A világ végéig

Abbie Greaves

Alexandra (2022 júl)

Címke: romantikus, regény, Depresszió

romantikusttt regényttt Depresszióttt

Mary minden estéjét a londoni Ealing Broadway állomáson tölti. Mindennap utasok ezrei haladnak el mellette, ő azonban nem megy sehová. Szerelmére várakozik, aki hét évvel ezelőtt nyom nélkül eltűnt. Munka után egyenesen az állomásra siet, kezében a táblával: „Gyere haza, Jim!”

Egyesek szerint megható a kitartása, mások szerint bosszantó, vagy egyenesen tébolyult. Vajon a magány okozta őrület vagy a Jim iránt érzett rendíthetetlen szerelem vezérli? Mi történhetett kettejük között, mielőtt a férfi nyomtalanul eltűnt?

Alice, a fiatal újságíró elakadóban lévő karrierjének nagy sztoriját szimatolja a lassan helyi látványossággá váló nőben, ezért nyomozni kezd Jim után. Ezzel kezdetét veszi az utazás, amely során Mary kénytelen szembenézni mindazzal, ami évekkel ezelőtt vele történt.

De talán végre választ kap a kérdésre: hová tűnt Jim? …és folytathatja az életét.

Abbie Greaves angol irodalmat tanult a Cambridge-i Egyetemen. Három évig dolgozott a könyvkiadásban, mielőtt otthagyta munkáját, hogy saját írásaira fókuszálhasson. Most az Egyesült Királyságban él. A világ számos pontján, köztük Magyarországon is nagy sikert arató Büntető némaság után megjelenő A világ végéig a második regénye.

2018

Mary O’Connor már részévé vált az Ealing Broadway állomás berendezésének. Mint a legtöbb, út mentén elhagyott holmin, rajta is keresztülnéznek és alulértékelik. De itt véget is érnek a hasonlóságok. Mary korántsem ápolatlan – sőt, valójában épp az ellenkezője.

Haja gondosan kontyba van tűzve a tarkóján, a sötét fürtök egy vadgesztenye ragyogásával fénylenek. Mary már évek óta nem vágatta le: olyan luxusnak tartja a fodrászkodást, amit nem érdemel meg, de a jó géneknek hála, anélkül is kiváló állapotban van a frizurája. Ezek ugyanazok a gének, amik szimmetrikus vonásokat, magas arccsontot és szabályos sasorrot kölcsönöznek neki. Szemei leheletnyi smink nélkül is tág tekintetűek. Kutatnak valami után, mondhatná egy megfigyelő. Vagy zakkant.

Mary minden reggel tempósan idegyalogol egyenesen a munkából, miután feltöltötte a polcokat az utca végi szupermarketben. Nincs rá idő, hogy hazamenjen és átöltözzön, mivel a műszakja fél hatkor ér véget, és sietnie kell az állomásra, nehogy egy percet is elmulasszon az emberek áradatából. Inkább rágombol egy kardigánt márkajelzéses sárga pólójára, amit a munkaadója biztosít számára. Lehet, hogy nem valami divatos a megjelenése, de Mary szépsége elegendő, hogy elhomályosítsa a legszentségtelenebb divatbűnöket is.

Amint eléri az állomást, teste robotpilóta üzemmódba vált. Elfoglalja helyét a bejárati előcsarnok betonmennyezete alatt, néhány méterrel a jegykezelő korlátok előtt, a vízízű kávét kínáló kioszktól balra. Aztán, megelégedve pozíciójával, lenyúl a tábláért. Állandóan magával hordja, bepréselve túrahátizsákja hátsó zsebébe, félbehajtva egy középső hajtás mentén, amit egyre jobban elkoptat az idő vasfoga. Nincs ezzel egyedül, gondolja, összeszorítva ajkait, ahogy egy éles szúrás hasít bal lapockája aljába. És ha belegondol, még csak előző héten lett negyven. Az elmúlt néhány év érzelmi terheitől most legalább húsz évvel idősebbnek érzi magát.

Mary magas, meghaladja a száznyolcvan centit, úgyhogy rászán egy pillanatot, hogy biztosan az általa saccolt Átlagos Szemmagasságba pozicionálja a feliratot. Aztán széthajtja a kartonpapír két oldalát, és felfedi üzenetét a világnak. Megmozgatja az ujjait, amikor már kezdenek begörcsölni, de mindig gondosan igyekszik elkerülni, hogy akár csak fél centit is letakarjon a szövegből: GYERE HAZA, JIM! Minden szó számít, és minden egyes szótag belevésődött a szívébe.

– Jim? – kérdezi az ingázókat, ahogy elvánszorognak mellette, fejüket a telefonjuk fölé hajtva, vagy valamelyik ingyenes helyi napilap egyik példányába, amelyek aztán összegyűlve végzik Mary lába körül. Az utóbbi egy vagy két évben ijesztően megnőtt azon emberek száma, akikről azt hiszi, válaszolnak neki. Valójában csak azokba a fülesekbe beszélnek, a kis fehér aposztrófokba a fülükben, amik szinte láthatatlanok, még vezeték sem csatlakozik hozzájuk. Nagyon nyugtalanító. És ha belegondol: még ők néznek rá úgy, mintha ő lenne az, aki megtébolyodva elszakadt a valóságtól.

Egy forgalmas napon egy vagy talán két ember áll meg, és érdeklődik iránta, vagy Jim után. Az első általában egy aggódó jótét lélek, valaki, aki feltételezi, hogy Mary felett most nehéz idők borongós fellegei járnak (vagy talán már meg is legyintette őt az őrület szele), és szüksége van egy-két percnyi társalgásra. Takaros megjelenése ellenére mindig akad havonta pár ember, akik megpróbálnak egy kis pénzt is odacsúsztatni neki. De hogyan is magyarázhatná el, hogy nem arról van szó, hogy hajléktalan, hanem hogy nincs vele az a személy, aki az otthonát jelentené? Mindig továbbállnak, mielőtt Mary elkezdene rátalálni a szavakra.

Télen takarodót fúj, amikor a kezei már annyira érzéketlenek, hogy kezdi elejteni a táblát – körülbelül két óra elteltével a vékony gyapjúkesztyűjében. Ettől mindig rátör a bűntudat érzése. Túl korán veszi a cókmókját? Mi van, ha Jim pont akkor jön, amikor ő épp a kulcsát tolja lakásajtaja zárjába? Az ezzel a rutinnal eltöltött közel hét év után, hat teljes téli, tavaszi, nyári és őszi szezon után, már megbékélt a hanyagság bosszantó érzésével, mely együtt járt az óraátállítással.

De most, augusztus elején még kint lehet este tízig is. Vagyis a kincsként őrzött, vékony láncú ezüst karórája szerint, amit tőle kapott ajándékba, van még egy órája. Mary tűrni fogja a fájdalmat a lábában, a vállában és a szívében, mert nincs más hely, ahova mehetne, és semmi kedve a lakásban lenni, ami dermedt, mint egy mauzóleum, és ahol fojtogató a némaság.

Kivárja azt az egy órát, de még azután is tudja, hogy azt fogja kívánni, bárcsak kint maradhatna az állomáson örökre. Várni fog, amíg a térdei meg nem rogynak, és a bokái meg nem adják magukat. Nem fog továbblépni, túltenni magát rajta vagy véget vetni ennek. Nem fogja feladni. Nem. Várni fog és várni, és aztán még egy kicsit tovább várni. Végtére is nem ezt ígérte Jimnek?

A világ végéig, vagy Ealingig. Örökké.

1.

2018

Este tíz van. Mary megtekergeti a nyakát egyik oldalról a másikra. Roppan egyet, amit apró recsegések sorozata követ, mint ahogy a levelek ropognak az ember talpa alatt. Akárki is mondta, hogy az állás a jó egészség kulcsa, biztosan nem töltött még talpon több mint tizenkét órát. Mary összehajtja a táblát, és visszadugja a hátizsákjába, mielőtt még egyszer, utoljára körbenéz. Habár mostanra már hozzá kellett volna szoknia a csalódáshoz, az állomás előcsarnokának látványa, melyből hiányzik az az egyetlen arc, amelyet látni szeretne, mégis belé mar.

Mivel kedd van, Marynek nincs rá ideje, hogy hazamenjen az éjjel tizenegytől hajnal háromig tartó műszakja előtt a helyi krízisközpont call centerében, az ÉjjeliVonalnál. Csütörtök esténként is vállalja ugyanezt az idősávot, és még többet is vállalna, ha Ted, az igazgató, aki egyben a szolgálati beosztás felügyelője, nem állt volna a sarkára, attól tartva, hogy Mary esetleg agyonhajszolja magát. A helyzet az, hogy tényleg annyira kimerült – érzelmileg és fizikailag is –, hogy már el is felejtette, milyen máshogyan érezni. Reméli, hogy a tizenöt perces séta az állomástól a Szent Katalin Általános Iskoláig, a jótékonysági szervezet főhadiszállásáig, eléggé felélénkíti majd ahhoz, hogy összefüggően tudjon beszélni a ma éjszakai telefonhívások során.

Amikor Mary először kezdett az ÉjjeliVonalnál, alig három hónap telt el a Jimmel történtek után, és bár addigra már kialakította virrasztását az állomáson, valahogy az nem bizonyult elégnek. Jim elvesztése űrt hagyott az életében, egy hatalmas, tátongó krátert, ami egészben kebelezte be Maryt. Még ha úgy is tűnt, hogy ez az űr sosem lesz betölthető, Mary tudta, hogy legalább meg kell próbálnia tenni valamit, hogy belekapaszkodjon a számára megmaradt jövő foszlányaiba.

Így amikor az új önkénteseket kereső hirdetés felkerült a Közösségi Faliújságra a SuperShopban töltött egyik első napján, Mary ösztönösen letépte a szórólapot. Belegyűrte a nadrágja zsebébe. Egy-két napig ennél tovább nem is jutott. Minden alkalommal, amikor arra gondolt, hogy küld egy e-mailt az érdeklődéshez megadott címre, Mama egyik kedvenc mondása ötlött az eszébe, mint valami felugró hasbeszélő bábu, mielőtt rákattinthatott volna a küldés gombra: Nem segíthetsz senkin, amíg nem tudsz segíteni saját magadon.

Volt logika ebben a bölcsességben, ahogy a legtöbben szokott is lenni, de ha csak olyan emberek ajánlanák fel a segítségüket, akik maguk egyáltalán nem szorulnak rá, akkor bizonyára senki sem dolgozna a jótékonysági szervezeteknél, nem? Ráadásul Mary megfelelt az önkéntesekre vonatkozó legtöbb kritériumnak: elkötelezett volt, megbízható, és remek hallgatóság. Volt benne egy enyhe kis bizonytalanság afelől, hogy „magabiztos tud-e maradni krízishelyzetekben”, de Mary azzal biztatta magát, hogy az ÉjjeliVonal pont ugyanolyan jó lehetőséget tud biztosítani a tanulásra, mint bármely más opció.

Még sosem bombázták őt annyi információval, mint a képzés első néhány alkalma során. Ted azzal indított, hogy megjelölgette a vaskos kézikönyv legfontosabb oldalait, de ezzel hamar felhagyott; talán érezte, hogy Mary elég lelkiismeretes ahhoz, hogy amúgy is elejétől a végéig áttanulmányozza a kötetet. Bőséges volt az olvasnivaló, Mary szívét mégis csak egyetlen mondat szólította meg, amit díszesen ki is emeltek a papíron mint a szervezet szlogenjét: Teret adunk, hogy beszélhessen!

Ez Jimre emlékeztette őt, ami önmagában nem jelentett újdonságot, de ez megpiszkálta a gondolkodásmódját. Olyan sok időt töltött azzal, hogy újraéljen minden egyes kettejük közt zajló párbeszédet, amire csak vissza tudott emlékezni – de most ráébredt, hogy még ha tökéletesen fel is tudja eleveníteni őket, a szavak ezen láncolatai nem képesek elmondani az egész történetet. Mary megfogadta, hogy az ÉjjeliVonal hozzá befutó hívóinak annyi teret fog adni, amennyi csak tőle telik.

Habár az önbecsülése az összeomlás szélén állt az utóbbi években, Mary tudja, hogy jó önkéntes. És arra is rájött, hogy a szerepkör kimerítő volta ellenére mostanság komfortosabban érzi magát az ÉjjeliVonalnál, mint szinte bárhol másutt a világon. Érzi, hogy munkájának célja és értelme van, ami visszarántja őt a földre a napi virrasztások érzelmi megrázkódtatása után. Vigaszt talál az osztálytermek falaiban. És ott van a többi önkéntes társasága is, akiket idővel csakugyan nagyon megszeretett.

Közülük Tedet ismeri a legrégebb óta, bár ő nem számít szigorúan az önkéntesek közé. Legalábbis azóta, hogy a felesége két évvel ezelőtt elhunyt, és ezért azt a döntést hozta, hogy nem fogad hívásokat, amíg gyászol. Most menedzseri státuszban dolgozik, vagyis munkabeosztásokat készít, szervezési feladatokat lát el, az unalmas teendőket végzi. Korábban csak elvétve futottak össze pár pillanatra munka közben, egészen tavalyig, amikor a legkisebb gyereke is egyetemre ment, és Ted, a bizalmába avatva Maryt, elárulta neki, hogy nehezen tud mit kezdeni magával.

Akkor már ketten vagyunk, gondolta Mary, mielőtt rávette magát, hogy megkérdezze Tedet, lenne-e kedve egy sétához valamikor. Mostanra egy közös vasárnap délutáni séta már, mondhatni, a szokásukká vált. Néhány héttel ezelőtt leugrottak együtt a Kew-ba, hogy „megünnepeljék” Ted ötvenedik születésnapját – már ha két pogácsa a kávézóban annak nevezhető.

– Szép estét! – köszön Mary, amint belép az osztályterembe.

Ted háttal van neki. A szokásos pólóját viseli khaki rövidnadrággal, és ahogy a lámpatest alatt áll, borotvált feje úgy fénylik, mint egy villanykörte. Mary látja, hogy épp a teatartály töltésével foglalatoskodik, ami azonban nem igazán akar együttműködni. A rozsdamentes acél henger az asztal szélén imbolyog.

– Mary!

Lelkesedésében, hogy üdvözölje őt, Ted elengedi a fogantyút, ami körbefogja a fémet, és a tartály nagy robajjal a földre zuhan. Mindketten összerezzennek.

– Egy nyüves rémálom ez a cucc – mondja Ted, miközben a henger begurul az asztal alá. Maryt mindig meglepi, hogy mennyire semlegesnek tűnik a hangja az ő ír fülei számára. Akcentusnak nyoma sincs, pedig az East End-i fószerekre jellemző Menő Jenő habitusa van.

– Jól telt a kiruccanás? – kérdezi Mary.

Ted bólint, és Marynek feltűnik, hogy lebarnult. Mindig is napbarnított volt – az egyik előnye, ha kertész az ember, feltételezi Mary –, de most kifejezetten bronzos árnyalatú az idős szüleinél tett két és fél hetes dorseti látogatása után. Így letagadhatna tíz évet.

– Jól, köszi! Bár nem könnyű nézni, ahogy egyre törékenyebbé válnak.

Mary próbál nem gondolni a saját mamájára, aki már szintén nem mai csirke, a bokái akár a teniszlabdák, meg vannak duzzadva a szövetpapucsa fölött. Egy kötelességtudó leány, emlékezteti magát, azzal töltené az estéit, hogy segítsen neki kibújni belőlük, nem pedig azzal, hogy kint pózol egy állomáson ötszáz mérfölddel odébb. Aztán visszatuszkolja a gondolatot az agya mélyére.

– Mennem kéne – hasít Ted hangja Mary ábrándozásába. Már biztosan tovább volt szótlan, mint sejtette, mert amikor újra a szobára fókuszál, látja, hogy Ted habozik, bizonytalankodva, hogy megkíséreljen-e egy ölelést. Mary gyorsan felkínálja legmeggyőzőbb mosolyát.

Amikor Ted már elment, Mary leül a helyére, és a telefonkábelt kezdi csavargatni a mutatóujja körül, miközben az ÉjjeliVonal másik két rendszeres önkéntesének érkezését várja.

Nem tart soká, mire megpillantja az ablakból Kitet és Olive-ot átkelni az úton. Kit – egy iskolás fiú határtalan energiájával rendelkező huszonéves – épp sztoriban van. Szőkésbarna haja folyton a szemébe hullik, és Mary el tudja képzelni, hogy Olive-nak – nyugdíjas csontkovács – minden erejére szüksége van, hogy ne ajánljon fel neki egy hajgumit a problémára. Kit egy fiúbanda frontemberének cizellált jóképűségével rendelkezik, de hanyagul közelít megjelenése részleteihez, ami azt jelenti, hogy örökösen úgy néz ki, mintha épp most érkezett volna vissza egy fesztiválról. És ha belegondolunk, hogy napközben egy befektetési banknál dolgozik…

– Ez egy kicsit túlzásnak tűnik nekem… – mondja Olive, ahogy belépnek a terembe.

Megfordul, és odainteget Marynek, mielőtt a tanári gurulós szék felé veszi az irányt. Szandálján feltépi a tépőzárat, és kibújtatja belőle a lábait. Olive Ted egyik régi barátja, és már a kezdetek óta az ÉjjeliVonalnál van. Ez némileg megmagyarázza, miért kezeli úgy a helyet, mintha a saját nappalija lenne.

– Hogy vagy, amigo?

Legutóbb azt hallgatta minden önkéntes, hogy Kit letöltött egy spanyol alkalmazást. Most úgy tűnik, már sose lesz vége ennek a történetnek.

Csend van, amíg Mary nem konstatálja, hogy hozzá szóltak.

– Én?

– Mi újság? – unszolja Kit.

– Nem sok. – A semmi megfelelőbb kifejezés lenne. De hogyan magyarázza el Kitnek, hogy az ő élete sosem tér el ugyanattól a pályától: a szupermarketi műszaktól, az állomási virrasztástól és a heti két éjszakai önkénteskedéstől itt az ÉjjeliVonalnál? Marynek csak elképzelése lehet arról a fajta „work hard, play hard” városi életvitelről, amit bizonyára Kit folytat. A legutolsó dolog, amire vágyik, hogy sajnálják őt.

– Valami nyaralás a láthatáron?

Mielőtt Mary keresztülvergődhetne a válaszadás megpróbáltatásán, megcsörren az Olive-hoz legközelebb eső telefon.

– Tedd le a feneked! – vakkant Kitre Olive. – Kezdünk!

A terem hamarosan elcsendesedik, ahogy hármójuk felváltva fogadják a hívásokat. Mary első beszélgetése hosszúra nyúlik, több mint két órán át tart. Egy fiatal férfi az, akit elhagyott a felesége, és magával vitte ikergyermekeiket is. Sosem válik könnyebbé másokat hallgatni, amikor azt mondják: nem biztosak benne, hogy van még miért felkelniük másnap reggel, és kétség sem férhet hozzá, hogy Mary sokkal jobban megérti ezt az érzést, mint a többség. Nem mintha ezt elárulhatná. Az önkéntesek névtelenek, és a saját magánéletükre még csak utalást sem tehetnek. Megnyugtatónak találja, hogy légüres térként prezentálhatja magát. Sokkal természetesebben jön ez belőle, mint amiről azt gondolja, hogy még egészséges lehet.

Marynek van néhány perce magára, miután a férfi bontja a vonalat. Beleharap a Twixbe, amit Ted hagyott neki, és készít egy csésze friss teát. Visszatekintve majd rá fog csodálkozni, hogy úgy tűnik, a legkülönlegesebb események mindig egybevágnak a leghétköznapibb pillanatokkal. De egyelőre csak nyel egy harapásnyit az édességéből, aztán felemeli a kagylót.

– Jó estét, az ÉjjeliVonalat hívta. Mielőtt elkezdjük, van né…

– Halló! – A férfi hangja a vonal másik végén úgy serceg, mintha egy kéz végigsimítana a mikrofonon.

– Halló, jó estét, ez az ÉjjeliVonal. Van néhány kérdés, amiket fel kell tennem elősz…

– El akartam mondani, hogy hiányoztál.

Mary először nem hisz a fülének. Elég régóta van itt ahhoz, hogy azt gondolja, már mindent hallott.

– Ott vagy még? – kérdezi a hang, mely tompa, de kivehető a szavak közötti sistergés.

– Igen, igen… – Mary szabad kezét az íróasztalon nyugtatja, de látja rajta, hogy reszket, függetlenül bicepsze teljes megfeszítésétől. Egy másodpercig próbálja elméjét az itt és mostra fókuszálni. De hasztalan; máris visszahúzza az örvény évekkel korábbra, a pillanathoz, amikor találkoztak. Ez nem lehetséges, vagy igen?

– Hallottad, amit mondtam? – Olyan, mintha a férfi szavai egymásba csúsznának; kétségtelenül egy fél üveg whiskey hatása, ha nem többé. Mary pulzusa az eget veri.

– Igen. Hallottam, köszönöm. Én, öhm… hiányoztam. – Az utolsó szó csak úgy kibukik. Ami a Mary gerincén végigcsörgedező reményként kezdődött, most minden sejtet és szövetet eláraszt a testében.

– Hiányoztál.

Mary átpillant a bal válla fölött, hogy ellenőrizze, sem Olive, sem Kit nem hallgatózik. Egyszerre olyan védelmezővé válik, mint egy anyatigris, és olyan sebezhetővé, mint a préda, centikre annak karmaitól.

– A mai volt évek óta a legrosszabb napom. Annyira egyedül éreztem magam, nincs senki, aki meghallgatna. Nehéz akaraterőt gyűjteni a folytatáshoz, amikor nincs senkid, akihez fordulhatnál. Kivéve téged. Te mindig ott voltál nekem. Sosem mondtál le rólam. Te vagy az én mene… – A vonal recsegni kezd. Mary lemarad az utolsó szótagokról, de maga elé tátogja a szót, amiről tudja, hogy elhangzott.

Menedékem.

Amikor kezét a homlokához emeli, az ragadós: azt a fajta nyirkos melegséget érzi, ami azelőtt szokott megjelenni, hogy egy vírus elhatalmasodna rajta. Egy újabb recsegés munkára bírja lázas elméjét.

– Hol vagy? – sikerül kinyögnie. Szüksége van egy válaszra. Még ha nem is kap egy konkrét helyszínt vagy koordinátákat, vagy bármi lenyomozhatót – egyetlen szó is megtenné. Csupán egy szó, csak ennyire van szüksége. Rendben. Mert ha hívja őt, ilyen hosszú idő után, akkor kell hogy legyen valami oka. Mert, ó, istenem, mi van, ha veszélyben van, vagy beteg, vagy…

– Azt nem mondhatom meg. Most nem. Csak akartam, hogy halld a hangom, Mary.

Mary lélegzete megakad.

– Tudod a nevem – suttogja, inkább csak magának, mint bárki másnak.

– Mi? – Megint kezdődik: a zörgés a vonal másik végén, ami egy elhangolt rádió zörejével torzítja a hangot.

– Ott vagy? Halló! – Mary gondoskodik róla, hogy saját hangja hallatsszon a vonal bizonytalanságán keresztül is. Elfojtja annak gyengeségét saját elszántsága erejével. – Halló! – Ugyanaz a szörnyű érzése támad, mint amikor olyasmit mond, amit nem lett volna szabad. Nem veszítheti el őt, most nem. – Halló!

Mielőtt esélye lenne még egy szót szólni, a vonal megszakad.

Mary elbotorkál az ajtóig. Alig lát, nemhogy azt nézze, hová megy; a fejében tehervonatként száguldanak a legrosszabb forgatókönyvek. Hét év eseménytelensége morzsolódott most egyetlen percnyi űrbe. Miért? Miért most? Lángoló homlokát az üvegtáblának hajtja, a kilincs hasának puha húsába nyomódik. Mit jelentsen mindez?

Tükörképében mélyen a pupilláiba bámul, mintha lenne ott valami, ami majd irányítja őt.

De csak Jimet látja, és azt az első közös éjszakát: a hangja, mint a murva, és az arca, mint maga az otthon.

2.

2005

Mary pontosan emlékszik, hogy hol állt abban a pillanatban, amikor először látta meg Jamest. Nem a sorsnak vagy Ámor nyilának köszönhetően, vagy valami más nonszensz bugyutaság miatt, amihez se érzéke, se ideje nem volt. Nem: azért emlékszik rá, mert akkor történt, amikor másodpercekkel korábban egy féltányérnyi coq au vin ragut borított a legjobb fehér ingére.

Az időzítés nem is lehetett volna szerencsétlenebb. Kevesebb mint fél óra maradt a menyasszony és a vőlegény érkezéséig a fogadásra, akik több mint eleget fizettek azért, hogy megoldják: főpincérnőjük nem a lagzira szánt vacsorába lesz öltözve. Ráadásul a mártás forró volt. Elég rossz egy júliusi esküvőn teljes uniformisban dolgozni anélkül is, hogy még egy égési sérülést is hozzáadnánk az egyenlethez.

Mary elrántotta a szövetet a melltartójától, hogy hűtse a bőrét, miközben tisztában volt vele, hogy így a fél melle kirakatba került – épp egy olyan nevetségesen szűk balconette melltartót viselt, aminek a megvételére Moira beszélte rá. Felpillantott, hogy nincs-e valaki a közelben.

– Minden rendben? – szólt oda az ajtóban álló férfi.

Ki a fene lehetett? Nem az egyik felszolgáló. Marynek feltűnt volna, ha egyikőjük úgy néz ki, mint egy szolgálaton kívüli modell. Talán a lagzi egyik vendége? Nem – ahhoz túl korán érkezett, és nem is úgy öltözött: laza nadrág volt rajta, és olyan ing, amit szándékosan gallér nélkül gyártanak. Ki gondolta volna, hogy a kifutói férfidivatnak sikerül a Stormont Hotelig is eljutnia Belfastban? Hát Mary biztosan nem.

Csöppet sem méltóságteljes loccsanás hallatszott, ahogy egy szilvaparadicsom a mélybe bukott átmeneti pihenőhelyéül szolgáló bal melléről, és a szőnyegen landolt.

A férfi elnyomott egy nevetést, és nyelvét a szája sarkához préselte. Olyan borostája volt, amit a lányok a recepciós pult mögött suttogva „dizájnos”-ként jellemeznek, amikor a legénybúcsúkra érkező jól szituált pasik bejelentkeznek. Mary sosem látta bennük a vonzerőt. Egészen mostanáig.

– Segíthetek? – kérdezte Mary gúnyosan. Kínosan érezte magát, igen, de felháborodását mérsékelte a zabolátlan kíváncsiság az idegen iránt, aki most épp felé közelített. A férfi egyszer sem szakította meg a szemkontaktust.

– Már hogy nekem?

– Igen, magának. Vagy van itt valaki más is, aki csak bámul, és nem szól egy szót sem?

A férfi újra elmosolyodott, szélesebben, ezúttal olyan magabiztossággal, ami azt sugallta, bőséggel látott már hölgyeket átázott felsőben korábban is.

– Nem úgy értettem, hogy segítenie kell. – Mary hirtelen rájött, hogy átlépett egy határt; végül is ki volt ő, hogy megkérjen egy itteni vendéget, hogy takarítson fel? – Különben is az én hibám.

– Nos, úgyis korán jöttem.

Ráadásul angol a vendég. Mary eltűnődött, vajon azok olyan fajták-e, akik panaszleveleket nyújtanak be a vezetőségnél, meg hogy ez csak egy mellékesen odavetett megjegyzés volt-e, mint amilyeneket Papa tenne.

– Az esküvőre? – Mary fejével az ültetési rend irányába bökött, ami egy festőállványon foglalt helyet a különterem sarkában.

– Bár úgy lenne! Egy konferencia miatt vagyok itt. Sebészek… és fül-orr-gége specialisták.

Tényleg? Alig tűnt idősebbnek Marynél, aki huszonhét évesen azt gondolta, már több mint elég élettapasztalata van hozzá, hogy képes legyen pontosan belőni egy férfi életkorát. A harmincas évei közepén járhatott, maximum. Ez megmagyarázná az önbizalmát. Talán azt a mindentudó pillantást is, és a ráncocskákat a szeme sarkában. Még mindig bámulta őt, éhes tekintettel. Szinte barbár módon.

– Attól tartok, arról nem tudok semmit… – Mary elkalandozott. Az agya megszűnt működni. – Esetleg, öhm… megpróbálhatná a recepción.

– De nekem tetszik az itteni látvány.

Hogy mit mondott? Mary remélte, hogy nem kezdett el dolgokat hallani valami hirtelen rátörő elmezavar következtében.

A férfi tett pár lépést, majd megállt egy elkóborolt csirkecomb előtt, körülbelül két méterre Marytől. Már régóta nem találta magát szemtől szemben férfival; a legtöbb helyi fickó Belfastban általában a válláig ért, vagy akörül. Úgy saccolta, hogy ez az angol pasas még jó nyolc centit rá is ver: tökéletes magasság, hogy begombolhassa a felső gombját… már ha lett volna neki.

– Biztos benne, hogy nem kell egy segítő kéz?

Mary nem tudta megállni, hogy másodpercekig a férfi szemébe nézzen – gazdag, meleg mogyoróbarna írisze arra emlékeztette őt, amikor a csokoládékrémet nyalja le a vajazókésről. Volt valami játékosság a vonásaiban is. Egy sebhely vágott keresztül a bal szemöldökén. Mary iszonyatosan szerette volna kideríteni, hogyan szerezhette.

Kezei megremegtek az edényfogó kesztyű körül.

– Nem, megvagyok. De azért köszönöm a felajánlást!

– James. A nevem James.

– Igen, szóval, köszönöm, James!

– Hát, akkor én megyek is.

Az isten szerelmére, miért mondta ezt? Mary nem akarta, hogy ez legyen az utolsó alkalom, hogy látta őt. Az nem lehet. De mi lehetne az alternatíva? Ott volt a rendezvény, amire elő kellett készülnie, és az ing, amit ki kellett cserélnie.

James elindult. De távozás helyett felkapta az elkószált csirkecombot, és egy hetek óta a vadonban bolyongó elveszett kutya farkasétvágyával mart bele a húsba.

– Fincsi.

Mary annyira ledöbbent, hogy még akkor se moccant egy centit sem, amikor James már a kijárat felé tartott. Olyan sokkban volt, hogy amikor a férfi visszafordult, miután már bekanyarodott a folyosóra, épp csak a fejét dugva vissza az ajtókeretbe, hogy megkérdezze a nevét, Mary válaszolt neki.

Az esküvő homályos foltként röppent tova Mary szemei előtt. Mostanra már annyi ilyet dolgozott végig, hogy gyakran érezte így. De az a délután más volt: minden alkalommal, amikor meglátott egy vendéget sötét, bozontos fürtökkel a fején, érezte, hogy hasi izmai összerándulnak, abban a reményben, hogy talán James az; minden alkalommal, amikor megigazította tartalék ingét, hogy ne feszüljön annyira keresztben a mellkasán, képtelen volt lerázni magáról a férfi forró pillantásának érzését.

Mary ottmaradt összetakarítani, miután lezajlott a fogadás. Dupla fizetést kapott érte, és minden penny jól jött a családi költségvetéshez, habár Mama mindig tiltakozott Mary készpénzes borítékjai ellen. Mama azt akarta, hogy tegyen félre eleget magának ahhoz, hogy „élhesse a saját életét” is. Az első néhány évben ez pár vodka-kólát jelentett, amikor Mary elment szórakozni a többi lánnyal a munkából.

De amikor az iskola véget ért, ezek az esték ritkulni kezdtek, egészen addig, amíg már nem maradt más, csak Mary és a legjobb barátnője, Moira. A többiek egyetemre mentek, vagy tanfolyamokat kezdtek szépségápolásból vagy könyvelésből, vagy, mint Ciara Campbell, hegesztésből. Ez volt az egyik előnye annak, hogy elsodródott a régi csapattól: így nehezebb volt megmondani, hogy milyen gyorsan halad előre az életével mindenki más.

Mary összekotorta a maradék evőeszközöket, és közben próbált nem arra gondolni, hogy a körülmények hogyan esküdtek össze ellene, hogy csapdába ejtsék őt egy olyan állásban, amiről azt hitte, csak átmeneti lesz. Már tizenegy éve volt a Stormontnál, mióta alig tizenhat évesen befejezte az iskolát. Azt elég hamar felismerte, hogy ideje lenne továbblépni, de a váltás sokkal nehezebbnek bizonyul akkor, ha fogalmad sincs, mi mást csinálhatnál. Ott voltak a textiltérképek, amiket kevés szabadidejében készített, de az csak egy hobbi volt, semmi több. Mama bekeretezte az egyiket Belfastról, és kiakasztotta a folyosóra – a mai napig a legjobb alkotása –, de ezzel is maximum annyit ért el, hogy emlékeztette Maryt a kudarcára azon a téren, hogy művészi karriert fusson be. Az sem segített a dolgokon, hogy otthon lakott; a kényelem még senkit sem ösztökélt arra, hogy a szárnyát bontogassa.

Mary elkezdte összegyűjteni a poharakat. Az egyik úgy nézett ki, mintha megrepedt volna, úgyhogy megállt, és a fény felé tartotta, hogy megvizsgálja, tényleg sérült-e. A tükröződésben látta, hogy összességében nem is néz ki sokkal idősebbnek, mint amikor elkezdett itt dolgozni. A nagy szemei teszik, gondolta. Mindig is tisztában volt vele, hogy csinos, olyan hétköznapi értelemben, de ennél többet sose lett volna hajlandó beismerni magának. Távol állt a hiúságtól, amire nevelték, és ahogy Mama mindig is mondta: csinos külsővel még nem sokra viszed az életben.

– Mary?

Tekintete az ajtó felé rebbent.

– Szép esküvőd volt?

– Nem az enyém.

– Igen, arra magamtól is rájöttem. – James még jóképűbb volt, mint amire Mary emlékezett. Kigombolt egy gombot azon a nevetséges ingén, és felgyűrte az ujjait, úgyhogy Mary megcsodálhatta alkarja tónusát. – Mit szólnál most a segítséghez?

Tehát jön a második felvonás.

– Csak rajta! – válaszolta Mary, miután a szíve kiszabadult a torkából. – Kezdheted ott az asztalterítők leszedésével. Abba a szennyestartóba mennek utána.

James követte az utasításait, Marynek pedig le kellett állítania magát, hogy ne bámulja őt, megrészegülve a ténytől, hogy a férfi visszajött. Tudnia kellett, hogy miért – de hogyan kérdezze meg anélkül, hogy kétségbeesettnek vagy túl rámenősnek tűnne? Úgy döntött, hogy kerek perec kiböki. Elvégre James angol; nagy a valószínűsége, hogy soha többé nem fogja őt újra látni.

– Szóval, mi szél hozott ide vissza? Biztos nem azért jöttél, mert imádsz takarítani.

– Érted jöttem.

– Tessék?

– Hallottad. – James ezúttal felnézett. Megint ott volt az a mosoly. Mary nem értette, hogyan lehetséges ilyen összetartozást érezni egy idegennel, hogyan lehetséges, hogy ennyire otthon érzi magát. – Miattad – folytatta James. – Van benned valami… sejtelmesség. Csendes vagy, ugyanakkor tüzes. Igen, talán ezért. És gyönyörű is vagy, ami segít, de nem ez az oka. Meg akarlak fejteni. Hiányoztál ebben a pár órában.

Marynek fogalma sem volt, hogyan reagáljon. Az angolok nem arról híresek, hogy nem beszélnek sokat? Vagy ez csak valami badarság, ami a filmekből jön? Akárhogy is, Mary nem ismert senkit, aki ennyire nyíltan közölné a gondolatait és a bókjait. Meg kellett volna köszönnie Jamesnek, de az annyira szenvtelennek tűnt. Jobb, ha nem tesz semmit, amivel elronthatná a pillanatot.

James visszatért a terítőkhöz.

– Kérsz egy italt? – Mary felkapott egy fél üveg bort és két érintetlen poharat az asztalról.

– Már azt hittem, sosem kérdezed meg.

James leült a székre Mary mellett, lába az övét súrolta. – Egészségünkre! – mondta, megemelve a poharát. – Az esküvőkre, a konferenciákra, és arra, ha két ember váratlanul… összeakad.

Mary elpirult. Sose volt az a típus, aki elhamarkodott döntéseket hozna. Ráadásul már nagyon régóta nem volt ilyen helyzetben senkivel. Dean volt az utolsó, és vele is már három éve szakítottak. Moira szerint már biztos pókhálós is odalent. Mary pedig nem igazán tudott ezzel vitába szállni.

– Szóval, honnan jöttél? – kérdezte Mary, igyekezvén témát váltani, mielőtt a gondolatai kiülnének az arcára.

– Ealing. Nyugat-London. Voltál már Londonban?

Mary megrázta a fejét. Egyszer járt Calais-ban egy iskolai kiránduláson, épp mielőtt végzett, de összvissz ennyi volt minden utazási tapasztalata Észak-Írországon kívül.

– Fantasztikus… legalábbis turistaként. Ott élni már elég agybaj. És drága is. De én ott nőttem fel, és úgy tűnik, most már nem is tudnám elhagyni.

