors vésztankolásra Trebleszkij a legmegfelelőbb hely. Igaz, Anadir sincs messze, de neki azt tanították, a nyáron működő bázisokat kizárólag vészhelyzetben lehet használni...

Nincs más lehetőség, marad Trebleszkij. Bekapcsolta a rádiót, és megkereste a bázis hullámhosszát, landolási, és “forró" utántöltési engedélyt kért. így nevezték a harctéri utántöltést, amikor a nagynyomású tartálykocsi telepumpálja a gépet, anélkül, hogy leállítanák a motorokat.

- Ossora egy-hét-egy, Trebleszkij vette a kérést, várjon.

- Várok. Trebleszkij, mi a legutolsó hír a behatoló gépről?

- Egy-hét-egy, utoljára Ossora látta, kettő-nyolc-kettőn, huszonegy kilométerre, irány három-négy-egy.

- Ez már egy órája történt. Újabbak? Beringovszkij nem észlelte?

- Onnan nincs jelentés, egy-hét-egy. Leszállás engedélyezve, “forró" utántöltés nem. Hidegen kapja, a tizenhetes bunkerban.

- Irányítás, elsődleges fontosságú légvédelmi gép vagyok. Kérem, hogy engedélyezzék a “forró" utántöltést.

- Vettem a kérést, egy-hét-egy. A kérését a parancsnoksága tagadta meg. Várjon, míg megerősítik a repülési feladatát. Az adóját állítsa egy-egy-egyhétre, hogy magállapíthassuk a kilétét. Várjon ezen a frekvencián. Papendrejev káromkodott. Szóval ezért utasították el... “Forró" kérése miatt az irányítónak ellenőriznie kellett, hogy van-e érvényes parancsa, és persze az neki nincs. Ha elfogadja a normál utántöltést, pillanatok alatt kész lett volna, hiszen most riadókészültség van a területen, és nem ellenőrzik még egyszer. Most viszont Ossora pontosan tudja, merre jár a tékozló fiú. Biztos, hogy letartóztatási paranccsal várják.

Megnézte a térképet. Anadir sincs messzebb. Üzemanyag biztos van, talán

“forrón" is megkaphatja. Anadirban várhat, figyelheti a vadászgépek frekvenciáját, hátha elkapja rajta a B-52-est, akkor rámászik, és leszedi. Ha pedig nem bukkanna fel - de ez lehetetlen -, üzemanyagot vesz, visszamegy Ossorába, és szembenéz a bírósággal. Vagy a kivégző osztaggal. Nem állt rá a kért azonosító kódra, a MIG-29-es orrát Anadir felé fordította és bekapcsolta a rádióját. Fél óra múlva a bázis rádió adásának sugarában lesz, és még mindig egy órányi üzemanyag marad....

Anadir légitámaszpont, Szovjetunió

Szergej Szerbjentjov a kínai konyha örömeit élvezte. Nem valami népszerű

étel itt a Szovjetunió távoli szegletében, de valószínűleg épp ezért élvezte annyira. Különbözni akart, és ezzel lehetett. Sajnos épp ez a különbözni vágyás juttatta ide, de hát mindenkinek kell valahol lennie. Egyébként nem is olyan rossz itt. Nem olyan, mint a száműzetés. Inkább előre nem tervezett kiküldetés. Ingyen lakik, ingyen kosztol, még kocsit is kap, s pénzt is küldhet Irkutszkban maradt családjának, és ő a felelős ezért a bázisért. Az nem számít, hogy egyetlen vadászgép sincs a hangárokban - akkor is ő a felelős. Ő a rendőrfőnök, a tűzoltó, a jogász, a házmester, ő

rendelkezik a több millió rubel értékű támaszpont felett. A hosszú téli hónapok alatt ő a Szovjetunió egyik leggazdagabb embere. Uralkodó a halászok, favágók és vadászok között.

Szergej ügyesen két ujja közé csippentette a kínai, kézzel faragott evőpálcikát, és egy adag halat és nudlit emelt a szájához. Az üvegházban maga termesztette a szükséges fűszereket. A halat és a lisztet pedig a környékbeliektől szerezte be. Itt mindene megvolt ami kellett, mert -és erről határozottan meg volt győződve - a halászok még a Szent Lőrinc szigetig is kimerészkedtek, hogy csencseljenek az amerikaiakkal.

Beleszagolt az ételbe. Szokatlan reggeli, de inkább ez, mint a városi banyáknál kapható aszott répa. Nem, köszöni, nem kér belőle. Épp a szájához emelte az ínycsiklandó falatot, amikor váratlanul kivágódott a dupla üvegajtó, és félig futva, félig kúszva két alak robbant be a kis irodába.

A magasabbik húzta a lábát, csípőtől a lába ujjáig vér borította. Átkarolta társát, aki zöldesszürke pokrócba bugyolálta magát.

- Ggye punk szokraj pomascsi? - kiáltotta a sérült férfi sűrű, monoton oroszsággal. - A lábam. Hol a kórház?

Szergej kis híján elejtette a nudlijait. - Mi?

- Hol van a kórház? A lábam.

- Itt nincs kórház. Mi történt a lábával? - Szergej kilépett a pult mögül. Csak most vette észre, hogy a pokrócos nő. Hosszú, homokszínű haja rendetlenül lógott, lehetett akár keleti is, mint Szergej. A szája reszketett a hidegtől, szeme ide-oda járt Szergej és társa között.

A férfi a szoba távolabbi sarkában lévő durva ácsolatú padhoz vonszolta magát, és lerogyott. Magas, izmos alak, katona lehetett valamikor, állapította meg Szergej. Ő is majd megfagyott, a bőre szürke, viaszos volt, biztos a nagy vérveszteségtől.

- Hol a rendőrség - kérdezte a férfi oroszul. Fura a kiejtése, vélte Szergej, nem idevalósi, ámbár az itteniek közül is csak kevesek azok. akik helyben látták meg először a napvilágot.

- Minek a rendőrség? - kérdezte. Lehajolt, hogy megvizsgálja a sebesült lábát. A sebet magát nem látta, de biztos sok vért veszíthetett. - Itt nincs rendőrség. Majd én segítek, de ...

- Köszönöm, nem kell. - Szergej felpillantott. Nagyon nagy és nagyon undok kékesfekete pisztolycsővel nézett szembe. Felemelkedett, és hátrálni kezdett.

Az asszony ledobta a pokrócot, és talpra segítette a társát. A ruhája láttán Szergej elfeledkezett a pisztolyról. Farmerdzseki? - Hol lehet farmert kapni?

- kérdezte izgatottan.

Az asszony a társához fordult. - Mit mondott, tábornok?

- Nem egészen értettem, azt hiszem tetszik neki a dzsekije -válaszolta Elliott. Az ajtóra nézett. - Patrick!

McLanahan guggolva bemászott. A kezében egy 38-ast szorongatott. A fegyvert az oroszra fogta. Szergej behunyta a szemét.

- Kutassa át - parancsolta a tábornok. McLanahan gyorsan végigtapogatta a férfit, a fegyvert le nem vette a fejéről. Elliott aztán visszavezette a padhoz, és lenyomta. Mindkét fegyver Szergejre irányult. Elliott a férfi kezét a feje tetejére rakta. Szergej csukott szemmel, mozdulatlanul ült.

- Beszél angolul? - kérdezte Elliott oroszul. Szergej nagy nehezen kinyitotta a szemét.

- Nem. Kérem, ne öljenek meg.

- Lassabban beszéljen - szólt rá oroszul Elliott. A férfi már nem látszott annyira ijedtnek, inkább csak meg volt zavarodva. - Mikor jön ide a rendőrség? - faggatta Elliott.

- Nem jönnek - válaszolta tagoltan Szergej. - A rendőrök ... nem jönnek... a bázisra.

- Csak annyit értettem, hogy nem - szólalt meg McLanahan.

- Azt hiszem azt mondja, hogy nincs itt rendőrség - magyarázta Elliott. Nem könnyű, csak minden ötödik szavát értem. -Előrehajolt, a fegyvert még mindig Szergejre fogta. -Benzin, benzin, - követelte.

Szergej megkönnyebbült. - Kérem - mondta. - Tegye le a fegyvert. Nem csapom be magukat... tovarís.

- Akármit is mondott tábornok - állapította meg Angelina -, boldoggá tette vele ezt az embert. Mit mond?

- Fogalmam sincs róla, csak annyit értek, hogy az elvtársai lettünk. Én csak üzemanyagot kértem.

Angolul beszélnek, állapította meg Szergej. Az öregebbik tud egy kicsit oroszul, a többiek semmit.

Szergej hunyorgott és fel akart állni. McLanahan visszalökte. Szergej csodálkozó vidámsággal bámulta az idegeneket.

- Riba?Sir?Kuritsa?- kérdezte.

- Hal, sajt, csirke? - morogta magában Elliott. Azt kérdezi, van-e halunk ... Nem értem ... Aztán megértette. Bólintott, az orosz meg visszabiccentett. Megértették egymást. Elliott felhúzta a padról, és megengedte, hogy letegye a kezét.

McLanahan viszont nem engedte le a revolverét. - Mi az ábra, tábornok?

- Feketepiac. Ez az úr itt seftel - mosolygott Elliott. Szergej is mosolygott. Szergej megkönnyebbülten sóhajtott, amikor a fiatalabb férfi végre lejjebb engedte a revolvert. A szemeiben rémület ült, de a keze nem remegett, és Szergej biztosra vette ha kell, habozás nélkül lőni fog. A fiatalemberrel a nyomában Szergej a pult mögé lépett, kinyitotta a szekrényét, és kivette a télikabátját, prémsapkáját és kesztyűjét.

Elliott a reszkető Angelinára pillantott. Az orosz prémkabátjára mutatott, aztán az asszonyra. - Baranina- mondta.

Szergej bólintott és a szekrényből elővett egy farkasszőrrel szegélyezett fókaprém nagy kabátot; az asszonynak nyújtotta. Angelina megértette, kibújt a dzsekijéből, és az orosznak adta. Az úgy vette át, mintha a koronaékszerek birtokába jutott volna. Minden öltést megvizsgált, megnézett minden szegélyt, és az orra alatt motyogva olvasta a fémgombokra vésett idegen feliratot.

- Milliomos lehetnék itt - jegyezte meg elégedett mosollyal Angelina. Órák óta először érezte, hogy enged a csontjaiba költözött hideg. -Otthon a szekrényem tele van kopott farmerkabáttal.