Mary ezzel együtt tudott érezni. James mesélt egy kicsit a látványosságokról az ő környékén, aztán megkérdezte, hogy Mary sokat utazott-e, majd, hogy szeretne-e. Olyan beszélgetés volt ez, amiről Mary úgy érezte, a végtelenségig tudná folytatni ilyen érdeklődő hallgatósággal, de közben egész idő alatt furcsán türelmetlennek is érezte magát.

– És te egyedül élsz? – Nevezhetjük őt elővigyázatosnak, de Mary biztosra akart menni, hogy nem fog senkinek sem a lábára lépni. Nem volt semmi a birtokában, ami alapján megítélhette volna ennek a férfinak a tisztességét, a saját zsigeri ösztönein kívül, márpedig a gyomra most épp olyan agresszívan háborgott, hogy már aggódott, nem lehet-e hallani.

– Megrögzött agglegényként. – James a szívére tette a kezét. – Hiszek a monogámiában, a megfelelő nővel; és a megfelelő nő hiányában jelenleg…

– Egyedül vagy – fejezte be Mary.

– Kedves.

– Úgy értem, itt most egyedül szállsz meg, ma este?

James szemöldöke felszökött, Mary pedig elhatározta, hogy nem fogja aláásni saját önbizalmát. Ez annyira nem vall rá, ez az arcátlan egyenesség, mégis valahogy úgy érezte, illik hozzá. Ugyan mikor adódna még egy ilyen alkalma? A férfi úgyis újra munkába áll az Ír-tenger túloldalán, amint eljön a hétfő.

– Igen. Egyedül vagyok.

Mary tudta, hogy neki kell megtennie az első lépést.

– Akkor talán nézzük meg a szobádat.

A recepción az éjszakai portás volt műszakban, a forgóajtó halk surrogását csak időnként törte meg egy-egy hortyogás, amikor elbóbiskolt. Ahogy a liftre vártak, James egyik kezét Mary derekára csúsztatta. Amikor a lift ajtaja kinyílt, James egy leheletnyivel erősebben előretolta, beterelve őt a fülkébe. Így álltak ott ketten, Mary hátával James mellkasának dőlve, miközben tükörképüket ingatagon eltorzította a fémpanel.

A lift lassan mozgott, és közben Mary azon merengett, vajon a férfi itt és most megcsókolja-e őt, ahogy egy filmben tenné, vagy az egyik olyan cosmopolitanes vallomásban, amikért a nőknek ötven fontot fizetnek, hogy beismerjenek mindenféle fura szexuális hajlamot. De nem. Mary nem is tudta, hogy a visszafogottság ennyire frusztráló lehet.

James az ötödiken szállt meg, a „flancos emelet”-en, ahogy Mary ismerte, a tágasabb szobáival és a luxuslakosztállyal a folyosó végén. Gyakran foglalják mézeshetekre, gondolta Mary, megborzongva a várakozástól. Épp mielőtt elértek volna a szobájához, James elengedte őt, és kicsúsztatta a szobakártyát a mellső zsebéből. Az ajtó első próbálkozásra kinyílt, James pedig előrelépett, be a sötétségbe, várva, hogy felkapcsoljon a világítás.

Mary követte a férfit, csípőjével belökve az ajtót maga mögött. Folytatta volna útját a szoba belseje felé, de Jim ajkai máris a nyakára tapadtak. Miközben a bőrét csókolta, kezeit végigfuttatta szoknyája derékvonalán, kihúzta belőle az ingét, és átbújtatta a ruhadarabot Mary fején egyetlen fürge mozdulattal. Kiakasztotta melltartópántja egyetlen működő kapcsát, Mary pedig leejtette karjait, várva, hogy a melltartó előrehulljon. Marynek eszébe jutott, hogy valószínűleg kezdenie kellene valamit a harisnyájával, de mielőtt rájöhetett volna a művelet logisztikájára így, hogy James teste szorosan az övéhez préselődött, a férfi már előre is hajolt és lecsúsztatta azt Mary helyett, a bokáinál két kis csomóba gyűrve a nejlont, amit aztán Mary könnyedén oldalra tudott rúgni. James felkapta Maryt, és az ágyhoz vitte.

Mary figyelte, ahogy James is levetkőzik. A férfi nem nézett egyenesen rá, ami megkönnyítette a dolgokat, gondolta Mary, mert így nem kellett odafigyelnie saját arckifejezésére, vagy elképzelnie magát, ahogy felméri a díjnyertes példányt, mintha egy mezőgazdasági bemutatón lenne. Ez nem azt jelenti, hogy nem vette alaposan szemügyre – az alakját, mellkasszőrzete kezdetét néhány centire kulcscsontjai pereme alatt, a V alakot formáló két vonalat a hasa tövénél, ami úgy tűnt, egyenesen a szoba árnyékaiból lett faragva.

Amikor az ágyhoz sétált, teste boltívként hajolt Mary fölé, és az ujjai tövében lévő kemény párnácskákkal cirógatta mellbimbóit, majd elidőzött combjai tövében. Marynek eszébe jutott, hogy talán már találkozhattak korábban. A férfi nem mondta, hogy ez lenne az első látogatása Belfastban. Lehet, hogy látta már őt a hotelben? Esetleg egy bárban valahol a városban?

Mary végül nem jutott túl messzire a lehetőségek számbavételével. James fejével a lábai között, saját kezeivel a férfi hajába túrva és egy csípője alá tolt párnával az agya kikapcsolt.

Miután Mary remegő testtel elérte a csúcspontot, amikor James fejét a melleire fektette, fülét kipirult bőrére szorítva, párosuk együtt reszketett, mint egy kétfős kisrepülő ikerpropellerei.

Mary végigsimította ujját a férfi bal szemöldökének sebhelyén. Hogyan lehetséges, hogy egy ember egyszerre legyen ennyire ismerős, ugyanakkor teljesen új?

Máris érezte, hogy kezd belezúgni.

3.

2018

A SuperShopnál eltöltött hét év után Marynek már művészi szintre kellett volna emelnie a feladatok elvégzését. Reggel a polcok feltöltésére van beosztva, és arra, hogy a rossz helyre rakott árukat pakolja vissza a helyükre (ha szükséges), délután pedig beugrik a kasszába, és a vásárlók termékeit szkennelgeti, amíg a műszakja véget nem ér. De a mai rutin meg van lőve, Mary idegeivel együtt.

Történik egy kis baleset, amikor a fejes káposztákat pakolja ki, figyelmen kívül hagyva a tároló kapacitását, ami már csak akkor tudatosul benne, amikor a zöldségek legurulnak, és a bokájánál kezd gyűlni a felesleg. Később újabb incidens történik, amikor az egyik vásárló már egy perce nyújtja felé a hűségkártyáját lehúzásra, mire Mary észreveszi. Végül a nőnek kell köhintenie egyet, amivel visszarántja Maryt a jelenbe, sűrű bocsánatkérések közepette, habár ez senkit sem nyugtat meg a sorban állók közül Mary épelméjűségét illetően.

Janet, a menedzser ezután kivonja Maryt a kasszázásból, annak ürügyén, hogy szükség van rá a raktárban. Amikor feláll, Mary meginog. Már túljutott a nap nagy részén alvás és evés nélkül, de az agyában lévő fogaskerekek nem mutatják jelét a káosz megfékezésének. Képtelen leállni a múlt éjjeli zavaros beszélgetésfoszlányok újrajátszásával. Fájdalmasan hasít belé minden emlék, amit Jim ismerős hangjának melegsége idéz elő.

– Mi van veled? – sziszegi Janet abban a pillanatban, hogy találnak egy szabad sarkot a túltömött fagyasztóládák mellett.

Egy szánalmas külsejű, magára hagyott zöldborsós zacskó fekszik elfeledve Mary lábánál. Cipőjével megbökdösi az átázott csomagolást, és a kitűzőjével babrál. A Miben segíthetek? fejjel lefelé álló betűi kezdenek elmosódni a szemei előtt.

– Mary, ne már, el kell mondanod nekem! Szeretném megkönnyíteni neked a dolgokat, de ahhoz be kell avatnod. Máskülönben elég nehéz, tudod… – Janet felemeli a kezeit, hogy tétován körbemutasson a környezetükön.

Mary tudja, mire gondol. Janet az oka, hogy még itt tartják, a felsőbb vezetőkben megjelenő kérdőjelek ellenére, akik már látták a virrasztását. Nyilvánvalóan a SuperShop márkát kellene képviselnie állandóan, a munkában és azon kívül is. Marynek fogalma sem volt, hogy az emberek ennyire odafigyelnek az élelmiszereiket csomagoló alkalmazottak moráljára.

– Tudom… tudom – motyogja Mary. – Felhívott. Tegnap éjjel. – A szavak kibuktak belőle, és most, a köztük lévő üres térben kezdenek ijesztően valóságosnak tűnni. Ez minden, amire Mary vágyott, amiről álmodott és amit remélt, mégsem tudja lerázni az érzést, hogy valami traumának kell lennie a háttérben, ami arra sarkallta Jimet, hogy jelentkezzen. A gondolattól, hogy Jim szenved, és Mary nincs ott, hogy vigasztalja őt, megszakad a szíve.

– Mary…

Janetnek nincs szüksége rá, hogy kimondják, kiről van szó. Mindig nála lyukadnak ki. Visszasimít egy szemkápráztatóan élénkvörös hajfürtöt a füle mögé. Épp leárazás van a hajfestékeknél.

– Nagyon különös, tudom. Egész idáig egy pisszenést se hallottam felőle, egy szót sem szólt, se egy képeslapot, se egy levelet nem küldött, erre most ez? – Mary felpillant és észleli a kétkedést Janet szemében. – Tudom, hogy azt hiszed, megőrültem. És talán így is van. Amúgy is az idő nagy részében úgy érzem, hogy megbolondulok, de akkor nem… Akkor nem éreztem, amikor újra hallottam a hangját. Janet, isten bizony, ő volt az. Tudom! Azt mondta, hogy én vagyok a menedéke. Jim mindig ezt mondogatta rólam.

Mary hangja megremeg, mire Janet odahajol, hogy megölelje őt. Mint mindenki más, Janet is a sötétben tapogatózik, ha Jimről van szó – hová mehetett, mik voltak az eltűnésének körülményei –, de mindenki, akinek van szeme, láthatja, hogy mennyire megviselte mindez Maryt.

– Én csak szeretném tudni, hogy jól van és biztonságban. Hogy nem került bajba, vagy… Mi van, ha szüksége van rám? Nem bírnám elviselni, ha…

– Ugyan már, ne ragadtasd el magad! Kezdjük az elején, rendben? – Mary próbálja elfojtani a feltörni készülő zokogást. – Honnan tudod, hogy ő volt az? Mondta? – Janet halkabban folytatja, mintha egy lidérces álomban vergődő gyermekhez beszélne, aki képtelen bármit is meghallani, de megérzi a leggyengédebb suttogást.

– Az ő hangja volt. Hiányoztam neki, és kapcsolatba lépett velem, mert azt mondta, én mindig ott voltam neki. Hogy én vagyok az az ember, aki sose mondana le róla.

– És ez otthon történt?

– Nem, az ÉjjeliVonalnál. Úgyhogy biztosan tudja, hogy ott dolgozom; megtudta vagy kiderítette. Talán a közelben van, és látott ott, vagy… nem tudom, honnan, de tudom. Idebent. – Mary olyan hevesen csap a mellkasára, hogy Janet aggódik, nehogy nyomot hagyjon.

Elhúzza Mary kezét, és két tenyerébe fogja azt. – Jól van, rendben van. – Janet elővesz egy gyűrött papírzsepit a zsebéből, és átnyújtja Marynek. – Nézd, édesem, nem vagyok benne biztos, mit is kellene mondanom. Én mindig is tudtam, hogy nincs semmi baj a fejeddel, úgyhogy nem fogok elkezdeni kételkedni benned. Holnap majd többet beszélünk erről, de most azt hiszem, legjobb lesz, ha hazamész. Beírom, hogy lebetegedtél, nem lesz baj. Csak menj haza, és pihenj le! Ma este maradj otthon, jó? Kérlek!

Mary inkább nem reagál a kérésre, ujjperceit a szemei alá nyomja, hogy kitörölje a könnyeket.

– Köszönöm! És elnézést kérek ezért az egészért!

– Semmi gond! Mire valók a barátok, hm? – Janet megszorítja Mary vállát. – Most már vissza kell mennem. Te osonj ki; és, öhm… ne említsd ezt a többieknek, oké? Nem szeretnék lázadást a felügyeletem alatt! Ha bárki kérdezi, migréned volt. Azok kegyetlen kis rohadékok tudnak lenni.

Mary minden tőle telhetőt megtesz, hogy minimálisra csökkentse a saját lakásában töltött időt. Inkább csak egy kis garzon, ha a méretét nézzük, de ez volt a legtöbb, amit megengedhetett magának az ő fizetéséből. Van benne egy konyhával egybekötött nappali, egy egyágyas hálószoba, és egy fürdő a világ leghangosabb páraelszívójával. Teljesen megfelel az igényeinek, tekintve, hogy nem sok személyes holmija van, de időnként ránéz az elszürkült szőnyegre, a repedezett, dombornyomott tapétára, és eltűnődik, hogyan kötött itt ki egyedül negyvenévesen, amikor a harmincas évei még olyan ígéretesnek tűntek.

Mióta Jim elment, Mary tudja, hogy csak saját magát hibáztathatja az elszigeteltségéért. Mama hébe-hóba felhívja, hogy minden rendben van-e, de Mary mindig élénk és fesztelen hangon beszél vele, és bedob minden kifogást, hogy elkerülje a látogatását. A három öccsének, akik közül egyikkel sem ápol közeli kapcsolatot, mind van már saját gyereke; és még a korábbi partiarc Moira, a legrégebbi barátja Belfastból, is házas, és van két három év alatti gyerkőce. Jó kifogás ez arra, hogy megszakadjon valakivel a kapcsolat – de a szíve mélyén Mary azért tudja, hogy az sem ártana, ha néha válaszolna az üzeneteikre.

Londonban is vannak Marynek ismerősei – az ÉjjeliVonal önkéntesei, Janet –, de velük inkább csak a munka köti össze. Nem mintha időnként ne lennének invitálások ide-oda, de Mary mindig visszautasítja őket. Legtöbbjük amúgy is az esti órákra szokott esni, amikor mindenki tudja, hogy ő az állomáson lesz. Kezdetben még megpróbálták meggyőzni őt, hogy kivételesen hagyjon ki egy napot. Janet különösen vehemens volt – ő egyenesen azt akarta, hogy Mary dobja el a transzparensét úgy, ahogy van.

Végül Mary defenzívvé vált. Kinek képzeli magát Janet, hogy megmondja neki, hogyan kellene vagy nem kellene kezelnie a veszteségét? De később ráeszmélt, hogy Janet hevessége a törődésből fakad. Egyszer már nagyon közel került hozzá, hogy elmagyarázza neki a virrasztása okait. Mary fejében ezek mindig is egyértelműnek tűntek, ezek alkották a keretet, mely a létét biztosította egy Jim nélküli világban: Mert muszáj tennem valamit, szükségem van rá; mert megígértem, hogy mindig a menedéke leszek, akármi is történjék; mert a szerelem mit sem ér, ha nem türelmes. De aztán összeszorult a torka, és ugyanazt a mondókát dünnyögte, mint mindig, hogy elterelje a kérdést: Mindannyiunknak boldogulnia kell valahogy.

Mary most becsapja a bejárati ajtót, és egyenesen a fürdőszobába megy, hogy megmossa duzzadt arcát. Amikor a tükörbe néz, szinte felismerhetetlen a lányhoz képest, aki után megfordultak az emberek az Antrim Roadon péntek esténként; aki megállította Jimet az útján, elrabolta a szívét, és egészen új ösvényre terelte az életét. Ő mindig „gyönyörűség”-nek nevezte Maryt. De egy dolog annak hívni valakit, és egész más éreztetni is. Minden alkalommal, amikor Jim kezei elidőztek Mary ruhájának felső kapcsán, vagy amikor a fésűvel kibogozott egy összegubancolódott csomót a hajában, Mary egy hajszálnyival magabiztosabbnak kezdte érezni magát a saját bőrében.

Jim kezeinek gondolata, ahogy végigfuttatja őket Mary tarkóján, elég hozzá, hogy sajgó vágyakozással töltse el őt. Az előszobába tántorog, hogy újra felkapja a táskáját, de a nagy sietségben oldalra dönti a rozoga komódot. A szekrény tartalma a földre borul, benne minden egyes üzenettel, amiket Jim valaha Marynek írt, egy cipősdobozból, aminek a sarkai már elrongyolódtak az évek óta tartó óvatos nyitogatástól.

Mary gyorsan térdre veti magát. Ha meg is van az ideje a múltba révedésnek, az biztosan nem most van. Jim telefonált, és amíg ki nem deríti, hogy ez mit jelent, meg kell dupláznia az éberségét. Sőt, már az állomáson kellene lennie, kezében a táblával. Mi van, ha Jim majd felbukkan, akárcsak a régi szép időkben, arra számítva, hogy ott találja a rá váró Maryt a jegykezelő kapuknál, egy hosszú műszak végén? Ennek az esélye most nagyobb, mint valaha. Az, hogy ne Mary legyen az első, aki láthatja – aki átölelheti –, elképzelhetetlen.

Kezével összesöpri a széthullott mementókat, de a többségük képeslap, és a fényes lapocskák csúszkálnak reszkető ujjai között. Jimnek szokása volt mindenhonnan hozni egyet, bárhová is ment, az Egyesült Királyságon belül, vagy távolabbi helyekre, majd megírta őket a hazatértével, miközben Mary aludt, és elrejtette őket szerte a házban, hogy aztán Mary rájuk találjon. Vannak képeslapok az Óriások útjáról, minden turistalátványosságról Londonban, egy szingapúri konferenciáról, és egy másik egy washingtoniról. Megfordítja a lapot, ami a kupac tetején fekszik. Úgy látszik, ez Brazíliából származik:

Láttam a Copacabanát! És a Cukorsüveg-hegyet! Meg a konferencia-központokat is (pont olyan unalmasak, mint amilyennek hangzanak). Röviden: beutaztam a fél világot, még sincs olyan hely, ahol szívesebben lennék, mint veled.

Örökké a tiéd!

Csókollak:

Jim

Mary már kívülről tudja a szavakat. Az első napokban, amikor nem tudott aludni, annyira hiányzott neki Jim, idejött, és szép sorjában elolvasott minden egyes képeslapot, mintha összefűzve egy esti mesét alkotnának a boldogabb időkről, ami képes lenne megnyugtatni és elaltatni őt. Az utóbbi években szigorúbb volt magával. Próbál nem belenézni a cipősdobozba heti egy alkalomnál többször, és akkor is csak azért, mert aggódik, hogy elfelejti Jim szavajárását.

– Hol vagy, Jim? – motyogja maga elé, végigsimítva ujját az aláírásán.

Nem tudja, meddig időzhetett azon a ponton, elrévedve a gondolatban, hogy fogja Jim meleg kezét, nézi a rakoncátlan hajtincsét, amit elaludt, a félénk mosolyát és a kacsintását, amikor nyugtázza, hogy Mary megtalálta az egyik levélkéjét. Végül ajkaihoz emeli a lapot, aztán elengedi, mielőtt a kezei megmakacsolnák magukat. A rendrakás várhat. Kilép az ajtón, a sietségtől ismét sürgetően pattogó táskájával a hátán.

Hét éven keresztül semmi sem törte meg Mary napi rutinját. Imádkozott egy képeslapért, egy üzenetért, egy névtelen e-mailért – bármiért, ami azt sugallta volna, hogy Jim biztonságban van. De semmi nem jött. Egy hívásban már szinte túlzás lett volna reménykedni, különösen, mivel Jim sosem szeretett telefonálni. Az sem segített, hogy kifejezetten zárkózott volt. Úgyhogy az, hogy jelentkezett, most, ráadásul ilyen átütő módon… az egy segélykiáltással ért fel, nem? Annak kellett lennie. Mary egy másodpercig összeszorítja a szemét, és próbálja kipislogni a remény apró szikráját, hogy a tegnap esti hívás talán azt jelenti: Jim haza fog jönni. Ha túl nagyot kívánsz, semmi sem válik valóra.

Már hallja is az állomást, mielőtt meglátná. Valójában amikor tényleg megpillantja az élénkkék homlokzatot, lehetetlen bármit is kivenni az előcsarnokból a betömörült, izzadt utasok tumultusától. Biztosan valami probléma akadt a vonalon, mert úgy tűnik, senki sem jut át a jegyellenőrző kapukon, és néhány lökdösődő kar próbál a mobiltelefonjuk kamerájával felvételt készíteni a káoszról annak érdekében, hogy megmutathassák szeretteiknek, miért késnek.

Mary ma aztán igazán meglenne enélkül. Át sem lát a testek tengerén, akkor meg hogy a bánatba fogja bárki is meglátni őt? Ha Jim ma érkezne… Hát, akkor legalább tudni fogja, hogy ő megpróbálta, gondolja Mary, keresztülsietve az úton. Itt az ideje belépni a mókuskerékbe.

Nem meglepő módon senki sem örül neki, hogy a könyökével félreböködi egy széles vállú nő, bocsánatkéréseket motyogva. Mary már hozzászokott a felé irányzott vitriolos megjegyzések egy bizonyos mennyiségéhez, amiért van mersze tolakodni az állomás jelentette kíméletlenség szabad zónájában, de ma különösen rossz a helyzet, vagy legalábbis ő úgy érzi – öklök és ujjak vájnak az oldalába, agresszívan lökdösik és káromkodnak felé. De nem fog meghunyászkodni, most, amikor annyi minden forog kockán. Komoly erőfeszítés árán eléri a helyét. Letörli a szemöldökén gyöngyöző izzadságot, és vesz néhány mély lélegzetet. Még mindig be van kerítve, és bár általában nem tartja magát annak, most kezdi klausztrofóbiásnak érezni magát.

Hirtelen tolakodás kezdődik. Az összepréselt testek Mary mindkét oldalán előreáradnak. Körbeforgatja a fejét, hogy rájöjjön, mi történik. Úgy néz ki, egy szerelvény épp most nyitotta ki az ajtajait, de a jegykezelő kapuk még mindig zárva vannak. Hígagyúak! Minek nyitották ki most az ajtókat, amikor sehova nem tud menni ez a sokaság? Csak arra volt jó, hogy tülekedést és pánikot keltsenek.

Mary próbálja rávenni magát, hogy ne foglalkozzon a káosszal, csak a saját feladatára koncentráljon. De hogyan? Ezzel a rengeteg nekiütköző emberrel már az is nehezen megy, hogy kivegye a táblát a táskájából. Érzi, hogy gyűlik az izzadság a hóna alatt és a hajvonalánál. És ami még rosszabb, nyirkosak az ujjai. Csúsznak a transzparensen. Nem hagyhatja, hogy leessen. Össze fog gyűrődni a türelmetlen, érzéketlen lábak alatt…

Erősen markolja a körmeivel. Jobb, ha azzal sérti meg a kartonpapírt, mint ha teljesen elveszítené. Miután hál’ istennek biztosan fogja, remegő bicepszekkel felemeli a szokásos pozíciójába. Már ahhoz is, hogy tartani tudja, karjait az oldalához kell feszítenie. Mégis, az emberek úgy gondolják, túl sok helyet foglal el. Jesszusom!, dünnyögi valaki. Nem a legmegfelelőbb erre az idő, he?, üvölti egy öltönyös, elég közel Mary arcához, hogy érezze nyálának fröccsenését kipirult orcáin, HÚZZ MÁR EL AZ ÚTBÓL!

Egyik része pontosan ezt szeretné tenni – elhúzni az útból, egyenesen vissza a lakásába, messze ettől a borzalmas tömeg alkotta tornádótól. A tolakodás, a meleg, a zaj: ez már túl sok. Ez az egész együtt már túl sok. De aztán újra eszébe jut Jim, tegnap éjjel a telefonban. Te sosem mondtál le rólam. Nos, nem is most fogja elkezdeni. Ahogy kihúzza a hátát, egy könyök áll egyenesen Mary bordáiba, kínlódásból dühbe taszítva őt. Egyik kezét leveszi a tábláról, és elkapja vele a vétkes kart.

– Az isten szerelmére, arrébb állna a francba, hogy levegőhöz jussak?!

Mary hangja háromszor hangosabban hagyja el a száját a szokásosnál, elcsendesítve a tömeget. De neki ez fel sem tűnik, mert cseng a füle, és forog vele a helyiség: a szemét szúró fehér fényvillanás egy telefonkamera vörös gombszemével karöltve rögzíti az egész jelenetet.

És így válik Mary O’Connorből internetes szenzáció.

4.

2005

Mary csupasz lábait oldalra lendítette, és lesöpört a farmerszoknyájáról egy cérnaszálat: a legújabb textiltérképén végzett sikertelen reggeli munka egyik áldozatát. A pad jobb oldalán egy négydobozos söröspakk és egy nagy kiszerelésű csomag csipsz hevert. Talán egy kissé… túl macsós volt ez egy második randira? Vékony vonal választotta el a lezser megjelenést attól, hogy véletlenül kinyírja vele a romantikát. De Mary pánikba esett a közértben – melyik borhoz kellhet dugóhúzó? –, és lekapta a polcról az első dolgot, ami a keze ügyébe került. Most már ezzel kell beérnie; James taxival épp úton volt a városi repülőtérről, úgyhogy Marynek már nem volt ideje visszarohanni, és megpróbálni visszavetetni a frissítőit.

Második randi – ez jelentette az igazi nyomást, amit Mary idegei rendesen meg is éreztek. Az együtt töltött éjszaka utáni reggelnek is megvoltak a sajátos kihívásai, amikkel meg kellett küzdenie (nem volt váltóruhája, nem volt nála semmi, amivel felfrissíthette volna magát), de akkor minden olyan természetesnek tűnt Jamesszel, mielőtt elsietett, hogy elérje a járatát, két hétvégével ezelőtt. James fogta a telefonszámát, adott neki egy búcsúcsókot, aztán, még mielőtt Mary egyáltalán elhagyta volna a hotelszobát, jött is tőle egy üzenet. Komolyan gondoltam: látni akarlak, hamarosan! Csók: J

Egy nappal később James felhívta őt, és anélkül, hogy túl hosszasan enyelgett és jópofáskodott volna, közölte vele, hogy már foglalt is helyet egy belfasti járatra, a következő szombatra: Mondtam, hogy hamarosan, nem? Ráérsz? Ne kényszeríts egy férfit könyörgésre, Mary! Még annyi mindent kell megfejtenem veled kapcsolatban. Mary érezte, hogy az egész teste elgyengül a férfi hangjának hallatán. Figyelmeztette magát, hogy vegyen vissza. Semmi sem riaszt el egy férfit jobban, mint az, ha képtelen vagy kordában tartani az érzéseidet. Valószínűleg ráérek, válaszolta Mary, mielőtt hirtelen bontotta a vonalat, és a párnájába sikított.

Moira boldogan átvállalta a műszakjait, jóllehet olyan volt, mint egy vadászkopó, amely kiszagolta az izgatottságot Mary hangjában. Mary próbálta elbagatellizálni a dolgot, de Moira akkor is úgy nézett ki, mint aki mindjárt hanyatt vágódik a döbbenettől – Te, egy pasival? Jól vagy? Mintha Marynek további emlékeztetőre lett volna szüksége, hogy kihagyta facér és független éveit, és egyenesen a középkorúságához pörgetett.

Izgatottsága alatt bűntudat is lapult. Mióta csak Papa abbahagyta a munkát öt évvel ezelőtt, amikor megtalálták a tumorokat a tüdejében, Mary szörnyen érezte magát, ha elhagyta a házat, akár csak egy órára is. Mi van, ha pont akkor történik valami, amikor ő nincs ott? Ebbe még csak bele se mert gondolni. De James csak két napig lesz itt, és Mary bizonyára nem lesz túl távol otthontól. Sosem felejtené el, hogy kötelességei vannak – lányként, testvérként, barátként –, de hosszú idő óta először kezdte remélni, hogy talán azokon kívül is van számára élet.

– Na, ez ám a szemet gyönyörködtető látvány!

Mary szíve megdobbant. Nem gondolta, hogy James ilyen hamar ideér, de most a férfi a leghatározottabban itt állt előtte, egy bőr sporttáskát átvetve az egyik válla fölött. Ugyanolyan jóképű volt a nyári napsütésben, mint amire Mary emlékezett. A csomagját ledobta Mary lába mellé, aki felállt, hogy megcsókolja őt. Ez volt az – az egyetlen esélyük, hogy kiderítsék, szikrázik-e még közöttük a levegő.

James apait-anyait beleadott, könnyedén és magától értetődően. Alsó ajka száraz volt, de Mary azon kapta magát, hogy a sajátja tökéletesen illeszkedik a barázdáihoz. Egyik kezével beletúrt a göndör fürtökbe James tarkójánál, és még közelebb húzta őt magához, belefeledkezve a férfi illatába – füstös, egy csipetnyi fenyőaromával. Részegítő kombináció volt. James nyelve az övét súrolta. Mary érezte, hogy a köztük lévő kémia kiemeli őt a parkból, ki önmagából, oly módon, ami messzemenőkig helytelen volt egy közterületen.

Elhúzódott.

– Szóval, isten hozott a Victoria Parkban!

James egyáltalán nem nézett körül; inkább leült a pad túlsó végébe, egyik karját átlendítve a háttámlán, így egyenesen Mary szemébe tudott nézni.

– Káprázatosan festesz.

– Oh, igen, öhm… köszi! – Mary sosem fogadta jól a bókokat. Egy smaragdzöld, rövid ujjú selyemblúzt választott fodorral a nyaka körül, vagyis egy olyan nőies darabot, ami még belefért a ruhatárába. A nyakvonala túl merész volt a munkába, de úgy tűnik, végül csak megtalálta értékelő közönségét. – Hogy teltek a napjaid?

– Elfoglaltan. A szokásossal. Az összes létező fül-, orr- és torokpanasszal.

Mary már nyitotta a száját, hogy tovább érdeklődjön a szakmai életéről, de Jim közbevágott.

– A munka az utolsó dolog, amiről bárki is beszélni akar. – Felvonta az egyik szemöldökét, Mary pedig imádkozott, nehogy a múlt hétvégi teljesítményét akarja kitárgyalni. – Mondd, hogy mit szeretnél csinálni helyette!

– Hogy érted?

– Mi a végcél? Miről szoktál álmodni, miközben dolgozol? Ezt mindig nagyon beszédesnek találom.

– Nem is tudom.

Még soha senki nem tette fel ezt a kérdést Marynek ezelőtt. Olyan volt, mintha James egyenesen a szívébe látna; Mary így érezte már a kiborított csirkevacsora fölött is, és most még hevesebben érezte ugyanezt. Talán a férfi tudta, annak ellenére, amit Mary hirtelen reagált, hogy igenis van rá válasza, de azt még soha senkinek nem említette. Sosem tűnt relevánsnak, és nem is volt fontos, ha figyelembe vesszük mindazt, ami zajlott körülötte. De Papa diagnózisa óta először Mary úgy érezte, hogy képes a jövő felé tekinteni James jelenlétében. A férfi azért kérdezte őt, mert tényleg tudni akarta; számított neki Mary jövőképe.

– Dehogynem! Ki vele! Máskülönben mi ez az elpirulás?

Mary mély levegőt vett, és enyhén elfordult, hogy James reakcióját csak a szeme sarkából csíphesse el.

– Szeretnék művész lenni. Textilművész. Készítem ezeket a térképeket. – Mary kicibálta telefonját a zsebéből. Megnyitotta a galériát, és megtalálta a fényképeket, amiket még sosem mutatott meg senkinek. Most, hogy elárulta, úgy érezte, szüksége van valamire, amivel bizonyíthatja, hogy ez több puszta hóbortnál.

Egy vagy két percig James nem mondott semmit. Mary figyelte, ahogy végigkattint a képek homályos gyűjteményén. Rendes fényképezőgép hiányában Marynek be kellett érnie Samsungja silány felbontású kamerájával.

– Ezek elképesztőek, Mary! Vállalsz megbízásokat?

– Nem igazán. Csak ajándékba készítettem őket. A családnak… senki másnak.

– Pedig ezekkel kereshetnél. Egy csomó pénzt, ha a megfelelő embereknek árulnád őket. Hozz létre egy saját vállalkozást, és az özönlő ajánlásokkal…

– Hé, hé, szerintem egy kicsit elragadtatod most magad.

– Nem fogom erőltetni, egyelőre. Csusszanj át!

– Mi?

– Ide hozzám. Most, hogy megkaparintottam a telefonodat, akarni fogsz majd egy közös képet rólunk, biztos vagyok benne. Nyomtasd ki, és ragaszd fel a faladra…

– Szívecskékkel keretezve, nyilvánvalóan.

James önelégülten elvigyorodott.

– Na, gyere ide! – Egyik karjával átölelte Mary derekát, és a kamera már villant is. Mary elhúzódott, mielőtt túlzottan hozzászokott volna James kezének közelségéhez a bugyija vonalán.

– Máris lelépsz? – Az arca még mindig kevesebb mint húsz centire volt Maryétől.

– Mielőtt még jelenetet rendezel.

James megnyalta az alsó ajkát.

– Ünneprontó! – Helyette megpuszilta Mary arcát. – Szóval a térképek a nagy terv; de hogy kerültél a szállodába?

– Mindig is ott voltam. – Mary megkísérelt egy vállrándítást, ami inkább tűnt szórakozottnak, mint rezignáltnak. Nem valami inspiráló, igaz? Egy olyan munka, amiben mások eseményeit szervezte, és aztán eltakarított utánuk. – Részmunkaidőben kezdtem tizenhat évesen. Aztán teljes állásba kerültem, amikor abbahagytam a sulit.

– Életfogytiglani?

– Valami olyasmi.

Mary arra számított, hogy úgy fogja érezni, ítélkeznek felette. Végül is James gazdag közegből érkezett. Nem kellett hozzá diploma, hogy erre rájöjjön az ember. A dolgok nagy egészét nézve talán nem is volt annyira jómódú, de ahhoz elég volt, hogy Mary úgy érezze, mintha James egy egészen más világból jött volna. Mintha egészen más nyelvet beszélt volna. Mary számára ő testesítette meg azt az érzést, amikor nem kell aggódnod, hogy a fizetésed kitart-e a hónap végéig, vagy hogy egy váratlan kiadás bedönti-e az egész családot. Szeretett volna neheztelni Jamesre a relatív vagyonosságáért – azért a sokkal nagyobb szabadságért, amit ezáltal megengedhetett magának –, de valahogy képtelen volt rá.

– Apukám beteg – tette hozzá.

– Sajnálom.

Marynek fogalma sem volt, ezt minek kotyogta ki. Olyan váratlanul oda nem illőnek hangzott; egy prognózis, ami széthinti rémes spóráit a pitypangok virágai között.

– Nem, én sajnálom. Nem tudom, miért mondtam el. Nem akarom, hogy sajnálj engem.

– Ne aggódj, nem sajnállak. Ahhoz túl szívós vagy.

Mary kis félmosolyra húzta a száját.

– Mesélhetsz róla, ha szeretnél. De ha nem, akkor beszélhetünk valami másról is. Például a térképről, amit nekem fogsz csinálni.

Más se kellett Marynek, hogy kiöntse a szívét. Tetszett neki, hogy James nem szólt közbe, hagyta neki, hogy felhergelje magát, és kimondja azokat a dolgokat, amiket még önmagának is félt beismerni – hogy mennyire szerette a családját, de néha úgy érezte, hogy csapdába esett otthon a három lármás öccsével, miközben élete legszebb évei elsuhantak mellette. Hogy mennyire elviselhetetlennek tartotta a gondolatot, hogy Papa nélkül legyen, de nem tudta, Mama meddig bírja még az ápolás terhét. Amikor elsírta magát, Mary nem aggódott amiatt, hogy milyen arcot vághat, vagy hogy elkenődik-e a sminkje. Elfogadta a zsebkendőt, amit James nyújtott felé, és a lehetőséget, amit a férfi kínált, hogy kibeszélje magát.

– Apukád szerencsés, hogy vagy neki. Mind azok.

Egy csapat tinédzser száguldott el mellettük, arcukat takaró kapucnikban, és egyiküknél olyan hifiberendezéssel, amilyet Mary már évek óta nem látott a newtownardsi jótékonysági boltokon kívül. Amikor a zsivaj alábbhagyott, Mary visszatért a rendes kerékvágásba. Megkínálta Jamest még egy sörrel: a harmadikkal. Ez megmentette tőle Maryt, hogy neki kelljen meginnia és bolondot csináljon magából.

– Szóval, nálad mi a helyzet? Mi a nagy terv? Most, hogy az enyémet már láttad – kérdezte Mary.

– Attól tartok, nekem nincs.

– Baromság!

James tapintható döbbenettel nézett fel. Ez a fajta merészség mindig is Maryben bujkált, de élete nagy részét azzal töltötte, hogy elnyomja azt, próbálva megfelelni mindenki másnak. Jamesnek különös érzéke volt hozzá, hogy felszínre hozza Mary személyiségének élesebb oldalait. Mary pedig élvezte, hogy megmutathatja őket.

– Komolyan, Biztos úr! Nem viccelek. Legalábbis semmi jó ötletem nincs, nem úgy, mint a te térképeid.

– Egyáltalán semmi?

– Azt nem akarom csinálni, amit most csinálok. Ennyit tudok.