- Jöhet az üzlet-intett Szergej. Kivezette a kiscsapatot. Bemásztak a ház előtt álló Zadiv teherautóba és elindulták a kifutópályák irányába. A kocsi ósdi melegítője zakatolt, recsegett, de egy csepp meleget sem adott.

- Figyeld az üzemanyagtartályokat - mondta Elliott.

- Mi van rájuk írva? - kérdezte McLanahan. A pisztoly a zsebében volt.

- Fogalmam sincs. - Elliott a szélvédőre lehelt, azonnal odafagyott. Ebbe karcolta bele az orosz betűket. Szergej bólogatott. Az öreg orosz leckét ad a társainak. - Ez jelenti azt, hogy benzin - magyarázta a tábornok.

-Da- bólintott Szergej -, megkapjátok a benzineteket.

- Nézzék - mutatott jobbra Angelina. Drótkerítéssel elkerítve hatalmas fehér acéltartály állt. Mellette magányos tartálykocsi.

- Benzin? - kérdezte Elliott oroszul és a tartályra mutatott. Az orosz odanézett és tovább vezetett.

- Nyet. Nem benzin, kerozin.

Elliott egy szót sem értett belőle, Szergej meg ment tovább.

- Forduljon jobbra - parancsolta Elliott. Újra a tartályra mutatott. Szergej a fejét rázta.

McLanahan elővette a revolverét és az orosz halántékához szorította. Szergej megmerevedett. Elliott bólintott, és a tartályra mutatott. Szergej elképedve nézett a tábornokra. Mit akarnak? - A hajótok kerozinnal megy? - kérdezte. - Ez nem lesz jó.

- Hajó? - képedt el Elliott. - Mit akarhat a hajóval!

Szergej keletre mutatott. - Ott van a dízel. Az kell. Nem csaplak be benneteket.

McLanahan erősebben nyomta a fegyvert. Szergej vállat vont, és engedelmeskedett. Néhány pillanattal később a kerítés mellett álltak. Szergej kinyitotta a kaput, és beléptek.

Kinyitotta a parkoló tartálykocsi hasszelepét, és néhány csepp üzemanyag a tiszta hóra fröccsent. Angelina lehajolt, és megszagolta. Kerozin. Most mit csináljunk?

- Lehet, hogy szerencsénk lesz, lehet, hogy nem - válaszolta Elliott, és a kabátzsebéből elővette a hordozható rádiót. Megnyomott egy fekete gombot, az adót a titkos csatornára tekerte, és benyomta az adó-vevő gombját.

- John, hogy hallasz? - kérdezte.

Az Old Dog fedélzetén John Ormack közelebb húzta a fejhallgató

mikrofonját, felemelte a hangját, hogy túlkiabálja a háttérből beszűrődő

motorok zaját. -Tisztán és hangosan - válaszolta. Hol vannak, tábornok?

Szerencsével jártak?

- Igen. Lehet, hogy megtaláltuk, ami kell. Nézzen utána, hogy használhatunk-e kerozint alternatív üzemanyagként. Lehet, hogy itt elegendő

lenne belőle.

- Ellenőrzöm, várjon. - Ormack a széke mögül előhúzta az Old Dog

“használati útmutatóját". Újra a szájához húzta a mikrofont. - Megtaláltam, a kerozint alternatív üzemanyagként használhatjuk. Lesz vele egy kis gond, mert nincs benne jégoldó, de ezt megoldjuk valahogy. Mennyi van?

- Tízezer gallon.

- Elégnek kell lennie - válaszolta Ormack. - Dave úgy számolta, hogy minimálisan huszonötezer kilóra lesz szükség, hogy Nome-ig eljussunk.

- Hívom, ha indulunk visszafelé.

- Egy B-52-es kerozinnal? - hitetlenkedett Angelina.

- A nagykönyv szerint lehetséges - válaszolta Elliott. Az oroszhoz fordult. Annak az arcáról lefagyott a joviális mosoly.

- Kik maguk, honnan jöttek? - kérdezte oroszul.

- Az égből - próbálta elvenni a kérdés élét Elliott. Szergej gyanakodva nézte, aztán egy hirtelen mozdulattal kikapta Elliott kezéből a rádiót. Mielőtt a tábornoknak ideje lett volna reagálni, már olvasta is: U.S. AIR FORCE. McLanahan gyorsan az oroszra fogta a revolvert.

- Azt hiszem, elvesztettük a haverunkat - állapította meg Elliott. - Patrick, nézze meg, mennyi kerozin van a tartálykocsiban.

McLanahan a fegyvert Angelinának adta, aki biztos kézzel tartotta. -Egy negyedig tele - jelentette.

- Nem elég. Oké, tovaris- váltott oroszra Elliott - még kell. Több. Sok. - Megpaskolta a tartályt. Szergej nem moccant.

- Majd én meggyőzöm - jelentkezett Angelina, és a fegyverrel oldalba bökte Szergejt, aztán a tartálykocsira mutatott, ahol McLanahan már húzta is elő a magasnyomású szivattyú csövét. Az egyik végét a kocsi tartályához erősítette, a másikat a földből kiálló szelephez. Angelina újra a tartályra mutatott.

- Segíts neki.

Az orosz McLanahanra nézett, aztán a pisztolyra, és döntött; kelletlenül az amerikaihoz ballagott, és segített felerősíteni a csöveket. Amikor készen voltak, kinyitotta a szelepeket és a kerozin megindult. Percekkel később megtelt a tartálykocsi.

- Patrick a teherautót vezeti Angelinával, én majd maguk után megyek orosz barátunkkal - mondta a tábornok.

Elliott a pisztolyával betessékelte Szergejt. Az csak nézte a fegyver csövét. Elliott véletlenül túl magasra emelte. Szergej jobbjával odakapott. Már eleget játszottam a bohócot...

Lövés dörrent, a tartálykocsi szélvédője szilánkokra tört. Szergej kiugrott a kocsiból, és a kerítés felé rohant. Már nem volt hős.

McLanahan és Angelina akkor vették észre, amikor eltűnt az utat szegélyező

fák között. Angelina utána lőtt, de célt tévesztett.

McLanahan a tartálykocsihoz rohant. -Nincs semmi baja, tábornok? kérdezte, amikor beugrott a fülkébe.

- Semmi, a fene egye meg, keményedik a helyzet. - Az odaérkező

Angelinához fordult. - Vigye a teherkocsit a géphez, mi Patrickkel a tartálykocsit vezetjük. Holtbiztos, hogy most segítségért rohan. Sietnünk kell.

Beletellett néhány pillanatba, míg McLanahan rájött, hogy lehet beindítani a kocsit. Hamarosan megérkeztek a két hangár közé rejtett Old Doghoz. Ormack futva közeledett, kezében pisztollyal. Meglátta a betört szélvédőt, Elliottra nézett: - Mi ...

- Az elvtársunk elárult - magyarázta Elliott. Gyorsan kell dolgoznunk, mielőtt a nyakunkra hozza a katonákat. John, maga a pilótafülkében ellenőrzi az üzemanyagműszereket. Én majd kitalálom, hogy kell dolgozni a pumpával a tartálykocsin, kinn maradok. Angelina hozza a jobb szárnyhoz a teherautót. Patrick, másszon fel a jobb szárnyra, nyissa ki a tartályt, innen töltjük meg. Angelina majd segít a csővel. Hol van Wendy és Dave?

- Dave a pilótafülkében figyeli a motorokat - válaszolta Ormack. -Wendy rádión segítséget kér.

-És?

- Semmi. Persze, amíg ki nem mászunk innét, nem is tudom, hogyan lehetne rajtunk segíteni.

Ormack elkezdte letekerni az utántöltő csövét, McLanahan pedig felmászott a jobb szárnyra. A foga közt egy csavarhúzót tartott.

- A központi üzemanyagtartály lyukas - jelentette Ormack Elliott-nak, aki a pumpával bajlódott. - Az első törzstartályon is van néhány rés. McLanahannak a középső tartályba kell pumpálnia az üzemanyagot, aztán majd onnan osztjuk szét. A szivárgó tartályokba is kell juttatni, különben nem működnek a motorok. Iszonyú mennyiséget fogunk elveszteni, amikor felszállunk.

- Semmit nem tehetünk - vonogatta a vállát Elliott -, hacsak nincs magánál annnyi rágógumi, hogy betapasszuk a lyukakat. Kész vagyok, Patrick - kiáltotta McLanahannak.

McLanahan nekifeszült a harapós szélnek, az üzemanyag-szivattyút beletette a szárnyon lévő nyílásba, és elkezdte a pumpálást. Alatta Ormack bemászott a pilótafülkébe, és átvette a műszerek ellenőrzését.

Luger is megjelent. Jobb lábát maga után húzta, két karján rengeteg összeragasztott kanna. - Megtaláltam a maradék olajat - jelentett büszkén. - Megtöltöm a kettes motort. Legalább a felszállásnál még használhatjuk.

- Remek. Hogy van, Dave?

- Istenien, tábornok. Hasogat a fejem, megfagyok, a jobb lábam, mint a svájci sajt. És maga uram?

- Bármikor kenterbe verhetném, ha rákezdenék, de attól tartok, a sok beszédtől elájulok - válaszolta a tábornok.

- Adja csak ide a pumpát, maga meg menjen be.

- Nem. Maga töltse be az olajat és szedje le a leszakadt lemezeket, annyival kevesebb súlyt kell majd felemelnünk. Pláne csak hét motorral. Vjarelszkij törzsőrmester, a helyi milícia parancsnoka elfintorodott, amikor belekortyolt a kávénak csúfolt löttybe. Harapott a kenyérből, hogy eltörülje a keserű ízt. Közben le nem vette a szemét Szergej Szerbjentlovról, aki kezében gyűrögette a sapkáját.

- Ez marhaság, Szerbjentlov - jelentette ki. - Tündérmesékkel akar megetetni? Fegyveres támadók a bázison? És mit loptak el? A drágalátos evőpálcikáit? Nem álmodta maga az egészet?

- Nem viccelek, elvtárs. Ha nem sietünk, megszöknek.

- Mivel? Szánkóval? A nudlijaival?

- Elvitték a teherautót... és robbanóanyag is van náluk. Megfenyegettek, hogy mindent felrobbantanak. Az egész támaszpontot. Tennie kell valamit...