– Az orvoslást?

James bólintott.

– Nem könnyű. De ez ilyen. Szeretek segíteni az embereken. Csak az idő nagy részében nem erről szól. Fejetlenség, papírmunka és gyötrelem. Mégse tudom elképzelni, hogy feladnám. Harminchat éves vagyok, kicsit idős már a karrierváltáshoz.

Mary kíváncsi volt, mennyi idős lehet James, de eddig még nem találta udvarias módját, hogy kihúzza belőle ezt az információt. Tehát a férfi kilenc évvel volt idősebb nála – nem mintha baj lenne. Mary mindig is idősebbnek érezte magát a koránál, és úgy is viselkedett. Akkor ez most azt jelentette, hogy James pontot tenne agglegény napjai végére? Vagy Marynek aggódnia kellene, hogy miért van még mindig a piacon? Úgy döntött, jobb, ha egyelőre nem kérdez rá.

– Nem szereted Londont?

– Sose szerettem – válaszolta Jim egy vállrándítással. – De ott vannak a szüleim. És most a munka. Ha tehetném, kint lennék valahol, kint a mezőkön. Lenne pár nagy kutyám és néhány birkám, boldog lennék. Gondolod, hogy illene hozzám? – Mielőtt Mary válaszolhatott volna, James felvette a tájszólást, amiről Mary azt tippelte, hogy a nyugati akcentusra tett kísérlet. – Farmer Jim.

Az ötlet annyira komikusan hangzott – annyira nem passzolt az előtte ülő férfihoz a vasalt ingében és zakójában –, hogy Mary nem tudta visszatartani a nevetést. A feje előrebukott, illetlenül közel kerülve a férfi öléhez.

– Hé, ne már! Ennyire lehetetlen elképzelni, hm?

– Hát eléggé, Jim.

Mary előrehajolt, égve a vágytól, hogy újra megcsókolja. Sosem gondolta volna, hogy a sebezhetőségek megosztása fellobbanthatja a szikrát – ilyen mértékben. Hirtelen eszébe jutott, hogy van egy hely, amit meg kell mutatnia a férfinak, méghozzá most rögtön, amíg még ennyire friss ez a bensőségesség.

– Tűnjünk el innen!

Még nem volt sötét, de már lehűlt az augusztus esti levegő. Mire elérték a park kapuit, Mary már reszketett. Tudta, hogy valami olyasmit kellett volna felvennie, amiben több anyag van, mint az áttetsző blúzában, különösen ha most lemennek a Lagan folyóhoz.

– Nem fázol? – Jim átfogta Mary felkarját, így kétségtelenül érezte rajta, hogy libabőrös lett. – Várjunk csak egy pillanatot – állította meg Maryt. – Hiszen te megfagysz! Miért nem szóltál? – Kioldotta zakója ujjait, ami átkötve feküdt a vállain. Mary mögé állt és várta, hogy karjait széttárva belebújjon. Volt valami szögletes és kemény a mellzsebében – egy laposüveg, vagy talán valamiféle doboz. – Jól áll neked.

Mary mutatta az utat a vízhez, távolabb a Waterfront Hall kulturális központjától és a koncertre siető tömegtől, abba az irányba, ahol az új létesítmények fénye és zaja elenyészett, és a folyópart csöndje vette át az uralmat. Amikor elég messze kerültek a város nyüzsgésétől, Mary átbújt a fémkorlátok között, amik a részeg járókelőket tartották vissza a vízbe zuhanástól. Egy kis kereszt, melyet a járdába véstek egy kovakődarabkával, ragyogott a rózsaszín alkonyati fényben – annak a sok órának a munkája, amit Mary egyedül töltött a helyszínen.

Olyan hely volt ez, amit Mary senkivel sem osztott meg. Még Moirával vagy Mamával sem. Deannel meg végképp nem, balsorsú, tizennyolc hónapig tartó kapcsolatuk során. Csak elnyomta volna a hullámok hangját a szüntelen szövegelésével – egy sirály volt egy pár Pumában és bármilyen kapucnis felsőben, amit „egy teherautóról leesve talált” a benzinkúti műszakja előtt. Nem. Ez a hely csakis az övé volt. Egy hely, ahová kijárt gondolkodni, álmodozni, amikor a világ már túl sok lett neki a követeléseivel, a ragaszkodásával és a kötelékeivel.

Mary eltökélte, hogy nem gondol bele túlzottan annak a jelentőségébe, hogy elhívta ide Jimet. Csak azt tudta, hogy ezt így érzi helyesnek, és attól a pillanattól kezdve, hogy találkoztak, az ösztöneiben való bizalom meghozta a gyümölcsét.

Mary leült a városnak háttal, bokáit a vízig tartó kétméteres mélység fölött lóbálva, és intett Jimnek, hogy ő is tegyen ugyanígy. A férfi Mary mellé helyezkedett úgy, hogy a vállaik összeértek. A legfinomabb nyomás volt, mégis végigdübörgött Maryn. Odafordult, hogy megcsókolja Jimet, és ami ártatlan pusziként indult, egyre mélyebb és egyre ragaszkodóbb csókká nőt, amíg már kényszerítenie kellett magát, hogy elhúzódjon, mielőtt közszeméremsértést követnek el. Ki tudja, mennyi idő telt el, és ki láthatta őket így? Rettentő kínosan érezné magát, ha rajtakapná őt ilyen beindultan egy szomszéd vagy egy kolléga.

Jim átkarolta Mary derekát.

– Kellemes ez a kis hely. És a társaság sem utolsó.

– Te sármőr!

– Csak veled.

– Azt kétlem.

– Miért?

Ezzel megfogta Maryt.

– Mert biztos ilyen vagy a többi lánnyal is.

– Milyen többi lánnyal?

– Hát a többi csajoddal Londonban.

– Áh, igen. A hárem. Remélem, eteti őket valaki ezen a hétvégén!

– Tudod, hogy értem.

– Ahogy azt is tudom, hogy csak egyetlen nő érdekel.

Marynek elakadt a lélegzete.

– Szóval, mikor jössz át te? – kérdezte Jim.

– Londonba?

– Hova máshova?

Mary kerülte Jim tekintetét. Mit mondhatott volna? Nem engedhette meg magának, még ha hónapokig is gyűjtött volna rá. Ráadásul a családjának szüksége volt arra a pénzre. Hirtelen arcul csapta a felismerés, hogy ez az egész csak álom volt – egy bolondos, boldog álom. Egy kéthetes álom, ami gazdagította őt, de végül el fogja hagyni, mint az összes többi vendég, aki a hotelbe jött, vagy bárki, aki gyökeret eresztett a szívében.

– Akkor legyen két hét múlva. Majd én lefoglalom.

Mary odafordult, és már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon.

Jim azonban megcsókolta őt, s így Mary tiltakozásának hangjai egyre távolabb sodródtak a nyílt tenger felé.

5.

2005

Se Mary, se Jim nem ébredt fel a takarító személyzet másnap reggeli kopogtatásáig. Mary kinyitotta a szemét, és először a tölgyfa íróasztalt látta meg a szoba sarkában, a rádobott sporttáskával, aztán lepillantott a mellkasára húzott, keményített fehér ágyneműre. Ez nem az otthoni ágya volt, az már biztos. Vastag, tömött paplanokhoz nehéz volt hozzájutni az O’Connor háztartáson kívül. A Stormont lesz az. A második randijuk.

Marynek nem kellett volna meglepődnie, hogy végül itt lyukadtak ki. Úgy viselkedtek a Lagan folyó menti titkos helyén, mint két tinédzser. Jim keze Mary blúzának elején tapogatózott, Mary keze pedig… nos, erre nem is illik gondolni egy vasárnapi reggelen, az Úr napján. Mary el sem tudta hinni, hogy ő volt az, aki így viselkedett, ennyire… ennyire buján egy nyilvános helyen. Amennyire megvetett volna másvalakit, aki ilyen jelenetet rendez, annyira képtelen volt visszafogni saját magát Jim közelében. Alig három hete ismerte a férfit, csak kétszer találkozott vele, de máris érezte, hogy minden, amiről azt hitte, tudja magáról – vagy a világról –, kezdett kifordulni a sarkaiból.

Megint kopogtattak, ezúttal hangosabban.

– A francba!

– Mi van? – Jim a hasán feküdt, és pár centire felemelte a fejét a párnáról, amibe addig az arcát gyűrte.

Még egy kopogás, torokköszörüléssel és egy mondattal kísérve, amit Mary az élete árán sem tudott volna kihámozni. Kotorászni kezdett a blúza után, Jim inge után – bármi után, amivel visszaszerezhette volna méltóságának legalább a látszatát, és elkerülhette volna, hogy a kollégái többet lássanak a szobaszerviz során, mint amire vállalkoztak. De semmi nem volt a közelben. Aztán megpillantotta csipkés melltartóját a függöny karnisán lógni, még neki is túl magasan ahhoz, hogy elérje. Mégis mi a fenét műveltek itt? Feladta, és visszamászott az ágyba, fejére húzva a takarót.

– Hagyd csak, hagyd! – Jim kibotorkált az ágyból, és lábait a nadrágja szárába tuszkolta, ami az íróasztal melletti székre volt hajítva. Résnyire nyitotta az ajtót. – Mennyibe kerül a késői kicsekkolás?

Mary nem hallotta a választ, de tudta, hogy jócskán többe kerül, mint hogy megérje. Így keresték itt az igazi pénzeket, legombolva a vendégekről, akik túl lusták voltak, hogy betartsák a szabályokat. Nem is emlékezett, hogy valaha ilyen sokáig ágyban maradt volna.

– Akkor majd lent kifizetem. Köszönöm mindkettejüknek, nagyon segítőkészek voltak!

Mary el tudta képzelni azt a mosolyt, amit Jim rájuk villantott, és a nyilvánvaló hatását.

Jim bezárta az ajtót, és visszasétált az ágyhoz. Lehúzta Maryről a takarót, és egyik kezét a combja belső oldalára tette.

– Szégyellsz te engem, hm?

– Inkább szégyellem, hogy még mindig ágyban vagyunk. – Mary próbálta figyelmen kívül hagyni a bőrén felkúszó ujjakat. Egyáltalán: hogy lehetett James ennyire energikus ebben a napszakban? Söröztek a parkban, aztán ittak még párat a halsütőnél, ahonnan a vacsorát szerezték. Mary azt kívánta, bár ő is ilyen jól funkcionálna másnaposan. – Drága ez a késői kicsekkolós dolog.

– Én állom.

– Mint mindig.

– Ez most egy panasz? Azokat nagyon komolyan veszem, mint tudod. – Jim megjátszott komolysággal összeszorította az ajkait.

Mary remélte, hogy az igazi páciensei előtt valami jobbal szokott előállni.

– Szeretnék hozzájárulni. Ehhez… a szobához.

A kihagyott műszakok miatt még összébb kell majd húznia a nadrágszíjat, mint általában, de Mary majdcsak kitalál valamit. Ha muszáj, a hitelkeret-túllépést is bevállalja.

– Oké. Értékelem. De, csak most az egyszer, rám hagynád? És a következő hétvégénket Londonban. És talán még néhány apróságot… – Jim elkezdte csókolgatni őt a kócos, begöndörödött fürtjeitől a hajvonalánál, le a nyakán, át a mellkasáig.

Mary nem igazán tartotta elfogadhatónak az ajánlatot, vagy inkább egyáltalán nem tartotta annak. De valahogy Jim mellett sose kellett lekötelezve éreznie magát. Ezt nem várta el se Jim, sem pedig Mary.

Jim nyelvét körbefuttatta Mary mellbimbója körül, majd a fogával cirógatta. Talán a késői kicsekkolás végül mégis megéri az árát.

Egy gyors üzenet Moirának igazolta, milyen érdekes programokat tud kínálni egy vasárnap reggel Belfastban. Abból ítélve, hogy micsoda élvezettel puszilta be James a fish and chipset előző este, Mary elkönyvelte őt ínyencnek. Miután Jim kijelentkezett, Mary elhatározta, hogy a repülőgépe indulásáig fennmaradó órákat a Szent György Vásárcsarnokban fogják eltölteni.

Az előző éjszaka után Jim farkaséhes volt. Szinte az összes standnál rendelt valamit, ahol ételt árultak – többet, mint amennyit elbírt, még az ő hatalmas kezeivel is –, és minden egyes buciból, sütiből és puszedliből megkínálta Maryt a villájáról, amíg Mary már azon tűnődött, hogy Jim talán egyike lehet azoknak a pasiknak, akikről Moira olvasott a magazinjaiban, akik abban lelik örömüket, ha felhizlalhatják a nőket. Mary mérlegelte a dolgot, és úgy döntött, ezzel együtt tudna élni.

Egymás mellé zsúfolódva két hosszú piknikpadon, helyiekkel körülvéve, akik a tízóraijukat falatozták, Mary elcsodálkozott a tényen, hogy Jimmel ücsörögve itt, egy olyan helyen, ahol már százszor járt korábban, úgy érezte, mintha új szemüvegen keresztül látná a világot. A tetőcserepek és a macskakövek élesebb fókuszba kerültek. Az árusok kiabálása még intenzívebbnek tűnt. Ezzel szemben Jim társasága minden egyéb szempontból megrészegítette Maryt, és beleszédült a bizonyosságba, hogy ez az érzés kölcsönös. Életében először úgy érezte, mintha megszabadulna az aggodalmaitól, az elvárásaitól és a kötelezettségeitől. Most az egyszer végre igazán élt.

Lesétálva a falatokat, egyszerre beszélgettek mindenről és semmiről. Marynek kimeríthetetlen kérdésáradata lett volna Jim számára, de nem sikerült még a tizedét sem feltennie; Jim arra koncentrált, hogy Maryről kérdezgessen, ráadásul belekapaszkodott a rájuk adott legunalmasabb válaszaiba is. Mary sosem tartotta magát különlegesnek, semmilyen tekintetben. Amíg Jim be nem sétált az életébe. Azt az érdeklődést, amit a férfi mutatott iránta, nem lehetett megjátszani. Ahogy Jim látta őt, Mary határozott volt, leleményes, és lobogott benne a tűz. Minél több időt töltött a közelében, Mary annál inkább kezdte látni saját magában is ezeket a tulajdonságokat.

Lesétáltak a régi hajógyárhoz, amit most részben elzártak az új fejlesztések állványzatai. A napfény visszaverődött a hajótestekről, amitől mindkettejüknek hunyorognia kellett.

– A Titanicot is valahol errefelé építették – jegyezte meg Mary.

– Valahol errefelé… – Jim magához húzta Maryt, a háta így a férfi mellkasának préselődött. Marynek le kellett állítania magát az ábrándozásban, hogy elképzelje, hogyan nézhet ki az alatt az újabb fura, gallér nélküli inge alatt. Elég kemény volt a mellkasa, hogy osztozhasson a munkán egy vasalóval. – Ez meglehetősen konkrét. – Jim téglalapot alkotva felemelte hüvelyk- és mutatóujjait, majd mintegy komponálókeretként Mary bal szeme elé tartotta kezeit. – Óhajtod esetleg még tovább pontosítani ezt a valahol errefelét?

– Kopj le! – fészkelődött Mary.

Közben megleste az órát Jim karján, amivel átfogta a vállait. Hamarosan mennie kell. Mary szíve már a gondolatba is belesajdult.

– Millió dolláros kérdés következik. – Jim csókot lehelt a füle alá, és amint hozzáért, Mary tudta, hogy ki is állítana egy csekket ennyiről, ha kaphatna érte még egy napot a férfival a napsütésben, pont úgy, mint most. – Bíznál bennem, hogy neked adnám az utolsó helyet a mentőcsónakban?

Igen, gondolta Mary. Igen, igen, igen. Az életét tenné rá. De nem futhatott el önmaga elől. Még csak két randijuk volt; három, ha külön vesszük napok szerint. A fickónak még meg kellett dolgoznia ezért.

– Ezt majd meglátjuk – válaszolta. – Még lehet, hogy a végén kiderül rólad, hogy egy semmirekellő vagy.

6.

2018

– ARRÉBB ÁLLNA A FRANCBA, HOGY LEVEGŐHÖZ JUSSAK?! – záporoznak a szavak az állomás ziháló csődületére. Mindenki megáll. Mindenki meredten figyel. Olyan ez, mintha az ingerült utasok százai kollektívan szívnák be a levegőt, és várnák egyetlen nő parancsát, hogy kifújhassák újra. Akárki is ő, kétség sem férhet hozzá, hogy megbabonázta a tömeget.

Nem kevés kell hozzá, hogy Alice Keaton megfeledkezzen önmagáról, de ez bizony megtette a hatását. Lábujjhegyre emelkedik, hogy megpróbálja kivenni a hang forrását. Egy női hang volt, ír dallamossággal. És tűzzel. Vajon mi válthatta ki? Harag? Fájdalom? Tapasztalatból ítélve, Alice mindkettőre fogadna. Ahhoz, hogy így reagáljon valaki, egy ennyire nyilvános helyen… biztosan kétségbe lehet esve az illető. Alice nem is emlékszik az utolsó alkalomra, amikor hallott valakit beszélni a londoni tömegközlekedésben, nemhogy kiabálni.

Hiába a pipiskedés. Százötvenkét centijével Alice így sem lát semmit az előtte álló férfi gyűrött ingén túl. A hang – a nő – rejtély marad számára. Mielőtt Alice visszaejthetné balerinacipője talpait a földre, a türelmetlen utasok előrenyomulnak. Őt is magukkal sodorják a jegykezelő kapuk irányába, amik most végre kinyílnak, és a mögöttük várakozó szerelvény felé.

Alice kicsapja oldalra a jobb karját, mint egy faragatlan biciklis, arra tett kísérletében, hogy jelezze, merre megy. Ő nem ingázó, mint itt a többiek; ő üzleti ügyben jött! És máris késésben van a találkozójáról az állomásfőnökkel. Minél hamarabb tud találkozni Neillel, annál hamarabb távozhat, és töltheti az estéjét úgy, ahogy azt egy önmagára valamit is adó huszonhat évesnek illene (fejjel lefelé a kanapén, nagy pohár borral a kézben), nem pedig egy újabb ostoba cikk elkészültét hajtva.

Neil Bloom a legrégebb óta szolgáló tagja a földalattivasút-hálózatnak, és mint ilyen, kiválasztott interjúalanya az e havi Az én Ealingem rovatnak, ami a Harsona magazin utolsó oldalát tölti ki. Fiatal riporterként Alice feladata, hogy beszerezze, összerendezze és megírja az információkat a témában, mellyel kapcsolatban jelenleg olyan sziporkázó kérdésekre keresi a választ, mint hogy mi Neil „kedvenc helye kutyasétáltatáshoz”, illetve hogy szerinte „hol kapni a legjobb kávét a kerületben”.

Alice közvetlenül az egyetem elvégzése után csatlakozott az Ealingi Harsonához. Állást ajánlottak neki egy hónap gyakornoki munka után, és ő kapva kapott a lehetőségen. Mindenki tudta, hogy a kezdő szintű állások az újságírás területén hasonlóak a vadon élő pandákhoz – egyre ritkábbak. De nem tartott sokáig, hogy elmúljon az újdonság érzése. A legizgalmasabb írása az aktuális portfóliójában egy belharcról szól a helyi nőegyletnél. Amint rácsúsztatta ezt a gyöngyszemet az önéletrajza tetejére néhány héttel ezelőtt, az önbizalomhiány gyötrő hulláma csapott át fölötte. Ha az utóbbi öt évének szakmai csúcspontja az, hogy kinyomozta egy hetvenéves néni lekvárreceptjének eltulajdonítását, akkor valami félrement az életcéljai tervezgetése közben. Csúnyán félrement.

És mégis, az újságírás volt az egyetlen karrieropció, aminek gyakorlására Alice valaha is vágyott, ez a cél volt az egyedüli jó dolog, ami tinédzseréveiből származott, gondolja most, miközben elfogja a szomorúság. A tizennégy éves Alice szemében az újságíróknak voltak eszközeik, módszereik és kitartásuk, hogy kiderítsék az igazságot. Ott, ahol a hatóságok nem tudtak vagy nem akartak segíteni, színre léptek a riporterek. Ott, ahol a megválaszolatlan kérdések már kezdtek feledésbe merülni, az írók felfejthették a hátrahagyott szálakat – és felkutathatták a hátrahagyott embereket. Alice olyan írásokról álmodott, amik számítanak. Azt akarta, hogy a pályafutása jelentőségteljes legyen. De akkor meg hogy a bánatba köthetett ki itt, úton egy interjúra a világ legérdektelenebb helyi celebjével?

A tömeg most már eléggé megritkult ahhoz, hogy Alice rendesen láthassa az állomás padlóját. Testek vágódtak ki-be a jegykezelő kapukon, megfeledkezve a csupán percekkel ezelőtt zajló jelenetről. Arrébb állna a francba, hogy levegőhöz jussak?! – a szavak még mindig Alice fülében csengenek, úgyhogy megrázza a fejét, hogy megpróbálja kitisztítani, és összeszedje magát a Neillel való találkozás előtt. Jobbján észreveszi az átlátszó műanyag táblát, mely az Ealing Broadway állomás irányítótermét védi. Neil most bizonyára ott van bent.

Ahogy ott kellene lennie neki is, ha Alice fel nem figyelne valamire, vagy inkább valakire az állomás túlsó oldalán.

Egy magányos nő hintázik a lábán, mint az utolsó tekebábú, ami még állva maradt a pályán.

Kétség nem férhet hozzá Alice számára, hogy ez ő: a nő, aki percekkel korábban megigézte az állomást.

Talán a harmincas évei közepén járhat – magas és széles vállú, fekete műszálas nadrágot és bordó kardigánt visel sárga pólóval, amik ütik egymást. Eddig teljesen átlagos. Amíg Alice rá nem pillant az arcára. Na, az már valami egészen más. A nő lenyűgöző: nem lehet ezt másként látni. Nagy, zöld szemei vannak, és olyan arccsontja, mint amilyenekkel a magazinok lapjain találkozik az ember; olyan ajkai, amik úgy néznek ki, mintha sminktetoválás lenne rajtuk.

Alice pillantása a nő kezeire téved, és elolvassa a feliratot: GYERE HAZA, JIM! Ki gondolta volna, hogy három kis szócskát átitathat ennyi sóvárgás, ennyi fájdalom?

Valami Alice szegycsontja környékén mintha megpattanna. Az interjúval kapcsolatos minden gondolata kiszalad a fejéből. Mondania kell valamit ennek a nőnek. Egyszerűen muszáj. Empátiából, igen. De ez túlmegy az alapvető emberi kedvesség kinyilvánításán. Ez már bajtársiasság. Alice pontosan tudja, milyen érzés elhagyottnak lenni.

– Üdv! Csak gondoltam, megkérdem, hogy minden oké?

A nő leereszti a tábláját, és a hang felé fordul. Magasságban van köztük vagy harminc centi különbség, úgyhogy Alice elképzeli, ahogy a feje búbja alapos vizsgálat alá kerül. Kezeivel lesimítja egyenesre vágott, állig érő bubifrizuráját, aztán ujját végighúzza mindkét szeme alatt, hogy ellenőrizze, szemfestéke nem folyt-e félig le az arcán.

– Öhm… igen. Nos, nem. Nem tudom, mi ütött belém.

– Esetleg leülhetnénk valahová… vagy szeretne egy italt?

Alice a vezérlőterem felé néz. Nincs jele mozgolódásnak odabent. Ezzel el is dőlt: csessze meg az interjú! Holnap küld egy e-mailt Neilnek, és elnézést kér. Majd azt mondja, hogy közbejött valami személyes. Ez tulajdonképpen egyáltalán nem is áll távol az igazságtól.

– Nem, tényleg, menjen csak nyugodtan tovább! Én megvagyok. – A nő megpróbálja a transzparenst egy-két centiméterrel magasabbra tartani, őszinte hittel, de a bicepszei beleremegnek.

– Én szívesen innék valamit.

Alice nem hagyhatja őt ebben az állapotban. El is terülhetne itt a földön, és nyilvánvalóan senki más nem foglalkozna vele.

– Nekem itt kellene…

A nő elkalandozik, látszólag arra sincs energiája, hogy befejezze a saját mondatát. Mondhatjuk, hogy Alice aztán nem köntörfalaz (nem is ez lenne az első eset), de ennél a bizonyítéknál már nincs is többre szüksége, hogy rávegye ezt az idegent, hogy felhagyjon az álldogálással. Le kell ülnie. Ez egyértelmű.

– Ragaszkodom hozzá! – Alice figyeli a nő tétovázó arckifejezését. – Muszáj törődnie magával, vagy én teszem meg maga helyett! – Az utolsó szavakat viccnek szánta, de inkább egy fájdalmas villanás szalad keresztül a nő arcán. Alice egyik tenyerét a nő alkarjára fekteti. – Kérem, a kedvemért!

– Rendben – mondja végül a nő egy sóhaj kíséretében. – De csak egy gyors italra.

Alice nem igazán gondolta át a dolgot az invitáláson túl. A kávézók, amiket ismer, már zárva vannak, és a táblás nő nem tűnik olyan típusnak, aki a pohár fenekére szokott nézni. A kirohanásával ellentétben összeszedettnek néz ki. Most is néhány elszabadult hajszálát tűzködi vissza, amik belerondítanak egyébként hibátlan arcába. Alice el sem akarja hinni, hogy egy ilyen jelenetre volt ahhoz szükség, hogy ezt a nőt észrevegyék; másfelől az is tény, hogy az emberek teljesen el tudnak merülni a saját gondolataikban.

Mint például most Alice, aki annyira el van foglalva azzal, hogy alaposan szemügyre vegye újdonsült társaságát, hogy fel sem tűnik neki: máris a legközelebbi pubhoz navigált. Már csak remélheti, hogy a szeszes ital nem sérti a nő érzékenységét.

– Szóval, mit kérhetek önnek? – kérdezi Alice.

Nincsenek túl sokan, mivel hét közepe van, de azért vetnek néhány pillantást az irányukba a törzsvendégek, akik a sarokbokszokba húzódtak, vagy a bárszékeken görnyednek semmibe révedő szemekkel.

– Egy kólát kérnék, köszönöm! – A nő előhalász egy ötfontost, amit Alice azonnal visszautasít. – Akkor én megyek, és kerítek magunknak egy ülőhelyet. Kint talán kényelmesebb.

Amikor Alice megkapja az italokat, követi társaságát a kerthelyiségbe. Tikkasztó a hőség, először a jeges vízzel teli poharakat csúsztatja le a tálcáról. – Amúgy Alice vagyok.

– Mary.

– Hát, örvendek a találkozásnak, Mary! Sajnálom, hogy, öhm… nem jobb körülmények között történt.

Alice eltűnődik, vajon Mary bekapja-e a csalit, és megmagyarázza-e a történteket. De nincs olyan szerencséje. A nő csak kavargatja a szívószálát, és az innivaló felé biccent. – Köszönöm!

– Nem tesz semmit! Megszomjazik az ember aközben, amit maga csinál.

Ezúttal egyenesebb megközelítéssel próbálkozik. Alice nem látja a táblát, úgyhogy feltételezi, hogy Mary biztosan elpakolta azt, amíg ő nem volt ott. Csend van, amíg Mary az italát szürcsöli és a pad faerezetére fókuszál. Még mindig semmi. Úgy tűnik, kemény dió lesz őt megtörni, de Alice kíváncsisága felülkerekedik.

– Mi történt az állomáson?

Mary továbbra is az asztalra mered.

– Zűrös hetem volt – mondja végül.

– Szeretne beszélni róla?

Alice nem vár erre választ. Tudja, milyen nehéz néha megnyílni, még a legjobb időkben és a legkedvesebb emberek előtt is. Nem úgy néz ki, hogy képes lesz behatolni Mary feszült magánéletének erődjébe, bármennyire is szeretné tudatni vele, hogy nincs egyedül.

Alice ledönti az itala felét, arra számítva, hogy hamarosan úgyis mennek. Amikor Mary mégis válaszol neki, Alice annyira meglepődik, hogy felköhög egy korty gint.

– Kaptam egy hívást tegnap éjjel. Jimtől.

Eltart egy-két másodpercig Alice-nek, hogy felvegye a fonalat. Maryre bámul, aki most egyenesen a szemébe néz. Ijedtnek tűnik. Alice-nek az a benyomása, hogy a szavak csak úgy kicsusszantak, mielőtt Mary megállíthatta volna őket.

– Jaj, ne! Nem, ezt nem akartam. Ne is figyeljen rám, nem tudom, mi ütött belém… Én nem vagyok az a fajta, aki idegeneknek fecseg a problémáiról. Csak fáradt vagyok és nyugtalan, és valószínűleg a kedvessége váltotta ezt ki belőlem. Tudom, hogy csak udvariasságból érdeklődött, és hálás vagyok érte, tényleg, de tudja… – Mary lehajol a táskájáért – …most már mennem kéne.

– Jim, a tábláról?

Jim nevének ilyen gyengédséggel való említésére Mary megtorpan. Bólint, és könnyek kezdik szúrni a szemét.

– Hé, ugyan már! Hova siet annyira? – Alice megpaskolja Maryt, hogy üljön csak vissza. – Velem beszélhet. A megosztott probléma már csak feleakkora probléma… Vagy, hát, ha nem is felezzük el, legalább ledobhatja ezt a követ a szívéről. Talán akkor jobban érzi majd magát. És miattam ne aggódjon! Nincs semmi más dolgom.

– Jim felhívott – mondja Mary csendesen, mintha a saját magabiztosságát tesztelné.

Minél több időt tölt Maryvel, annál inkább szeretné Alice igazán megismerni őt. Lenyűgözőnek találja a nőt. Egyedülállóan különlegesnek.

– Mármint azt hiszem, ő volt az. Olyan ijedtnek hangzott. Vagy… nem is tudom. Talán szégyellte, hogy megpróbál segítséget kérni? Olyan nehéz volt megállapítani, mert nem beszéltünk sokáig, mielőtt megszakadt a vonal.

– És visszahívta?

– Nem, nem tudtam. Mivel nem a mobilomon hívott. A telefonközpontban történt, ahol dolgozom. ÉjjeliVonal. Az egy ilyen helyi telefonos krízisközpont. De az egész anonim, úgyhogy nem lehet lenyomozni a hívásokat, vagy visszahívni, vagy… – Mary szavai egymásba vágnak, tülekednek az elharapott szóvégek és a kapkodva vett lélegzetek.

– Tessék, minden rendben! Igyon egy kicsit ebből! – Alice egyik makulátlanul kifestett körmével megböki a szívószálat Mary italában, elég nyomást kifejtve, hogy visszafordítsa azt a nő arca felé. Mary kortyol egy nagyot, amivel félig kiüríti a poharat.

– Elnézést!

– Ugyan!

– Furcsa, nem igaz? – kérdezi Mary.

– Annak tűnik.

– Hmm… – Mary elkezdi piszkálni a felszaggatott bőrkét bal hüvelykujjának oldalán. Alice próbál nem visszahőkölni a megtépett, szálkás, vöröses bőr látványtól. Ez évek alatt okozott kár. Annyi időbe fog telni a gyógyulás is.

– Szóval, kicsoda Jim? Ha nem bánja, hogy megkérdem.

– Egy férfi, akit ismerek. Ismertem, azt hiszem. Aztán eltűnt.

Eltűnt. Alice szíve a torkába ugrik.

– Hét évvel ezelőtt történt – teszi hozzá Mary suttogva.

– Sajnálom. Szabad… szabad megkérdeznem, hogyan?

– Bárcsak tudnám. De senki sem tudja, hogy hol van. Én sem. A szülei sem. Nem mintha még tartanám a kapcsolatot Richarddal és Juliette-tel… – Mary megkavargatja szívószálát a poharában olvadó jégkockák körül. – A rendőrség lezárta az ügyet. Ezért kezdtem el kijárni az állomásra a táblával. Tennem kellett valamit. – Összeszorítja a szemeit. A következő szavak láthatóan a zsigereibe vájnak. – Ez adott értelmet, hogy folytassam.

Alice átnyúl az asztal fölött, és megfogja Mary ökölbe szorított kezét.

– Sajnálom, Mary! Őszintén!

Mary még mindig nem tud Alice szemébe nézni. Ugyanakkor sikerül neki elővarázsolni némi mosolyféleséget; ajkai úgy fordulnak befelé, mintha csapdába akarná ejteni odabent az összes érzést, amit közvetítenie kellene. Alice elképzeli, ahogy a félelem és a kimerültség visszaárad Mary szorító mellkasába, miközben az érzések kicsivel még lejjebb húzzák a vállait. Valami kivájta Maryt – valami, ami a fájdalomnál is mélyebben csordogál benne. Alice túlságosan fél tovább kérdezősködni, nehogy ő is belevesszen ebbe az ürességbe.

– Szóval, meséljen még nekem erről a telefonközpontról! ÉjjeliVonal?

Mary szemei felderülnek egy csöppet.

– Néhány hónappal Jim eltűnése után kezdtem el hozzájuk járni. Azt hiszem, szükségem volt rá, hogy csináljak valami hasznosat. Hogy segítsek az embereknek, akik szenvednek, küzdenek valamivel. És talán azért, hogy dolgozzak saját magamon, hogy még jobb hallgatóság legyek.

Alice el sem tudja képzelni, hogyan volt Marynek ereje a saját rémálma közepén azzal foglalkozni, hogy megpróbáljon másokat elkapni a zuhanásuk közben.

– Lenyűgöző. Nekem is valami ilyesmit kellene csinálnom.

– Mindig keresünk munkatársakat. Ha beírja a Google-ba, megtalálja a honlapunkat. Nincs rajta sok néznivaló, de a célnak megfelel. – Mary szünetet tart, ráeszmélve a tényre, hogy eddig kizárólag saját magáról beszélt. – És maga mivel is foglalkozik? Ezen a mostanin kívül?

– Öhm… – Alice szája kiszárad. Nem árulhatja el Marynek, hogy miből él, nem igaz? Senki sem bízik egy újságíróban. Pedig Mary kezd megnyílni neki. Az lenne az utolsó dolog, amit Alice szeretne, hogy Mary úgy érezze, belesétált egy kedvességnek álcázott csapdába.

– Ilyen online dolgokkal. Digitális. Főleg tartalom-előállítás.

Úgy látszik, Marynek ez teljes homály. Alice eltűnődik, vajon ez szigorúan hazugságnak számít-e. Ha igen, akkor is csak aprócskának.

Bárcsak Alice tudta volna, hogy ezzel most elindított egy hógolyót a lejtőn!

7.

2005

– Ébredj, álomszuszék, hasadra süt a nap! – Jim két bögrét rakott a Mary melletti éjjeliszekrényre. Mary belemártotta kisujját a hozzá közelebb esőbe, majd leszopogatta róla a habos tejréteget. Arra a következtetésre jutott, hogy bizonyára boszorkányság van a dologban, ha Jimnek sikerül úgy elkészítenie őket, mint egy hivatásos baristának. – Máris visszajövök, csak van valami a tűzhelyen.

Amint Jim kiszökdécselt a szobából, Mary rászánt egy pillanatot, hogy magába szívja a környezetét. Még sosem volt olyan lakásban, mint amilyen Jimé – igazából még sosem volt önálló lakásban, pont –, és eltartott egy darabig, hogy hozzászokjon a sok üveghez, fémhez és a csecsebecsék akkurátus kerülgetéséhez. Marynek egy hangyányit személytelennek tűnt, másfelől ha nincs kivel megosztanod, ugye… Ellenben a környék kárpótolta a belső karakteresség hiányosságait. Abból a kevésből ítélve, amit eddig Ealingből látott, bőven voltak itt kellemes kis kávézók és pubok, tömve fiatal párocskákkal, akiknek busás bevételéből telt rá, hogy két kézzel szórhassák a pénzt.

Mary el tudta volna képzelni, hogy itt éljen. Kiválasztana néhány puha berendezési tárgyat a jótékonysági boltokból, vagy a flancos butikból, amit a főutcán szúrt ki, ha Jim esetleg az a típus lenne, aki felhúzza az orrát egy használt díszpárnakészletre. Hagyd abba, hagyd abba, hagyd abba! Elszaladt vele a ló, ismét. Ez még csak a harmadik együtt töltött hétvégéjük volt, Mary először járt Londonban, és ugyan a dolgok nem is alakulhattak volna ennél jobban, még mindig alig tudta elhinni, mennyire rajong érte Jim.

Féken tartani a benne rejlő elővigyázatosságot korántsem volt gyerekjáték. Volt egy pillanat, miután Jim átküldte a járatfoglalási bizonylatot, és fel kellett hívnia Maryt, hogy megkérdezze a második keresztnevét, és ellenőrizze a vezetékneve helyesírását. Egy „n” van benne, vagy kettő? Abban a percben, hogy Mary letette a telefont, magába szippantotta az örvénylő pánik. Hát megőrült ő, hogy odarepül egy harmadik randiért? És ami még rosszabb: elment az esze, hogy beleszeret egy férfiba, aki ötszáz mérföldre lakik tőle?

Szerencsére, amikor a saját magabiztossága megingott, Jimen kívül is voltak bóják, amelyekbe kapaszkodhatott. Mary rettenetesen aggódott, hogy fogja viselni Mama a hírt, hogy lett egy férfi az életében, különösen egy olyan, aki átcsábítja őt a tengeren, mikor neki dolgoznia kellene. De amikor végül sikerült kiböknie a dolgot, Mama annyira izgatott lett, hogy Mary nem tudta kibirkózni magát medveöleléséből. Annyira örülök neked, mondogatta folyvást Mama, megérdemled, hogy egyszer végre saját magadat helyezd előtérbe. Marynek sosem tűnt fel, hogy az ő egyedülálló státusza ennyire nyugtalanította Mamát.

Aztán ott volt Moira – szívesen vállalt egy harmadik hétvégés műszakot, de csak ha cserébe válaszokat kap a legbujább kérdéseire Jimmel kapcsolatban. Mary végül megmenekült az arcpirító szituációtól, amikor Jenny, a főnökük a Stormontban, félbeszakította Moirát, három különböző hosszúságú papírhengert lóbálva. Ez pontot tett Moira nyomozásának végére, legalábbis átmenetileg. Épp mielőtt Mary elrohant volna, hogy elérje a péntek esti járatát, Moira odadobott neki egy lezárt műanyag tasakot: egy újabb balconette melltartó volt benne.

Most azonban egyáltalán semmi kétség nem gyötörte Maryt, hogy a sok logisztika, a bosszankodás és a szorongás mind-mind megérte. Kicsivel több mint egy hónappal ezelőtt még a világ összes kincséért sem tudta volna elképzelni, hogy most itt fog ülni, és várja, hogy egy jóképű angol pasi ágyba hozza neki a reggelijét. Ehhez hozzá tudott volna szokni. Ehhez és Jim egyéb szolgálataihoz. Jim vett neki pipereholmikat, amelyeknek nem volt férfiillata, és hozott egy doboz Barry’s teát, hogy rendes ír ízek kerüljenek a csészéjébe. Még akkor is, amikor kiugrottak a sarki boltba, hogy tejet vegyenek a teához, Jim az Ealinget kettészelő főúthoz közelebbi oldalt választotta. Igazán lovagias.

Még a kapcsolat elején jártak, emlékeztette rá magát Mary, és a dolgok megváltozhatnak. De kétségbeesetten imádkozott, hogy ne így legyen.

Jim bekukkantott az ajtón.

– Éhes vagy már? – Bepréselte teste többi részét a szobába, tekintetével egy tányérra fókuszálva, amit egy bársonypárnán egyensúlyozott. – Bocsi, nincs tálcám.

– Skandalum! – Mary játékosan úgy tett, mintha elhessegetné, bármit is hozott Jim, de megkordult a gyomra. – Ú, valaminek csodás illata van!

– Ez igazán hízelgő. – Jim letette a párnát Mary ölébe. – Házi készítésű. A kenyér, nem a tojás. Ahhoz még várni kell egy kicsit, hogy meglegyen a farmom.

– És a rózsa?

– A szomszédban metszettem, amikor elsétáltunk mellette tegnap, és te túlságosan belemerültél a rólam való álmodozásba.

Mary a leglesújtóbb pillantását vetette Jimre.

– A virágok a bocsánatkérések mellé valók, a bocsánatkérések meg olyan férfiaknak, akik valami rosszat tettek.

– Áh, ez az én csajom! A nagy romantikus, személyesen.

Mary harapott egyet az ennivalóból. Az omlett ötven százalékban vaj volt, pont az az arány, ami nélkül a csípője vígan meglenne. Kicsit mélyebbre fészkelődött a takaró alá.

– Na, gyónj!

– Van egy apróság, ami kiment a fejemből.

– Csak vicceltem. – Mary keze megfeszült a villa körül. Fogalma sem volt, hogy mi fogja elhagyni Jim száját ezután. Ugyan rákérdezett az első alkalommal, amikor találkoztak, de mi van, ha Jim hazudott? Valaki mással járt? Ez lehetett az: barátnője van. Felesége! Jézus-Mária-Szent-József, mi van, ha házas?

– Később találkoznunk kéne pár emberrel.

– Ó, kikkel?

– A szüleimmel.

Marynek leesett az álla, tökéletes rálátást engedve a magokra Jim kovászos kenyeréből, amik tábort vertek őrlőfogainak tövében.

– Nagyszerű lesz! Szeretném, ha megismernének téged. Csak egy gyors ebéd. Aztán megint kettesben leszünk, mielőtt hazamennél…

Nem történt ez az egész egy csöppet túl gyorsan? Nyilvánvalóan rá fognak kérdezni, hogy hogyan találkoztak, hogy mit láttak meg egymásban. Mary már érezte is, hogy görcsbe rándulnak a hasizmai ennek a nyomásnak a puszta gondolatától.

Jim boldog tudatlanságban folytatta.

– Imádni fognak. Csak légy önmagad! – Amikor Mary nem válaszolt, Jim oldalra tolta a tányért a párnával, és úgy döntötte a fejét, hogy mindenképp Mary látóterébe kerüljön. – Sajnálom, hogy nem szóltam hamarabb. Nem akartalak beparáztatni, de úgy látszik, így is sikerült. Ha akarod, lemondhatom, hm? Majd azt mondom, hogy beteg lettem.

Mary fontolóra vette az ajánlatot. De ha kihúzná magát ez alól, miféle üzenetet küldene azzal a kettejükbe – és saját magába – vetett hitéről? – Nem. Elmegyek. – Jim arca felragyogott. – Ezt befejezheted, amíg lezuhanyozom – mutatott Mary a megpiszkált ételre, ami már ki is hűlt.

– Vagy csatlakozhatnék hozzád? – Jim elég közel csusszant Maryhez, hogy érezze a testéből áradó hőt. Kibújt a pólójából, és kezét Maryé alá csúsztatta. – Úgy érzem, most bőven van mit jóvá tennem.

Mary még sosem járt olyan helyen, mint az az étterem, amit Jim választott a szüleivel való ebédhez. Csupasz téglafalai voltak, és vastag fémcsövek futottak ott, ahol inkább a szegélylécnek kellene lennie. Elég annyi hozzá, hogy Mary nem jönne ide többet. A vizeskancsóban egy fél cserje állt. Jim nevetett, ahogy Mary oldalra tolta a szárat, amikor megpróbált tölteni magának.

– Itt vagyunk! – kiáltotta Jim.

Mary felállt, és lesimította ruhájának szoknyarészét a combjain. Ha tudta volna, hogy találkozni fog Jim szüleivel, hozott volna valami szebbet, és mindenképpen valami hosszabbat. Nem akarta, hogy azt gondolják róla, hogy egy cafka, aki nem elég jó a fiukhoz.

– Üdv, nagyon örvendek!

– Anyu, Apu, ő itt Mary.

– Richard – Jim apja előrelépett, megszorította Mary kinyújtott kezét, és úgy megrázta, amire Papa biztosan elismerően azt mondta volna, hogy „határozott kézfogás”. Amikor végzett, Mary továbbra is kinyújtva tartotta a kezét, és Jim anyukája felé irányította. A nő épp a retiküljében kotorászott, hát persze.

– Anyu – nyúlt oda Jim, hogy megérintse a csuklóját. Édesanyja felnézett, lassan, mintha egy váratlan szunyókálásból riadt volna fel.

– Elnézést, bocsánat! Örvendek! – Kitért Mary keze elől, ami mostanra már úgy lógott ott, mint egy műanyag szatyor egy fáról, és megpuszilta őt az arcán. – Juliette vagyok, és tudom, hogy James már bizonyára egy csomó szörnyű dolgot mesélt rólam. – Amikor elmosolyodott, az túl gyengére sikeredett ahhoz, hogy meggyőző legyen.

Ahogy leültek, hogy átbeszéljék az étlapot, és miközben Jim válaszolgatott néhány kérdésre a rendelővel kapcsolatban, Mary próbálta összhangba hozni őket a kósza gondolatok gyengécske sorával, amiket nem érzett kellően kiforrottnak ahhoz, hogy a szülőkről alkotott előzetes elképzelésnek minősülhessenek. Juliette aprócska volt, csinos és csendes, filigrán, finom kis nő, összehasonlítva hivalkodó, harsány férjével.

– Egyébként, fiam, jó végre látni, hogy barátnőd van. Már kezdtük azt hinni, hogy valami nincs rendjén. – Mary szemei biztos kiguvadtak, mert Richard békülékenyen megpaskolta a vállát. – Csak viccelek, viccelek! Már jó ideje nem hozott haza senkit. Mikor is volt az utolsó alkalom, Juliette? Húszéves volt a mi Jamesünk, ugye? Amúgy hogy van Evie manapság? Kétségkívül csodás dolgokkal foglalkozik. Mindig is törtető típus volt. – Mary észrevette, hogy Richard szemei felragyognak. – Sokat hallasz felőle?

Mary lenézett a szalvétájára. Tudta, hogy Jimnek nem volt sok exe a közelmúltban, főleg nem komolyak (ami már önmagában különös, gondolta, tekintve, hogy micsoda jó fogás volt Jim), de el tudta képzelni, hogy akik mégis voltak, milyen típusba tartozhattak. Szőkék, hosszú lábakkal, valószínűleg úgy nevelve, mint a versenylovak.

– Nem, egyáltalán nem. Az már olyan régen történt, a dolgok akkoriban… mások voltak. És különben is, most már csak egyetlen nő létezik számomra. – Jim átnyúlt és megszorította Mary begörbített ujjait.

– Ezt jó hallani – mondta Richard, újratöltve a borospoharakat. Jim eggyel már le is körözte a többieket. – Na és, Mary, Jim azt mondja, hogy a szállodabizniszben vagy. Ez csak nem valami eufemizmus a recepciósra? – Nevetése körbemorajlott a termen. Senki más nem csatlakozott hozzá.

– Apu! – Mary látta Jimen, hogy mindjárt lehordja az apját, és azt kívánta, bár ne izgatná magát miatta; valahogy az efféle megjegyzésekkel való foglalkozás mindig csak megerősítette a sznobizmust. Különben is, hát nem ezt akarták a gazdagok: hogy azt hihessék, rá fogsz harapni a gúnyolódásukra?

– Valójában takarítónőként kezdtem – szólt közbe Mary. – Aztán feldolgoztam magam a recepcióig, és most én szervezem a rendezvényeket. A Stormont hotelben, Belfastban. Ismeri?

– Nem, nem mondhatnám. De a mi Jamesünk csupa jót mesélt róla. – Richard mintha meghátrált volna. Mary gondolatban megveregette a saját vállát. Tudja ő ezt kezelni. Egyik előítéletet a másik után, szép sorjában, egyszerre csak egyet.

– Á, hát persze, hogy azt tette. De az igazat megvallva, tényleg kellemes. Jól karban van tartva, tudja. Népszerű hely esküvőkhöz. – Mary remélte, hogy a menyegzők említése talán bevonja a társalgásba Juliette-et is. Úgy tűnt, ha nem is unatkozott, de a gondolatai nyilvánvalóan máshol jártak. A semmibe bámult maga előtt, és az ujjai szélesen közrefogták borospohara szárát, forgatva annak tartalmát.

– Nagyszerű. Nagyszerű. És mi egyebet csinálsz, amikor nem dolgozol?

– Mary művész. – Jim egyik kezét Mary combjára fektette, aggasztóan magasra. Mary néhány centivel kihúzta magát ültében, annak reményében, hogy ettől Jim majd veszi a lapot. – Lenyűgöző térképeket készít, textilből. Látnod kellene, hogy elhidd.

– Fantasztikusan hangzik. – Jim intim gesztusa emlékeztette Richardot a saját feleségére. Megcirógatta a fedetlen bőrt az alkarján, mire Juliette felnézett Maryre.

– Szívesen megbíznánk valamivel. Esetleg lehetne a Skye-sziget… – Juliette elcsendesült, mire Jim és Richard is lesütötték a szemüket. Jim erősen belenyomta ujját a kenyerestálba, és felemelt egy morzsát.

– Ne most, drágám – mondta Richard, leejtve a kezét. Mary próbált Jim szemébe nézni, de ő arra koncentrált, hogy összezúzzon egy csúszós zabszemet a hüvelykujja alatt. Mary sose gondolta volna, hogy ezt mondja, de szívesebben hallgatta Richard pöffeszkedő beszólásait, mint ezt a szótlanságot. Hátborzongató volt. Teljes mértékben kirekesztő egy idegen számára.

Megváltást jelentett, amikor megérkeztek az ételek. Marynek sikerült elterelnie a témát Skye-ról és a sziget által vetett hullámokról, melyek oly nyilvánvalóan ott fodrozódtak mindhármukban. Beszélgettek Jim munkájáról, aztán valami unokatestvér gyerekeiről, akik nem élvezték az őszi félév kezdetét a bentlakásos iskolában, már abból ítélve, amit Marynek sikerült kihámoznia az elhangzottakból. De Skye továbbra is ott lebegett az asztalnál, mint egy kísértet, ami elől Mary tudatosan és szakadatlan igyekezett kitérni. Amikor a tányérokról elfogyott az étel, Richard azonnal jelzett a pincérnek a számláért, és Mary tiltakozása ellenére hallani sem akart róla, hogy ő is hozzájáruljon a kiegyenlítéshez. Már eléggé egyértelművé tette eddig is, hogy szerinte Mary kártyáján úgysem lenne elég fedezet.

Jim Maryvel együtt kimasírozott, mielőtt Marynek egyáltalán alkalma lett volna használni a mosdót.

Kint az utcán hangzavar volt, mert egy rezesbanda játszott épp a lelkes tömegnek. Eltartott egy darabig, mire újra hallani tudták egymást a nagy zajban.

– Szóval…? – kérdezte Jim, miközben visszafelé sétáltak a lakásához. – Túlélted?

– Éppen hogy.

– Jól csináltad. És figyelj, sajnálom, amit apám mondott, a munkádról meg ilyesmi.

– Én nem szégyellem, James. Hacsak te nem gondolod, hogy kellene.

– Jesszusom, dehogy! Honnan jött ez az ötlet?

– Először is onnan, hogy én nem vagyok Evie. Egy hotelben dolgozom, aligha vagyok „törtető”.

Evie neve mindössze, hányszor is, kétszer ha elhangzott? Mary mégis tudta, hogy bárki legyen is ő, bármilyen papírokkal és származással rendelkezzen is, ő volt a meny, akire a Whitnellek igazán vágytak.

– Nem akartam Evie-vel lenni. És soha nem is leszek, oké? Én téged akarlak. Csakis téged akarlak.

Jim elengedte Mary kezét, és a mellkasára vonta őt. Mary érezte rajta a vörösbort, inkább az etanolt, mint a gyümölcsösséget, és alatta a kölnije illatát. Egy percig a föld szorosan ölelkező testeik körül forgott, miközben Mary próbálta elkülöníteni a férfit, aki a karjaiban tartotta, az őt felnevelő emberek kegyetlen előítéleteitől.

Amikor már biztos volt benne, hogy nem fog remegni a hangja, megkockáztatta a kérdést.

– Mi volt ez az egész Skye szigetével? Miért lettetek mind olyan… csendesek?

Nem jött válasz.

– Hm? Mi történt ott?

Jim maga elé meredt, kábán, a távolba Mary vállai fölött, valahová a parkoló autókon túlra. Ugyanaz a messze járó tekintete volt, mint az anyjának az egész ebéd alatt. Végül megrázta a fejét, és csókot nyomott Mary homlokára.

– Beszéljünk erről inkább otthon.

8.

2005

A rövid metrózás vissza Jim lakásához lehetőséget adott Marynek arra, hogy tanulmányozza a finom változásokat a mellette lévő férfiban. Jim fogta a kezét, de – hacsak nem beképzelte magának – szorítása most lazábbnak tűnt. Csendben ültek, leszámítva Mary néhány észrevételét, amiket elszórtan tett, hogy megtörje saját kényelmetlenségérzését. Eddig a pillanatig az együtt töltött idő – amíg csak ők ketten voltak – végig a lehető legcsodálatosabban telt. Fogták a hasukat a nevetéstől, belsős poénokat sütöttek el, és olyan titkos pillantásokat váltottak egymással a kávéjuk vagy a koktéljaik fölött, amelyek teljesen elnémították a körülöttük zajló világot. Most, hogy elhangzott Skye a szülőkkel való ebéd közben, Mary érezte, hogy valami idegenség szivárog közéjük.

– Sajnálom – mondta Jim, amikor átlépték a bejárati ajtó küszöbét.

Töltött magának egy whiskey-t a tálalószekrényből, aztán leroskadt a kanapéra. Mary a szemben álló karosszékben foglalt helyet. Igaza volt: Jim tényleg kerülte a tekintetét. Még annyi illendőség sem volt benne, hogy megkínálja őt is egy itallal. Pedig Mary volt az, akire igazán ráfért volna. Hát ennyi volt? Mary nem értette, hogyan érhette meg a repülőjegy árát az élvezet, hogy személyesen szakíthat vele.

– Mármint anyu miatt. Már korábban kellett volna szólnom. Nem volt fair így rád zúdítani. Azt hittem, hogy jobban lesz. Hogy ez az egész már jobb lesz. Hogy talán egyszer, amikor hazahozok valakit, normálisan tud majd viselkedni.

– Várj, mi lenne jobb? Nem értem, hogy miről beszélsz.

– Ö… minden.

– Ennél többet kell mondanod. – Mary saját magát is meglepte, hogy mennyire ellentmondást nem tűrőnek hangzott. Átrepült ide, kihagyott egy egész hétvégi fizetést. Nem állt szándékában elvesztegetni az idejét harmatgyenge kifogásokra. – Rám zúdítod a szüleidet. Kénytelen-kelletlen végighallgatom a társalgást az exedről, a csodálatos Evie-ről, és most képes lennél ezzel kapcsolatban is titkolózni előttem?

Jim felpillantott.

– Tudni akarsz Skye-ról?

– Igen!

Mary figyelte, ahogy Jim ismét lesütötte a szemét. Korábban olyan őszintének és nyíltnak tűnt. De tulajdonképpen, gondolta Mary, sose merült bele semmi személyesebbe annál, mint hogy elégedetlen a választott karrierútjával kapcsolatban. A nyitottságnak ez az új szintje jelentős szorongást szült. Jim rágni kezdte alsó ajkán a bőrt, küszködve, hogy rátaláljon a megfelelő szavakra.

– Ott halt meg Sam – mondta végül. – Sam, a bátyám.

– Ó, istenem, Jim, úgy sajnálom! – Mary átkozta magát, hogy nem volt vele türelmesebb. Nem hagyott visszautat a hangsúlyával. Előbb beszélj, aztán gondolkozz; ez annyira rávallott. Ez lesz az ő veszte.

– Minden rendben. Minden rendben kellene, hogy legyen, hiszen már olyan régen történt. Két évtizede. Bár anyu nem így érzi.

Mary már épp nyitotta volna a száját, hogy újra bocsánatot kérjen, de még épp időben sikerült megállítania magát. Legkevésbé arra van most szükség, hogy ez a dolog is róla szóljon. Már így is elég kárt okozott.

– Mesélj róla!

Jim összerezzent. Már megint rosszat mondott? De aztán az arckifejezése lassan megváltozott, egy kis melegség kezdett visszatérni a szája körüli barázdákba. Talán nem is arról volt szó, hogy Mary rosszat mondott volna, inkább arról, hogy ilyet nagyon ritkán kértek tőle.

– Tizennyolc éves volt – kezdte Jim. – Két évvel idősebb nálam, úgyhogy mindig versenyeztünk, akár beismertük, akár nem. Bálványoztam őt. Sam volt az okos, a vicces. A jóképű. Nem tudtunk sehova se menni az iskolában vagy az iskolán kívül anélkül, hogy lányok egész sora omoljon a lábai elé. – Jim nevetve fújtatott egyet. – A szüleim kedvence is ő volt, habár ezt sosem ismernék be. Már megvolt a helye az egyetemen, két hónap múlva kezdett volna. Oxford: orvosi képzés.

– Nagyszerű embernek hangzik – szúrta közbe bátortalanul Mary.

– Az is volt. És furcsamód még csak nem is voltam irigy rá. – Most, hogy Jim belekezdett, a kitárulkozás folyamata egy kicsivel kevésbé tűnt kínzónak számára. Mary megjegyezte magának, hogy ez az út vezet Jim bizalmának elnyeréséhez: csakis a legfinomabb léptekkel haladva. – Levette a vállamról a nyomást. Így én lehettem az önfejű ifjabb. Egy kicsit reménytelennek tűnve, dehát majd csak kitalálom, hogy mit akarok. Legyőzhetetlennek éreztem magam, amikor Sammel voltam. Valószínűleg kamasz arroganciának tűnhetett, de abban az életkorban sose látjuk annak. Azt hittem, ő mindig ott lesz nekem. Amíg aztán már nem volt.

– Megkérdezhetem, hogy…

– Mi történt? Hát igen, bárcsak tudnám. – Jim kiürítette a poharát, lerakta az asztalra, és kezét a karfára szorította. Az erek kidudorodtak az alkarján. – Egyikünk sem volt ott. Sam és a sulis barátai Skye szigetén tartottak valami nagy ereszd-el-a-hajamat bulit fent Skóciában, miután végeztek a vizsgáikkal. Anyu kapta a hívást. Az éjszaka közepén.

Mary látta maga előtt Juliette-et, csipásan és zavartan, ahogy megszólalt a telefon, aztán letaglózva a beszélgetés után.

Jim nyelt egyet.

– Ő vezetett, és az autó megpördült. Amikor megtudtuk, Samet épp kórházba szállították a légimentők. Egész éjszaka úton voltunk. Apu tövig nyomta a gázt. Isten tudja, milyen gyorsan vezetett. De senkit nem érdekelt. Az egész út alatt azért imádkoztam, hogy Sam még ott legyen. Sosem imádkoztam azelőtt, de ha valami rávehetett, hát ez az volt. Bármit megígértem volna, csak Sam legyen jól.

Csakhogy nem volt. Mire odaértünk, ő már elment. Nem élte túl az éjszakát. Bementünk, hogy lássuk, és addigra a csövek meg a gépek már eltűntek, ő pedig ott feküdt az ágyon. De már messze járt. – Jim végül felpillantott a földről, nem is annyira Maryre nézve, mint inkább keresztül rajta. – Ezen valójában senki sem teszi túl magát, nem? Anyu még a közelébe se jutott. Apu mondta egyszer.

– Mit mondott? – suttogta Mary.

– Hogy ő egy két lábon járó kísértet.

A lábainál rezegni kezdett Mary telefonja. Az ébresztője. Nem bízott magukban, hogy időben eljutnak a repülőtérre, tekintve, hogy hogyan zajlott az utóbbi két nap – az ágyban töltött, véget nem érő reggelekkel és a napszakok ritmusától teljesen eltérően ketyegő biológiai órájukkal. Máris úgy tűnt, mintha egy másik életben történt volna az egész.

– Bocsánat! Bocsánat! – Mary rácsapott a szundigombra.

– Nem, én kérek elnézést. Már menned kell?

Mary megrázta a fejét. Végül is nem volt poggyásza, amit fel kellett volna adnia. Jim előrecsúszott a székén, és odahajolt, hogy megérintse Mary térdét.

– Tényleg, Mary, komolyan gondoltam. Sajnálom. A mai napnak nem így kellett volna telnie. Nem így akartam, hogy végződjön ez a hétvége. Bárcsak ne kellene véget érnie, pont. És tudod, mi a legrosszabb az egészben?

Marynek fogalma sem volt, hova vezethetné még őket ez a beszélgetés. Ő csak szerette volna kinyújtani a karjait, az ölelésébe vonni és ringatni Jimet, a harminchat éves férfit az orra előtt, aki visszarepült az időben húsz évvel korábbra, egy ijedt, irányítását vesztett tinédzserhez.

– Azt hiszem, nekem kellett volna meghalnom, nem Samnek. Ő jobban kihasználta volna az életet. Én a nagy részét azzal töltöm az enyémnek, hogy azt kívánom, bárcsak véget érne már. Hogy bárcsak elmenekülhetnék ettől az egésztől.

Hogy gondolhatja ezt? Ha Jim halt volna meg Sam helyett, akkor ők sosem találkoztak volna, és Mary még mindig csak az árnyéka lenne annak a nőnek, akivé egy hónap leforgása alatt vált a társaságában. Mary megborzongott. Bármi is zajlott itt, kétsége sem volt afelől, hogy az sokkal mélyebbről gyökerezik, és sokkal aggasztóbb, mint egy kis nyugtalanság.

– Ez hálátlanul hangzik, igaz? De nem erről van szó. Csak annyira nagy a nyomás. Olyan sok az elvárás. A szüleim részéről, most, hogy Sam már nincs, igen; de a munkában is ez van, és a barátaimmal is. Nem hibázhatok. Néha eltűnődöm, milyen lenne az élet, ha kimutathatnám, hogy a dolgok korántsem tökéletesek. Hogy néha még az ágyból is elég nehéz kikelnem, nemhogy fenntartsam a látszatot.

Marynek minden erejére szüksége volt, hogy ne ragadja meg a térdén pihenő kezet, és suttogja, hogy: Akkor ne tedd! Abban a pillanatban tudta, hogy szereti a férfit. Hogy mindig akarni fogja – látszat ide vagy oda.

– És aztán találkoztam veled – folytatta Jim.

– T-t-tessék?

– Aztán találkoztam veled. Tudom, hogy korai még, tudom. Én vagyok az utolsó, aki túl hamar be szokott lelkesülni, ha… ilyesmiről van szó. De… már régóta ez az első alkalom, hogy úgy érzem, önmagam lehetek, hogy van itt valami, amiért érdemes hozzád ragaszkodni.

– Áhh, én ebben nem vagyok olyan biztos. – Mary utálta magát, amiért sikerült előhúznia a tarsolyából egy automatikus lerázást. De hogy kimondja, hogyan érez valójában? Ahhoz még túl korán volt, bármennyire is szerette volna, hogy ne így legyen.

– Te más vagy, Mary. – Bizonyára nem végzett meggyőző munkát az arckifejezése elrejtésével, mert Jim gyorsan hozzátette: – Mármint jó értelemben. Te annyira… az elveid szerint élsz. Szenvedélyesen kiállsz magadért, és megmutatod, hol a helyem. Nekem szükségem van erre. De úgy érzem, neked nincs szükséged rám, egyáltalán nincs. Nem, itt többről van szó, nem is tudom, talán arról, hogy te velem akarsz lenni. Melletted nincs az a kényszer, hogy más legyek, mint aki valójában vagyok. Szabadnak érzem magam, amikor veled vagyok. Szóval… szabadabbnak.

Jim elmosolyodott. Vagy inkább Mary úgy vélte. Mert amint megjelent a görbület a száján, nyomban el is tűnt újra.

– Elszökhetnénk.

– Mi?

Jim szemöldökét ráncolva hátradőlt a székében. Marynek az a szörnyű érzése támadt, hogy nagy ostobaságot mondott.

– Miért nem lépünk le? – javasolta aztán. – Azt mondtad, ezt szeretnéd, nem?

Jim összehúzott szemekkel nézett rá, mintha azt próbálná kideríteni, mennyire elkötelezett saját hirtelen jött érzelemkitörése mellett. Marynek még mindig nem sikerült hozzászoknia Jim pillantásának intenzitásához.

– Hát akkor hajrá, lepj meg!

A szavak még akkor is Mary fülében csengtek, amikor aznap éjszaka leszállt a gépe odahaza, Belfastban.

9.

2018

Amikor megérkezik az irodába, Alice kitér a konyhai pletykálkodás elől, és egyenesen az íróasztalához megy, nagy méretű, elviteles kávéspohárral a kezében. Nem valami kellemes társaság, amíg be nem üt a koffein a véráramában, és mivel kevesebb mint egyórányi alvást tudhat maga mögött ma reggel, már az is csoda, hogy életben van, nemhogy még működőképes is legyen a munkahelyén.

Mióta előző éjjel elváltak útjaik Maryvel a pub előtt, Alice feje romokban hevert. Egy jó órát töltött vele, hogy azon aggódjon, Mary vajon épségben hazaért-e. Mary szívósnak tűnik, aki ádázul őrzi saját személyes terét, de Alice látta egy másik, sokkal törékenyebb oldalát is az italozásuk közben. De nem tenne semmi butaságot… ugye? Alice-nek meg kellett volna adnia a számát neki, de annyira magába szippantotta Jim eltűnésének rejtélye, hogy nem tudott világosan gondolkodni.

Amikor szorongása végül kezdett szertefoszlani, helyét átvette a kíváncsiság, mely ismét akadályt képezett Alice alvási esélyei előtt. Nem sikerült túl sok részletet kicsikarnia Maryből, de ez nem gátolta Alice-t, hogy mindenáron tudni akarja, mi történt Jimmel. Alice fájdalmasan tisztában van vele, hogy léteznek veszteségek, melyek túlságosan nagyok és kezelhetetlenek ahhoz, hogy az ember túllépjen rajtuk, az pedig nyilvánvaló, hogy Mary csupán téblábol a sajátja körül. De ha Alice rátehetné a kezét egy kicsivel több információra, elkezdhetné összerakni a teljes sztorit, és akkor talán nyújthatna Marynek némi lezárást…

– Hát itt vagy! – Jacknek, a főszerkesztőnek, Alice főnökének a feje bukkan fel irodai fülkéjének fala fölött. Egy maszatfolt éktelenkedik a szája sarkában, ami odaszáradt paradicsomos babnak tűnik. Alice fontolóra veszi, hogy szól miatta, de aztán úgy dönt, hogy mégsem. Jack könnyen zavarba jön. – Ráérsz egy rövid csevejre?

– Természetesen.

Alice kihúzza a szomszédos irodai széket. Már ezer éve nem volt új gyakornokuk.

– Az irodámban, jó?

Alice-nek görcsbe rándul a gyomra. Hívták őt valaha is Jack irodájába az itt töltött öt éve alatt? Időnként beugrik saját magától, ha végzett valami szép munkát, amit Jack orra alá akar dörgölni, amolyan fizetésemelésre tett kísérletképpen, de még sosem rendelték oda. Vajon mit ronthatott el?

– Gyors leszek – mondja Jack, miután becsukták az ajtót. – Foglalj helyet!

Idegesnek látszik. És feldúltnak – sokkal jobban, mint rendesen szokott. Bármi legyen is az, rossz hírről van szó. Alice megérzi az ilyesmit. A légkondicionáló azóta el van romolva, hogy csatlakozott a céghez, úgyhogy arra igazán nem foghatja, hogy a hideg futkos a hátán.

– Az a helyzet, hogy nem megy valami jól az újság, Alice. – Hát, ez nem volt újdonság. Ugyan ki vette egyáltalán a Harsonát, pár helyi nyugdíjast leszámítva, akiknek semmi más dolguk nem akadt? – A megszorítások szakaszába kell lépnünk szeptember elejétől, és te vagy a legfiatalabb riporterünk.

– És a legolcsóbb is, nem?

Jack nem veszi a lapot. Fészkelődni kezd a székében.

– Ami azt jelenti, hogy az állásod veszélyben van.

Alice reggeli kávéjából egy kicsi felszökik a torkán. Nem veszítheti el a munkáját. Nincs semmi megtakarítása. Nem fogja tudni kifizetni a bérleti díjat, és akkor nem lesz más választása, mint hogy visszaköltözzön Slough-ba, az anyukájához. A tenyere izzadni kezd. Legutoljára akkor éltek egy fedél alatt feszengés nélkül, amikor Alice tizenkét éves volt. Az már tizennégy évvel ezelőtt történt! Ez csak újra mindet felszínre hozna.

– Nagyon sajnálom, Alice. – Jack lehajtja a fejét. – Az elbocsátásokat még nem erősítették meg. Addig nem is fogják, amíg a részvényesek el nem jönnek néhány hét múlva, de én szerettelek volna figyelmeztetni arra az esetre, ha tényleg így alakulna.

– Nincs semmi, amit tehetnék? Dolgozhatnék több órában, vállalhatnék több feladatot… – Alice megtorpan, mielőtt felajánlaná a fizetéscsökkentést. Ennél kevesebből már aligha tudna megélni.

– A helyedben én feldobnám az önéletrajzomat, hogy jobb helyzetben legyek. Esetleg rakd fel a netre a legjobb írásaidat.

– Dehát nincs egy se!

Ez sokkal hangosabban szakad ki belőle, mint tervezte, és az ezt követő kényelmetlen csendben Alice-nek eszébe jut Mary tegnap esti kifakadása. Ez az a csend, mely a szabadjára engedett kétségbeesést követi.

– Még van egy kis időd. – Jack a naptárra pillant a falon. – Szeptember legelejéig nem jönnek, addig még van három hét. Én mindent meg fogok tenni érted, amit tudok. Ha szerzel nekem egy remek sztorit, a címlapra juttatom. Az online kiadás tetejére. Ha hozol nekem valami jót, valami igazán jót augusztus végéig, én leközlöm. Erre a szavamat adom neked, Alice.

– Értékelem – mondja Alice, próbálva kontrollálni a dagadó érzést a torkában. Nem sírhat. Szakmai környezetben nem teheti. Most, amikor szüksége van rá, hogy komolyan vegyék.

– Majd értesíts a sztoriról, amit lehoznál! Én pedig visszatartom neked az utolsó augusztusi kiadást.

Jack kedvessége minden egyéb helyzetben megérne egy mosolyt, de Alice nem bízik reszkető alsó ajkában. Inkább kitántorog az irodájából, és visszasiet saját íróasztalához, mielőtt bárki megkérdezhetné, hogy miről beszélgettek. Vesz három mély lélegzetet, és próbálja kordában tartani a pánikot. Szedd össze magad, Keaton! Kell, hogy legyen itt valami remény, amibe még belekapaszkodhat, gondolja Alice.

Az, hogy felajánlották neki a címlapot, hatalmas dolog. Alice már nagyon régóta várta ezt a lehetőséget az előrelépésre. Csak nem gondolta volna, hogy ilyen magas lesz az ára. Ezenkívül: vannak egyáltalán elég erőteljes helyi történetek, amik meggyőznének egy csapat vállalati nagykutyát, hogy ne pont az ő fejét csapják le? Soha semmi nem történik errefelé. Igazán elhihetik ezt egy olyan nőnek, aki az utóbbi két évben négy különböző fogorvosi rendelő megnyitásáról tudósított.

Alice feloldja a zárat a telefonján, és szokásához híven rögtön megnyitja a Twittert. A legfrissebb hírek lelőhelyét – legalábbis az ő generációja számára. Bár nem tudja, mit szeretne ott találni. Egy motiváló idézetet? Egy helyzethez illő mémet? Inspirációt az utolsó leheletével megírt cikkéhez?

Pillanatokon belül egyszerre bukkan rá mindre.

Az első dolog Alice idővonalán egy videó, ami, úgy tűnik, nagyon népszerű. Ellenőrzi, hogy le van-e némítva a telefonja, aztán megnyomja a lejátszás gombot. Először nehéz kivenni, hogy mi történik, vagy hogy hol készült a felvétel. Silány a minősége, valószínűleg egy mobil kamerájával csinálták. Kezdetben csak összepréselődött hátak, táskák, kabátok és kócos frizurák látszanak. Több száz ember van egy zárt területre zsúfolódva, talán ezer is. Mind ugyanazért a néhány centiméterért lökdösődnek, amíg egyszer csak hirtelen mindenki le nem fagy.

Két másodperccel később varázslatos módon kitisztul a terep a kamera előtt. Alice felismeri az állomást. És aztán megjelenik a beállítás középpontja. A szíve olyan hangosan kezd verni, hogy Alice eltűnődik, vajon Erika is hallja-e a fülke válaszfalának másik oldalán.

Mary az – tisztán látszik a transzparense.

Ez volt az ő tegnapi kirohanása.

Alice leejti telefonját az íróasztalára, arcát pedig üres kezébe temeti, amiért Mary magánéleti reménytelenségét ilyen nyilvános formában osztották meg. Ez szörnyűséges, elviselhetetlen. Egyenesen meggyalázták vele. Hogy történhetett ez? Alice előrángatja fülhallgatóját a táskájából, és bedugja az asztali számítógépébe. Ugyan igyekezni szokott, hogy ne legyen látható a közösségi médián munkaidőben, de ezúttal kivételt fog tenni. Jack bejelentésének köszönhetően egyértelmű, hogy úgysem maradt már sok veszítenivalója.

Az első poszt, amit Alice látott a hírfolyamán, egy régi iskolai barátjához tartozott, egy beauty bloggerhez, aki megosztotta az eredeti videót, és azt a szöveget írta hozzá, hogy „KIRÁLYNŐ”. Alice most átkattint az eredeti posztra. Ki a fene hiszi azt, hogy joga van közvetíteni Mary összeomlását a tudta nélkül? Valaki, akit Simon Seagernek hívnak; hát ő az. A patkány. A felvétel fölé azt írta: „Tegnap este láttam ezt hazafelé menet. Hát ÍGY kell elintézni a dolgokat!” Már kétszázezren osztották meg, és ez a szám minden másodperccel egyre csak nő.

És ami még rosszabb: húszezer hozzászólás. Alice érzi, hogy a reggelije kezd felszökni a gyomrából. A kurzorral a komment ikon fölött tétovázik, próbálva rászánni magát a kattintásra. Az internet vonzza az emberiség szennyét, az anonimitás tökéletes táptalajt biztosít a gúnyolódás legrosszabb fajtájának. Képes ő erre? Muszáj lesz neki. Inkább ő, mint Mary lássa ezt az egészet. Szeretné megvédeni Maryt, annak ellenére, hogy csak egyszer találkoztak, de hát így jár az, akit a bizalmába fogad egy nő, aki amúgy egyáltalán nem szokott megnyílni másoknak. Ha itt bárki valami gorombát mondott rá… Haragjában Alice ökölbe szorítja bal kezét az íróasztal alatt, és összeszedi bátorságát, hogy kattintson a jobbal.