- Maga egyre jobban kiszínezi a meséjét -. A főtörzs hátradőlt, jeges pillantással méregette a telepőrt. - Biztos, hogy ezek nem kitalált tolvajok?

Szergej kényelmetlenül izgett-mozgott, de sikerült megsértődnie. -Tolvajok!

Csak nem engem vádol valamivel?

- Hagyja abba, Szerbjentlov. Maga felépített egy kis birodalmat, és erről a környéken mindenki tud. Hóeltakarítás címén annyi üzemanyagot használ, mint az egész Vörös Hadsereg, de a kifutópályákon nyakig áll a hó. Maga meg kínai nudlin hizlalja a seggét. Elég volt. Dolgom van...

- Törzsőrmester elvtárs. Követelem, hogy küldjön oda egy egységet. Ez a maga feladata. Maga meggyőzte a feletteseit, hogy megfelelő díjazás esetén mindenfajta biztonsági intézkedésben kiemelkedik. Nem lesznek boldogok, ha megtudják, hogy ötvenezer liter üzemanyag, amiért maga a felelős, semmibe ment.

A törzs galléron ragadta Szerbjentlovot. - Te mocskos disznó. Te mersz fenyegetni engem? Úgy bevágom a hájas testedet az egyik hóbuckába, hogy nyárig nem akadnak a nyomodra.

De látta, hogy a telepőr már keresztet vetett a karrierjére, és készen áll, hogy őt is magával rántsa. - Oké. Kiküldök egy járőrt. .

- Fegyvereseket. Azt akarom ...

- Teljesen mindegy, hogy maga mit akar. Nem fogom lövöldözésbe vinni az embereimet a maga kalózai miatt. Na, tűnés.

Az ajtó felé lökte az öreget, figyelte, amint elbotorkál a hóban, és a rádiójához fordult. - Őrmester! Vigyen egy járőrt,... nem, inkább egy szakaszt, a lánctalpassal menjenek, Szerbjentlovot is vigyék. A bázisra. Mutassa meg az öreg, hogy merre voltak a tolvajok. Ha bárkit ott talál, hozza be. Ha semmi nem történt, akkor Szerbjentlovot kísérje vissza, de bilincsben.

- Az istenit, itt fagy - állapította meg McLanahan, amikor Elliotthoz rohant. Muszáj volt helyet cserélnie Angelinával. Majd egy órán át pumpálta a kerozint. A jeges szibériai hidegben már nem érezte sem a kezét, sem a lábát. - Ötvenezer liter akármi elég kell hogy legyen -állapította meg.

- Jobb lesz, ha... - Elliott hangja csak elhaló suttogás volt. McLanahan azonnal elfeledkezett a hidegről. Elliott zsebébe nyúlt, kivette a rádiót. - Ormack, itt McLanahan. Elliott tábornok eszméletlen.

- Értettem - válaszolta Ormack. - Már elég üzemanyagunk van. Hozza fel a tábornokot, és kezdjünk csomagolni.

- Vettem. - McLanahan a zsebébe süllyesztette a rádiót, elkapta Elliottot és kihúzta a kocsi sofőrfülkéjéből. - Gyerünk, tábornok -. A fedélzeti nyíláshoz vonszolta az elnehezedett testet, lehívta Wendyt. A lány futott, felsegítette a tábornokot és betámogatta a pilótafülkében lévő székbe.

- Wendy, a bal oldali ventilátorokat úgy állítsd be, hogy minden meleg a tábornokra menjen. Mindjárt szólok Angelinának és Dave-nek.

- Csomagolunk - kiabálta bele a motorzajba. - Egy perc, és segítek begombolkozni. - Lugert a bal szárnyhegynél találta. A férfi a bal szárnyból megmaradt üvegszálas lemezt szakította le.

- Dave, befejeztük az utántöltést, gyerünk.

A helyi milicisták szürke nagykabátban, fekete szőrmesapkában, és, vagy negyvenéves puskával érkeztek meg. Gyorsan körbenéztek az irodában, aztán kifordultak.

A parancsnok odakiáltott a lánctalpasban maradt társainak. Gazetti őrmester visszahívta őket a járműhöz, és Szerbjentlovhoz fordult. -Senki nincs itt. Nem szeretnék a maga helyében lenni, amikor visszaérünk Vjarelszkijhez. A hideg ellenére Szerbjentlov arcát elöntötte a veríték. - Itt voltak

...esküszöm.

- Mutassa azt a tartályt, és a kocsit - mondta Gazetti. A lánctalpas végigdübörgött a hófútta gurulópálya mentén. Néhány perc múlva megálltak a kerítés mellett.

- Ez a tartály? - kérdezte Gazetti. - Fűtőolaj. Minek kellett a maga terroristáinak fűtőolaj?

- Nem tudom - válaszolta Szergej kimerülten. - De fegyverrel kényszerítettek, hogy segítsek megtölteni a tartálykocsit. Kishíján az életemmel fizettem a szökésért. Három fegyveres őr volt velük. Géppuskások-tette hozzá némi habozás után.

- Őrmester elvtárs - kiáltotta az egyik milicista. - Friss nyomok. És akkor Gazetti is meghallotta. Repülőgépmotor robaja a távolban... - Repülőgép? Nem is tudtam, hogy a támaszponton ilyenkor is van repülőgép. Szerbjentlov hallgatózott, és elsápadt. - Nincsenek. Ez a terroristáké lesz... Az angol terroristáké.

Angelina épp akkor csúszott le az Old Dog szárnyáról a teherautó platójára. McLanahan újra a gép szárnyán volt, épp a vészkijárat felett; a tanksapkáról próbálta levakarni a jeges mocskot. Luger sérült lábán bicegve húzta maga után a szivattyút.

Wendy kiugrott a fedélzeti nyíláson, körbenézett, a társait kereste, amikor észrevette a hangárok árnyékában megálló hatalmas, zömök járművet. Megállt a szívverése. Fegyveres katonai jármű. Orosz. A géppuskaállás mögött orosz katona.

- Patrick!... -Wendy csak mutogatni tudott. - Ott...

Gazetti hangosan káromkodott. - Mi ez?

A sofőr beletaposott a fékbe. A háromhónapos téli félhomályban hatalmas, fekete, hegyes orrú, nem evilági szárnyas szörnyeteg állt előttük.

- Ez repülő? - kérdezte az egyik milicista. - Ilyet az életben nem láttam.

- Nincs rajta felségjel - mondta egy másik. - Kísérleti gép lehet.

- Ez az - állította Szerbjentlov. - Az ő gépük. Fel akartak rá kényszeríteni

...Meg kell állítania. Rombolja szét...

- Uralkodjon magán, hé! Mi van, ha a mi gépünk? Nekünk is vannak ilyenjeink! Azonnal létesítsenek kapcsolatot Vjarelszkijjel. Mondják meg neki, hogy ismeretlen repülőgépre találtunk. Majd én beszélek a legénységgel. A többiek itt maradnak.

Luger amilyen messzire csak tudta ellökte a szivattyút az Old Dog kerekétől.

- Pat, Angelina. Vendégeink érkeztek.

Angelina már hallotta Wendy figyelmeztetését, és észrevette a lánctalpast. Gyorsan lemászott a teherautóról, és rohanni kezdett a géphez. McLanahan felcsavarta a tanksapkát, lecsúszott. Észrevette a géppuskaállásnál az orosz katonát, módosította az irányát, a két szárny között ért földet, és ő is a fedélzeti nyílás felé vágtatott.

Wendy hangjára Ormack otthagyta a félig bekötözött, jobbára eszméletlen Elliottot, a bal székbe ugrott, kinézett az ablakon, és meglátta a lánctalpast.

- A rohadt életbe - üvöltötte. - Wendy, mindenki azonnal a fedélzetre. Lecsapta a szárnyféket, ellenőrizte az üzemanyag műszertáblát, és kinyitotta a törzstartályból a motorokhoz vezető üzemanyag-szelepeket. A négyes motor szelepét kilencven százalékra állította, áthajolt a másodpilóta ülésén, és START-ra állította az ötös számú motort. A négyes motor légáramlását használta az ötös turbinájához. Amikor a motor RPM-je tizenöt százalékra ért, a szelepeket nyolcvanöt százalékra kapcsolta, és a motor indító kamrájába pumpálta az üzemanyagot.

Az Old Dog megremegett, a jobb szárny inogni kezdett. Ormack átmászott a jobb oldali ablakhoz. Az ötös motort kékes füstfelhő lepte el. Ellenőrizte a műszereket. A motor RPM-je lassan emelkedett, de érdekes módon nem lobbant lángra. Nem gyulladt ki. Újabb hangos morajlás, az RPM negyven százalékon megállt.

- Patrick jöjjön ide - kiabálta Ormack. McLanahan felmászott. Elliott magatehetetlenül hevert a pótszéken, a homloka, arca izzadságban fürdött, lázban égett, a fejét jobbra-balra dobálta.

- Készen van - mondta Ormack. - Jöjjön ide. Én viszem a gépet, maga lesz a másodpilóta, figyelje a műszereket.

McLanahan habozott...

- McLanahan!

Patrick megrázta magát, óvatosan keresztüllépett Elliott testén, és leült a másodpilóta székébe. Elvette Elliott fegyvertáskájából a tábornok 45-ösét. - Kezdhetjük a többi motorral - mondta, és máris a műszerekre összpontosított.

- Még nem. Amikor az ötös negyvenöt százalékon van, kapcsolja le az indítást, és kapcsoljon a hármas, hatos, hetes és nyolcas motorokra. A szelepeket állítsa tartalékra, amikor mindegyik motor RPM-je ötven százalékon van. Figyelje a tűzjelzést. A kerozin miatt gyújtásproblémáink lehetnek.

McLanahan bólintott.

Ormack kinyitotta a bal oldali ablakot. Az orosz katona óvatosan közeledett a dübörgő géphez. Nem hallotta, hogy Ormack ablakot nyit.

- Közeledik - jelezte Ormack. McLanahan elővette az automata pisztolyt, és vállon veregette vele Ormackot. A férfi megfordult. - Ha tűzpárbajba keveredünk...

- Nem biztos, hogy lesz más választásunk.

Ormack biccentett, elvette a fegyvert, de úgy tartotta, hogy kívülről ne kehessen látni. McLanahan az ötös motor RPM mutatójára bökött. - Negyvenöt százalékon van. Az ötös rendben. Indítom a hármast, hatost, hetest és nyolcast.