Az első hozzászólás ártalmatlan: „nem szarozik”; a második is ugyanannyira semmitmondó: „rendet rakott”. A harmadiktól Alice émelyegni kezd. Sületlen, rosszindulatú megjegyzés egy névtelen ismeretlentől. Elképzeli, hogy Mary megnyitja, és kifut a vér az arcából. Ez nem történhet meg. Egyszerűen nem. Már így is eleget szenvedett. Ha Alice-nek az egész napot azzal kell töltenie, hogy több ezer gusztustalan, arctalan férfit jelentget, hát akkor azt fogja tenni.

Szerencsére már megint előreszaladt, mint mindig. Alaposabban megvizsgálva, durva kommentek csak elvétve fordulnak elő. Legnagyobbrészt az emberek olyanokat fűztek hozzá, mint „poén”, „LOL”, „legenda”, és ezek különböző variációit. A legfigyelmesebb köztük említést tett a tábláról: „Mi ez a felirat?”, és néhányuk már Jim után is érdeklődött: „Szóval, hol van a pasi?” Alice lelki szemei előtt megjelenik Mary arca, összeráncolódva, ahogy arról mesél neki, hogyan próbált Jim telefonon kapcsolatba lépni vele, kevesebb mint negyvennyolc órával ezelőtt. Ettől még a legjobb szándékú kommentelők is jelentéktelenül üresnek hangzanak.

Vajon Mary látta már ezt a videót? Zavarban lesz, hogy önuralmának pillanatnyi elvesztését filmre vették, kétségtelen; arról a tényről már nem is szólva, hogy most számtalan vadidegen tesz megjegyzéseket a magánéletére. Lehetséges, hogy a hírek sose jutnak el hozzá? Egy gyors Google-keresés az Ealing állomási nőre azt mutatja, hogy a videó egyelőre csak a közösségi médiában van jelen, márpedig Alice nehezen tudja elképzelni, hogy Marynek lenne bármelyiken is profilja, vagy hogy használná, ha van is neki.

Visszatér a Twitterre, a videó eredeti posztjához, ami százat is meghaladó hozzászólást gyűjtött be, mióta utoljára nézett rá. Olvasni kezdi a legutóbbi kupacot:

„Miért hagyna el valaki egy ilyen nőt?”

„Hová ment Jim?”

„#TaláljukMegJimet”

„JUTTASSÁTOK HAZA AZT A PASIT!”

„Itt aztán van háttérsztori.”

Igen, gondolja Alice, igen, van. És ha valaki ki fogja deríteni, az ő lesz.

10.

2005

– Itt is vagyunk!

Mary háttal maradt Jimnek, miközben beszélt; hangjából áradt a feszültség. Ez nem épp az a vidéki házikó volt, amiről az interneten írtak. Aligha lehetett egyáltalán házikónak nevezni. Inkább volt egy kis kerti sufni, habár ez meg a kertészekkel szemben nem lenne fair megállapítás. Hívjuk akkor viskónak.

Az első néhány napban, miután megérkezett Londonból, Maryt megbénította a felelősség, hogy neki kell megterveznie a „szökésüket” Jimmel. Hol járt az esze, hogy olyan lelkesen, önként vállalkozott erre a feladatra? Semmi sem fojthatta meg a köztük lévő kémiát gyorsabban, mint az, ha kiengedi a benne rejlő cserkészlányt. De már nem visszakozhatott. Minden egyes alkalommal, amikor Jimre gondolt az ealingi lakásában, ahogy bevallotta, hogy szerinte neki kellett volna meghalnia Sam helyett, Mary érezte, hogy a szíve újra meg újra darabokra hasad. Ki kellett űznie ezt a gondolatot Jim fejéből, egyik jó dologgal a másik után.

Sajnos Mary pénzügyi helyzetének realitása azt jelentette, hogy a nagy „szökésüket” le kellett minősíteni egy kis kiruccanássá: ennek megszervezésével töltötte minden egyes estéjét a munkaideje után, a Stormont szállótól nem messze lévő közkönyvtárban. A könyvtár korántsem volt magánjellegű (persze erre a megnevezése is utalt), de még így is lényegesen jobb volt, mint azt a nehézkes asztali számítógépet használni, ami az O’Connor család nappalijának sarkában foglalt helyet – ahol Mary magánügye ki volt téve bárki kotnyeles vizsgálódásának, aki éppen arra téblábolt. Amennyire tudta, egyik öccse sem volt vele tisztában, hogy egy férfi került a képbe, és Mary szerette volna, ha ez így is marad. Csak kicsivel több mint hat héttel ezelőtt találkozott Jimmel, és a boldogságukat még túl drága kincsnek érezte ahhoz, hogy másokkal is megossza.

Mary kiszámolta, hogy kétszáz fontja van erre az utazásra, és még ezzel is teljesen le fogja nullázni a malacperselyt. A büdzsé nem hagyott neki túl sok választási lehetőséget a helyszínt illetően, úgyhogy végül beérte egy olyannal, ahol már járt korábban: Portrushsal, egy tengerparti üdülőhellyel az Antrim-partvidéken. Elég csendes lesz, most, hogy elkezdődött az iskola, és a turisták által kevéssé ismert a hely, így a természet lágy ölén lehetnek a tengernél. Olcsó is, habár sejthette volna, hogy egy ennyire kedvező bérleti díj mellett kell hogy legyen valami trükk. Mary próbált visszaemlékezni a leírásra, ami a szuperül beállított, szuperül megvilágított fotósorozatot kísérte – a „romantikus”, „otthonos”, „páratlan” szavak mind az eszébe villantak.

De azért van különbség pozitív hirdetés és megtévesztő reklám között. Mary megvizsgálta a helyet, ami szállásukként fog szolgálni a következő öt éjszakára. Egyetlen szobából állt: a túlsó végében volt egy franciaágy, amit két oldalról és a fejtámla fölött szekrények zártak körül; a konyhaasztal annyira közel volt az ágy lábához, hogy egy átlagos méretű vendég a lábujjaival is megvajazhatta a pirítósát. Fürdőszobát sehol nem látott.

– Jómagam mindig is örömömet leltem a szabadtéri pössentésben.

Jim egyik karjával átölelte Mary derekát, és megpróbálta maga felé fordítani őt. Mary szilárdan állt. Hogy sikerült ezt így elbaltáznia? Ráadásul pont akkor, amikor ilyen nagy volt a tét. A kiadó cég sarlatánjai iránt táplált dühe átváltott sürgető síráskényszerbe. Csalódást okozott Jimnek – nem mintha kimutathatta volna az érzéseit, épp most, amikor erősnek kellett maradnia mindkettejük érdekében. Egyetlen jól sikerült nyaralás sem kezdődött még soha azzal, hogy a főszervező valakinek a vállán zokog. Még ha Jim válla tökéletes is lett volna erre a célra.

– Sajnálom, nem nézett ki ennyire… – Mary kotorászni kezdett a telefonja után. Ha van itt egyáltalán net, bebizonyítja, hogy nem ő végezte hanyagul a keresgélést.

– Nem! Egy szót sem akarok hallani róla! – Jim csókot nyomott Mary arcára. – Vissza a gyökerekhez; nem ezt szokás mondani?

Elindult, hogy ledobja táskáját a sarokba, és lerúgta a cipőit is. Az egyik a radiátornak repült, amiről lepattant a szelep, és a földre hullott, kiengedve egy meszes üledékfelhőt. Mary remélte, nem használtak azbesztet a fűtéshez. Nem mintha úgy nézett volna ki a dolog, hogy a közeljövőben sikerül felmelegedniük. Kirázta a hideg. Félúton jártak az őszben, azon a ponton, amikor a vadgesztenyék és a talpak alatt ropogó aranyszínű falevelek újdonsága már átadta helyét a határozott vágynak, hogy újra láthassuk a napot.

– Azt a rohadt! – Jim a matracon állt zokniban, és a pokrócok súlya alatt támolygott, amik vízesésként dőltek rá az ágy fölötti szekrényből. – Gondolod, hogy ez annak a jele, hogy fázni fogunk?

Mary felkapott egy tengerészkék, skót kockás plédet, ami a lábához hullott. Még dohosabb szagot árasztott, mint várta, és volt a közepén egy aggasztó lyuk, a sarkai pedig megperzselődtek.

– Te is tudod, hogy nevetni akarsz. Na, gyerünk! – Jim leugrott az ágyról, és odacsúszott hozzá egy befejezetlen, foltvarrással készült paplannal a dereka körül. Elszabadult cérnaszálak hullottak a linóleumpadlóra. – Csak egy kis kacajt. – Elkobozta a plédet Mary kezéből, és rá is kötött belőle egy szoknyát.

Nevetséges volt. Abszurd. Tagadhatatlanul rémes. Ők mégis addig röhögtek, amíg fájni nem kezdett a hasuk, és már az is komoly erőfeszítésükbe telt, hogy egyáltalán levegőhöz jussanak. Minden alkalommal, amikor végre sikerült abbahagyniuk, egyetlen pillantást kellett csak vetniük tarka jelmezükre, ami annyira borzasztó volt, hogy egészségügyi figyelmeztetést kellett volna mellékelni hozzá, és máris újra szakadtak a röhögéstől. Hogy sikerült ezt Jimnek elérnie? Hogy kibogozta a Mary fejében lévő csomókat, és emlékeztette őt arra, mi fontos a világban.

Azon az éjszakán egy takaróerődben aludtak, amit Jim kreált. Amíg Marynek sikerült elszakítania magát Jim karjaitól annyi időre, hogy vacsorát főzzön, addig Jim készített egy négyoszlopos bunkert a széthajigált ágyneműből, amelyekre az összes elképzelhető tárolóhelyre betömködve bukkantak rá. Beékelt három különféle biciklilámpát is a szövetek közé. Ha Mary nem az orrán keresztül vette a levegőt, és hunyorított, akkor szinte már fényűző volt a hely.

– Kihoztad a legjobbat ebből a szerencsétlenségből – dicsérte Jimet, odakucorodva a mellkasára.

– Ugyanezt mondhatnám rólad is.

– A leves nem az én érdemem.

– Magamra értettem – felelte Jim.

Kortyolt egyet a nyitott üveg vörösborból, és átnyújtotta Marynek, aki korábban kissé aggódott, mikor Jim egy ládányit pakolt a bérelt autó csomagtartójába – tényleg ilyen gyatra társaság lenne Mary, hogy ennyi alkohol kelljen hozzá? –, de most, hogy már látta a szállásukat az elkövetkező néhány napra, nem is lehetett volna hálásabb Jim unortodox bepakolásáért.

– Ja, igen, az is igaz. Te rettenetes sorscsapás.

Még mindig nem egészen szokott hozzá ehhez a nagydarab férfihoz maga mellett, meztelen testének hőjéhez, bőre tapintásához a tenyere alatt. Ugyanakkor még sosem érezte magát ennyire komfortosan senki mással. Időnként meg kellett állnia, hogy emlékeztesse magát: még csak négy alkalommal találkoztak, és kevesebb mint húsz napot töltöttek együtt. Összesen. Valóban vékonynak tűnt a határ az őrület és a zsenialitás között, különösen ha Jimről volt szó.

– Itt el tudnék rejtőzni – mondta Jim, a könyökeire támaszkodva és kikukucskálva a függönyön keresztül, amit ő maga gyártott, az ablakon túlra. A zsalugáterek töröttek voltak, így az eső az üveget verte.

– Amúgy sem úgy néz ki, hogy bárhova is mehetnénk – dünnyögte Mary.

Nem bízott magában annyira, hogy ki is mondja, de nem volt semmi más, amit szívesebben csinált volna, mint hogy ott feküdjön, pontosan ugyanígy, amíg a házinéni ki nem rakja a szűrüket. Semmi másra nem volt szüksége. Senki másra. Azon merengett, ezt jelenti-e szerelmesnek lenni. Hogy olyan érzés-e, mint a békesség. Ha így van, remélte, hogy ez nem lesz olyan törékeny állapot, mint ahogyan azt a világ többi része állította.

Jim visszafeküdt, és átfordította Maryt az oldalára, hogy a nő háta a mellkasának simuljon. Az autóút kifárasztotta Maryt, így máris érezte, hogy kezd elszenderedni.

– Pontosan erre volt szükségem – mormogta Jim Mary kócos hajába. – Azt hiszem, te lehetsz az, akire szükségem volt.

Mary gyorsan rájött, mit értenek az emberek az alatt, hogy egy nyaralás felér egy lecserélt munkahellyel, vagy fordítva. Őszintén szólva nem volt sok tapasztalata vakációk, szabadságok – vagy hívjuk, aminek akarjuk – terén. De évek óta először érezte magát kipihentnek. És miközben meteorológiai értelemben a nyaralásukat Portrush-ban elmosta az eső, testileg és érzelmileg óriási siker volt. Mary minden egyes éjszaka több mint tíz órákat aludt. Jim is ezt állította magáról, habár kétszer is, amikor Mary korán kelt, hogy kimerészkedjen a kinti illemhelyre, meg tudott volna esküdni rá, hogy látta, amint Jim nyitott szemekkel bámulja a plafont.

Ettől eltekintve nem volt jele a fájdalomnak, amit Jim tekintetében látott azon az utolsó, Londonban töltött délutánján. Úgy tűnt, az a súly lekerült a válláról, és szertefoszlott, ahogy Mary remélte. Nem tett említést Samről vagy Jim szüleiről, és kerülte a munka-témát, amikor csak lehetett. Nem mindenki igényli, hogy integrálja élete különböző aspektusait. Ha ő lehet az egyetlen jó dolog Jim életében, akkor ez mindenképpen megtiszteltetés. Már nem érezte szükségét, hogy állandóan aggódjon – most, amikor minden olyan ígéretesen alakult kettejük között.

Az utolsó napjukon még a nap is előbukkant. Szerencsés előjel, gondolta Mary, miközben összepakolta piperetáskáját a közös fürdőben. Kellett hozzá némi erőfeszítés, hogy felébredjen Jimben a lelkesedés a természetjárás iránt, de most legalább már a zuhany alatt volt, egy olyan szám dallamát dobolva a kiüresedőben lévő műanyag flakonokon, amit Mary nem ismert fel.

– Öt perc múlva indulunk. Ne kelljen kirángatnom téged onnan! – kiabálta Mary túl a lármát.

– Akkor ne tegyél nekem olyan ajánlatot, amit képtelen vagyok visszautasítani!

Mary átdobott egy törölközőt a zuhanyzó ajtaja fölött, és visszament a kunyhójukba, hogy összepakoljon egy kirándulós táskát aznapra, mielőtt az önuralma kirepül az ablakon.

Egy órával később Mary behajtott Dunluce Castle parkolójába. Előttük egy csíptetős felírótáblát lóbáló elcsigázott tanár próbálta összeterelni a csellengőket a jegykezelő sor végére.

– Ezek szerint iskolai kirándulás lesz. – Jim felhúzta az egyik szemöldökét, miközben a motor elhalkult.

– Ez egy történelmi jelentőségű helyszín, sokan érdeklődnek iránta.

– Pontosan kik is?

– Te! Majd mindjárt meglátod. Na kifelé!

Mary megfogta a kezét, és elrángatta Jimet a bejáratnál elhelyezett kiállítási tárgyak mellett, lehagyva a kölykök egy csoportját a függőhídon, akik fel-le ugráltak, hogy kiderítsék, mennyi erőt kell kifejteni a meghintáztatásához. Találtak egy félreeső sarkot a víz pereménél, ami lenézett a csupasz sziklákon megtörő hullámokra. A napfényben úgy tűnt, csillámlanak a sziklákat körülvevő habok, és a Causeway-partvidék hosszan és méltóságteljesen nyújtózott a messzeségbe, ameddig csak a szem ellátott.

Jim csípőjével megbökte Maryét. – Jól van, elismerem, igazad volt. Megérte ideutazni.

– Tudtam, hogy így lesz. És gondolj bele, ha megadom magam a csáberődnek, most nem is lennénk itt!

– Pedig csak egy hajszálon múlt, nem igaz?

Mary fintorogva, halványan elmosolyodott. Az olyan férfiaknak, mint Jim, nem volt szükségük az egójuk fényezésére.

– Nagyon tévedsz, tudod?! – Kezét Jim hátsó zsebébe akarta csúsztatni, de a férfi úgy tekergőzött, hogy ne tudja elérni őt.

– Tartasz ott valamit, amiről nem akarod, hogy lássam?

– Talán.

Mary kicselezte, és újra a zsebe után nyúlt. De ekkor valami grimaszszerűség futott át Jim arcán, ami félúton megállította Mary mozdulatát. Mielőtt bármit mondhatott volna, a pillanatot megzavarta ugyanaz a csapatnyi féktelen kölyök a hídról. Pöttöm testeiket odapréselték a korláthoz Jim jobb oldalán, várva, hogy a hullámpermet felcsapjon az arcukba, mielőtt visítozva visszarohantak volna a szárazabb részre.

– Ez elég is, hogy elvegye a kedved, mi? – jegyezte meg Jim.

Újra mosolygott; akármilyen frusztrációt vélt is felfedezni Mary, az már el is tűnt. Mary eltűnődött, vajon egészséges-e, ha valakinek ennyire könnyen hullámzik a hangulata, vagy ez olyasmi, amit csak ő tart furának, tekintve, hogy neki sikerül tizenvalahány év távlatából is haragot tartania néhány iskolaudvari incidens miatt. De most, hogy egy sokkal fontosabb beszélgetés volt folyamatban, gyorsan lerázta magáról Jim visszautasítását.

– Elvegye mitől?

– A gyerekektől – válaszolta Jim.

– Fú, ennyire gáz?

– Nem nekem való – ismerte be Jim.

– Hogy saját gyereked legyen?

– Aha.

– Van az úgy. Nekem sem való. – Mary még sosem törte a fejét a gyerekvállaláson, és most úgy tűnt, ez az egyszerű tény meg is erősítette számára a választ. Nem izgatta a dolog.

– Tényleg? – Jim pár centivel hátrébb húzódott, hogy alaposan szemügyre vegye Mary arcát. Ha annak jeleit kereste, hogy Mary csak viccelt, hát nem talált semmit. – És mi a helyzet az otthoni pereputtyal? Nem késztet rá, hogy saját családot akarj?

– Jesszusom, nem! Arra ösztönöz, hogy valami mást akarjak. De miért? Mármint miért nem való neked? – Ez nem az a társalgás volt, amire Mary számított, méghozzá határozottan nem ilyen hamar. De mivel már belekezdtek, akár be is fejezheti néhány határozott válasszal. – Ha szabad kérdeznem.

Jim nem tűnt zaklatottnak.

– Mert túl sok, nem? A felelősség. Hogy felelős legyél valaki más életéért. Ez nem olyasmi, amit félretehetsz, aztán később cipelheted tovább. Igen, a felelősség az oka. Nem nekem való.

Mary nem tudta, hogyan értelmezze ezt. A londoni beszélgetésük után persze számíthatott volna erre. Jim szabad szellemű volt, vagy inkább arra vágyott. A gyerekek pedig sosem illenének össze ezzel. De egy család és egy kapcsolat két különböző dolog. Mary azzal nyugtatta magát, hogy ez nem változtat semmit kettejük kapcsolatának kilátásain; hogy ettől még lehet ő a biztos pont Jim életében.

– Szerintem ez teljesen normálisan hangzik.

– Akkor ügyesen rejtegetem, hogy zakkant vagyok – vigyorgott Jim. Mindkét karjával átölelte Mary derekát. – Vagy lehet, hogy arról van szó, hogy melletted jó vagyok. Legalábbis arra ösztönzöl, hogy jobb akarjak lenni.

Mielőtt Mary ellenkezhetett volna, Jim odahúzta őt, kezét a tarkója tövén tartva édesgette maga felé. Rendíthetetlen volt, nyelve egyre mélyebbre hatolt. Egy percig megszűnt a világ. Nem volt ott semmi és senki más, csak Jim, Mary és az egymásra tapadó szájuk melegsége. Aztán hátulról egy elismerő füttyentés párosult harminc dübörgő lábacskával.

Mary el akart húzódni, de Jim elkapta, kezei satuként fogták körbe a derekát.

– Én nem szégyellem kimondani, hogy szeretlek. És soha nem is fogom szégyellni.

11.

2005

Maryt annyira elvakította az öröm, hogy rossz irányba vezetett a pub felé tartva. Kétszer is. Jim is szereti őt! Sejtette, persze, de hogy meg is erősítette, az már egészen más tészta. Többet jelentett ez neki, mint bármilyen címke a kapcsolatukon valaha is jelenthetett volna. Ez azt jelentette, hogy van jövőjük.

Az elmúlt hét „együttélősdije” közben lehetetlen volt nem elképzelni, hogy milyen lenne Jim mellett ébredni minden reggel, ahogy arca a párnára, hasa pedig Maryéhez préselődött szorosan, miközben várták, hogy felforrjon a teáskannában a víz. Mary el tudta volna képzelni magukat tíz-húsz év múlva is, ahogy visszatérnek Portrush-ba az évfordulójuk alkalmából. Még az is lehet, hogy ugyanebben a pokoli viskóban szállnának meg a régi szép idők emlékére, ha még állna.

– Feltételezem, nem szeretnéd első sorból bámulni a híreket, ugye? – kérdezte Jim, ahogy beléptek a pubba. A tévében a műsorvezető drága öltönyben és saját önteltségének teljes tudatában dobolt az asztalon egy tollal, köntörfalazó interjúalanya okozta türelmetlenségében. Az egyik férfi a bárpultnál ásított, ami félúton átváltott böfögésbe. – Felvillanyozó – tette hozzá Jim.

– Csitt már! – Mary rácsapott Jim karjára. – Menj, és keress nekünk egy helyet! A legjobbak ott vannak hátul.

Már két évtizede, hogy Mary utoljára itt járt, kis tökmagként, aki alig ért fel Papa derekáig. Mama épp akkor volt terhes Gavinnel, úgyhogy csak négyen vakációztak, bezsúfolódva egy parányi, egyágyas apartmanba a vasútállomás mögött. Mamának egyértelműen tele lett a hócipője, feldagadva, mint egy lufi, és kimerülve az állandó civakodástól Mary és Terry között. Közölte, hogy most két órára övé a ház, és kipaterolta mindnyájukat – habár elég valószínűtlen, hogy pont egy publátogatás járt a fejében.

Papa hozott mindkettejüknek két deci limonádét, és kaptak egy zacskó csipszet, amin osztozhattak. A csomagolást feltépték a közepéig, így láthatták benne az előttük szétterülő zsákmányt. Általában Mary nagy örömét lelte a csipszdarabkák pontos elosztásáról való gondoskodásban. Terry igazi kis haspók volt, már attól a perctől kezdve, hogy kibújt a mamájukból, öt és fél kilóval és figyelemre méltó tárolókapacitással azokban a ragadós kis mancsaiban. De aznap Mary teljesen le volt merevedve, gondolatai messze jártak a felkínált rágcsálnivalótól.

Szélesre tárt szemei, mint egy kisbabának, a hátsó szoba falaira tapadtak, ahol minden egyes négyzetcentimétert térképek borítottak. Padlótól a plafonig hatalmas rácsozott és turistatérképek lapjainak hálózata fedte egymást, a legdelejezőbb tapétát alkotva, amit valaha látott. Nem mintha a helyszínek illeszkedtek volna, épp ellenkezőleg: valahol a bal bokájánál Leeds belefutott Fife-ba, ami pedig felnyomódott egy gombostűfejnyi fekete pontig, amit Belfastként jelöltek. Mary végighúzta az ujját a rózsaszín és citromsárga erek hálózatán, amik be- és kivezettek a városokon, átugrálva a halványzöld mezők gyűrűin és keresztülhaladva a világoskék csíkokon, melyek a folyókat mutatták.

Egészen addig a földrajz csak egy tantárgy volt az iskolai órarendjében. Annak sem túl fontos: inkább csak arra szolgált, hogy kitöltsék azt a néhány órát a hosszú nyári szünet előtt, amikor már túl voltak a matekon, a tudományos tárgyakon és a tollbamondáson. Száraz volt és unalmas. Mary csupán annyit fogott fel a ledarált órákon, hogy minden embernek megvan a helye az atlaszon. Egy előre meghatározott helye. A vakszerencsén múlott, hogy hova pottyantál, a többség pedig szerencsésnek mondhatta magát, ha végül bárhol máshol köthetett ki.

De ez? Ez valami egészen más volt. A Földön eltöltött hét és háromnegyed éve alatt Mary először érezte tényleg azt, hogy van egy világ Belfaston túl, ami talán nem is volt annyira elérhetetlen távolságban, mint ahogy azt korábban mondták neki. Az ezt követő években gondolatban újra meg újra visszatért a térképszobához. Ha ennyire egyszerű felvagdosni a térképeket, és valami újat készíteni belőlük – a lehetőségek foltvarrását, egy otthont esetleg –, akkor talán az ő kilátásai sem olyan röghöz kötöttek, mint azt elsőre hitte.

Azóta eltelt húsz év, és az élet közbeszólt. Papa beteg lett, Mamának segítségre volt szüksége, de ha Mary őszinte volt magához – annyira őszinte, amennyire csak a sötétben volt képes, amikor egyedül feküdt az ágyában a műszakjai után –, be kellett ismernie, hogy az igazi problémát ő maga jelentette. Papa diagnózisa kényelmes kifogásként szolgált, hogy kitérhessen az igazi okok elől, miért is nem költözött még el, vagy talált egy másik munkát. Valójában a rutin gúzsba kötötte a motivációját. Voltak napok, amikor csak annyi ambíciót tudott felmutatni, hogy a szokásostól eltérő kekszet válasszon a személyzeti szobában. Jim kellett ahhoz, hogy emlékeztesse őt, mi minden vár még rá odakint; hogy milyen magasra szállhatna még.

– Hűha – lepődött meg Jim, amikor letette korsóikat a legközelebbi asztalra, és lerázta magáról a dzsekijét. – Ezt a részt nem említetted.

– Nem tudtam, hogy itt lesz-e még.

Jim a maga melletti szék felé biccentett, amit hátrahúzott egészen a falig.

– Gondolod, hogy meg tudsz találni minket a térképen? Versenyezzünk!

Nem tartott sokáig Marynek, hogy győzedelmeskedjen, habár arról mélyen hallgatott, hogy ujjai még maguktól emlékeztek arra a pontra, amin annyit időztek oly sok évvel ezelőtt.

– Na és én? – kérdezte Jim. Már ki is ürítette a poharát, miközben Marynek még egy kortyot sem sikerült hörpintenie.

– Mi van veled?

– Én hol vagyok?

– Ú, az nehéz. – Mary megszorította Jim combját.

– Van itt London-térkép? Keressük meg a lakásomat! Szörnyű honvágyam van – biggyesztette le az ajkát Jim megjátszott szomorkodásában. – A vesztes fizeti a következő kört!

Némán kutakodtak a versengés közben. A szomszédos teremből döbbent felhördülés hangja hallatszott, amit valami műanyag ritmikus csapkodása követett. Mary ebből arra következtetett, hogy a tévé beadta az unalmast.

– Megvan! – kiáltotta Jim egy percen belül. Mary odakígyózott a szerteszét álló székek között, és átkukucskált a válla fölött. Jim átfogta a derekát. Mary érezte, hogy a férfi alkarján lévő szőrszálak csiklandozzák a farmernadrágja fölött kilógó csupasz bőrsávot. – Pont itt.

Jimnek, bosszantó módon, igaza volt.

– Ez szörnyen messze van – sóhajtott Mary.

Ez volt az első alkalom, hogy Mary vagy Jim említést tettek az elefántról kapcsolatuk porcelánboltjában. De amint Mary kimondta, máris azt kívánta, bárcsak visszaszívhatná a szavakat. Nem akarta, hogy túl ragaszkodónak tűnjön, vagy hogy elrontsa tökéletes napjuk emlékét. Még mindig szenvedélyes és független akart lenni, más, és bármi egyéb tulajdonságot látott is benne Jim, amit neki nehezére esett meglátnia saját magában azelőtt, hogy találkoztak.

Jim körözni kezdett az ujjával Ealing körül. A kört a satírozott területen zárta, ami a vasútállomást jelképezte. – Tudod, hogy az nem számít. Tudod, ugye? – De Marynek már fogalma sem volt, mit tud és mit nem. Az utóbbi két hónap a feje tetejére állította a világát. Csodálatos volt, pezsdítő és szédítő. Minden, csak nem biztos. – Szeretném, ha tudnád, hogy én ott leszek neked, bárhol legyen is az az ott: a világ végén, Ealingben… – Aláhúzta a szót a térképen. – Örökké. Komolyan mondom. Remélem, hogy ezt te is tudod.

Mary lefagyott. Ez most azt jelentette, amit gondolta, hogy jelent? Az nem lehet. Ha túl sokat remélsz, a végén ott maradsz üres kézzel.

– Komolyan, Mary! Tessék, nézz rám! – Jim felemelte Mary állát, és az egyik kezét ott is hagyta támasztékként. – Én mindig el akartam futni, el akartam tűnni. De veled, először az életben, már nem akarok. – Annyi minden volt, amit Jim elmondhatott volna neki: hogy Mary olyan érzés volt, mint a nyugalom szigete életének káoszában; hogy amíg nem találkozott vele, addig nem is tudta, hogy lehetséges ennyire kötődni valakihez anélkül, hogy a másik megpróbálná kicsit is magához láncolni őt. Hogy talán mégsem volt ő elromolva, csak arra volt szüksége, hogy rátaláljon Maryre. – Nincs senki más, aki miatt ezt mondanám, higgy nekem! Ott akarok lenni neked. Örökké.

Már Mary nyelvén volt, hogy megkérje Jimet, ismételje el, amit mondott. Bizonyára rosszul hallotta. Az ilyen románcok csak más emberekkel történtek, nem vele, a legócskább piáldában, amit Portrush kínálhatott.

– Költözz hozzám!

– Tessék?

– Hallottad. Költözz hozzám! Láttad a helyet, határozottan elég lenne kettőnknek.

Mary Jim arcát vizslatta, annak jelei után kutatva, hogy sikerült beugratnia őt, de Jim olyan komoly volt, mint még soha.

– Belefáradtam ebbe az ide-oda utazgatásba. Ezt akarom. Téged akarlak. – Jim előrehajolt, és megcsókolta Mary homlokát. A férfiak közül, akikkel Marynek valaha is dolga volt, ő volt az egyetlen, aki elég magas volt ahhoz, hogy ezt megtehesse. És az egyetlen férfi, aki elég gyengéd is volt hozzá.

– Jó – suttogta Mary. Aztán hangosabban, újonnan felfedezett meggyőződésével megismételte. – Jó!

12.

2018

Mary a tanterembe vezető ajtó előtt hezitál. Megrémíti a gondolat, hogy visszatérjen az ÉjjeliVonalhoz, ami attól a pillanattól fogva így van, hogy hallotta Jim hangját annak a szörnyű, statikus zajtól sercegő vonalnak a másik végén két éjszakával ezelőtt. Retteg, ugyanakkor reménykedik is. Jól leírja ez azt a függőben lévő állapotot, amiben az utóbbi hét évet töltötte, gondolja egy sóhajjal kísérve.

Tegnap, miután hazatért a pubból, Mary szembesült Jim szétszóródott üzeneteinek látványával az előszoba padlóján, és bármilyen megkönnyebbülést is jelentett, hogy bizalmába avathatta Alice-t, az egész egy másodperc alatt szertefoszlott. Térdre ereszkedett, és elkezdte véletlenszerűen felszedegetni a képeslapokat. Emlékszel arra a vacsorára a sarkon túl? Városszerte nekem volt a legtutibb randipartnerem egész Londonban! Mary tudta, hogy nem kellene ezt csinálnia. Nem is olyan volt ez, mint elkaparni egy varas sebet, sokkal inkább mint kést döfködni egy még vérzőbe. Írország legkiválóbb exportáruja – és ha belegondolok, hogy az enyém a csaj! Én vagyok a legszerencsésebb férfi a bolygón.

Jimnek mindig megvolt rá a módszere, hogy kitárja Mary előtt a világot. Mielőtt találkozott vele, Mary úgy hitte, hogy az élet a küzdésről szól, hogy kint maradjon a fejünk a vízből – otthon is, a munkában is, és abban a vékonyka, magánéletre hasonlító szeletben is, amit ki tudott ezekből hasítani magának. De Jim megmutatta neki, hogy igazán boldog is lehet, ahelyett hogy csak épphogy boldogulna. Kiszélesítette a horizontját. Bátorította, hogy merjen nagyot, aztán még nagyobbat álmodni. A hat év alatt, amíg együtt voltak, Mary sosem kételkedett benne, hogy Jim neki adná a világot. Hiszen ott ült a bizonyítékok között.

És mialatt Jim biztatta, hogy képzelje csak el, mi minden hever a lábai előtt, a lehetőségek tengerében, Mary mindvégig a biztonságos menedéket jelentő kikötő maradt mindkettejük számára. Ahogy Jim is mondta a telefonban. Mary mindent kisebb, kezelhetőbb részekre bontott. Megfontolt volt. Higgadt. Persze neki is voltak apró kihagyásai – mint mindenkinek.

Az előző este az állomáson tökéletes példája volt ennek. Az emléktől forró szégyenérzet cikázott végig a gerincén. De sikerült elnyomnia; egy pillanatnyi kontrollvesztés nem változtatott a jellemén. Jim jobban ismerte az igazi Maryt, mint bárki más. Így kellett lennie – máskülönben minek próbált volna kapcsolatba lépni vele most, hét hosszú, néma év után? Ha már sikerült összeszednie a bátorságát, hogy egyszer felhívja, akkor bizonyára még nagyobb az esélye, hogy ma este újra telefonálni fog.

Mary kitárja az ÉjjeliVonal ajtaját.

Egyenesen a székéhez indul. Ott van a szokásos, félig olvadt Twix Tedtől, néhány újságkivágással együtt, amiken, úgy tűnik, egy lápvidéki sétány szerepel.

– Jól vagy? – integet Ted, miközben a másik keze elveszik egy ipari méretű teafilteres zsákban.

Mary mindig elcsodálkozik a mosolyvonalak mélységén, amik a száját körülölelő borostába vésődnek. Ez aztán a pozitivitás, gondolja. Ted újraépítette magát a felesége halála után, amennyire ez lehetséges, és már az első időszakban is szánt rá időt, hogy érdeklődjön minden önkéntes hogyléte felől. Ennyire figyelmes emberek nem teremnek minden bokorban. Mary futólag elmereng, vajon mondta-e már neki valaha, hogy mennyire hálás a barátságáért.

– Otthagytam neked egy cikket egy új sétaútról, amit gondoltam, kipróbálhatnánk – folytatja Ted, amikor Mary nem válaszol. – Kicsit messzebb van, mint amerre általában járkálni szoktunk. A folyótól északra, azt hiszem, azt írták, de esetleg beleférne, amikor szabadnapod van, nem? Én egy kicsit el vagyok most havazva ügyfelekkel, de a mocsár vélhetően megvár…

Ted mondókáját Kit szakítja félbe, berobbanva az ajtón – ami majdnem kiüti Olive-ot, ahogy nagy svunggal visszacsapódik felé.

– Hát itt van a nap señoritája! – kiáltja Kit, miközben tele van a szája egy müzliszelettel. – Az ÉjjeliVonal saját online üdvöskéje. – Az arcán ülő vigyor teljes ellentmondásban van a zavarodott tekintettel, amin Ted, Olive és Mary osztoznak.

Kit nyugtázza az arckifejezésüket.

– Ne már! Ezt tuti láttátok.

Előkapja telefonját a hátsó zsebéből, és megnyit egy alkalmazást. Ted, Olive és Mary közelebb húzódnak. A Twitter az, nem mintha Marynek lenne bármi saját tapasztalata vele. Sose volt semmilyen profilja a közösségi médiában, még egy meggondolatlanul létrehozott Facebook-fiókja sem. Az önreklámozás, az értesítések, az egész dolog nárcizmusa – már az is elég, ha csak rágondol, hogy kiütései legyenek tőle.

Kit görget, rátalál egy videóra, és aztán megnyomja a lejátszás ikont. Az első néhány másodperc egy bádoghangú felvételt mutat egy háborgó tömegről, a helyszín nem kivehető. De aztán jön egy hang, amit Mary bárhol felismerne. Olyan, mint az iskolai táblán végighúzott körmök.

Ő maga az.

„AZ ISTEN SZERELMÉRE, ARRÉBB ÁLLNA A FRANCBA, HOGY LEVEGŐHÖZ JUSSAK?!”

Mary mellkasát mintha átszúrták volna. Elviselhetetlen a nyomás a felső bordáin, és valahol alattuk a tüdeje küzd, hogy levegőhöz jusson. Felejtsük el a tegnap estét; most van szüksége térre. Miért van mindenki olyan közel? Harcol a késztetéssel, hogy oldalra csapjon a kezeivel, és kiverje a telefont a többiek elborzadt tekintete elől. Helyette próbálja ráerőltetni magát, hogy koncentráljon a videóra, ami most véget ért. Az alakzatok az utolsó képkockán mintha elmosódnának. Mary pislog, így másodjára már tisztább a kép. Jesszus – a tábla az! A tábla is ott van.