Az orosz milicista már csak húsz méterre volt az Old Dogtól. Tisztán látszott a pisztolytáskája. A fegyver még bent volt. Amikor meghallotta a hármas motor robaját; jobb hüvelykjét elhúzta a torka előtt.

- Azt akarja, hogy álljunk le - fordította Ormack. Megrázta a fejét. A katona még egy párszor megismételte a mozdulatot.

- Patrick, kifutunk az időből...

Ezúttal mind a két szárny irányából hangos pukkanások érkeztek. Az Old Dog úgy reszketett, mintha hatalmas, elfojtott köhögés rázná a testét. Az orosz hátrált, amikor képen csapta a motorok feketés füstje.

- Folytasd az indítást - parancsolta Ormack. A pilótafülkét elárasztotta a füst. A következő pillanatban az orosz már a lánctalpasnál állt, és parancsokat osztogatott. Hirtelen a géppuskaállásnál újabb katona tűnt fel. Egy másodperccel később felerősítette a fegyverállványra a gépfegyverét. Ormack mindezt látta, és figyelmeztette a legénységet.

- A hármas nem indul be - mondta McLanahan. - A hatos rendben van.

- Gurulni kezdünk - jelentette ki Ormack. Folytasd az indítást. Tarts ki. Kiengedte a pakolóféket, ellenőrizte a műszereket, a négyes és hatos motor szelepeit teljes sebességre kapcsolta. Az Old Dog rázkódni kezdett, de meg se moccant.

- Nem akar gurulni. Az összes motorra szükség lesz - mondta Ormack. McLanahan keze a hetes motor szelepén volt. - Hetes indítva, hármas következik. - Három motor teljes gőzzel dolgozott, három meg füstölt és köhögött.

Ormack teljes teljesítményre kapcsolta a hetes szelepet, az Old Dog nem indult.

- Indíts a kurva anyád!

Ormack kipillantott az orosz lánctalpasra. A katona befogta a fülét, aztán az egyik kezével intett, hogy állítsák le a motorokat, majd gyorsan újra a fülére tapasztotta a kezét.

- A hármas beindult. Nyolcas következik - jelentette McLanahan. A generátorokat kapcsold a járó motorokra - mondta Ormack. A szemét le nem vette volna a szovjet katonáról. A géppuska, vette észre, pontosan az Old Dog üzemanyagtartályára irányult. És meghúzták a ravaszt. Ormack ösztönösen lebukott, és magával rántotta McLanahant is. A motorok hangja elnyomta a géppuska kerepelését. A golyók alig néhány lábnyira mellettük húztak el. McLanahan tovább küszködött a motorokkal. Mindkét férfi a műszereket vizsgálta. A katona megint intett, a tüzér a fegyvert most már egyenesen a pilótafülkére irányította.

Ormack nem nézett McLanahanra, amikor felvette a fejhallgatóját. - Mindenki interfonra. Jelentkezzenek. Legénység, a bal szárny mellett száz yardnyira fegyveres katonai jármű. Azt akarják, hogy állítsuk le a motorokat. A fedélzeti nyílás nyitva jelzés felvillant, aztán kialudt.

- Ez meg mi volt?

- Nem tudom ... Dave, te nyitottad ki? - Semmi válasz. - Luger, jelentkezz. McLanahan kioldozta magát, és elindult lefelé, amikor Ormack felkiáltott.-Luger, ne!

McLanahan megfordult és kibámult az ablakon. Lugeren csak a repülős öltönye és a könnyű, béleletlen csizma volt. Kezében a 38-as. Így vonszolta magát a hóban; a tartálykocsihoz tartott.

Senki sem szólalt meg. Nem tudtak. Rémülten látták, hogy a sántikáló alak hirtelen erőt vesz magán, már félig a kocsin volt, amikor a géppuska ráirányult.

Elsőnek Ormack tért magához. A pisztolyt kitartotta, és tüzelt. A golyó

visszaverődött a páncélról. A tüzér most a pilótafülke irányába fordult. Luger a kocsi fedezékéből a teljes tárat kilőtte a tüzérre. Az egyik golyó

célba talált.

- Luger! Vissza!

Luger meghallotta a kiáltást, megfordult. Ekkor újabb katona emelkedett ki a páncélosból. Felemelte hosszú csövű puskáját; és lőtt. Luger felugrott és hanyatt esett.

Ormack csak a pisztolyát használhatta. Ezzel visszakényszerítette az orosz katonát, viszont nem vette észre a következőt, aki a géppuskaállásba emelkedett.

Megcélozta az Old Dogot, és lőtt.

A húsz milliméteres lövedékek áthatoltak a gép bal oldalán. A fülkét üvegszilánkok borították. Ormack nekiesett a középső műszerfalnak; az arcát próbálta védeni. A bal vállába éles fájdalom hasított.

- Feküdj! - üvöltötte McLanahan Wendyéknek.

Újabb golyózápor, a biztosítékok szikráztak. Az egyik motor kikapcsolt. Wendy kikapcsolta magát, és a padlóra bukott. A golyók eltalálták a műszerfalát. A védelmi zavaró berendezést és a támadásérzékelőt golyók szántották fel.

Hirtelen halálos csend. McLanahan látta, hogy hátul az asszonyok az eszméletlen Elliotthoz kúsznak.

- Rendben vagytok?

- Igen - válaszolta Wendy. - Istenem, Ormack ezredes... McLanahan megfordult, Ormack a műszerfalnak támaszkodott,

elöntötte a vér. McLanahan visszahúzta a székére, aztán kinézett az ablakon, a társát kereste. És egyszerre megértette, miért hallgatott el a kerepelés. Luger már nem a hóban feküdt. Valahogy sikerült visszakúsznia a tartálykocsihoz; beindította, és egyenesen a lánctalpas felé tartott. A tüzér most Dave-re fordította a géppuskát.

- Dave! Ne...

Fél másodperce maradt a lövésre, McLanahan látta, hogy a kocsi szélvédője ripityára megy, aztán a tartálykocsi belerohant a lánctalpasba.

- Dave...

Az üzemanyagtartályban lévő ötven gallon benzin, és a fel nem használt kerozin kigyulladt, szétrobbant, mintegy túlfújt luftballon. A lánctalpas lustán megpördült, repült vagy nyolcvan yardot, és a hátára pottyant. A parkolóban álló katonákat fém és üvegszilánkeső árasztotta el. A hat motor zaja macskadorombolásnak hatott a robbanás mellett. Amikor McLanahan újra kinézett, a tartálykocsi helyén fekete, füstölgő krátert látott, ott ahol emberek álltak, csak égett csomók hevertek.

Luger eltűnt.

McLanahan nem tudta, nem akarta elhinni. - Nem halhatott meg. Az nem lehet...

- Ki kell innen kerülnünk - nyögte Ormack. Nagy nehezen felhúzódzkodott a pilótaszékben. - Patrick, neked kell felemelned a gépet. Én nem vagyok rá

képes...

- De Dave.... nem hagyhatjuk...

- Patrick. Dave lehetőséget biztosított... Ki kell használnunk... McLanahan a fejét rázta. - Én... én nem tudok felszállni. Még soha nem csináltam...

Ormack kimászott a székéből. - Mássz be. Meg tudod csinálni, pajtás. Meg kell csinálnod.

- Anadir irányítás, itt Ossora egy-hét-egy, Element Seven. Landolási engedélyt kérek. Vége.

Semmi válasz. Jurij Papendrejev a navigációs műszerekre nézett. Nem hibásodtak meg. Csak harminc mérföldre van a légitámaszponttól. Lehet, hogy nem működik, de valakinek kell ott lennie. Papendrejev a rádióját a központi utasításokat közvetítő csatornára állította. - Itt Ossora egy-hét-egy. Kényszerleszállást hajtok végre az Anadir légibázison. Vége.

Itt sincs válasz. Most a különleges vészhelyzetekben használatos csatornára állt, remélte, hogy valaki, valahol csak veszi az adást, és észlelik a jelzőfényeit, még mielőtt lőni kezdenének ... Légiveszély esetén szerencsésnek mondhatja magát, ha épségben eljut a bázisra, és nem lövik le saját katonái.

Jurij landoláshoz készült, átlapozta az ellenőrző listát. Még egy hegylánc, és aztán szabad szemmel is megláthatja Anadirt.

Már csak fél órára elegendő üzemanyaga maradt, ezért úgy döntött, hogy csak az utolsó pár kilométernél ereszkedik alacsonyabbra. Elhúz a leszállópálya felett, hogy ellenőrizze, és közben felhívja magára a figyelmet, aztán leszáll. Vigyáznia kell, hogy maradjon tartalék üzemanyag, mert lehet, hogy keringenie kell egy kis ideig, amíg a leszállópályáról eltakarítják a hó

nagyját, és viszonylagos biztonságban érhet földet.

Egészen biztos volt benne, az amerikai gépnek valahol a közelben kell lennie. Megnézte a kronométert. Egy óra negyven perccel ezelőtt látta utoljára a bombázót. A hegyekben nem mehet gyorsabban hatszáz kilométer per óra sebességgel, tehát a legtávolabbi pont innen kétszáz kilométerre van, ameddig a gép eljuthatott. A parti bázisok nem jelezték a behatolót, vagyis valahol itt, Anadir környékén lebzsel, itt akar áttörni. Ha a B-52-es északra vagy keletre menne Alaszka helyett, biztos hogy belerohan a MIG-29-esek rajába. Tárt karokkal várják. És onnan sem jelentették az amerikait. Itt kell lennie a közelben.

Üzemanyagot vesz magához és megtalálja a B-52-est. El fogja árulni a farokradar, a forró motorok. Ebben a félhomályban nem lesz szüksége a Dopplerre, elég az infravörös kereső, és a passzív elektronikus nyomkövető. Az ő MIG-je gyakorlatilag láthatatlan marad, amíg vagy ő, vagy a Beringovszkij radar észre nem veszi a B-52-est.

Eszébe jutott a felesége és a családja. Biztonságos melegben élnek a kijevi lakásban, ő meg a szibériai hidegben hajkurássza az ellenséges gépet. Lehet, hogy már lezuhant... A következmények ... Tapasztalata, tiszta múltja talán segít, és negússza egy év hóeltakarítással, vagy lefokozással. Légiriadó

esetén sok mindent meg lehet bocsátani. Egyébként sem valószínű, hogy kivégzőosztag vagy száműzetés várna rá.

A családjához csak egyetlen esetben juthat vissza - de akkor elő is léptetik!

Anadir már csak harminchat kilométerre van. Tudta, mit kell tennie. Az egyetlen dolog ami feltétel nélküli megbocsátást, és dicsőséget hoz, ha a fegyverekhez kapcsolt felvevő jóvoltából felettesei filmen nézhetik végig, hogy lőtte ki az amerikai B-52-est.

Igen. A bombázót meg kell semmisítenie.

Az Old Dog sokkal inkább emlékeztetett egy sebesültszállító gépre, mint bombázóra.

Lassan gurult a pályán. Patrick McLanahan ült a pilótaszékben. Mint a legtapasztaltabb és legerősebb férfi, átvette a gép irányítását. A szélvédő

repedésein fagyos szél csapta arcon, a háta is védtelen volt, a szék mögötti üvegfal egyszerűen eltűnt az előbbi lövöldözés során. Túl sokat kell egyszerre megcsinálnia - de a legfontosabb, hogy az Old Dog valahogy a gurulópálya közepén maradjon.

Ormackban annyi erő is alig volt, hogy benyomjon egy gombot. Most a másodpilóta székében ült, és a felszállás előtti ellenőrzőlistát olvasta, közben az utolsó utasításokkal látta el a navigátort. Meg kell tudnia, hogy emelje fel a gépet.

Angelina a helyén maradt, hátul a tüzérállásban ellenőrizte a műszereit. A külső jobb tartón két Scorpion-ja volt, három a bombakamra indítóján, két HARM anti-radar rakéta a másik indítón, és húsz Stinger akna a farokágyúban - de nem tudta őket irányítani, a célzó radar képernyője az előbb sérült meg, Az Old Dog még működőképes, mert a Scorpion és a HARM magától is célra talál, de persze így messze nem kielégítő

hatékonyságúak.

Wendy Angelina mellett ült. A számítógép segítségével beállította a lézergyűrűs giroszkópot, és a műholdvezérlésű navigációs rendszert. Körülnézett a lenti részlegben. Iszonyú hideg volt. McLanahan tíz inches képernyőjét teljesen tönkretette az orosz géppuskatűz. És ez lett a sorsa Wendy támadást jelző készülékének is.

Lent átlapozta Dave Luger feljegyzéseit is, felemelte a fejhallgatóját ...oda kell adni neki, amikor vigyorogva belép a fedélzetre, és azzal a nevetséges texasi kiejtésével ... kopogtattak ... mindjárt ... már soha többé. Tudomásul kell ezt is venni.

Elment.

Luger kabátját Elliottra terítette. A tábornok sokkos állapotban hevert a pilótafülke és a védelmi részleg közti keskeny folyosóra állított pótszéken.

Ormack tovább olvasta a számítógép képernyőjéről az ellenőrző listát. - Repülési műszerek ellenőrzése.

- Az enyém nem működik - jelezte McLanahan. - Állítsd be a műhorizontot. Nem látom jól, de több mint a semmi. Most jó. A magasságmérő és a fordulatszámmérő rendben.

- Elektronikus műszerfal - Ormack előrehajolt, hogy jobban lássa az apró

mérőket. - Az egyes és kettes nullán áll. A többi rendben. Keresztszárny.

- Zérón. A kővetkezőt. - McLanahannak nem kis gondot okozott, hogy megtalálja a felsorolt műszereket.

- Stabilizátor.

- Ez az a nagy kerék, jobbra? - kérdezte McLanahan. - Már nincs idő

számítógépesdire, kézzel félig felemelem. Kész.

- Légifék fogantyú.

- Bent. -Szárnyfék.

- Száz százalékra lent, fogantyú lent.

- Üzemanyag. Ezt már ellenőriztem, de azért szaladjunk végig rajta. Ormack arca eltorzult a hirtelen belenyilalló fájdalomtól. -Ellenőrizd te. A főtartályokban minimális az üzemanyag, tehát a jobb oldali pumpák nyitva vannak... jó. Következő.

-Indító kapcsolók.

- Rendben. Mindjárt indulhatunk. - McLanahan a szűk kanyarban megfordította az Old Dogot és ráállt a kifutópálya elejére, aztán kiengedte a fékeket.

- Angelina, Wendy, készen vagytok?

- Készen - válaszolta Angelina.

- Készen és sok sikert - mondta Wendy.

- Kösz. Szükségem lesz rá - markolta meg a kormányt McLanahan.

- Oké, a kettes motorral indíts - utasította Ormack. - Most! -Ormack benyomta az indítót. A kettes motor RPM-je emelkedni kezdett. McLanahan az elülső panelon villogó sárga fényre mutatott.

- Mi az? - kérdezte Ormack.-Nem látom....

- Alacsony az olajnyomás. Reméljük kitart, amíg emelkedünk... Iszonyatos bumm rázta meg a bal motort, az Old Dog remegett. A műszereket nem lehetett leolvasni a rettenetes rázkódásban.

- Az üzemanyag miatt van. Remélem, rendben mehetünk mondta McLanahan. Egy idegfeszítő pillanattal később a kettes motor RPM-je beállt és McLanahan nekiláthatott a négyes motornak.

- A pálya végéig gurulunk, akkor felhúzom a botot. Ha repülünk, repülünk, ha nem, katapultálunk - mondta az interfonba McLanahan. - Álljatok készen a katapultálásra. Ne tétovázzatok. Ha felvillan a piros fény, nyomás. Azonnal.

- Ennél tömörebben magam sem tudtam volna összefoglalni a felszálláshoz szükséges teendőket, McLanahan - mondta Ormack, és vigyorogni próbált. - Felszállási ellenőrzőlista. Irányító-fogantyú, kar. McLanahan megpróbált nem Lugerre gondolni. Koncentrálj, mondta magában. A munkádat végezd. Mindenki rád számít, sajnos még te magad is. Megragadta az írányítókart. - Takeoff land. Beállítottam.

- Légkondicionáló főkapcsoló.

- RAM.

- Szelepek.

- Indulunk! - McLanahan a hét működő szelepet lassan teljes erőre kapcsolta. A bedöglött nyolcas motor miatt az Old Dog vadul balra csúszott. McLanahan a jobb stabilizátor - pedálra taposott, és csak utána jött rá, hogy a kettős pedál már rég nem működik. Lassan visszahúzta a nyolcas motor gázkarját, húzta, amíg a gép ki nem egyenesedett, aztán óvatosan benyomta.

- Jó - állapította meg Ormack. Alig lehetett hallani a dübörgésben. - Nincs stabilizátor... csinálj amit tudsz, csak maradjunk a pályán. - A kezét a kormányra tette, de nem tudott segíteni, nem volt hozzá elegendő ereje. - Ha képes vagy rá, figyeld a távolságmérőt... százméterenként ugrik. Akkor emelkedj, amikor ezer méter van hátra.

- Nem látom - üvöltötte McLanahan. - Rohadt gyorsan pörög ... várj... tizenhat, tizenöt, tizennégy... - A vad remegés miatt alig tudta szemmel tartani a vibráló számokat.

Mikor jobbra rántotta a kormányt hogy egyenesbe hozza a gépet, az Old Dog kis híján lesiklott a pályáról. Újra a műszerekre figyelt. Valamelyik vészjelző villogott, de fogalma sem volt róla, hogy melyik, és miért.

- Keményen tartsd, Patrick...

- Nem megy, iszonyatosan csúszik...

- Nyugi... meg tudod csinálni. Nyugi...

McLanahan iszonyodva látta, hogy a bűvös ezerméteres jelzés letekeredett. Kilencszáz méternél behúzta a kormányt, húzta, teljes erőből húzta, már a mellkasához nyomódott a rúd, de az Old Dog orra nem emelkedett.

- Gyerünk babám, emelkedj, a fenébe...

- Adj rá egy kicsit - mondta Ormack. - A nagy kerék a térdednél, azt tekerd, de finoman. Amikor emelkedik az orr, azonnal engedd el.

- De nem emelkedik! - A rázkódás miatt kis híján kicsúszott a kezéből a kormány. Már látta a kifutópálya végét, hatalmas jeges hófal...

- Négy... három... kettő... Istenkém, hóakadály, nem fogjuk... Az Old Dog orra még mindig lefelé állt, amikor alig két méterre a jeges torlasztól felemelkedett.

A “földhatás", a szárnyak keltette légörvény visszacsapódon a gép testére, az Old Dog húsz lábnyit csúszott a jeges talajon, a levegő bevágott a kitört ablakon, majd kisöpörte a kabinban ülőket.

Aztán az örvénylés lassan alábbhagyott, a gép egyre gyorsabban ment, az Old Dog orra az égnek fordult. McLanahan felemelte a bombázót. Ellenőrizte a műszerfalon látható jelzéseket. - Ezredes, figyelje a... Nem tudta befejezni, mert valami mozgást látott az égen. Ormack is észrevette de annyira megdöbbent, hogy nem tudott beszélni. Némán mutogatott a világosszürke MIG-29-es Fulcrum vadászgépre. Pontosan előttük és fölöttük szállt, aztán balra fordult, eltűnt a szemük elől, csak az utánégője világított.

Ez nem lehet igaz.

Jurij Papendrejev a landoláshoz szükséges ellenőrzéseket végezte. Úgy tanították, még a saját szemének se higgyen, amíg egész közel nem jut a leszállópályához, különösen ne télen, félhomályban.

A fiatal pilóta alig két mérföldre volt a leszállási ponttól, amikor végre minden műszer úgy állt, ahogy kellett. Csak ekkor nézte meg alaposabban a leszállópályát. A szokásosnál kétszer gyorsabban repült, hiszen egyelőre csak meg akart győződni, hogy leteheti a gépet. A landolófék fent volt, de a szárnyfékeket már kiengedte, hogy viszonylag lassan érje el a landoláshoz szükséges alacsony magasságot. Támadási szögben repült, azaz a gép orra magasabban állt a szokásosnál.

A sűrű, ködös párában nem vette észre a repülőtérről felszálló füstöt, és a fekete, tátongó krátert. Amikor kipillantott a fülkéből, egy hatalmas, ébenfekete gép szállt fel és beleolvadt a sötétségbe.