– Mi… mi ez? – Mary torka kezd elzáródni a tüskés pániktól, ami befészkelte oda magát. – Kicsoda? Hogyan?

Kitnek leesik az álla.

– Én azt hittem, már láttad, vagy hallottál róla…

– Tessék, gyere, ülj csak le! – mondja Olive. – Hozz Marynek egy teát, és tedd magad hasznossá! – vakkantja Kitnek.

Mary megragadja Kit csuklóját, mielőtt engedelmeskedni tudna Olive utasításának.

– Öhm, nos, valaki nyilván felvette ezt a… jelenetet a mobiljával. – Lehet, hogy Kit óvatosan válogatja a szavait, de Mary még így is érzi, hogy hullámokban tör rá a szégyen. – És feltöltötte Twitterre. De az emberek imádják!

– Hogy érted, hogy imádják?

– Hát mindenféle kedves dolgot mondanak rólad. Hogy egy legenda vagy, kiállsz magadért, elintézed a dolgokat, ilyesmiket. – De azt nem említik, ami igazán számítana, gondolja Mary, ahogy belehasít a fájdalom. Hogy hazahoznák Jimet. – Tulajdonképpen nagyon sok jó fej megjegyzés jött rá, ami döbbenet az internet világában…

Kit újra bekapcsolja a telefonját, hogy szemléltesse, de Olive kikapja a kezéből, mielőtt esélye lenne megmutatni.

– Ti láttátok ezt? – Mary felváltva Olive-ra, majd Tedre mered.

Mindketten megrázzák a fejüket.

– Tényleg – teszi hozzá Ted. – Egy mukkot se hallottam róla.

– Én nem netezek – mondja Olive, az orrát ráncolva undorodva.

– Nem úgy tűnik, hogy máshova is kikerült volna, újságokba, vagy akármiket is olvastok ti, srácok. – Olive sértettnek látszik még a korára tett leghalványabb célozgatás hallatán is. A harmincöt fölöttiek már nyilvánvalóan őskövületek Kit számára. – Úgy értem, ez klasszikus netes anyag – folytatja. – Kattintásvadász. Rengeteg ember megnézi, megosztja, aztán ugrik is a következő cuccra. A figyelem máris kezd másra terelődni, pedig ez alig egy napja, hogy fent van.

Kit utolsó megjegyzését, habár Mary szorongásának oldására szolgált, meg sem hallották.

– Mennyi az a rengeteg ember?

Kit beharapja az alsó ajkát.

– Egymillió megtekintés…?

Mary feje előrebukik. Nem is tud elképzelni ennyi embert. Mind ülnek a képernyőik mögött, és bírálják őt, gúnyolódnak rajta. Egy hordányi csőcselék. Egy méhraj. Ha azt hitte, hogy már kivette a részét a tehetetlenség érzéséből ebben az életben, akkor naiv volt. Hát senkinek sem jutott eszébe, hogy ő talán nem kér ebből az internetes hírnévből? Nem gondolták, hogy ez esetleg kizsigerelheti őt? Hogy lehet valaki ennyire önző?

Még azzal sem törődtek, hogy Jimet kihagyják belőle. A neve ott van a táblán, és a tábla mindenki számára elérhető, akit érdekel. Jim vajon látta? Ő sem volt fenn a közösségi médián, akkor legalábbis nem, amikor Mary utoljára látta őt, de ha még most sincs, akkor lehet, hogy talál valakit, aki majd megmutatja neki. Természetesen Mary szeretné, hogy Jim tudja, még mindig törődik vele, hogy addig fog várni, amíg csak eltart neki, hogy végre észhez térjen és hazajöjjön, de nem akarta, hogy ezt valami buta internetes szenzációhajhászás révén tudja meg. Micsoda szégyen!

Borzasztóan néz ki a felvételen: elszabadult, kócos hajszálak, szörnyen sápadt bőr, és az egészet csak még tovább rontja a pixeles felbontás. Mi van, ha az egyik testvére látta, és megmutatta Mamának? Akkor jönne a kérdés, hogy mi a fenét művelt ott kinn az állomáson. A virrasztás nem olyasmi, amire valaha is megtalálta volna a megfelelő szavakat, hogy elmagyarázhassa Mamának. Jim szülei biztos nem láthatták, ugye? Ők legalább tíz évvel idősebbek Olive-nál, és sose értettek igazán a technológiához, úgyhogy ezen a fronton talán megnyugodhat.

– Az emberek semmire sem emlékeznek, amit a neten láttak, esküszöm – mondja Kit, amikor a csend már bizonyára kezd elviselhetetlenné válni a többi önkéntes számára. Ted és Olive kicsit közelebb húzódtak, mintha Maryt akarnák támogatni, de túlságosan félnek, hogy esetleg őket is megkérné, hogy álljanak arrébb a francba.

– De miért? – dünnyögi Mary. Aztán hangosabban folytatja. – Miért? Egyáltalán miért figyelne fel valaki erre a… jelenetre? Én csak azt akartam, hogy hagyják már végre abba a tolakodást és lökdösődést az istenverte könyökeikkel. – Senki nem reagál. – Miért?

Kit megrántja a vállát.

– Mert váratlan, gondolom. Ha csak hozzászólsz egy idegenhez a metrón, abból akár már címlapsztori is lehet. Aztán ott van a tábla is…

– Mi van vele? – csattan fel Mary. Elege van már az olyan emberekből, akik nem bírnak a saját dolgukkal törődni, vagy inkább akik másokét sajátítják ki a saját szórakoztatásukra.

– Semmi! – Kit megadóan felkapja a kezeit. – Csak érdekes, ez minden.

Kopognak az ajtón. Olive, Kit, Ted és Mary mind egyszerre néznek a zaj forrásának irányába. Egy nő feje látszik, egy szabályos, mahagóni bubifrizura egyenes frufruval, ami keretet ad vonásainak. A kör alakú rétegelt üvegen keresztül az ábrázata homályos, de jégkék szemei szinte világítanak.

– Helló mindenki! Alice vagyok.

Eltelik pár másodperc, mire reagál valaki.

– Áh, igen, már vártunk – mondja végül Olive. A jelenet nem is tűnhetne kevésbé szívélyesnek vagy üdvözlőnek, ami azt illeti. Olive azzal küzd, hogy kihalássza az időbeosztást hímzett erszényéből, ami a mellkasán átvetve lóg. – Alice Keaton, igaz?

– Én volnék.

– Üdv újra! – Mary próbál előcsalni egy mosolyt. – Jó látni, hogy eljöttél.

– Ismered? – Kit lesöprögeti pólójának elejét, amin összegyűltek a müzliszeletéből lepotyogó morzsák. Mary még sosem látta őt ilyen gyorsan mozogni egész életében.

– Igen, tegnap találkoztunk futólag. Valójában Mary javasolta, hogy jelentkezzek. És… szóval itt vagyok!

– Szóval, Alice… – Olive jellegzetes sziszegéssel ejti ki a nevét. – Ha fogsz egy széket… Igen, az egyiket abból a kis rakásból, akkor mellém ülhetsz ma este. Kit, neked kell fogadnod az első hívást. Fel tudnád szerelni Alice-t egy fejhallgatóval?

A világ ismételten forog tovább, miközben Mary úgy érzi, vele megállt az idő. A videó képei villannak keresztül az agyán, mint egy horrorfilm kivágott jelenetei. Amikor kezét a homlokához emeli, nyirkos a tapintása. Mit is mondtak? Hogy vírusként terjed? Így már érthető. Mary alig tudja visszaidézni az utolsó alkalmat, amikor ennyire émelygett. Előbb a hívás, aztán ez? Ez fogja az ő végét jelenteni.

– Biztos itt kellene most lenned? – Ted megkockáztatja, hogy Mary vállára teszi a kezét, csak halványan ér hozzá, de eléggé ahhoz, hogy Mary megborzongjon az elviselhetetlenül meleg tanteremben.

– Igen. Tényleg. Szerintem most ez a legjobb nekem. Ha nem vagyok egyedül…

Valójában legszívesebben bezuhanna az ágyába, és soha többé nem kelne fel újra. De ezt nem teheti meg, amikor ekkora a tét. Ha Jim megint telefonál, Marynek ott kell lennie, hogy meghallgassa őt, hogy segítsen neki.

– Te ismered magadat a legjobban – válaszolja Ted. – És tudod, hol vagyok, ha bármire szükséged volna.

A telefonvonal röviddel azután élesedik, hogy Ted távozik. Kit foglalkozik az első néhány rövid hívás többségével, átadva egy-két bizarrabbat Olive-nak vagy Marynek. A forgalom egyre erősödik éjfélhez közeledve, ahogy az mindig is lenni szokott – nem is annyira a „boszorkányok órája”, mint inkább a parázás időszaka miatt: magányos özvegyek, akik jobban teszik, hogy nem a sürgősségi szolgálatoknál próbálkoznak, hogy hangot adjanak aggodalmuknak az ablakuk alatt őgyelgőkkel kapcsolatban; Gerald, a kamionos, aki meg van róla győződve, hogy a vízvezetékek beszélnek hozzá; Aurelia, aki a szülési szabadsága jelentette izolációval küzd, annak ellenére, hogy eljár otthonról, amennyit csak tud.

– Mary, tudnád ezt fogadni? – Kit kezét a telefon beszélőjére tapasztja, mivel a némítógomb már ezer éve nem működött. – Olive-nál előbb megszakadt a vonal, úgyhogy ezt ki szeretném próbálni nálad, arra az esetre, ha az ő készüléke beadná az unalmast.

– Jó estét! Ön az ÉjjeliVonalat hívta. – Az itt töltött közel hét év után a nyitószöveg már megnyugtatóan kisujjból jön Marynek. Csakugyan meglepő, hogy a szavak tökéletes formációban masíroznak ki a száján még akkor is, amikor a saját élete éppen darabokra hullik.

– Jó estét!

– Mielőtt belevágnánk, fel kell tennem néhány kérdést. Vannak öngyilkossággal kapcsolatos gondolatai?

– Nincsenek.

– Jelenleg biztonságos helyen tartózkodik?

– Igen, azt hiszem, nevezhetjük annak.

– Rendben, köszönöm! Egyelőre ennyit szerettem volna kérdezni, most már nyugodtan folytathatjuk. Miben segíthetek?

– Mary, te vagy az?

A videó okozta lelki gyötrődés és teste önfenntartó üzemmódba lépése miatt Mary nem ismerte fel a hangot a vonal túlsó végén. A hang ismerős csengését.

– Nem tudtam, hogy itt leszel-e még.

– Miért? – kérdezi Mary csendesebben. – Miért ne lennék?

– Miután hívtalak… olyan lehangoltnak tűntél. Kapcsolatba akartam lépni veled, de azt a legkevésbé sem szerettem volna, hogy közben felzaklassalak. – A megbízhatatlan vonal máris akadozni kezd. Olyan, mintha a mikrofont hozzádörzsölnék egy durva felülethez. Talán szakállat növesztett, tűnődik Mary. – Nézd, nem is tudom, mit gondoltam, hogy telefonáltam… Nem akartam, hogy félreértsd. Késő volt, ittam. – Mary szemhéja megremeg, majd lecsukódik. Tudhatta volna. – A tűréshatárom végén jártam; nem tudtam, mi mást tehetnék. Sajnálom.

– Semmi baj. Ezért vagyok itt. Most hogy érzed magad?

– Elveszve.

Mary nem hisz a fülének. Olyan, mintha az elmúlt hét év feloldódna ennek az egyetlen, picike szónak a terében. Ahogy a videó miatti megaláztatása is. Már nem is számít. Nem igazán. Nem, ha ez azt jelenti, hogy Jim végre haza fog jönni.

– Annyira el vagyok veszve. Szörnyű döntést hoztam, és muszáj, hogy megbocsáss nekem, vagy… nem tudom, mit fogok tenni.

Az ÉjjeliVonalnál felkészítették őket a legrosszabbra – a legsötétebb hívásokra, az elképzelhető legrémesebb vallomásokra. Sosem könnyű, soha, de a névtelenségnek hála mégis van egy minimális távolságtartás, ami egyáltalán lehetővé teszi ennek a szerepnek a betöltését. De amikor olyasvalakit hallasz szorult helyzetben, akit ismersz? Marynek még sosem kellett belegondolnia, hogy mennyire bénító lenne egy ilyen szituáció. Egészen mostanáig.

Mélyebbre kell ásnia Jim mondandójában, de nehéz, amikor annyira közel ül Olive-hoz, hogy kinyúlhatna és megérinthetné a hímzett blúzát. Mary nem engedheti meg magának, hogy gyanút keltsen Olive-ban, ugyanakkor vágyik rá, hogy félrevonulhasson, mint ahogy mindig is tette, ha Jimről volt szó. Olyankor csak ők ketten léteztek, vakon és süketen a világ többi része számára.

– Hallottad, amit mondtam? Sajnálom. Annyira nagyon sajnálom. – Megint itt van, az a reszelős zaj, ami letompítja a beszédhangot.

– Igen. Nem vagy egyedül. Itt vagyok. – Aztán, szinte suttogva, Mary hozzáteszi: – Érted mehetek. – Ennél nagyobb magánszférára van szüksége. – Várj egy pillanatot! Tartsd! Csak egy másodperc. Tudod tartani?

Mary nem várja meg a választ. Helyette lebukik az íróasztal alá a táskájáért. Kotorászni kezd az elülső zsebében a mobiltelefonja után, majd hüvelykujjával rábök a kezdőképernyőre, és mindenféle irányban húzogatja, hogy levarázsolja a zárat az átkozott készülékről.

– Még egy percet kérek – dünnyögi.

Mary bepötyögi mobilszámát az íróasztali telefonba, hogy átirányítsa a hívást. Tekintetét az íróasztalon tartja, hogy ne legyen feltűnő, már amennyire ez lehetséges; ha Kit vagy Olive meglátná, bontanák a vonalát. Mary tudja, hogy ez ellentmond minden szabálynak az ÉjjeliVonal kézikönyvében, de nem tudja elviselni a gondolatot, hogy újra elveszítse Jimet. Nagy buzgalmában el se jut a tudatáig, hogy mit csinálnak a körülötte lévők.

Beleértve Alice-t is, aki ebben a pillanatban tágra nyílt szemekkel bámulja Maryt, túlzottan belemerülve az előtte kibontakozó jelenetbe ahhoz, hogy feljegyzéseket készítsen a noteszébe.

Beindul a pityegés, a halk morzekód a némaságban, ami Mary mentőkötelét jelenti Jimhez. Nem telhet el harminc másodpercnél több, amikor a pityegés olyan hirtelen ér véget, ahogy kezdődött.

– Halló! Halló! Ott vagy?

A vonal végén sípolás, egy élesen zúgó hang, mely belehasít a fülébe. Mary felnéz a kijelzőre.

A hívás megszakadt.

13.

2005

Mama már az ajtóban volt, mielőtt Mary eljuthatott volna a kocsibejáró feléig a bőröndjével. Sötét volt, de sziluettjét hátulról megvilágította a konyhából áradó fény. Mary magába szívta a szinte karamellás gazdagságú ragu illatát, és ráhangolódott a lóverseny zajára, amit túlkiabált Papa szitkozódása.

– Hát itt van! Jaj, annyira hiányoztál!

– Még egy hét sem volt, Mama.

– Tudom, tudom. De mindent hallani akarunk a portrush-i vakációdról. Gyere be, a vacsora már majdnem kész!

Alighogy kirakta Jimet a repülőtérnél, hogy elérje a járatát vissza Londonba, a hiánya máris olyan érzés volt, mint a mellkasát érő huzat. Bár úgy tűnt, ezt senki sem vette észre, és leszámítva Mamát, kicsi volt az érdeklődés a távol töltött idejét illetően. Gavin és Conor hozták a szokásos formájukat, és reszelősen mutáló hangjukon versengve adták elő, hogy mi történt előző este a Brown Derby kajáldánál – valami hihetetlen sztorit a két házzal lejjebb lakó Jamie-ről, aki verekedésbe keveredett, mire ők ketten úgy léptek közbe, mint a King’s Road-i Szupercsapat. Jóleső érzés volt hallgatni, ahogy ugratták egymást és poénkodtak, miközben legalább két poharat vert le Gavin hevesen gesztikuláló karja, de a szorongás még így is ólomként csücsült Mary gyomrában. Fogalma sem volt, hogyan fogja Mama fogadni a hírt, hogy elköltözik.

– Nem is vagyunk mi olyan rémesek, ugye? – kérdezte Mama, miközben letörölgette az asztalt.

Mary a lábos alját súrolta; próbált rájönni, melyik folt érdemes arra, hogy időt szánjon rá, és melyik fog ott maradni. A szomszéd szobában Papa olyan hangosan felköhögött, hogy a halottakat is felébresztette volna. Amikor Mary nem válaszolt, Mama odament, és egyik kezét a hátára tette. Hideg volt, és Mary érezte a kezében tartott törlőrongy enyhe nedvességét a vékony blúzán keresztül.

– Mi a baj?

– Elköltözöm.

Mary odafordult. Bejelenteni, hogy elhagyod a családodat, az egy dolog, de hogy ne tedd mindezt szemtől szemben, az már egészen más.

– Innen és Belfastból. James megkért, hogy költözzek össze vele.

Mary figyelte, ahogy Mama szemei kikerekednek. A szőrszálak a szemöldöke sarkában már kezdtek őszülni, és Mary észrevette, hogy Mama nem húzta végig rajtuk rendesen a sminkceruzát, hogy beszínezze.

– Ó, Mary! Ez csodálatos! – sikerült megszólalnia.

– Bocsáss meg, Mama.

– Ugyan miért?

– Hogy elhagylak.

Fogalma sem volt, hogy fog Mama nélküle boldogulni a házban. A fiúk… nos, pontosan azok voltak. Fiúk. Még mindig megpróbáltak ráugrálni Papára a tévé távirányítójáért, akkor is, ha épp hogy átlépte a küszöböt a kemoterápiáról jövet.

– Amint szereztem munkát odaát, küldeni fogom a szokásos hozzájárulásomat. – Mary máris pánikolt, hogy mit fog tudni dolgozni, amivel pénzt kereshet. Jim azt mondta, néhány hétig ki tudja segíteni őt, de Mary utált erre hagyatkozni, és a megállapodásuk különben sem tarthatott örökké. – És olyan gyakran fogok hazalátogatni, ahogy csak tudok, ha esetleg történne egy…

Mary nem tudta rávenni magát, hogy kimondja a vészhelyzet szót, mert azzal beismerné a valóságot, amit mind próbáltak kizárni: Papa nem lesz jobban. Mary gyűlölte a tényt, hogy ebben az állapotban hagyja őt itt, de ha most nem megy, akkor ugyan mikor?

– Csak egy órányi repülőút. Háztól házig maximum két óra.

Mama nem mondott semmit, de Mary látta rajta, hogy ez azért van, mert próbálja lenyelni a torkában keletkező gombócot.

– Ez most a te időd, ugye tudod? – Mama előrenyúlt, és átkarolta Mary vállát, oldalát a saját testéhez szorítva. – Annyira örülök a boldogságodnak!

Mary visszapislogta a könnyeit.

– Azért komolyan gondoltam, amit a pénzről mondtam.

– Nem fogom elfogadni. Már így is bőven eleget tettél, és ez most a te esélyed a boldogságra, a saját boldogságodra. És tudom, hogy ez borzasztó hirtelen jött, de az ilyen dolgok már csak így szoktak.

Mary két hónapja ismerte Jimet, még csak négy alkalommal találkozott vele. Mama biztosan mindjárt figyelmezteti, hogy ez az egész túl gyorsan történik, és ugyan mit mondhatna erre Mary? Hiszen ugyanezt gondolta ő maga is; és el is hitte volna, ha nincs az az átható erő, amivel kötődtek egymáshoz.

– Nem gondolod, hogy túl korai?

Mary ismerte a saját gondolatait, de azért vágyott Mama jóváhagyására, mint ahogy mindenki; nem számított, hogy hét vagy huszonhét éves.

– Nem! Miből gondolod? Nem mondtam semmi ilyesmit, nem? Különben is, ha egyszer tudod, akkor tudod. Nekem is így volt apukáddal. Hat hét után jegyben jártunk, és nézz csak meg minket most! – Mary rápillantott a konyhai székre terített, félkész kardigánra, amit Mama kötögetett Papának. Mindig fázott, most, hogy annyit fogyott. Ráadásul halszálkaöltéssel készült. Ez a fajta odaadás csakugyan inspiráló volt. – Amikor találkozol az igazival, vele kell lenned, bármi történjék is. Tűzön-vízen át. Nincs kétségem afelől, hogy meg fogod ezt tenni Jimért, Mary. – Mama szünetet tartott. – De tényleg van egy kis probléma.

Mary pulzusa kihagyott egy ütemet. Már beszéltek a munkáról, a pénzről, Papáról – fogalma sem volt, milyen egyéb probléma lehet még.

– Még nem is találkoztunk a fiatalemberrel.

– Ó! – Ezen legalább lehetett segíteni. – Velem jöttök? A költözéskor? – bökte ki Mary, mielőtt még esélye lett volna aggódni a költségek miatt. – Te és Papa is. Akkor megnézhetnétek, hogy hol fogok élni.

Látta az anyukáján, hogy újra meg újra megrágja az ajánlatot, Mary arcát fürkészve annak jelei után, hogy mindjárt visszavonja azt. – Hát legyen! – mosolyodott el Mama. Régen volt már, hogy Mary ennyire őszinte mosolyt látott kivirulni az arcán. – Jó lenne látni titeket együtt. Látni a férfit, aki elrabolta a szívedet. Rákeresek a kompjáratokra!

A hotel teljesen ledöbbent, hogy elmegy. Mary próbálta nem magára venni. Jenny, a főnöke úgy reagált, mintha valaki azt javasolta volna, hogy vegyék ki az épületből az alapozást. Tizenegy évnyi szolgálat, ismételte újra meg újra, senki sem koordinálja úgy a rendezvényeket, mint te. Amikor megkérdezte, hogy ki a szerencsés pasi, és mióta ismeri őt, Mary motyogott valamit arról, hogy egy régi barát, mire Moira élesen sípcsonton rúgta.

– Mi a francnak mondtad ezt?

– Mi mást mondhattam volna? Nem akarom, hogy úgy tűnjön, elment az eszem.

– Amiért összebútorozol egy idegennel?

Mary érezte, hogy kiveri a hideg veríték a haja tövében. Jellemző Moirára, hogy így fogalmazott, de igaza volt: lehetetlen közölni, hogy máris összeköltözik négy találkozásra alapozva egy férfival, anélkül hogy őrültségnek hangozna. De ez nem változtatott azon, ahogy érzett; sem azon, ahogy Jim érzett; amikor beszéltek esténként, az izgatottsága sütött a telefonból, még egy rendelőben töltött tizenkét órás műszak után is.

– Lazulj el, csajszi! – Moira rácsapott Maryre a vendégkönyv hátuljával. Rettenetesen fog neki hiányozni Moira. – Ez a legtökösebb dolog, amit valaha csináltál, és én nem fogom hagyni, hogy kihátrálj belőle!

A költözés napja elég gyorsan el is érkezett. Mama valahogy összeszedte a pénzt a kompra, azzal indokolva a kiadást, hogy ott kell lenniük, hogy segítsenek Marynek a csomagjaival. Nem számított, hogy a cipekedéstől Papa már az utca végén kifogyott a szuszból, vagy hogy Marynek nem is volt annyi holmija, hogy két nagy sporttáskánál többet töltsön meg. Mama az éjszakai járatot választotta, azon áltudományos feltételezése alapján, hogy akkor átaludhatják a tengeribetegséget. Egy órája voltak úton, és Mary egyetlen reménye arra, hogy elkerüljön egy vécé fölött görnyedve töltött éjszakát, az volt, ha teljesen mozdulatlanul feküdt a kabinja padlóján.

Jim ragaszkodott hozzá, hogy értük menjen a kikötőbe, Mary tiltakozása ellenére. Mary eltűnődött, ez vajon az ő saját vezeklése-e, amiért nem találkozott még a szüleivel korábban. Amikor elmesélte, hogy mi történt – hogy mit mondott Mama arról, hogy összeköltözik egy férfival, akivel ők még nem is találkoztak –, Jim szörnyen érezte magát. Legkevésbé sem akarta, hogy Mary szülei azt gondolják, egy idegennek adják át a lányukat, pláne egy olyannak, aki még csak nem is érdeklődik irántuk. Nem mintha Jim dolga lett volna mentegetőzni; mindketten hibásak voltak, gondolta Mary, amiért annyira belefeledkeztek egymásba, hogy eszükbe sem jutott, a rajongásuk önzőségként is hathat.

Még sötét volt, amikor partra szálltak. Mary cipelte a vállán az egyik táskát, Mama a másikat. Papa kinyújtotta a kezét, hogy fogja a táska egyik fülét, de Mama minden alkalommal elhúzódott, amikor Papa megpróbálta átvállalni a súly egy részét.

– Majd én segítek! – A rámpa alján megjelent egy kéz, hogy felnyalábolja a táskát. – Jó reggelt, Gyönyörűség! – mondta Jim, elég hangosan ahhoz, hogy Mary meghallja, de a szülei ne.

Mary előadta a legrövidebb bemutatást, amit ki tudott csikarni magából.

– Mama, Papa, ő itt Jim. James. James, a párom. – El se tudta hinni, hogy még sose hívta őt így ezelőtt.

– A párja – ismételte meg Jim. – És én is nagyon sajnálom, hogy eddig még nem találkoztunk.

Egy család torlódott fel hatalmas, négykerekű bőröndökkel Papa mögött, úgyhogy Mama megfogta a karját és elhúzta őt az útból, odapréselve magukat a korláthoz, hogy el tudjanak haladni mellettük.

– Indulhatunk? – kérdezte Jim, amikor a kerekek zörgése alábbhagyott, hüvelykujjával a parkoló irányába mutatva. – Azt hittem, kicsit esetleg szűkös lesz, de úgy látszik, a mi Marynk nem vitte túlzásba a pakolást.

Az egész négyórás autóutat végigbeszélték – Mama és Jim. Még Papa is jóval többször szólt közbe, mint az szokása volt, például a rögbiről, azzal kapcsolatban is főleg arról, hogyan kérelmezte az onkológián, hogy szerezzenek be nagyobb képernyős tévét, nehogy lemaradjon egy percről is a játékból, miközben kapja a kezelését. Jim vett nekik teát a benzinkúton (langymeleg, de azért szívélyes) és croissant-okat, ami már olyan luxusnak számított, hogy Mama nem győzött hálálkodni érte, ahogy végigszáguldottak az autópályán. Csoda, hogy Mamának nem görcsölt be a nyaka, annyira igyekezett hátulról átlesni a vezetőoldali ülésre, hogy elkapja Jim pillantását.

– Jó rég jártunk már Londonban, ugye, Stan?

– 1976, az első Hong Kong Sevens rögbibajnokság. Bizonyára még a te időd előtt, igaz, Jim?

– Attól tartok, akkor még túl fiatal voltam, hogy emlékezzek rá – válaszolta Jim. Kitette az indexet, lelassította az autót, és beparkolt egy üres helyre a lakás előtt. – Hát itt volnánk! Otthon, édes otthon.

Mindkét táskát kivette a csomagtartóból, és felkapta őket a vállaira. Kinyitotta a kocsiajtót Papának, majd ketten együtt sétáltak fel a lakáshoz, mélyen elmerülve a beszélgetésükben. Mielőtt Mary követhette volna őket, Mama odanyúlt, és megragadta a csuklóját.

– Tökéletes pasas! – sóhajtotta.

– Oké, csak lassan a testtel!

– Szerencsés lány vagy te, Mary O’Connor.

Tizenhárom év – hat együtt, hét külön –, és egyetlen perc sem telt el úgy, hogy Mary akár csak a közelébe is került volna, hogy elfelejtse, mennyire szerencsés is volt.

14.

2018

Tíz perccel múlt éjfél. Csattanás hallatszik, ahogy a telefonkagyló kiesik Mary kezéből, és az íróasztalon landol. Utánakap, mielőtt még több kárt okozna.

– Elnézést, bocsánat!

Alice látja, ahogy Mary megpróbálja eltüntetni a mobilját, mielőtt Olive észreveszi, hogy egyáltalán elővette. Talán ki kellene találnia valami elterelést? Szerencsére Olive-ot leköti egy másik hívás, egy csomó megerősítő hümmögéssel, de nem sok esélye van rá, hogy akár egyetlen szót is közbevessen.

– Ha jól sejtem, a hívó megint letette, mi? – kérdezi Kit. – Egyre kapjuk ezeket a szétkapcsolásokat. Fogadni mernék, hogy ugyanaz a személy csinálja. Ájj! – Nem várja meg sem azt, hogy Mary megerősítse, sem azt, hogy cáfolja a feltevését. – Akkor készen állsz a következőre? Remélhetőleg ezúttal lesz is valaki a túloldalon. Mary?

– Igazából, Kit, mennem kell. – Már kapkodja is fel a holmijait. Nem néz senki szemébe. Alice reméli, hogy Mary nem fogja mindjárt elsírni magát. Olyan törékenynek látszott, amikor Alice belépett a terembe, és ha most épp annak volt a szemtanúja, hogy Mary újabb hívást kapott Jimtől, akkor kétség sem férhet hozzá, hogy össze fog roppanni.

– Ó, semmi gond. És, figyu, elnézést kérek még egyszer a korábbiért. Mint mondtam, máris kezd feledésbe merülni a dolog… – Mary nem figyel. Már megy is. – Várj! – Kit felpattan a székéről. Mary megfordul. – Haza tudsz menni egyedül? – Kit, aki átlagban percenként vagy ötször bámult Alice-re, mióta megérkezett, most különösen éles pillantást vet rá. – A büdzsébe valószínűleg nem fér bele egy taxi, de talán Alice elkísérhetne, nem? Te közel laksz, ugye, Mary?

– Természetesen! Nagyon szívesen! – Alice csatlakozik hozzá, mielőtt Marynek esélye lenne visszautasítani.

Mary egyszerre tűnik úgy, hogy kényelmetlenül érzi magát a rá irányuló figyelem miatt és ingerült, hogy így ráerőltetik magukat. De hiába; Alice már talpon is van, és lohol Mary után, aki már ki is lépett az ajtón.

– Jól vagy? – kérdi Alice, a hátához beszélve.

Hülye kérdés. Ott volt a hívás; most már talán kettő is. Aztán a videó. Alice tudja, hogy Mary tisztában van a létezésével; Kit odatátogta neki, hogy „videó”, amikor Alice-nek korábban feltűnt, hogy pont belesétált valamiféle ÉjjeliVonal-as vészhelyzetnek a közepébe.

Mary egyáltalán meg sem szólal egészen addig, amíg öt perccel később meg nem torpan.

– Jól van, nos, én itt lakom. – Egy fish and chips étkezde előtt állnak egy olyan úton, ahol Alice egyszer maga is megnézett egy kiadó lakást. De passzolta. – Mármint efölött – motyogja Mary. Átlép a küszöbön, és már csukja is be az ajtót.

Alice lábát a nyílásba löki.

– Készítenék neked egy teát, szabad? Nekem jólesne egy.

– Igazából…

– Csak egy gyors csészével. Kemény este volt. – Mielőtt Mary tiltakozhatna, Alice már be is csusszan a folyosóra. – Akkor erre felfelé?

Alice-nek kicsit kellemetlen, hogy így ráerőlteti magát Maryre, de ha tanult valamit az első találkozásukból, az az, hogy Mary rettentő nehezen nyílik meg. Ami részben megmagyarázza, miért van most itt Alice; Mary soha nem fog megkérni valakit, hogy segítsen megtalálni Jimet. De, ahogy azt Alice tanúsíthatja, a lezárás a lényeg. Ha Mary ezt még nem is látja most, majd fogja, ha eljutott odáig. És a tény, hogy a válaszai jószerivel kirakhatnak egy történetet – a nagy durranást, ami segíthet Alice-nek megmenteni a saját bőrét a munkában? Hát, az már csak a bónusz.

Mary elfordítja a kulcsot saját bejárati ajtaján, és egyenesen a kanapé jelentette menedékhez sétál, majd lábait maga alá húzva összegömbölyödik rajta, mint egy ijedt gyermek. Alice kezelésbe veszi a teáskannát.

– Szóval – kezdi Alice, letéve két bögre teát a háromlábú székre, ami elmegy asztalkának is, aztán leül a Maryvel szemben lévő fotelbe. – Jól vagy? De komolyan. Tudod, hogy velem beszélhetsz.

Mary érzései olyan egyértelműen az arcára vannak írva, mint egy vérfolt egy frissen mosott fehér lepedőn. Ajándék ez egy újságíró számára, gondolja Alice. Ebben a pillanatban meg tudja állapítani, hogy Mary épp azt mérlegeli, micsoda megpróbáltatást jelentene elismételni az éjszaka eseményeit, összevetve a lehetséges megkönnyebbüléssel, ami abból adódna, ha mégis megosztaná őket. Mary az alsó ajkába harap, mintha bent akarná tartani a szavakat. Aztán, végre-valahára, elengedi őket.

– Telefonált. Jim. Megint.

– Ma este?

– Igen.

– Mit mondott?

Mary mélyen beszívja a levegőt, majd amikor kifújja, lehelete megremeg az alsó ajkán. – Azt mondta, elveszettnek érzi magát. És hogy sajnálja, mert nem akarta, hogy a jelentkezése így felzaklasson engem. Nem mintha számítana, és ezt próbáltam is elmondani neki, de olyan nehéz, ott, az ÉjjeliVonalnál. Főleg, mivel Jim mindig is annyira zárkózott volt. Úgyhogy megpróbáltam átirányítani a hívást a mobilomra. Tudom, tudom, hogy ezt nem szabadna, de képtelen voltam ott beszélni vele. Körülvéve a többiekkel. És megkértem, hogy tartsa, hogy mindjárt átkapcsolom. És aztán abban a pillanatban, hogy a fülemhez emeltem a mobilomat… eltűnt – borzong bele Mary.

Alice-nek száz kérdés cikázik a fejében, de mind elhalnak a torkába jutva, mikor szembesülnek Mary bánatával. Csak néhány szónak sikerül kijutnia. – Sajnálom. Őszintén.

– Én csak… én csak nem tudom, mit tegyek. Nem veszíthetem el őt újra.

Alice pontosan ismeri ezt az érzést – a hátrahagyottak tehetetlenségét. De most, hogy hallja saját legsötétebb napjainak árnyait szavakba öntve, minden erejére szüksége van, hogy koncentrálni tudjon az okokra, miért is van itt: hogy megtalálja Marynek Jimet, és hogy megszerezze a sztorit, amivel megtarthatja az állását.

– Ez ő? – kérdezi végül Alice.

Rámutat az egyetlen bekeretezett fotóra, ami ki van állítva az egyébként üres kandallópárkányon a konyhával egybekötött, ebédlőként is szolgáló nappaliban. A kép kétharmadát Jim arca foglalja el. Magas, sötét hajú és klasszikusan jóképű, mint a főszereplő egy vasárnap esti kosztümös drámában. Alice-nek nehezére esik találni egyetlen hibát is rajta, leszámítva a kis vágást a bal szemöldökén, mintha egy kés siklott volna keresztül a szőrszálakon. Mary arca a válla fölött kukucskál, vagy mert a hátán cipeli őt, vagy néhány lépéssel lemaradva követi Jimet a szelfin. Akárhol is készült, lenyűgöző a táj: lapos, egymásba nyúló kövek emelkednek ki a tomboló tengerből a páros mögött.

– Igen, ő az. A partnerem volt. A pasim, azt hiszem. Bár kilenc évvel idősebb volt nálam, úgyhogy mindig is bénának tűnt így hívni.

– Olyan boldognak látszotok.

Alice talán túl messzire ment. Mary szemei reszketve lecsukódnak. – Azok voltunk – mondja. – Olyan boldogok. Nem is tudtam, mit jelent a szó, amíg nem találkoztam vele. Nem igazán. Soha nem éreztem magam annyira élettel telinek, mint mikor vele voltam. Elnézést, megbocsátasz egy percre? – Lekászálódik a kanapéról, és elbotorkál egy szoba irányába, amiről Alice feltételezi, hogy a fürdő lehet az. Hallja a zár kattanását, aztán a halk zokogást.

Alice mindennél jobban szeretné megvigasztalni Maryt, de már tapasztalatból tudja, hogy a szomorúság csak önmagunkban csillapítható. Amikor majd Mary kijön, az lesz Alice végszava az indulásra. De üres kézzel fog távozni. Hacsak nem tud még valamit begyűjteni Mary lakásából…

Mielőtt Alice lelkiismerete tiltakozhatna, lő egy fotót a kandallópárkányon lévő fényképről a telefonjával. Fogalma sincs, mikor lehet rá szüksége, de sokkal jobb minőségű, mint az előző esti videó. Ráadásul ezen rajta van Jim is. Jim. De milyen Jim? Alice még a vezetéknevét sem tudja; micsoda gyenge példája ő az újságírói hivatásnak.

Feláll és a mosogatóhoz megy. Egy csomó papír van begyömöszölve a rádió és a csepegtetőtálca közé. Alice átlapoz néhány számlát és szórólapot, átfutva a szövegeket. Nem meglepő módon mindet Marynek címezték. Elkezdi visszatuszkolni őket. Nem akarja, hogy Mary előbukkanjon és rajtakapja őt. A nagy kapkodásban kihullik a papírok közül egy igazolványkép.

Jim az, ismét, de itt a sármja már ugyanúgy megsínylette, mint a többi egyszerű halandóé szokta, amikor meg kell újítaniuk a hivatalos dokumentumaikat a túlárazott fotófülkékben. Habár tudja, hogy nincs joga ítélkezni, ezen a fényképen Jim viharverten néz ki, különösen ahhoz viszonyítva, hogy milyen vonzó volt a másik fotón. Táskásak a szemei. Lelapult a haja. Szüksége lenne egy borotválkozásra. Mi történhetett vele?

Alice megfordítja a fotót. James Whitnell, 2011. július. Szóval a Jim a „James” becézése. Ezzel már kezdhet valamit.

Amikor Mary újra megjelenik, Alice már távozásra készen áll az ajtóban.

– Te nem érdemled ezt az egészet, ugye tudod? – Ki nem állhatja a gondolatot, hogy egy olyan kedves és szerető nő, mint Mary, saját magát hibáztassa mindazért, ami történt. És még csak fel sem hozta a netes videó témáját. Valószínűleg jobb is, gondolja Alice, átnyújtva egy blokkot, aminek a hátuljára lefirkantotta a telefonszámát. Annak is van határa, hogy mit bír kibeszélni egy ember egyetlen éjszaka alatt. – Kérlek, hívj, ha bármire szükséged van! Tényleg bármire. Szeretnék segíteni.

Tétovázik. Itt a pillanat, hogy elmondja Marynek, mit forgat a fejében – egy nyomozást, ami lerántaná a leplet arról, hogy mi történt Jimmel, és megmentené a saját karrierjét, két legyet egy csapásra. Dehát Alice látta, milyen rosszul reagált Mary a lelepleződésre, amit a videó okozott. Mary nem örülne neki, ha bekerülne a hírekbe, még a helyiek közé sem, amit pedig oly érzékenyen kezelne valaki, akit ismer. Hogyan kezdjen neki Alice a terve megfogalmazásának? Hiszen már hazudott is Marynek a foglalkozásáról két estével ezelőtt a pubban.

Könnyebb bocsánatot kérni, mint engedélyt, gondolja Alice. Ráadásul, ha be tudja bizonyítani, hogy a cél szentesíti az eszközt, ha meg tudja találni Jimet… Nos, akkor nem is lesz szükség bocsánatkérésre sem.

– Hagylak most már aludni. Jó éjt, Mary!

A kinti levegő még mindig meleg, annak ellenére, hogy már elmúlt hajnali egy – a rövid, de fülledt londoni nyár elmúlt néhány napjának maradványaként. Alice lakása csak  tízperces sétára van innen, de valahogy ahhoz sincs ereje, hogy egyik lábát a másik után tegye. Már nem tagadhatja tovább saját múltjának visszhangjait.

Mióta csak találkozott Maryvel, Alice próbálta elfojtani az érzést, hogy rokonlelkek ezzel a nővel, egy táblát tartó idegennel, aki életének legrosszabb időszakát eleveníti fel. Egy olyan időszakot, amiről Alice sosem beszélt – félelemből, hogy a szégyen és a szomorúság visszatérne és lerombolna minden fejlődést, amit az évek során sikerült elérnie. Eltűnt. Melyik a rosszabb: ha az élettársad szívódik fel, vagy ha egy rokonod, akibe genetikailag kódolva van, hogy maradjon?

Alice soha nem fogja elfelejteni a napot, amikor az apja eltűnt. Épphogy tizenkét éves lett. Egy héttel korábban az apja még a születésnapi bulijának volt a középpontja, játszva a szerepet, amit a legjobban imádott – a bohóc szerepét. Képeket vágott, illetlen vicceket mesélt. Alice összes haverja rajongott érte. De egyikük sem annyira, mint Alice. A lehető legszorosabb volt a kapcsolatuk, a legeslegjobb barátok voltak.

Amikor a parti véget ért, ők ketten összegömbölyödtek a kanapén, hogy forró csokival a kezükben megnézzék a futball-összefoglalót. Alice már kipirult a sok cukortól – a tortától, a fagyitól, a családi kiszerelésű cukorkáktól –, de mindig talált helyet a hagyománynak, márpedig az övék ez volt. Miközben üveges tekintettel meredt a ponttáblázatra, apukája úgy tett, mintha nem venné észre, hogy kislánya az ő italának tetejéről is leszürcsölte a tejszínhabot. Amikor Alice elbóbiskolt a hasának dőlve, a papája ráhúzta a pokrócot, és betömködte a lábai alá. Alice tudta, hogy mindig biztonságban lesz az oldalán.

De aztán jött 2004. március 15-ének hétfője – egy dátum, ami örökre bevésődött az emlékezetébe. Mire Alice felébredt, az apja már eltűnt. Látta, hogy az anyukája megpróbál bátor arcot ölteni a kedvéért, de még a világ legnagyszerűbb színészei sem képesek felragasztani a magabiztosság álarcát a világrengető felismerésre, hogy a családjuk megsemmisült. Alice emlékszik, hogy kezeit a fülére tapasztotta. Ha nem hallotta, nem is volt igaz. Helyette hihette azt, hogy az apukája sokáig alszik, vagy későig dolgozik, hogy hamarosan megint velük lesz.

De ahogy a napokból hónapok lettek, és a hónapokból évek, Alice-nek nem volt más választása, mint hogy elfogadja, háromtagú családjukból csak egy bizonytalan kötelék maradt két fő között. Bár ez sem akadályozta meg abban, hogy elmerengjen, ő tett-e valamit, amiért az apukája elment, vagy hogy volt-e bármi, amit tehetett volna azért, hogy újra hazahozza őt.

Végül mindenki más érdeklődése az apja ügye iránt alábbhagyott. Felszívódott, és ennyi. Még Alice anyukáját is annyira megbénította a fájdalom, hogy abban a percben elvonult lefeküdni, hogy hazaért a munkából. Alice számára ez maga volt a kudarc. Nem mintha ezt belemondhatta volna abba az arcba, amit a gyász zsibbadt keze rajzolt. De mit tehetett volna Alice, hogy javítson a dolgokon, vagy hogy bebizonyítsa, még mindig volt remény az apjának? Olyan fiatal volt, még csak elsőéves a hatosztályos gimnáziumban. Épphogy elkezdhetett egyedül hazasétálni az iskolából. Nincs az a tizenkét éves, aki véghez tud vinni egy eredményes nyomozást.

Másfél évtizeddel később Alice most már elég idős hozzá, hogy olyan helyzetben legyen, hogy segíthet, jóllehet ezúttal valaki olyanról van szó, aki nem tartozik a közvetlen családi körébe. Eszébe jut, hogy az összes ember közül pont az anyukája tudná a legjobban, mit mondjon Marynek. De vajon helyeselné, hogy Alice Jim sztorija után kajtat, Mary jóváhagyása nélkül? A lelke mélyén Alice tudja erre a választ.

És az nem az, amit most megengedhet magának.

15.

2006

Mary hallotta Jimet, mielőtt meglátta volna. Vagy legalábbis sejtette, hogy ő az. Ha nem tévedett, valamit barkácsolhatott. Nem mintha bármi is eszébe jutott volna, ami javításra szorult; a hat hónap alatt, mióta beköltözött, még mindig nem sikerült hozzászoknia, hogy mekkora rendben és tisztaságban tartotta Jim az ealingi lakást.

Kellett néhány próbálkozás, mire sikerült bedugnia a kulcsot az ajtózárba. Mary fel volt pakolva csomagokkal az Uxbridge Road-i varróboltból. Már kezdett azon tűnődni, hogy ő lehet a legjobb vevőjük; miután létrehozott egy weboldalt az előző hónap végén, Maryt elárasztották a megrendelések, úgyhogy most ott tartott, hogy már hetente kellett feltöltenie a cérna- és vászonkészleteit.

Végül Mary bejutott. Ledobta a pakkokat az ajtónál és otthagyta napszemüvegét az előszobai asztalkán. Itt sokkal hangosabb volt a lárma – szüntelen kalapálás, ami úgy hallatszott, hogy a nappaliból jön. Mégis mióta volt Jimnek szerszámosládája? Hacsak nem vett egyet a napokban valami pillanatnyi elmebajnak köszönhetően. Nem volt ő még egy kissé túl fiatal a kapuzárási pánikhoz?

Az ajtóban állva eltartott Marynek egy darabig, hogy rájöjjön, Jim éppen valaminek az összeállítása vagy a szétrombolása közepén tart-e, akármi volt is a kérdéses tárgy. Az inge felcsúszott, a derekát vékony rétegben por fedte. Bal csípője fölött egy kicsi, csavar alakú lenyomat éktelenkedett. Kifejezetten meleg tavaszi nap volt, és úgy látszott, szakad róla a víz. Az ő gyönyörű, hozzáértő szakember pasija, akit térdre kényszerített egy lapra szerelt bútordarab.

Mary megköszörülte a torkát. Semmi. Jim teljesen el volt merülve a saját kis világában. Nem akarta megijeszteni őt, de ha finoman megkocogtatja a vállát, abból még csak nem lehet baj.

Jim felugrott, kiáltását elnyomta a padlón csattanó kalapács zaja.

– Bocsánat, bocsánat! – Mary kezét Jim bicepszére fektette. – De meg kell mondjam, jó látni, hogy keményen dolgozol. Most az egyszer.

Ráharapott a nyelvére, élvezve a felháborodott tekintetet, ami átsuhant Jim arcán. Mostanában tizenkét, sőt tizennégy órás műszakokban is dolgozott, aminek következtében Mary hálás volt saját új, minden idejét felemésztő munkájáért. Fejével a varrógépbe temetkezve, a tű ritmikus zakatolásával, ami kilyuggatta a vásznat és a tudatát is, nem talált már időt arra, hogy Jim után sóvárogjon. A telefonján azért felnyomta a hangerőt, úgyhogy amikor Jim üzent, hogy szóljon, indul haza a rendelőből, Mary kisétálhatott elé, hogy találkozzanak. Az volt a napja fénypontja, amikor meglátta Jimet kijönni az Ealing Broadway állomás kapuján. Mióta Londonba költözött, Mary legjobb pillanatai között voltak ezek az együtt megtett, ötperces séták hazafelé, kéz a kézben.

– Megkérdezhetem, hogy mi ez a, öhm… valami? – Mary figyelte, ahogy Jim mellkasa leereszt. – Mármint, nagyon csinos lesz, amikor majd elkészül!

– Neked csinálom.

– Ó! Hűha! Igen, hát, mindig is szerettem volna egy… – Mary hunyorított, hogy megpróbálja elolvasni az apró betűs összeszerelési útmutatót, ami aggasztóan messze volt elszórva a deszkák és szögek vérfürdőjétől a szoba közepén. Jellemző volt Jimre, hogy azt hitte, ő majd jobban tudja. Vagy minden férfi így van ezzel?

– Egy munkaasztal. A varráshoz. Meglepetésnek szántam.

Mary leguggolt. Az anyag Jim farmernadrágjának térdén felszakadt, a projekt másik áldozata lett a padlódeszkákkal együtt. Két kezébe fogta Jim arcát, és lecsókolta róla a fűrészport. Azt gondolta, már nem is szerethetné őt jobban, mint abban a pillanatban az ajtóban állva, látva, ahogy izzad egy amatőröknek kitalált összeszerelési feladat fölött. És most ez – egy önzetlen meglepetés. Ez volt a szépsége annak, ami közöttük volt, eszmélt rá Mary: minden alkalommal, amikor azt hitte, hogy már nem tud tovább zuhanni a szerelembe, egy kicsit még mélyebbre hullott.

– Szerettem volna, hogy legyen saját helyed a munkádhoz. Gondoltam, odarakhatnánk az asztalt. – Jim a konyhaasztal széle felé intett, amit elleptek Mary folyamatban lévő projektjei. Már hónapok óta az ölükből ették az ebédet hétvégente. – És azért is szerettem volna tenni valamit, hogy biztosan tudd, ez legalább annyira a te otthonod is, mint az enyém.

– Jim – kezdte Mary. A szótag fele azonban a torkán akadt, és úgy kellett megacéloznia magát, nehogy sírni kezdjen. Nem akarta, hogy Jim azt higgye, boldogtalan, vagy kényelmetlenül érzi itt magát, főleg hogy Jim egyáltalán nem tett semmit, ami miatt így érezhetne. De attól még Mary sosem felejtette el a helyet, mely az otthonául szolgált az elmúlt huszonnyolc évben. Felhívni Mamát korántsem volt ugyanaz, mint összekuckózni vele a kanapén.

– Nem! Hadd fejezzem be! Még egy dolog… Azt hiszem, azért is csinálom, mert ezzel szeretnélek ösztönözni, hogy te is vedd olyan komolyan az üzletedet, ahogyan én. Te természetednél fogva óvatos vagy. Mindenen aggódsz. És én ezt megértem. De ez be fog jönni, Mary. Tuti!

Mary most már nem tudta visszafogni a zokogást. Még soha senki nem hitt benne annyira, mint Jim. A közelébe sem kerültek. Természetesen a családja a legjobbat akarta neki, de ez másféle értelemben volt a legjobb, az a fajta, ami a belső elégedettségből fakad, nem pedig abból, hogy kíméletlenül hajtod magadat a legnagyobb reményeid és álmaid eléréséért. Jim megmutatta Marynek, hogy a családi kötelezettségek iránt érzett kényszere és a saját ambíciói nem zárták ki kölcsönösen egymást; hogy ha magát helyezte az első helyre, attól még nem volt feltétlenül egocentrikus.

– Köszönöm – sikerült kiböknie. Fogalma sem volt, mit tett, hogy kiérdemelt egy ilyen kedves, nagylelkű, támogató férfit. Mindig is arról álmodott, hogy a térképeiből megélhetést varázsolhasson, ahogyan arról is, hogy megtapasztalhassa a szerelmet, amitől úgy érzi, sikerülhet is megfelelnie a kihívásnak. Maryn átvillant az önzőség érzése, mintha valami cselszövés folytán neki sikerült volna begyűjtenie az összes jó szerencsét. – Segítsek majd befejezni? Úgy látszik, nem ártana neked egy segítő kéz.

Maryvel a kormánynál, követve az útmutató lépéseit, a munkaasztal hamarosan formát öltött.

– Úgy érzem, ünnepelnünk kéne. – Jim az elkészült mű szélén üldögélt, Mary pedig elkezdte rendezgetni körülötte a dolgozósarkát. – Rendelhetnénk az indiaiból, ami nemrég nyílt az állomás közelében. Tudod, melyikre gondolok? Kinyithatnánk egy üveg bort, és befejezhetnénk azt a sorozatot. Már majdnem az utolsó DVD-nél tartunk.

– Nem kellene Gusék házavatóján lennünk?

Jim megrántotta a vállát.

– Nincs hozzá kedvem.

Marynek sem volt, az az igazság. Néhány héttel azután találkozott Gusszal és a menyasszonyával, Jilliannel egy születésnapi italozás alkalmával, miután Londonba költözött. Mindenkinek leesett az álla Mary láttán, amikor megérkezett Jim kezét fogva. A lány, akinek sikerült elrabolnia James szívét, sóhajtotta Jillian. Végre valaki, aki a helyes útra tereli – épp időben! Ez kifejezetten rosszul esett Jimnek. Csak egy ital erejéig maradtak, és azóta Marynek az volt a benyomása, hogy Jim kerüli a szélesebb baráti köréből érkező meghívásokat.

– Nem akarod látni a barátaidat? – puhatolózott. Nem az ő dolga volt belefolyni, de utálta a gondolatot, hogy Jim elzárkózik az emberektől, akiket már az egyetem óta ismert. És még ennél is inkább utálta a feltételezést, hogy esetleg őt hibáztathatják Jim új keletű elszigetelődéséért.

– Veled akarom tölteni az időt.

– Mindig azt tesszük. Nap nap után, minden áldott nap…

– Máris rám untál?

– Soha! – Mary megtorpant ennek az igazságától. Jim kapott az alkalmon, és magához húzta, amíg Mary be nem fészkelődött a lábai közé.

– Akkor mi a baj?

Volt egyáltalán baj? Ez a feltételezés a régi, Jim előtti Maryre lett volna jellemző, hogy problémákat keres ott is, ahol nincsenek. Az utóbbi hat hónap Ealingben élete legjobb időszaka volt, sokkal jobb, mint azt valaha is el tudta volna képzelni, amikor együttélősdit játszottak Portrush-ban. Nem voltak komolyabb incidensek vagy összeveszések; a hétvégéik rózsaszín ködben telve röppentek el, a hétköznapokban pedig új rutint kezdtek kialakítani, amivel Mary boldogan eléldegélt volna az idők végezetéig.

De azért Mary néha eltűnődött, hogy ez az elszeparáltság, amiben éltek, vajon egészséges-e. Moirának nem volt lehetősége meglátogatni őket, Jimre és Maryre pedig még várt a feladat, hogy nekiüljenek repülőjegyeket foglalni Belfastba. Jim barátai szinte el lettek kergetve, úgyhogy már csak a szülei maradtak. Mióta összeköltöztek, Richard és Juliette csak egyszer jártak náluk egy csésze kávéra. Még egy teasüteményt sem fogadtak el kísérőként. Nem úgy tűnt, hogy megenyhültek volna Mary irányába.

Jim kezei becsusszantak Mary farmernadrágjának hátsó zsebébe. Ugyanolyan illata volt, mint mindig, füstös.

– Na jó. De nem fogok osztozni a pesavári naánomon!

– Ez az én csajom! Nem is vártam mást.

– Elmegyünk érte együtt?

– A-a. – Jim már talpon is volt. Már elmúlt hat, és Mary gyomra várakozón megkordult. – Majd én megyek.

– Én is szívesen. – Mary követte Jimet az előszobába, és már vette is volna a kabátját.

Jim elkapta a kapucnit, és visszatette az akasztóra.

– Te maradj csak itt! Találd ki, hogy hogy legyen az asztal, rendezgesd el az egészet! Csak egy fél órát leszek távol.

Arcon puszilta Maryt, és már kint is volt az ajtón, mielőtt Mary tiltakozhatott volna.

Marynek fogalma sem volt, hogy mi ez az egész. Ott volt Jim, azt állítva, hogy randit szeretne kettesben, de nem vágyik a társaságára, amíg elmegy beszerezni a hozzávalókat? Nem mintha várhatóak lettek volna további meglepetések. Esetleg szeretett volna elintézni egy hívást, vagy nem akarta, hogy Mary a sarkában loholva meglássa, és szörnyülködjön a bor árán, amit vesz, vagy a mennyiségén, vagy hogy milyen gyorsan benyakalja…

A telefon üdvözítő csörgése szakította félbe Mary borúlátó képzelgését. Már hónapok óta alig merészkedett a legrosszabb eshetőségek forgatókönyvének csúszós lejtőjére, és akkor is csak ritkán Jimet illetően. A pasija épp most szerelt össze neki egy asztalt – semmi oka nem volt az aggodalomra.

– Halló! Itt Jim és Mary otthona.

– Mary?

Tudta, amint meghallotta Mama hanghordozását, hogy rossz dolog miatt aggódott.

Papáról volt szó.

16.

2018

Alice bekapcsolja az irodai számítógépét, és ásítva várja, hogy betöltsön. Újabb este Maryvel, újabb álmatlan éjszaka. Nem tagadhatja tovább, hogy már kétszeresen is bevonódott Jim felkutatásába – személyesen és szakmailag is –, és miközben remélte, hogy képes lesz kizárnia a múltját, az sosem lehetséges, nem igaz?

A nap, amikor az apja eltűnt, mindent megváltoztatott. Alice kapcsolata az anyjával többé már nem volt ugyanaz. Nem írnak egymásnak, a felszínes dolgokon túl, és soha nem beszélnek telefonon, hacsak nem élet-halál kérdésről van szó. Természetesen Alice tudja, hogy az anyukája szereti őt, hogy mindent megtenne érte, de olyan, mintha lenne közöttük egy sátorrúd, ami biztos távolságban tartja őket egymástól. Ha elkezdenének nyíltan beszélni a történtekről, a normalitás illúziója, melyet oly sokáig tartott mindkettejüknek kialakítani, összeomlana. Ha Alice elmondaná, hogyan érez valójában az apja elvesztésével kapcsolatban, az újra megsemmisítené az édesanyját.

Mert nemcsak Alice gyerekkorát rabolták el hirtelen, hanem a jövőjét is. Vajon milyen lenne, tűnődik, ha az apukája most is részese lenne az életének? Beszélgethetne vele a munkájáról. Habár ő nem volt rá büszke, hogy így megrekedt a Harsonánál, egy édesapát ez nem érdekelné. Egy jó apát nem. Vajon felragyogna az arca minden ostoba cikke olvastán, vagy megosztaná a linkeket a barátaival és a kollégáival? Kikérhetné a tanácsát a jelen helyzetben is – a fenyegető elbocsátás kapcsán. És kétségkívül kifejtené a véleményét a magánéletéről is; minden fiúról, akiket Alice megfelelőnek talál arra, hogy hazavigye őket. Nem mintha ennek valaha is sok esélye lett volna…

A számítógép búgva életre kel. Koncentrálj a célegyenesre, Keaton!, emlékezteti magát, ahogy az irodai székében ülve kicsit kihúzza a hátát. Lehet, hogy neki már túl késő, de ha az utóbbi néhány nap rámutatott valamire, az az, hogy még nincs túl késő Mary számára. Jim megpróbál kapcsolatba lépni vele, és ennek kell, hogy legyen valami oka. Beírja hát a keresőbe, hogy „James Whitnell”.

Kiderül, hogy jó néhány van belőlük, világszerte, úgyhogy szinte azonnal le kell szűkítenie a keresési kulcsszavakat, hozzátéve az „Egyesült Királyság” és a „London” kombinációkat. Az ingatlan-nyilvántartóban részleteket talál egy lakásról, aminek egyszer ő volt a tulajdonosa a közelben, majd hét évvel ezelőtt tekintélyes összegért továbbadott rajta. Össze sem hasonlítható a hellyel, ahol Mary most lakik, gondolja Alice felháborodva. Mintha nem szenvedett volna eleget azzal, hogy hagyták őt a sötétben tapogatózni.

Megtalálja James teljes nevét felsorolva egy oxfordi kollégium öregdiákjainak listáján, de nincs semmi egyéb adat mellékelve; hasonló a helyzet egy előkelő magániskolával is London központjában. Nem kellene, hogy ez meglepje

Alice-t, tekintve hogy milyen kifinomultnak tűnt Jim a Mary kandallópárkányán lévő fotón, de Mary nem úgy néz ki, mint aki pénzes közegből jön. Biztosan ég és föld volt a hátterük. Flancos lakás, tehetős család, rajongó társ; úgy tűnik Alice számára, hogy Jimnek egészen kellemes élete lehetett. Szóval akkor mi a fészkes fene vihette rá, hogy eltűnjön?

Kellett egyáltalán dolgoznia? Alice átgörget további négyoldalnyi keresési eredményt, amíg meg nem akad a szeme a „Dr. James Whitnell – fül-orr-gégész” találaton egy orvosi rendelő elegáns weboldalán, ami határozottan nem állami fenntartású. Rákattint. Error 404 – az oldal nem található. Hát, nincs új a nap alatt. Ha Jimet elnyelte a föld, akkor nem valószínű, hogy konzultál még gazdag páciensek orrüregeivel kapcsolatban.

De biztosan jól végezte a dolgát, ha egy ilyen helyen kapott állást. Egyébként nincs valami olyan hely, ahol nyomon követik az orvosokat? Arra az esetre, ha kiderülne, hogy pszichopaták? Alice ott többet megtudhatna arról, hogy esetleg hol dolgozhatott még. Megnyit egy új fület a böngészőjében, felhozza az orvosok adatbázisát, és begépeli James nevét. Sajnáljuk, de nem található a keresésének megfelelő adatlap.

Tehát itt is nyoma veszett! Alice felmordul csalódottságában, és visszatér a magánorvosi praxis stílusos, semleges színeihez, ahol Jim profilja már nem működik. Nehezen tudja elképzelni, hogy sűrűn cserélődik a személyzet egy olyan helyen, ahol krémszínű bőrkanapék állnak a recepción. Valaki ott biztosan tudja, miért tűnt el Jim a honlapjukról. Talán azt is, hogy miért tűnt el, pont.

Alice gyorsan lefirkantja a címet. Itt az ideje egy terepszemlének.

Az Eldridge Egészségközpont egy sorházban található egy lombos és csendes kensingtoni mellékúton. Alice a küszöbön tétovázik, és a fogait ellenőrzi a polírozott bronzkopogtató tükröződésében. Bár a munkába mindig elegánsan öltözködik, ez a környék sokkal magasabb színvonalat képvisel, mint a főutca, úgyhogy Alice nem szeretné, ha egy rakoncátlan kekszmorzsa elrontaná azt az amúgy is törékeny megjelenést, ami még azt sugallhatja, hogy ide tartozik.

A magabiztosság lesz a kulcs. Alice hátraveti a vállait, és úgy sétál be a recepcióra, mintha az övé lenne a hely.

A nő a pult mögött harminc felé járhat, Alice tippje alapján, barna haja hosszú, selymes lófarokban, arcán egy olyan alkalmazott unott ábrázatával, akinek már régen tovább kellett volna állnia. Alice már csak tudja.

– Segíthetek? – kérdi a nő.

– Igen. Dr. James Whitnellhez jöttem.

A recepciósnak leesik az álla, felfedve lenyűgözően egyenes alsó fogsorát. Szemei kikerekednek, először a döbbenettől, majd a zavarodottságtól, aztán meg valami olyasmitől, amit Alice nem egészen tud hova tenni. De egy dolog biztos: a nő felismerte a nevet.

– Attól tartok, dr. Whitnell már nem dolgozik nálunk – mondja, megfontolva minden egyes szót. – Megkérdezhetem, mivel kapcsolatban keresi?

– Ó, én egy régi barátja vagyok.

A recepciós összeráncolja a szemöldökét. Jim kilenc évvel volt idősebb Marynél, és Mary – mennyi lehet? Harmincöt, negyven? Úgyhogy Jim jócskán lehetett vagy húsz évvel idősebb Alice-nél. A francba!

– Mármint egy régi barátjának a nevében jöttem. Nem tudtam, hogy már nem dolgozik itt… Nos, azért köszönöm! Akkor megyek is.

Sarkon fordul. Abban a percben, hogy kiér a rendelőből, lebukik az épület oldalánál, és összekuporodik a kukák mögött. Nem akarja, hogy a recepciós kövesse őt az utcán, és további kínos kérdéseket tegyen fel. Mégis mi a fenét gondolt, hogy azt állította, egy régi barát? Ez hatalmas hiba volt a részéről. Különben is, nem mintha a nő bármilyen létfontosságú információt átadott volna Jim hollétéről egy vadidegennek, hát nem? Alice eltűnődik, hogy rövidzárlatos lett-e az agya, vagy eredendően ilyen gyengeelméjű-e. Kell neki egy perc, hogy összeszedje magát, mielőtt el mer sétálni az ablak mellett. Ez egy orbitális időpocsékolás volt, és…

A bejárati ajtó ismét kicsapódik. Lépések zaját hallja – úgy tűnik, két emberhez tartoznak – először a betonlépcsőkön, majd aggasztó módon a murván, ami a kis beugrót fedi. Alice leveti magát a földre. Kikukucskálva a szemeteskuka mögül, a recepcióst látja és egy másik nőt, aki fiatalabb, és gesztenyebarna haj terül szét a vállain. A recepciós megkínálja a kollégáját egy cigarettával. Mindketten rágyújtanak.

– Baromi furcsa dolog történt az imént, Em – meséli a recepciós. – Besétál ez a csaj. Nem láthattad az asztalodtól, de kábé annyi idős lehetett, mint te. Nem is tudom, talán huszonöt? Csinos kis teremtmény, tipp-topp bubifrizura. Mindegy, szóval bejön, és közli, hogy dr. Whitnellhez jött.

– Kihez?

– Hát éppen ez az! Még előtted dolgozott itt. Mennyivel is, tíz évvel ezelőtt? Talán kicsit kevesebb. Tuti emlékeznél rá, ha láttad volna, én mondom neked! Káprázatos pasi volt, Em, észveszejtő. Mindenki odavolt érte, de ő nagyon is foglalt volt. Régóta kapcsolatban volt ezzel a barátnőjével. Mattie? Azt hiszem, így hívták. Egyszer találkoztam vele. Ő is olyan bosszantóan gyönyörű volt, mint a doki. Valami nem teljesen stimmelt vele, gondoltam, de az egész szituáció olyan fura volt, amikor láttam őt.

– Várj, nem tudlak követni… – A másik nő bociszemekkel bámul. Nem úgy tűnik, hogy nagy erőfeszítés szükséges az összezavarásához.

– Oh, persze, szóval dr. Whitnell. James, ahogy ragaszkodott hozzá, hogy szólítsuk. – A recepciós leveti északi akcentusát az általánosan elfogadott kiejtés kedvéért. – Már ezer éve elment, és ez a nő most őt keresi? Furcsa, ha engem kérdezel. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy milyen körülmények között távozott James.

– Mert milyen? – Gesztenyehaj felélénkül a kilátásba került pletyka gondolatára. Alice is, csakhogy az ő szíve olyan hevesen kalapál, hogy az megnehezíti, hogy bármi egyebet halljon. Koncentrálj, Keaton! Koncentrálj!

– Sosem tudtuk meg biztosan. Az egyik asszisztens hallotta, hogy a főnöke arról beszél, dobbantott, mielőtt lapátra tették volna. Hogy csak idő kérdése volt, mielőtt Jamesnek megmutatták volna, merre van a kijárat, tekintve, hogy…

Recsegés nyomja el a folytatást, ahogy a recepciós eltapossa cigarettáját a kavicsokon.

– Hűha! – mondja a kollégája, visszaindulva az épületbe. – Nem tudtam, hogy ilyesmik történtek errefelé.

– De tartsd ezt magadban! – teszi hozzá a recepciós. – Nem akarom, hogy botránykavaróként szerezzek hírnevet.

17.

2006

Mary egyáltalán nem volt felkészülve Papa elvesztésére. Nem számított, hogy olyan sok év eltelt a diagnózis és a halála között; nem létezett annyi idő, ami segíthetett volna neki megbékélni egy Papa nélküli élettel. Ő volt a támaszuk. A ház bizonyára összeomlana a lóversenyek zaja nélkül, amik hátteréül szolgáltak testvérei civakodásának. És Mama – mi lesz vele? Huszonkét évesen már házasok voltak, több időt töltöttek együtt, mint amennyit valaha is külön. Papa mutatta meg Marynek, hogy mit keressen egy férfiban: őszinteséget, figyelmességet, és azt a fajta imádatot, amitől Mama királynőnek érezte magát, még egy túlzsúfolt ikerházban is Kelet-Belfastban.

Jim tudta, hogy mi a baj, abban a percben, hogy besétált az ajtón. Marynek még mindig ott volt a telefon a kezében. Jim ledobta az elviteles zacskót, amiből papadám kenyércsipszek szóródtak szét a padlón, és a karjaiba zárta őt. De akárhogy is próbálta, nem tudta kiszorítani a gondolat fájdalmát Mary mellkasából, hogy soha többé nem ölelheti meg a papáját újra, és Papa soha többé nem fogja elmondani neki ismét, hogy mennyire büszke rá a leleményességéért, hogy Angliába költözött, és a tehetsége miatt a térképekkel.

Mary alig látott tisztán, nemhogy dolgozni tudott volna a temetés előtti héten. A légi személyzet sztrájkja miatt korábban nem voltak szabad járatok, és Jim sem tudott elszabadulni a rendelőből, hogy otthon legyen Maryvel, bármennyire is hangoztatta, hogy sehol máshol nem lenne szívesebben, mint vele a lakásban, társaságot biztosítva ezekben az embert próbáló időkben. Tetézve a bajt, volt valami gubanc a munkahelyén is. Jim nem ért haza a hajnali órákig, és amikor Mary egyenesen rákérdezett, nem tagadta a probléma létezését. Majd mesélek róla, ha megoldódott, mondta, Mary pedig elfogadta, tudván, hogy a gyásza most úgyis minden egyéb érzés helyét kiszorította a közeljövőre.

A virrasztáson majdnem százfős tömeg gyűlt össze, és Mary megfeszült a részvétnyilvánítások fogadása és a szendvicsestálcák folyamatos feltöltése között. Az öccsei kapták azt a feladatot, hogy gondoskodjanak Mamáról, de Mary így is állandóan rajta tartotta a fél szemét. Aztán ott volt Jim, aki szinte senkit sem ismert. Mary röviden bemutatta őt Moirának és az új pasijának, de ők másokkal is akartak beszélgetni, és Mary hamarosan szem elől veszítette Jimet. Persze felnőtt ember volt, de olyan szokatlanul viselkedett az elmúlt héten a munkahelyi stressz miatt, és Mary nem akarta tetézni a bajt azzal, hogy ragaszkodik hozzá, hogy maradjon szorosan mellette, amikor lehet, hogy csak egy kis friss levegőre vágyott.

Amikor véletlen akadt öt perce pihenni, Mary elindult megkeresni Jimet. Nem volt nagy a ház, úgyhogy gyorsan rátalált a konyhában az öccsével, Gavinnel. Mindkettejüknek volt egy doboz Guinness sör a kezében, és mögöttük egysornyi másik, amiről Mary feltételezte, hogy üresek. Hát egyikük sem volt képes rendet rakni? És miért nem volt Gavin Mamával?

Mary vett néhány mély levegőt, hogy megpróbálja lenyugtatni magát. Ha valaha is megvolt az ideje egy vitának, az biztosan nem most volt. Ráadásul Carol néni szólította: Kellene még skót tojás – tudja-e Mary, hogy a szervizes készített-e? Mire Mary megtalálta őket, és elbeszélgetett Reilly atyával, már nem volt abban a hangulatban, hogy újra megkeresse Jimet. Megpróbálta elnyomni a gondolatot, hogy amúgy sem érdemelné meg.

Helyette felment a lépcsőn az egyetlen szobába, ami tiltott terület volt a virrasztáson részt vevők számára. Mama és Papa hálószobájába. Pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amikor Mary legutóbb látta, közel hét hónappal korábban, éppen azelőtt, hogy összeköltözött Jimmel. Nem tudta, hogy milyen változásra számított. Papa ruhái még mindig összehajtogatva hevertek a széken a sarokban, rejtvénykönyvei a komódon, és mellettük némi aprópénz elrongyolódott pénztárcájából kiszóródva. Mary lerogyott a párnájára, és felbámult a plafonra, azon merengve, hogy vajon min gondolkodhatott Papa azokban az utolsó pillanatokban. Imádkozott, hogy valami szép dolog legyen az – Mama, ő, a fiúk, esetleg a közös nyaralásuk Portrush-ban több mint húsz évvel ezelőtt.

– A szobámba raktam a pasidat, hogy kialudja magát. – Gavin dugta be fejét az ajtón.

– Mi?

Mary felült, mint a villám. Nem volt joga itt feküdni, de legalább az öccse volt olyan kegyes, hogy ezt ne említse. Inkább tűnt úgy, hogy zavarban van. Ilyen se volt még.

– Mi az? – ismételte Mary, amikor nem akart jönni a válasz.

– A pasid, James. – Gavin kidugta a hüvelyk- és kisujját, és megdöntötte italosüveget formázó öklét a szája felé, amivel Mary úgy képzelte, hogy Jim délutáni piálását próbálta imitálni.

– Biztos vagy benne?

– Ő a legműveltebb részeg a környéken. És az egyetlen ezzel az akcentussal. És, szóval… okádott a lenti fürdőben.

– Jesszusom! – Mary lelendítette lábait az ágy oldalán, és összecsípte a bőrt nyaka hátulján, de úgy tűnt, a csomók csak még mélyebbre dolgozták magukat. És ha belegondol, hogy azért jött fel ide, hogy pihenjen egy kicsit… Inkább mégis meg kellett volna keresnie Jimet újra. Jobban kellett volna figyelnie rá. – És azt mondod, itt van fent?

– Ne a hírhozót hibáztasd!

Jim az oldalán feküdt Mary régi szobájában, teste Gavin igyekezetének köszönhetően stabil oldalfekvésbe lett hajtogatva. Mary kiegyenesítette őt, és hideg tenyerét a homlokára fektette.

– Gyönyörűségem – krákogta Jim, kieresztve fanyar, whiskey-s leheletét. Ez részben az ő illata volt, jóllehet általában a hányás színezete nélkül. – Miről maradtam le?

– A virrasztás nagy részéről, ahogy elnézem a dolgokat.

– Szükségem volt egy kis itókára, hogy segítsen átvészelni.

– Hogy neked segítsen átvészelni?

– Ne legyél ilyen érzékeny! Tudod, hogy hogy értem.

Mary érezte, hogy felgyülemlik benne a méreg, nőtt a nyomás a fejében, és a forróságtól verejtékezni kezdett a hónalja. Felállt, hogy kimenjen.