Jurij tett egy kört, megnézte a jobb oldali tornyot, a központi épületet és a parkolórámpát. Minden üres. Arra gondolt, hogy ezek szerint magának kell megtankolnia. Hirtelen füst szállt az ablak előtt. Előrenyomta a szelepeket, begyújtotta a két Turmanszkij utánégőt. A léghullám megrázta a vadászgépet.

Ekkor látta meg. Annyira közel volt, hogy akár meg is érinthette volna. Az amerikai B-52-es - felszáll Anadirról! Jurij ösztönösen cselekedett, bekapcsolta a GSh-23 huszonhárom milliméteres orrágyút, és lőtt. A lövedékeket szétszórta az amerikai bombázó óriás légörvénye. Jurijnak keményen kellett küszködnie, nehogy belezúgjon az ellenséges gép farkába. Ahogy balra elhúzott, elégedetten vette észre, hogy a farokra szerelt ágyú

csöve nem követi...

Mekkora mázli, gondolta, és folytatta a balkanyart, kiválasztott két AA-8

hőérzékelő rakétát... Az első megdöbbenésből már felocsúdott, megemésztette, hogy éppen itt találkozott a bombázóval. Most már a feladatra összpontosított.

Tizenegyezer négyzetkilométert átkutatott, mindent megkockáztatott, hogy megtalálja.

Most megvan. És le fogja lőni!

A magasságmérő szerint még csak néhány száz lábnyit emelkedtek, de nem várhatott... McLanahan felemelte a szárnyfékeket. - Szárnyfék emelkedik, ezredes. Nem tudom elhiggyem-e amit

láttam, de mintha egy orosz vadászgép húzott volna el mellettünk ... Még látszik? Ormack kinézett. - Nem.

- Csak figyelje - McLanahan a szárnyfék-indikátort leste. Az Old Dog süllyedt. McLanahan a nyolcas szelepet maximális teljesítményre kapcsolta, az irányító rúd úgy ugrált, mint egy megvadult lő; azzal fenyegetett, hogy a hegyláncokhoz csapja a bombázót. McLanahan mindent megtett, hogy vízszintesen tartsa a gépet...

- Szárnyfék fel - kiáltotta. A szemöldökével egy magasságban lévő

műszerfalon felvillant egy sárga vészjelző. A kettes számú motor. Az olajnyomás a minimum alá süllyedt. Kikapcsolta a motort, mielőtt az felrobbanna. A bal oldalon már két motor volt használhatatlan. McLanahannak nem volt más választása, növelnie kellett a nyolcas motor teljesítményét - de a sérült kormány miatt ekkora különbséget nem tud kiegyenlíteni, nem képes a gép orrát egyenesen tartani.

- Kettes motor kikapcsolva. A nyolcas kompenzál. Angelina, csinálj valamit a műszereiddel...

- Nincs radarirányításom. Kioldhatom a rakétákat, de nem tudom irányítani őket.

McLanahan ezer lábra vitte az Old Dogot, a számítógépen pedig előhívta az automata terepelkerülő adatokat.

- Önműködő terepmegfigyelésre kapcsoltam. Wendy, menj le és próbáld meg betáplálni a terepadatokat a számítógépbe.

Wendy Tork gyorsan kicsatolta magát, óvatosan kimászott a katapultszékből, a létra tetejébe kapaszkodott, és félig kúszva, félig mászva leereszkedett az alsó szintre. A fejhallgatóját a navigátorállomáshoz kapcsolta.

- Patrick, lent vagyok - rádiózta. - Most mit csináljak?

- Oké, jó... nyomd be az ellenőrző lista gombját, és üsd le a TA-t. A terepelkerülő lista jelenik meg a képernyőn. Lapozz előre az adat újratáplálásig, onnan megtudod a további lépéseket.

A számítógép és Anderson ezredes népszerűtlen követelménye, hogy mindenki mindenhez értsen, most meghozta gyümölcsét. Wendy végrehajtotta az utasításokat. - Kész vagyok, Patrick. McLanahan látta az eredményt Ormack képernyőjén. Bekapcsolta a robotpilótát. A magasságot kétszáz lábban határozta meg. És a nyomorult, megsérült Old Dog engedelmeskedett.

Jurij Fulcrumja a B-52-es mögé került. Az orosz pilóta biztosra vette, az ellenséges amerikai gép le fog zuhanni. Ám az utolsó pillanatban valahogy kiegyenesedett, annyira közel volt már a talajhoz, hogy a pilótának az volt az érzése, a sziklacsúcsok felhasítják a bombázó hasát...

McLanahan maximális erőkifejtésre kényszerítette a hajtóműveket. Balra fordult és kilesett az ablakon.

Ormacknak kapaszkodnia kellett, hogy ki ne csússzon a székből. -Keletre kell tartanunk, rossz irányba mész-kiabált.

- Vissza kell mennünk a hegyekbe - válaszolta McLanahan.

- Ha víz fölé repülünk, az a vadászgép holtbiztosan kiszúr minket.

- De az üzemanyag...

- Elég kell legyen, nincs más választás ... Angelina, a rakéták kiemelőjét sem tudod irányítani?

- Azt igen. De nem tudom, hogy az ágyút tudom-e mozgatni. A visszajelzők nem működnek.

- Robbannak a rakéták?

- Igen. Kézzel be tudom állítani, vagy maguktól robbannak, önrobbanás.

- Jó. Ha meglátjuk a vadászgépet, bemondjuk a helyzetét. Az aknákat különböző távolságra állítsd...

- Látom! Pont mögöttünk van...

Robbanás rázta meg a bombázót. McLanahannak az volt az érzése, hogy liftben utazik, egy elromlott liftben, amelyik egyik pillanatról a másikra húsz emeletet zuhan. Az Old Dog megállt a levegőben. A motorok hiábavaló

erőfeszítéssel küzdöttek. A szovjet AA-8-as rakéta telibe kapta a gépet.

Jurij Papandrejev célpontja felett, kicsit jobbra repült. Összeszorította az öklét és mosolygott. Az egyik hőérzékelő rakéta célt tévesztett, de a másik eltalálta a bombázó közepét. Füst tört elő a lövés helyén keletkezett lyukból. A farok lesüllyedt, az orr megemelkedett.

De még mindig repült. Lehet, hogy azok az amerikaiak szépen éltek, de most már vége a szerencséjüknek. Még maradt két AA-8-as rakétája, muníciója, és a bombázó csúnyán megsérült.

összeszorított jobbja a rakétaindító gombjához lendült. Ellenőrizte a navigációs rendszert, negyven kilométerre járt Anadirtól... Nincs nagyobb dicsőség, mint lelőni egy B-52-est, nincs nagyobb győzelem... Nagy ívben jobbra kanyarodott, és széles mosoly terült el az arcán - látta a célpontot.

Wendy fuldokolva köhögött a sűrű, fekete füstben. A bombakamrához vezető folyosó nyitott ajtaján betolta a tűzoltókészüléket, és megnyomta a szelepet. A homlokán felrepedt a bőr, amikor a robbanás ereje a műszerfalnak préselte; most azonban nem volt ideje a lassan csordogáló

vérrel törődni. Egy másodperccel később csatlakozott hozzá Angelina. A tűzoltómaszkot, és egy másik tűzoltókészüléket cipelt magával. Wendy feltette a maszkot, és a navigátor oxigénszelepéhez csatlakoztatta, Angelina pedig, amennyire csak a tűz engedte beljebb kúszott a folyosón, és bekapcsolta a tűzoltókészüléket.

Amikor Wendy kinyitotta a folyosó ajtaját, újult erővel csaptak elő a lángok, de a pilótafülkéből beáramló levegő hátra szívta a füstöt és a tüzet, sikerült eloltania a lángoló transzformátorokat és ellenőrző műszereket. Wendy remegő lábbal rogyott a navigátorszékbe, a homlokáról csepegett a vér. A keze megállíthatatlanul reszketett. Nagy nehezen lehámozta magáról az oxigénmaszkot és szája elé húzta a mikrofont.

- A tüzet eloltottuk, Patrick. Az üzemanyagraktárban óriási lyuk keletkezett, de a lövedék nem találta el a kerekeket.

- Itt fenn vakok vagyunk - jelentkezett Ormack. - Nem látjuk a gépet. Azt sem, amikor ránk lő...

McLanahan a gép robotpilótájának kiadta a COLA utasítást. A súlyos sérülések, a hiányzó motorok és kormányszervek miatt az Old Dog már nem volt a régi. Egyáltalán nem bizonyos, hogy képes lesz az eredeti alacsony magasságban repülni. A terep egyre veszélyesebb, már a hegyek közt járnak, ha emelkedni kénytelenek, újra remek célpontja lesznek a szovjet vadászgépnek.

- Mindenki ellenőrizze a részlegét - mondta McLanahan. Görcsösen markolta a kormányt, mást nem tehetett.

- Az üzemanyagtartály kilyukadt - Ormack a műszerfal jelzéseit figyelte, és leheletével melengette a tenyerét. - Kinyitom a huszonnyolcas szelepet, a huszonkilenceset lezárom. A hátsó törzstartályból leszivattyúzom ami még megmaradt, ne folyjon már el...

A bal oldalon valami megmoccant. - Patrick! Nézd!

McLanahan megfordult, és dermedten bámult az ablakra ... A szürke MIG-29 Fulcrum rendesen az Old Dog mellett repült, épp egy lehelettel felettük. A távolság nem lehetett több harminc méternél. McLanahan tisztán látta a pilóta jobb vállát, a fejét, és a levegő-levegő rakétákat a szárnyhegynél.

A MIG valószínűtlenül kicsi volt, nagyon hasonlított a duplafarkú amerikai F-16-os vadászbombázóra. Az orosz pilótának szemlátomást nem okozott nehézséget, hogy a B-52-es mellett haladjon, tökéletes szinkronban mozgott a számítógép irányította bombázóval.

- Angelina, a bal oldalunkon van, tíz órán, kábé száz. lábra! A jobb oldali Scorpionokkal eltrafálhatjuk?

- Túl közel van. A rakétának nem lenne ideje rátapadni. A MIG pilótája átnézett McLanahanra, és háromszor föl-le billentette a gép szárnyát. Abbahagyta, aztán billentett még egyet, most jobbra.

- Miért csinálja ezt...?

Ormack szája megfeszült. - Vadászjelzés. Azt akarja, hogy kövessük.

- Kövessük? - McLanahan gyomra görcsbe rándult. - Szó sem lehet róla. Nincs az a pénz...

- Patrick, innen sehova sem menekülhetünk. Bármikor lelőhet bennünket... A MIG még egyszer megemelte a bal szárnyát, mintha csak nyomatékosítani akarná Ormack szavait. A hatás kedvéért megeresztett egy sorozatot is, csak úgy a levegőbe.

- Ha nem követjük, lelő bennünket. Nincs esélyünk...

- Harcolhatunk - válaszolta McLanahan. - Amíg rakétáink vannak, nem adhatjuk fel.

Ormack karonragadta. Megmarkolta a karját. - Ha megpróbálunk meglépni, egyszerűen lelő minket. Értsd már meg. - Halkabbra fogta a hangját. - Nagyszerű voltál Patrick, de vége...

McLanahan lerázta magáról Ormack kezét. A MIG néhány lábra hátramaradt, a pilótafülkéből remekül lehetett látni az orosz fiatalembert, aki háromszor lefelé bökött az ujjával.

McLanahan egyenesen a pilótára nézett, ötven láb volt a két férfi közti távolság. Ormack csodálkozva látta, hogy társa odabólint. az orosz McLanahan jobbjára mutatott, azt akarta, hogy az amerikai jobbra forduljon. Ormack nem nézett oda; nem akarta látni azt, ami szerinte is elkerülhetetlen, ha élve akarják megúszni.:. A rettenetes fájdalom nem a vállán lévő sebnek volt köszönhető.

McLanahan még egyszer biccentett - legénység, fordulunk - jelentette be, és megragadta a kormányt.

Jurij Papendrejev elvörösödött a büszkeségtől. Sikerült. Az amerikaiak megadták magukat. Nem volt más választásuk. A bal szárnyhegy letört, a bal külső motor tönkrement, a B-52-es egyre lassabb tempót bírt már. Jurij az apró, golyók vágta lyukakat is észrevette. Az AA-8-as volt az utolsó csepp a pohárban.

A B-52-es nagyon lassan jobbra fordult, Jurij épp követni akarta -amikor a feje feletti ablakot betöltötte a gonosz, fekete amerikai bombázó ... Ahelyett, hogy jobbra fordult volna, Anadir felé, balra fordult, egyenest Jurij MIG-29esébe. Jurij keményen balra rántotta a kormányt irányító rudat, előbb kilencven, majd száz fokos kanyart írt le. A következő pillanatban felrobbant a világ. A két gép tizenkét mérföld per perces sebességgel egymásnak ütközött. A B52-es teteje felszántotta a MIG hasát. Jurijnak valahogy sikerült folytatni a kanyarodást, a MIG a bal szárnyhegyére billent, a pilóta visszahúzta a botot, hogy gyorsítsa a forgást. A B-52-es vele fordult jobbra, nyomta az orosz gépet, le akarta húzni a földre. A vadászgép már kilencven fokot dőlt, és alatta félelmetesen tovább recsegett-ropogott valami. Jurij a fákat, a sziklákat a mennyezeti nyílás felett látta. A gép már nem engedelmeskedett...

Begyújtotta a két utánégőt, a MIG lepattant a B-52-esről. Jurij maga sem tudta hogy s mint, megfordult a gép. A B-52-es robaja mindent betöltött, bármelyik pillanatban bekövetkezhet a következő ütközés... De a forgás lassulni kezdett, és nagy nehezen vízszintesre állította a szárnyait. Alig húsz méterre volt a földtől. Mindenütt fák, sziklák... a hófödte hegycsúcsok fölötte voltak, fölé magasodtak. Hál' istennek kezd gyorsulni a gép, gondolta, érezte, ahogy elrohan alatta a talaj. Körbenézett. A B-52-es eltűnt. Hitetlenkedve csóválta a fejét. Lassan jobbra fordult, hogy megnézze, mi van a háta mögött...

McLanahan megsüketült az ütközéstől. Meredt szemmel nézte az őrülten pörgő MIG-et. A sziklák közé zuhant. Nincs az a pilóta, aki innen kiemel egy gépet, gondolta magában.

De kiemelte. A forgás lelassult, és a MIG emelkedni kezdett. Pillanatok alatt lélegzetelállító sebességre kapcsolt; most McLanahanon volt a sor, hogy megküzdjön saját gépével. Már berregett a vészjelző, a gép akadozott, néhány pillanat, és kormányozhatatlan lesz. Az Old Dog lefelé szállingózott, ahelyett, hogy felfelé szállt volna.

- Vidd le az orrát! Leszállunk -ordított rá Ormack. McLanahan előrenyomta a kormányt, a száz tonnás gép rengett, rázkódott.

A csöngetés abbamaradt. McLanahan újra uralma alá hajtotta a gépet. Az orrot vízszintesre emelte, visszanyerte a szükséges sebességet, de uralkodnia kellett magán, hogy ne az alattuk húzódó sziklákat bámulja; annyira közel voltak a szárnyakhoz... -

- Itt van! Jön - kiáltott Ormack, és előre mutatott.

Jött is. Pontosan előttük. - Angie! - kiáltott McLanahan. - Rakétát... Tűz!

A MIG jobbról, harminc fokos kanyarral pont az Old Dog orra elé pattant. Négy vagy öt mérföldre lehetett, amikor a rakéta levált a jobb oldali tartórúd sínjéről. Élénk lila lángcsóvát húzott maga mögött, süvöltve száguldott a MIG teteje felé.

De a Scorpion nem irányított rakéta volt. Az Old Dogról érkező

radarirányítás nélkül a rakéta vagy az infravörös jelekre támaszkodhatott, vagy a hazavezető anti-radar zavarójelekre. Itt és most egyiket sem észlelte. A MIG sem a radarját, sem a rádiózavarót nem kapcsolta be, és amíg tartotta a jobb oldali kanyart, addig hőjeleket sem sugárzott.

A Scorpion előrevágódott, és száz lábbal kikerülte a MIG-et. Tíz másodperccel az indítás után a rakéta számítógépe megkérdezte, hogy találte célpontot. A válasz nemleges volt, és a robbanófej két mérföldre a MIG-től ártalmatlanul megsemmisült.

Papandrejev egyszerre látta az amerikai bombázót és a rakétát. Fordulásra, bukásra, gyorsításra már nem volt ideje - még arra sem, hogy a robbanás előtt legalább a szemét behunyja.

Aztán a rakéta eltűnt. Jurij várta a másodikat - B-52-es és rakétákat lövöldöz? Nem jött több.

Folytatta a széles ívű jobb kanyart, figyelte a B-52-est. Már nem úgy gondolt rá, mint egy sebesült, ártalmatlan bálnára. Veszedelmes egy fenevad ez a bombázó, morogta magában.

Mélyen alatta úszott, balra kanyarodott, keletnek tartott. A gyorsan száguldó

MIG-ből úgy tetszett, mintha mozdulatlanul lebegne. Még nem halott, de a sorsát nem kerülheti el.

Mögé manőverezett, nyomába eredt, űzőbe vette, egyre közelebb és közelebb nyomult, ölni akart. Észrevette, hogy a farokágyú előre-hátra pásztázzam eget. Ki kell kerülnie. A bombázó jobb oldala fölé emelkedett. Az ágyú tovább kémlelte az eget, időnként úgy nézett ki, hogy csak összevissza ugrál; használhatatlan, de még képes lőni, csak irányítani nem lehet.

Jurij megtöltötte a GSh-23 ágyút, a B-52-es mőgé-fölé mozdult, lassan csökkentette a távolságot. Már nem akarta földre kényszerítem az ellenséget. A gép kamerái a totális győzelmet fogják megörökíteni. Még közelebb merészkedett, tűz alá vette az ellenséget...

- Elvesztettük-Ormack a pilótaablakon bámult kifelé.

- Ott van valahol - mondta McLanahan. Újra megpróbálta beállítani a terepérzékelő műszereket. - Könnyen megtalál minket. Meg kell találnunk, mielőtt lőni kezd ránk...

Angelina műszerei hol felvillantak, hol elhalványultak. A radar kísérteteket látott, rátapadt, leszállt a képzelt célpontról. Az asszony idegesen kikapcsolta a radart. Várt egy kicsit, aztán újra bekapcsolta... A radarképernyő bal felső sarkában fényes pötty jelent meg. Angelina azt várta, hogy az előző fantomcélokhoz hasonlóan ez is kialszik, de nem így történt.

Rátaposott az interfon gombra. - Bandita öt órán, jobbra kanyarodj. McLanahan jobbra rántotta a kormányt.

Ormack feje nekiütődött az ablaknak, összeszedte magát, és az eget kémlelte, a bombázó mögött...Pereire, öt óra, másfél mérföld, húsz fok magasság, ereszkedik. Kapd el!

Jurij tökéletesen, tankönyvekbe illő precizitással célzott. Megnyomta a gombot, és észrevette, hogy a B-52-es megint eltűnt. Elmozdult. Kicsit jobbra fordult, de ez nem volt elég, teljes fordulatot kellett leírnia, hogy a B52-esre bukkanjon. Már majdnem sikerült mellé kerülnie, amikor alig száz méterre éles, fehér fény villant fel. Éles jobb kanyar, újabb fehér fény, a feje felett fémszilánkeső. A B-52-es lő. Rá. És ez nem géppuskatűz! A farokrakéták. Jurij gyakorlott mozdulattal kifordult a kanyarból, merőlegesen a bombázó

útjára fordult, így kívül maradt a bombázó rakétáinak körzetén. Villogó vészjelzésre lett figyelmes. Az üzemanyag. Már a vésztartalékot használja. Kevesebb mint tíz perce van, és semmi eredmény. Még arra sem volt ideje, hogy újra töltsön. Betöltötte a megmaradt két AA-8-ast, ellenőrizte az infravörös kereső képernyőjét, és megkereste a bombázót. Egy fordulattal balra lebukott, tizenkét kilométerrel maradt a bombázó

mögött. Az infravörös kereső azonnal megtalálta az amerikai gépet, és az információt rögvest továbbította az AA-8-as rakétáknak. A B-52-es semmilyen kitérőt nem tett. Lassan csökkent a távolság. Az amerikai bombázó alacsonyan repült, elszállt az Anadir támaszpont felett. A Bering-szoroshoz tart, állapította meg az orosz pilóta. Nem tud elbújni. Jurij abban reménykedett, hogy nem fog a támaszpontra zuhanni. Bár ennél jobb hely saját igazának bizonyítására nem fog adódni. A távolság tovább csökkent. Már a farkát is látta, az ágyút. Jurij az indítógombra tette az ujját, vigyázz...

Éles sivítás hasított a fülébe, az AA-8 megtalálta és célba vette a B-52-est. Jurij még egyszer, utoljára ellenőrizte a célpontot, várt egy-két pillanatot, tovább csökkentette a távolságot, és - lőtt. A két rakéta lecsúszott a sínről... Ormack a pilótaablakból az eget kémlelte. - Nem látom. Nyoma veszett.

- Angie, te sem látod?

- Nem. Zavarja valami a radaromat. Semmit nem látok.

A fagyos síkságon feltűnt a légitámaszpont. McLanahan nem várta meg, amíg a számítógép lejjebb parancsolja a gépet. Maga nyomta le az Old Dog orrát, és mind a hat, még működő turbinát maximális teljesítményre kapcsolta.

Az Old Dog csak száz lábnyit süllyedt, amikor McLanahan észrevette, milyen következményekkel járhat a süllyedés. Teljes erőből felrántotta az irányítókart.

- Patrick, mi a fenét csinálsz? - kiabált Ormack.

- Mögöttünk van! Csak mögöttünk lehet. Ha lemegyünk a völgybe, végünk van.

Az Old Dog fáradt teste tiltakozva recsegett, de engedelmeskedett. Üvöltött a veszélyt jelző sziréna, de McLanahan rendületlenül húzta a botkormányt, durván a magasba kényszerítette a bombázó orrát.

Az AA-8 rakéták néhány száz méterre a célponttól elvesztették a forrón hívogató motorokat. Az Old Dog ekkor emelkedett feljebb. A hőérzékelő

rakéták megtalálták az új, forró pontot: a hófallal körülvett dzsipek és lánctalpas teherautók voltak közel s távol a legmelegebb objektumok. Vjarelszkij kirohant a hangárból, hogy saját szemével figyelje a tiszta égbolton remekül követhető üldözést. Iszonyattal látta, hogy a két rakéta egyenesen felé tart.

Mielőtt elordíthatta volna magát, a rakéták célt értek: az egyik a fabarakkba robbant, a másik egy üres teherautót talált el, aminek kinyitották a motorháztetejét, hogy lehűljön. A kettős robbanás mindent cafatokra szaggatott.

Iszonyatos mérgében Vjarelszkij előrántotta kilenc milliméteres pisztolyát, és megcélozta az amerikai B-52-est. A mozdulat félbemaradt. Érezte, ez azért nevetséges.

Jurij arra számított, az amerikai bombázó a völgyben keres menedéket. Persze ezzel nem sok jót tesz magának - sőt csak növeli a hőjel intenzitását. Amire nem számított, hogy emelkedni kezd: A B-52-es a sziklaperem mögül bukkant elő, teljesen váratlanul, és orral felfelé egyre gyorsabban emelkedett.

Nincs az a rakéta, még az új AA-8-as sem. ami ezt követni tudná. Jurij megpróbálkozott az ágyúval, fél másodperces ágyútűz, de túl gyors volt, és kénytelen volt a B-52-es fölé emelkedni.

A hatalmas fekete bombázó eltűnt. Jurij nem tehetett mást, az utánégőket teljes erőre kapcsolta, hurkot írt a levegőbe, megpróbált a B-52-eshez csatlakozni, hogy még egyszer lőjön, mielőtt elfogy az üzemanyag...

McLanahan vadul küzdött az Old Doggal. A sebesség kétszáz csomó alá

zuhant. A szirénaüvöltésen keresztül is meghallotta Ormack hangját, hogy vigye lejjebb a gép orrát...

McLanahan nem tudta hogy, de eleget tett az utasításnak. Vízszintesre állította a gépet, amikor a bal ablak mellett hatalmas robbanás rázta meg a levegőt.

A vadászgép húzott el mellettük. Annyira közel volt, hogy McLanahan szinte a bőrén érezte az utánégőkből áradó forróságot. A vadászgép lassú

emelkedésbe kezdett, szép ívben balra kanyarodott.

McLanahan ügyet sem vetett a vijjogó szirénára. Újra az ég felé fordította az Old Dogot.

A nyolcas hajtómű teljés erővel dolgozott, és ezért a bombázó balra csúszott, az orra negyven fokkal elfordult, késként szelte az eget.

- Patrick, oldd ki az irányítókart, most...

McLanahan a füle botját se mozdította. Várt. A csontjai is belefáradtak a több száz tonnás géppel való közelharcba. Egy vagy két pillanattal azelőtt, hogy a MIG végleg eltűnt volna, kiadta a parancsot: - Angie, a jobb oldali pilonról: Tűz!

Csak néhány másodpercig tartott. A Scorpion lecsúszott a pilon sínjéről, szilvakék lángcsóvát húzott maga után ... a hideg szibériai éjszakában az előtte lévő két égő turbinán kívül nem volt más célpont.

A rakéta belerobbant a vadászgépbe. A kettős szárnyú MIG teljes hátsó

traktusa darabokra tört. Szétrobbant a majdnem üres üzemanyagtartály is, és az a kevés ami még benne volt, hozzátette a magáét a detonációhoz. McLanahan látta a fényes tűzgolyót, a szikrázó lángnyelvecskéket, aztán a géproncs eltűnt a hegyláncok között.

Csönd. Semmi örömmámor. Az Old Dog keletre fordult, a Bering-szoros irányába - hazafelé.

Nome támaszpont, Alaszka, USA

A kórházi szobák csöppnyiek és hidegek. Az ágy keskeny és kemény, az étel épp hogy ehető. De az Old Dog legénysége mégis úgy érezte, az elmúlt hetet a mennyországban töltötte.

Amióta ideérkeztek, most voltak először együtt. Angelina volt az egyetlen, aki komolyabb sérülés nélkül megúszta az akciót. Mikor a nővérkétől megtudta, hogy Elliott tábornok már fogadhat látogatókat, végigsétált a Nome repülőtér fagyos útján, egyenesen Elliott szigorúan őrzött szobájába. Az egész legénység ott volt.

- Nézd csak, kiket látok - mondta kellemesen meglepődve. Mind ott voltak. John Ormack Eiliott mellett, az asztalnál ült. A feje és a válla alig látszott a rengeteg géztől; Patrick McLanahan arcát, fülét, kezét fagyási sérülések borították; Wendy Tork homlokán és arcán kötés és ragtapaszok; és Eiliott tábornok. Angelina az ágy mellé lépett.

- Hogy van, Angie?

- Jól, uram... Én... Sajnálom, ami a lábával történt, őszintén...

- Felejtse el, Angie - mondta Eiliott, és a begyűrt paplanra pillantott. Oda, ahol valamikor a lába volt.

- Az orvosok már ki is találtak nekem valami munkát, úgyhogy mire észbe kapnának, újra belerántom magukat valamibe. Egyébként is nekem kell elnézést kérnem. - David Lugerre gondolt.

Elliott végignézett az összegyűlt legénységén. - Köszönöm. Pokoli hálás vagyok maguknak - megköszörülte a torkát. - Gondolom őrülnek, ha elmondom, ma reggel beszélgettem az elnökkel. Mindannyiuknak gratulál. Azt is elmondta, hogy megállapodtak a szovjetekkel. Beleegyeztek, hogy nem építik újra fel Kavaznyát. Cserébe megígértük, hogy nem lőjük fel az új Ice Fortresst.

- Mondott még valamit, gondolom érdekelheti magukat. Igazunk volt, amikor arra gyanakodtunk, hogy kiszivárognak a titkos utasítások. Kenneth Mitchell irodájából valaki nagyon pontos, napra kész információkkal látta el az oroszokat. Nem tudom hogy zsarolás, pénz, vagy mindkettő miatt-e. Akárhogy is, ha Seattle-ben nem játsszuk el, hogy lezuhantunk, az oroszok összes vadászgépe csőre töltve vár bennünket. Így viszont mienk volt az adu ász.

Ezzel senki nem vitatkozott.

Eiliott Wendyre hunyorított, a lány elővette Eiliott szekrényéből a becsempészett borospalackot. A két nő mindenkinek töltött, közben a tábornok tovább mondta: - Természetesen Kavaznya lerombolása és az új egyezmény nem vet véget a lézerkutatásoknak. Gondolom csak idő kérdése, és mi is elő tudunk állítani az oroszokéhoz hasonló berendezést. Reménykedjünk benne, hogy semlegesíteni fogják egymást. Eiliott felemelte a poharát. - Emelem poharam az Old Dog legénységére. Nagyszerűek voltak.

- Lewis Camposra - emelte poharát Angelina.

McLanahan megpróbált uralkodni a hangján: - David Lugerre...

- David Lugerre - ismételte Wendy. - Arra, aki hazahozott bennünket. Némán ittak. Végül Angelina törte meg a csendet.

- Mi lesz az Old Doggal, tábornok?

- Nem elképzelhetetlen, hogy újra használatba kerül. De John erről többet tud.

- Amin ez keresztülment - vonogatta sérült vállát Ormack -, nem lenne tisztességes, ha öntödébe, az ócskavastelepre kerülne. Majd megnézem milyen állapotban van, és visszaviszem Dreamlandbe!

- Lehet, hogy elment az eszem - szólalt meg McLanahan -. de csatlakoznék.

- Úgy látszik Patrick szívesen van egy vén csataló társaságában -mosolygott Elliott. - Elfogadta, hogy mellettem dolgozik Dreamland-ben. Ormack előhúzott egy düftin zsákot. - Ezt neked tettem félre, McLanahan -, és átnyújtotta az Old Dog kormánykerekét.

- A bal oldali. Egyszerűen lepattant a helyéről. Nem én szereltem le, vagy ilyesmi. Szerintem az a vén dög azt akarta, hogy hozzád kerüljön.

Wendy a nővérszobában letette a telefont. A mellette ücsörgő

McLanahanhoz fordult.

- Minden rendben otthon? - kérdezte a férfi.

- Igen. Örültek, hogy végre hallanak rólam. Az elmúlt két hónapban egyetlen szót sem tudtak kicsikarni a légierőktől.

- Az én mamám is izgult. De volt egy jó kifogásom. Azt mondtam, hogy vadul bombáztam az oroszokat.

- Csak nem...

- Miért ne? Egy szavamat se hitte!