– Ne már! – nyögte összefolyva Jim. – Mi ütött beléd?

– Az édesapám temetése van ma! – sziszegte Mary. – Kibaszott szégyen, ahogy viselkedsz!

Amint becsukta az ajtót, egyik tenyerét a fára tapasztva, hogy tompítsa a zajt, Mary ráharapott az öklére, hogy el ne sírja magát. Mi a fene történt az imént? Ez nem az a Jim volt, akit ő ismert. Volt már néhány jelentéktelen összezördülésük a kilenc hónap alatt, amióta együtt voltak – a ház körüli teendők kapcsán, egy-egy éles szó bekerült a nyugtalanság koktéljába, amit az új biznisz beindítása miatti stressz és Jim sürgető hozzáállása kevert –, de soha semmi olyasmi nem történt, mint ez. Vajon az első rendes összeveszésük egyben az utolsó is lesz? Az összes lehetséges idő és hely közül, ha most nem lehetett érzékeny, mikor Papa teste még alig nyugodott meg a sírjában, akkor mikor? Marynek szüksége volt Jimre, ma jobban, mint valaha, és Jim tagadhatatlanul cserben hagyta őt.

Mary soha nem számított rá, hogy Jim ekkora csalódást fog okozni. Soha nem számított rá, hogy csalódást fog okozni, pont, habár megfordult a fejében, hogy ez messze nem életszerű. Hirtelen rájött, mennyire magával ragadta őt Jim, a közöttük lévő kémia és Jim zsenialitása, amitől esélye sem volt józanul látni a piedesztált, amire emelte őt, és a vágásokat és karcolásokat, amik őt is ugyanannyira törékennyé tették, mint bárki mást.

Mennyit ihatott? Mary látta nála a Guinnesst, és nyilván volt más is a dolgok állásából ítélve, a lehelete alapján whiskey biztosan. Határozottan voltak pillanatok, mióta Mary beköltözött, amikor konstatálta saját megdöbbenését, hogy mennyit tud inni Jim. Ugyanakkor olyan ritkán mutatta jelét, hogy hatással lenne rá, nem dülöngélt vagy akadt össze a nyelve, vagy lassult le, mint ahogy mindenki más tette, úgyhogy nem lehetett komoly a gond, nem igaz?

Összerezzenve Mary eszébe jut a dzseki, amit kölcsönvett Jimtől a második randevújuk alkalmával. Egy laposüveg volt a zsebében. Tudta. Aztán ott volt az ealingi szelektív kukájuk szégyenletes állapota. Mary mindig igyekezett rátenni a tetejére egy gabonapelyhes dobozt, nehogy a szomszédok eltöprengjenek rajta, hogyan sikerülhetett túljutniuk annyi üvegen…

– Hát itt vagy! – Mary ijedtében felugrott, amitől mellkasa az ajtónak csapódott, megrezegtetve azt. Hallotta, ahogy Jim artikulálatlanul motyog a túloldalán. – Bocsáss meg, drágám, nem akartalak megijeszteni! Jól vagy? – A bőr Mama szemei alatt megereszkedett és lila volt, mint egy mély zúzódás a tompa fényben, mely a fölöttük lógó rojtos lámpaernyőből világított rá.

Mary megfogta Mama karját, és átvezette őt a fiúk szomszédos hálószobájába.

– Nekem kellene kérdeznem, hogy te jól vagy-e, Mama.

Mama halványan rámosolygott, ami alig érte el szájának sarkait, nemhogy az arca többi részét.

– Ostoba kérdés – dünnyögte Mary.

– Nagyivó, mi? – Mama fejével Gavin hálószobájának irányába biccentett. – Kay néni azt mondja, egy flaskából kortyolgatott. Nem mondhatnám, hogy hibáztatom érte.

– Sajnálom – Mary hangja remegve jött ki a torkán. – Én… én nem tudtam, különben… – Mit? Nem hozta volna el Jimet? Szólt volna az ivászatáról korábban? Fogalma sem volt, miért nem említette a piálást már hamarabb, másfelől viszont nem tűnt komoly problémának. Mary maga is szívesen megivott egy-egy pohárkával, de sosem ilyen mennyiségben. Vagy talán arról volt szó, hogy egy bizonyos mértékű szándékos tudatlanság feltétele volt annak a boldogságbuboréknak, amit a közös életük jelentett – ha nem beszéltek róla, az volt az egyetlen módja, hogy érintetlen maradjon.

– Ugyan már, én nem azért jöttem, hogy ítélkezzek! Isten tudja, hogy a saját édesapádnak is megvoltak a maga gyengeségei. Valószínűleg még mindig itt lenne, ha nem lettek volna. – Mary gyerekkorának az adott hátteret, hogy a szülei folyton vitatkoztak Papa napi húszszálas szokása miatt. – Csak rátok akartam nézni, hogy nem civakodtok-e, vagy ilyesmi.

Mary megrázta a fejét.

– Soha nem szokott így viselkedni.

– Akkor nincs miért aggódnod, drágám. Egyikünk sem tökéletes.

Mary nyelt egyet. Ez jó messze volt attól, amit Mama akkor mondott, amikor segített neki beköltözni Jim ealingi lakásába. Emlékeztette rá Maryt, hogy milyen gyorsan tudott megváltozni Mamának az emberekről alkotott képe, különösen azok esetében, akiknek hajlama volt megbántani a gyerekeit. Mary hirtelen késztetést érzett rá, hogy megvédje Mama jó véleményét Jimről és a boldog párkapcsolatukról, amiben eddig azt hitte, hogy élnek.

– Én sem vagyok szent, és talán erről van szó, a stresszről, hogy odaköltöztem, meg aztán említette, hogy a munkában is volt valami probléma múlt héten. Nem tudom, hogy mi, de talán egy panasz vagy…

– Nem te tehetsz róla, babám. Úgy tűnik, a fiatalember most azt sem tudja, hol áll a feje, és a mai nap valószínűleg kihúzta alóla a szőnyeget. – Mama elhallgatott, és egyenesen Mary szemébe nézett. – Ha pedig komoly gond lenne, arról szólnál nekem, igaz?

– Mire gondolsz? – Mary hangja ismét megremegett.

– Csak arra, hogy én ott vagyok a vonal túlsó végén, bármikor, ha szükséged van rám. És sose leszel túl idős ahhoz, hogy hazagyere.

Mary nem tudta kiverni Mama szavait a fejéből, miközben másnap visszarepült Londonba; a biztonsági öv szorosan be volt kapcsolva az ölében, de az atmoszféra közte és Jim között még feszesebbre húzódott. Érzett némi elégtételt, amikor Jim lüktető fejfájással ébredt, és zajongva kutakodott körbe a szobában paracetamolra vadászva, amiről Mary nagyon is jól tudta, hogy Jim táskájának elülső zsebében van, és úgy nyakalta a vizet, mint aki egy hete elveszett a sivatagban. Mary azonban úgy tett, mintha aludna, egészen tíz perccel a taxijuk érkezése előttig.

A fejük felett egy lágy pittyenés jelezte, hogy kikapcsolt a biztonsági övek bekötését kérő szimbólum. A másodperc töredékével később Jim már ki is kattintotta a csatot az övén, és kilencven fokos szögben szembefordult Maryvel, kizárva látómezejükből az ablak mellett ülő üzletembert.

– El sem tudom mondani, hogy mennyire sajnálom! – Még mindig bűzlött az alkoholtól.

– Nem akarok most erről beszélni.

– De én igen! – A folyosó túloldalán, a hozzájuk legközelebb ülő tinédzser a legkisebb diszkréció nélkül kapta ki füléből a fejhallgatót. – Elcsesztem. Brutálisan.

– Emlékszel egyáltalán, hogy mit mondtál?

Jim megfeszítette az állkapcsát. Mary ezt nemnek vette.

– Kínos helyzetbe hoztam magam, ennyit tudok. De ami még fontosabb, szégyent hoztam rád. Nem voltam ott, amikor szükséged volt rám…

– Akkor hadd segítsek! – vágott közbe Mary. Már a gondolatát is gyűlölte, hogy jelenetet rendezzenek, hát még ha meg is valósul, de szó sem lehetett róla, hogy most visszavonulót fújjon. – Azt mondtad nekem, hogy érzékeny vagyok a saját édesapám halálával kapcsolatban. – Mary tudta, hogy nem kellene felpiszkálnia Jimet. Vissza kéne fognia magát, mielőtt végképp elveszti az irányítást, és talán Jimet is. De valahogy nem tudta leállítani magát. – Ezt gondolod? Hm?

– Persze, hogy nem! Nem tudom, miért mondtam ezt. Én sose mondanék ilyet. Nem mintha tagadnám, hogy így volt. – Jim megadóan feltartotta a kezeit. – Részeg voltam, de ez nem mentség. Egyáltalán nem az. Mary, kérlek! – Jim a keze után nyúlt, de Mary elrántotta.

– És mi van ezzel az ivászattal? – kérdezte Mary.

– Rossz hetem volt a munkában. – Jim ujjaival aggasztó erővel dörzsölte meg a homlokát. – Nem akartam beszélni róla neked, mert neked is volt elég bajod. Hiszen gyászoltál. Az egyik páciens panaszt nyújtott be a… munkámmal kapcsolatban. Nem akartam, hogy aggódj. Nincs semmi alapja az állításának, és már kezd is elsimulni a dolog. De akkor is…

– De nem csak a tegnapról van szó, nem igaz? – Mary azokra az estékre gondolt, amikor Jim töltött magának egy whiskeyt, amint betette a lábát a lakásba, hazaérve a munkából, vagy őszintén szólva bárhol máshol. A láda borra, amit ledöntöttek Portrush-ban, habár a fogyasztás arányát nézve közel sem volt fele-fele az elosztás. – Gondod van az ivással?

– Nem! – borzadt el Jim. – Talán időnként egy kicsit túl sokat iszom, de ez mindenkivel megesik. És igen, talán mostanában egy kicsit elszaladt a ló. De csak arra használtam, hogy ellazuljak. Nincs rá szükségem, mint egy mankóra vagy ilyesmi. Nézd, Mary. Mary, kérlek, rám néznél?

A büfékocsi elülső kereke beleakadt Mary sáljának végébe, ami lelógott a földre; egy jó nagy, fonott mintás, kötött darab, ami kibuggyant az előtte lévő ülés háttámlájára szerelt aprócska hálóból. Kellett hozzá néhány erős rántás, mire ki tudta szabadítani, aztán felegyenesedett és odafordult Jimhez. Bűnbánó képet vágott, ez kétségtelen. De Mary nem tudott visszasimulni a Jim jelentette biztonságba és védelembe, addig nem, amíg meg nem kapta a választ, amire szüksége volt. Nem volt az a típus, aki ultimátumokat adjon, de ahogy forgolódott az ágyban hajnalok hajnalán, már tudta, hogy képtelen tovább folytatni ezt a kapcsolatot anélkül, hogy mégis meghozna egyet.

– Felhagynál vele? Az ivással. A kedvemért?

Jim hátrahőkölt az ülésében. Őszinte volt tehát, amikor azt mondta, nem vette észre, hogy ez problémát jelentene neki.

– Igen – válaszolta, amikor az arcára kiült döbbenet beletörődő elfogadássá szelídült. Szünetet tartott, aztán folytatta: – Tudod, mi a legrosszabb ezzel az egésszel kapcsolatban? Amikor találkoztam veled, Sam halála óta először kezdtem újra kedvelni azt, aki vagyok. Neked fogalmad sincs róla, hogy megmentettél. Egyáltalán. És én így fizettem ezt vissza neked. Tudom, hogy jóvá kell tennem. – Mary látta saját tükörképét reszketni Jim vizenyős szemeiben. Véreresebb volt, mint amilyennek Mary korábban valaha is látta. – És ha ehhez az kell, hogy absztinens legyek, akkor ezt fogom tenni.

– Köszönöm! – Mary odahajolt, és két kezébe fogta Jimét. – És nem is kell mondanom, hogy én is az leszek. Jót tesz majd mindkettőnk egészségének… – Fel tudta volna pofozni magát, amiért ezt mondta. Ettől úgy hangzott, mint egy méregtelenítés, nem pedig a megoldás az egyetlen problémára, amiben Mary látta a lehetőséget, hogy elszakíthatja őket egymástól. – Hálás vagyok, hogy megteszed ezt értem.

Jim megrázta a fejét.

– Ezt jelenti egy csapatban játszani.

18.

2018

Visszafelé tartva Ealingbe az orvosi rendelőből, Alice feje majd’ felrobban a buszon. Milyen botrány? Mit művelhetett Jim, hogy majdnem kiérdemelte a munkája elvesztését? Mary vajon tud valamit erről a munkahelyi zűrről? Alice persze nem kérdezheti meg anélkül, hogy először is el kellene magyaráznia, miért szaglászott Jim korábbi munkaadójánál. Ha tippelnie kéne, azt mondaná, Mary nem tudott róla. Hiszen Mary maga állította: ő és Jim boldogok voltak. Olyan boldogok. De, bár nem Jim lenne az első ember a világon, aki elégedettebben érezte magát otthon, mint a munkahelyén, nyilvánvalóan több ellentét feszült életének e két területe között, mint az emberek többségénél szokott.

Alice annyira belemerül a gondolataiba, hogy majdnem lemarad a megállójáról. A karja be is szorul az automata ajtók közé. Miközben a horzsolásait dörzsölgeti, ahogy a busz továbbhalad, rájön, hogy valójában túl korán szállt le. Most épp a csúcsforgalom közepébe pottyant az Ealing Broadway állomás előtt. Mindazok után, ami történt, Mary még most is ott áll, táblával a kezében. Még egyetlen szabadnapot sem tartott a videó megjelenése után. Bár úgy tűnik, a legtöbb ember semmivel sem fordít rá nagyobb figyelmet, mint szokott.

Mary lehajtott fejjel áll. Min gondolkodhat? A hívásokon, képzeli Alice; hogy Jim odakint van-e valahol, őrá gondolva. Hogy bántja-e valami. Hogy szüksége lenne-e rá. Hogy tehetne-e Mary valami mást, amitől Jim békére lelne. Alice felmehetne most hozzá, de nem hinné, hogy Mary szeretné. Arra lenne szükség, hogy Alice igazi, kézzelfogható segítséggel szolgáljon neki, méghozzá azzal, hogy kideríti, mi a helyzet Jimmel. A hívások lenyomozása meg is tenné kezdetnek.

De hogyan? Mindent összevetve Alice lópikulát nem tudott meg az ÉjjeliVonal technikai működéséről a múlt éjjel. Olive nem ért rá, és azt hajtogatta, hogy Ted jobban ki tudja fejteni a részleteket a képzésen, amit az otthonában szokott tartani minden új önkéntesnek. Alice nem emlékszik, mit is mondott Olive annak az időpontjáról; az is lehet, hogy csak hetek múlva lesz, amennyire tudja, márpedig ő nem várhat olyan sokáig. Alice-nek meg kell szereznie ezt a sztorit a hónap végéig, vagy kirakják a Harsona ajtaján, munkáltatói adóigazolással a kezében.

Szüksége lenne most valakire, akivel átbeszélheti, hogyan működik az ÉjjeliVonal háttere, minél hamarabb, annál jobb. Mary nem jöhet szóba. Olive elég harapósnak tűnt. Ted azt mondaná, hogy tartogassa a kérdéseit a képzésre. Akkor marad Kit. Elvarázsolt Kit. Vajon vehetné bármi tényleges hasznát annak a srácnak?

Mielőtt Alice megkérdőjelezhetné az értelmét annak, amit éppen tenni készül, már be is sétált egy mellékutcába, és Kit számát kezdi keresni az önkéntesek füzetében, amit előző este kapott.

– Hola! – veszi fel a telefont az első csörgésre. – Kit beszél.

– Szia, Kit! Itt Alice. Alice az ÉjjeliVonaltól. Tegnap kezdtem…

– Alice, hát persze. Hogy vagy? – Ha Kit tanácstalanul áll is az előtt, hogy minek hívja őt Alice, azt udvariasságból nem engedi hallani a hangján.

– Átmehetnék?

– Mi? Ó, öhm… aha, öhm, naná. – Kicsit elhallgat, majd: – Miért?

– Azt hiszem, gyorsabb lenne, ha ott mondanám el, oké?

– Légy a vendégem! – Kit elhadar egy lakcímet Ealing másik végében, Alice pedig előkap egy golyóstollat, hogy lefirkantsa a kezére.

Hála istennek, gondolja Alice, a jóhiszemű emberekért ezen a világon.

Kit lakása egy panelház hatodik emeletén van, ahol a lift nem működik. Mire Alice eljut az ajtajáig, már izzad – és nem olyan kis harmatos, csábító módon.

– Isten hozott! – üdvözli Kit, ahogy beinvitálja őt a bejárati ajtón, elhaladva egy tároló mellett, ami tele van páratlan cipőkkel. – Mi casa, su casa meg minden, úgyhogy érezd otthon magad!

Alice-nek nem volt ideje, hogy elképzelje Kit casáját, de nem gondolta volna, hogy láthatóan nyirkos lesz a mennyezet, vagy hogy a tapéta úgy fog lehámlani, mint a narancshéj.

– Hozhatok neked egy italt? – Kit kockás inget visel, aminek az elejét betűrte, de a hátulja kilóg. Alice eltűnődik, vajon megzavarta-e egy bulira vagy akár egy randira készülődés közben. Ez egy fokkal elegánsabb megjelenés, mint a zenekar-emblémás póló az előző estéről.

– Nem, nem, megvagyok, köszi! – Alice látja, hogy egy csomó mosatlan halmozódott fel a mosogató mellett, de egy sincs a csepegtetőtálcán.

Mindketten hallgatnak, miközben Alice tudja, Kit arra vár, hogy magyarázza el neki, miért is bukkant fel a semmiből, egy olyan pasi lakásán, aki tulajdonképpen teljesen idegen számára. De legalább nem tűnik veszélyesnek, mely tényért Alice nem is lehetne hálásabb.

– Gondolom, most meg kéne magyaráznom, hogy miért is vagyok itt… A tegnap este kicsit kaotikus volt. Sok minden történt egyszerre. És eléggé össze vagyok zavarodva a dolgokkal kapcsolatban, úgyhogy szerettem volna egy kicsit többet megtudni az ÉjjeliVonalról.

Kit zavartan összevonja a szemöldökeit. Vastagok és kicsit rendezetlenek, egy kiálló szőrszál elég hosszú ahhoz, hogy összegöndörödjön. Elragadóan. Ezt a szót használná, ha körül akarná írni? Nem mintha azért lenne itt, hogy jellemezze Kitet, emlékezteti magát Alice.

– Oké. Ez igazán lelkiismeretes tőled. – Kit a kanapé felé int, ami tele van morzsázva. – Lökjed!

– Szóval, amikor beérkezik egy hívás, hozzád vagy bárkihez is irányítják, nem látunk semmit a kijelzőn. Hívásazonosítót, vagy ilyesmit.

– Aha, ez így van. Azok ki vannak kapcsolva. Nem tudom pontosan, hogyan, de ennek köszönhető az anonimitásunk.

– És lehetetlen lenyomozni a hívó feleket?

– Az nem a mi dolgunk. – Kit felfelé tartja a tenyereit, mintha azt sugallná, hogy a logisztika valami égből pottyant dolog.

– Még akkor sem, ha azt gondolod, hogy esetleg bajban vannak, vagy ha mondanak valami rázósat, tudod, valami veszélyes dolgot?

– Miért kérdezed ezeket?

Alice úgy tesz, mintha lejegyezne néhány sort, hogy időt nyerjen magának. – Ez nem lett egyértelműen kifejtve – mondja, amikor felnéz. – És nagyon fontos, hogy helyesen csináljuk ezt az egészet, nem gondolod? – Kit olyan típusnak tűnik neki, aki bármilyen kérdésre válaszolna, még a költőiekre is, úgyhogy tovább üti a vasat. – Tehát megerősítenéd, hogy teljesen lehetetlen lenyomozni a hívásokat?

– Te egy igazi kis Nancy Drew vagy, mi?

Alice kerüli Kit tekintetét, helyette az ingujján lévő kis szakadásra mered, ami alatt a bőr úgy néz ki, mint amit kék golyóstollal színezett be. Kit hirtelen inkább tűnik nyurga tininek, mint egy bizonyára a húszas évei közepén járó férfinak. Alice még sosem találkozott senkivel, akit ilyen nehéz lenne beskatulyáznia.

– Nagyon vicces. Nem, szóval, hogy működik ez? Összekeverik a hívásokat… valahol?

– Aha, azt hiszem. Bár nem én vagyok a szakértő. Ted lesz a te embered ezzel kapcsolatban.

– Még a hívó helyzetét sem tudhatjuk?

– Nem, hacsak nem mondják meg nekünk. Most barkochbázunk, vagy valami ilyesmi?

Alice gyilkos pillantást vet Kitre.

– Úgy értem, nem tudsz várni a holnapi tréningedig Teddel? – folytatja Kit.

– Honnan tudod, hogy holnap lesz?

Kit arca elvörösödik.

– Tednek néha kell egy kis segítség… úgyhogy felajánlottam az enyémet – hebegi.

– Értem. – Alice összehúzza a szemeit. – Szóval, visszatérve a hívásokhoz: nincsenek naplózva?

– Miről szól ez az egész valójában, Alice?

Alice-nek torkán akad a levegő. Ki tudja vágni magát ebből valami hazugsággal? Meg akarja egyáltalán próbálni? Jó érzés lenne, ha megoszthatná valakivel a terhet, nem? Ráadásul Kitnek igazi összeköttetése van az ÉjjeliVonallal. Nem csupán egy olyan gyengécske kapcsolat, mint amit Alice maga erőltetett annak érdekében, hogy végére járjon a Jim-rejtélynek. Ezt a kockázatot kész vállalni.

– Meg akarom találni Jimet.

Kit zavartnak tűnik. Aztán leesik neki.

– Jimet. Mary táblájáról? A pasiját? Vagy, mármint, én mindig is azt feltételeztem, hogy a pasija…

– Igen, őt, és igen, az.

– Miért? – Kit egy kicsit meglepettnek látszik, de legalább nem mérges, vagy sértődött, vagy bármi más, ami még lehetne, most, hogy szembesült Alice kotnyelességével.

– Mert Mary szenved, és nem fog leállni, amíg Jim vissza nem jön. Mert egy rejtély felhőjében élni nem lehet egészséges. Mert, nem tudom… te nem akarsz tenni valami fontosat egyszer az életben?

Úgy tűnik, Alice utolsó segélykiáltása szöget üt Kit fejébe. Összepréseli az ajkait, mint akit csábít a gondolat.

– És Mary is ezt akarja?

Alice próbálja elnyomni a gyomra mélyén kavargó nyugtalanságot. Mary egyszer majd meg fogja köszönni neki. Alice biztos ebben. – Miért ne akarná, Kit? Ő nem az a fajta, aki magától segítséget kérne.

Alice figyeli, ahogy Kit meghányja-veti a választ a fejében. A szemei hirtelen fátyolossá válnak. Úgy tűnik, mintha kilépne a társalgásból, és egy másik helyen járna, e négy falon túl. – Ezt meg tudom érteni.

– De azért úgy gondolom, hogy ezt… magunkban kellene tartani – folytatja gyorsan Alice. Mindenképp rá kell vennie Kitet, hogy ebben megegyezzenek. – Nem kelthetünk benne hiú reményt. Ha megtaláljuk Jimet, az remek, akkor majd elmondjuk neki. De ha nem, akkor, hát… Szerintem ez maradjon a mi titkunk!

– Nem, tényleg nem lenne szabad ámítanunk. Ebben igazad van. Csalódni szar. – Kit erősen megnyomja a hangsúlyt az utolsó szón.

– Szóval benne vagy?

– Rendben – tér vissza a szobába Kit. Megrázza a fejét, mintha egy rossz álmot próbálna elhessegetni, és kicsit elmosolyodik. – De még mindig nem értem. Mire ez a nagy érdeklődés a hívások iránt? Jim nem… – Kitnek tátva marad a szája.

Talán észrevett valamit a héten az ÉjjeliVonalnál? Alice első kézből láthatta, mennyire feldúlt volt Mary a hívásokat követően; ez biztosan feltűnt a többi önkéntesnek is, akármennyire remélte Mary, hogy nem fog.

– Marynek már két hívása is volt, amiről azt gondolja, hogy Jimtől jöttek. – Alice-be belenyilall a bűntudat érzése, hogy megosztja ezt az információt Kittel. De szüksége van segítségre, ha tényleg ki akarja deríteni, hogy mi folyik az ÉjjeliVonalnál. – De nem beszélhetsz erről egy mukkot se senkinek, oké? Mary bizalmasan mondta el nekem, amikor először találkoztam vele. Utálná a gondolatát, hogy bárki más is tudja.

– Jól van! Nyugi! Nem fogom kikotyogni. De nem értem, miért mondaná el neked, ha azt meg nem akarná, hogy bárki is az ÉjjeliVonalnál rájöjjön. Mi már régebb óta ismerjük őt. Igazából, tudod mit? Nem számít. – Alice örömmel látja, hogy Kit képes kordában tartani saját, jogosnak tűnő sértettségét. – De azt meg kell, hogy mondjam, nem lesz könnyű dolgod ezekkel a hívásokkal. Nem véletlenül lehetetlen lenyomozni őket. Szóval, ha komolyan meg akarod találni Jimet, akkor máshonnan kell információt szerezned.

– Már bele is vágtam – kezdi Alice. – Megvan Jim teljes neve: James Whitnell, amire le is futtattam pár keresést a munkahe… – Hirtelen elhallgat. Ha elárulja Kitnek, hogy újságíró, hátsó szándékot fog sejteni a dolog mögött.

– Vesztegetjük a főnök idejét és pénzét, mi?

– Valahogy úgy.

– Egyébként mivel foglalkozol? – teszi fel a kérdést Kit.

– Digitális. Értékesítés… – talál ki valamit gyorsan Alice. – De visszatérve Maryre, nézd, a rendőrség nyilván nem fog nekünk segíteni. Már lezárták Jim ügyét, és évekbe telne újranyitni, ha egyáltalán belemennének.

Kit bólint. Alice úgy tippeli, hogy hasonló korú lehet, mint ő maga. Alice-nek egy év most egyenlő lenne a világ végével.

– És Jim már hét éve eltűnt – folytatja Alice. – Tehát nem sokra megyünk mobiltelefonos cellaadatokkal, biztonsági kamerák felvételeivel, rendszámlekérdezésekkel; még ha hozzá is tudnánk férni ezekhez az információkhoz.

– Mi a helyzet az ismerőseivel? Mármint Maryn kívül. Csak megvannak még valahol. Mi van a szüleivel?

– Mary azt állítja, megszakították vele a kapcsolatot.

Kit a szemeit forgatja.

– Én is pontosan ezt gondoltam…

– Legalább a nevüket tudjuk? – kérdi Kit.

– Valahol megvannak a jegyzeteimben. – Papírok szóródnak ki Alice noteszéből. – Richard és Julia… vagy ez Juliette? – Alice feltart egy lapocskát a fény felé, amit még az azt követő napon írt, hogy először találkozott Maryvel. Lefirkantott összegzése az eredeti párbeszédüknek a pubban.

– Miért van az az érzésem, hogy ez egy hosszú éjszaka lesz? – dünnyögi Kit, kisétálva a nappaliból.

Alice-t felháborítja a feltételezés. Csak nem képzeli Kit, hogy a közös munkájuk azt jelenti, hogy…? Nem, az nem lehet. – Már megbocsáss! Mégis hova mész?

– A fürdőszobába. Talán csatlakoznál? Gondolom, mostantól kezdve mérni fogod a pisiszüneteimet is.

Amint Kit végzett a mosdóban, visszatér, beletörölve kezeit a farmernadrágjába.

– Rájöttem! A vécén ugrott be.

Csodálatos, gondolja Alice; egy olyan géniusz társaságának örvendhet, akinek akkor vág legjobban az esze, miközben könnyít magán.

– Mi a helyzet azokkal a cuccokkal, amik a videó miatt jöttek létre? – kérdezi Kit.

– Az online kommentekre gondolsz?

– Esetleg. De inkább a TaláljukMegJimet hashtagre.

Alice nem vette észre, hogy sikerült beindítaniuk egy hashtaget; vagy ha nem is lett olyan felkapott, annyira legalább elterjedt, hogy lehet rajta valami fontos információ.

– Én szívesen kezdek azzal. – Kit gyomra megkordul. – De szükségem lesz üzemanyag-utánpótlásra. Mit csinálnál inkább: spagettit vagy a kutatást?

– Spagettit – válaszolja Alice habozás nélkül. Hosszú volt ez a nap. Jim online jelenlétének hiánya, a hajszálon múló bukta a rendelőnél, az a furcsa ködös sztori arról, hogy milyen kegyvesztetten hagyta ott a praxisát… Erről még nem is mesélt Kitnek, de ez egyelőre várhat. Kit már meg is nyitotta a Twittert, és most meredten bámulja a képernyőt.

Alice elindul, hogy feltegye a vizet forrni, és talál némi tésztát a konyhaszekrényben, ami aggasztóan ragacsos.

– Mi is volt Jim szüleinek a neve? – kérdezi Kit, épp mielőtt elkészül a spagetti.

– Richard és Juliette.

Kit visszatér a gépeléshez. Kis szünet, aztán:

– Aha!

Alice szíve hevesen kezd verni. Talán jött egy üzenet Jimtől. Vagy megvan a tartózkodási helye. A tűzhelytől a kanapéhoz röppen, olyan közel helyezkedve a monitorhoz, hogy érzi a Kit testéből sugárzó hőt az oldalán.

– Ki az a Gus Driddlington-Hodge?

– Én is annyira vágom, mint te. – Kit ráközelít, hogy a tweetje töltse ki az egész képernyőt. – Olvasd el!

Nem tart sokáig Alice-nek, hogy felfogja a szavakat. „A jelen videó fényében James szülei, Richard és Juliette azt kérik, hogy tartsák tiszteletben a magánszférájukat. #TaláljukMegJimet.”

– A család egyik barátja?

– Gondolom.

Kit már be is másolta Gus nyelvtörő vezetéknevét a Google-ba. Az első találat egy weboldalra vezet, ami McAvery Vagyonkezelés címen fut, és a profilkép megegyezik azzal, amit a Twitteren is használ. Két kattintással később Kit közvetlenül Gusnak ír e-mailt.

– Nem tudtam, hogy van befektetni való pénzed. – Alice azzal küzd, hogy találjon valami kiegészítőt a vacsorájuk mellé. Van articsóka a hűtőben, de a dátum szerint már két hónappal ezelőtt lejárt.

– Nincs. De ő ezt nem tudja. – Kit befejezi az üzenetét, majd felcsendül az e-mail elküldését jelző suhogó hang. – Legalábbis hétfő délelőtt tízig. Ki tudsz venni néhány órát a melóban, ugye?

Alice bólint. Ha a leépítések tűzvonalában van, akkor nem lehet olyan nélkülözhetetlen a csapatnak. Ráadásul Jacknek sose tűnne fel egy rövid hiányzás. Küldött neki egy e-mailt, hogy szóljon, lehet, hogy van egy sztorija – egy olyan, ami érdemes lenne a címlapra –, de nem mondott semmi konkrétumot, beleértve a témáját is, nehogy előre igyon a medve bőrére. Azok után, hogy milyen esetlenül kezelte Alice állásának bizonytalanságát, Jack teljesen szabad kezet adott neki.

De mi van Kittel? Olive említett valamit arról, hogy Kit bankár, és ha ez igaz, akkor neki lesz nehéz dolga egy szabadnap elintézésével. Ami azt jelenti, hogy Alice-nek egyedül kell majd helytállnia.

– Várj, te is jössz, ugye?

– Van még egy csomó tartalék szabadságom – vágja rá Kit, egy kicsit túl gyorsan. De mielőtt ezt Alice megkérdőjelezhetné, hozzáteszi: – Akkor a randi lefixálva. Vagy hívjuk inkább tervnek. – Lesimítja ingének elejét. – Találkozni fogunk új barátunkkal, Gusszal.

19.

2018

Ahogy Kit megjósolta, az előző este tényleg hosszúra nyúlt. Amint megszervezték a találkozójukat Gusszal, Kit és Alice egymás mellett ültek a kanapén, ették a spagettit, és oknyomozói részletességgel bogarászták át a többi hozzászólást Mary videója alatt a Twitteren, azzal a csekély valószínűséggel, hátha találnak még elrejtett nyomokat a random mód széthintett emodzsihalmok között.

Volt néhány Jim nevű férfi, akit megjelöltek az eredeti poszt alatt, de ezzel sem jártak szerencsével. Olyan volt, mint egy bűnügyi nyilvántartás galériája. Egyikükben sem volt halvány nyoma sem a férfinak Mary kandallópárkányos fotójáról.

Mire Alice hazaindult Kit lakásáról, már elmúlt éjfél, és Alice kezdett elbóbiskolni Kit vállán. Kit ragaszkodott hozzá, hogy hív egy taxit.

Ám a bűnös nem nyugodhat. Alice már reggel tíz előtt ébren van (kriminális ez egy hétvégén) egy Kittől érkező üzenet miatt: Nehogy elfelejtsd, Ted ÉjjeliVonal tréningje délben kezdődik. MA! Számítunk rád… KIT. Alice még mindig úgy véli, jó döntést hozott azzal, hogy beavatta őt a Jim utáni nyomozásba – végül is Kit bukkant rá a Gus-szálra –, de reméli, hogy nem fogja ledózerolni a következő lépéseket szakadatlan lelkesedésével és azzal, hogy képtelen társadalmilag elfogadott időpontokban üzenetet küldeni. Kirángatja magát az ágyból, és beáll a zuhany alá.

Ted háza körülbelül tízperces sétára van az ÉjjeliVonaltól, egy olyan környéken, ami népszerű a fiatal családok körében. Erre található az az olcsóbb bolt is, amit Alice preferál, mégis mindig a hosszabb utat választja oda és vissza, felpakolva élelmiszerrel, inkább mint hogy megkockáztassa az édesapák látványát, akik segítenek a gyerekeiknek pótkerék nélkül navigálni a járdákon vagy kisbabákat hordoznak a vállukon.

Ma azonban nem tudja elkerülni, hogy szembenézzen saját szorongásával. Tekintetét a telefonján lévő térképre szegezi, és az előtte álló feladatra fókuszál. Ha Tednek van rá bármi módja, hogy lenyomozza az ÉjjeliVonalas hívásokat, Alice-nek ki kell derítenie, hogy mi az. Méghozzá gyorsan.

Az ajtó a huszonötös szám alatt nyitva áll, és Alice már hallja is Tedet valahol azon túl. Már épp megnyomná a csengőt, az udvariasság kedvéért, amikor Ted előbukkan, beinvitálva őt.

– Alice! Örülök, hogy újra látlak! Épp most hallottam rólad egy keveset. – Szabadidőpólót visel, bicepszei dagadnak az ujjak bordázott szegélyei körül. Attraktív, gondolja Alice. Mármint egy idősebb férfihoz képest. Lehet már vagy, mennyi? Ötven?

– Csupa jót, remélem!

– Természetesen! Nem is várnék mást ettől a fickótól. – Ted megpaskolja Kit vállát a lapátkezével, amibe Kit bele is rázkódik.

– Akkor megnyugodtam. – Alice felpillant Kitre, aki, úgy tűnik, nem mer a szemébe nézni. Van benne valami szégyenlősség, amit Alice eddig nem tapasztalt. – És köszönöm, hogy eljöhettem! – teszi még hozzá. – Nagyon kellemes az otthonod.

Valójában még nem volt alkalma körülnézni. A nappaliban állnak, ami gondosan van dekorálva, a falakon apró mintás, virágos tapéta, hozzá illő szőnyeggel a padlón, és egy háromrészes bőr ülőgarnitúrával.

– Köszönöm! Már nem gyakran vagyok idebent. De akkor is általában egyedül. A gyerekeim már mindketten kiköltöztek. Tim egyetemre jár, Rachel meg már lediplomázott, de a barátaival lakik valahol keleten. Az „menőbb”, azt mondja. – Ted olyan energiával mutatja az idézőjeleket, hogy ujjai csak úgy ugrálnak, mint a nyuszifülek. – Általában akkor, amikor kerüli a faterja látogatását.

– Ez így normális – mosolyog Alice, a belenyilalló fájdalmon keresztül. Reméli, hogy Tim és Rachel tudják, mennyire szerencsések.

– Gondoltam, nyitva hagyom a bejárati ajtót, hogy bejöjjön egy kis friss levegő. Általában nem jövök be ide napközben. Még a függönyöket se szoktam behúzni éjszakára. – Ted a vastag, fodros sötétítőfüggöny felé int, Alice pedig el tudja képzelni a redők között felgyülemlett port, amit elviselhetetlenül szomorúnak talál. – Elég fülledt a levegő, ugye? Már rég nem volt ilyen meleg augusztusunk. – Egyik kezével az ablak előtti telefonos asztalkára támaszkodik, a másikkal pedig oldalra nyúl, és ellenőrzi, nem lehet-e még jobban eltolni a függönyt. – Rendben, szóval, kezdhetjük?

Ted leül a fotelba. Kit és Alice elhelyezkednek a vele szemben lévő kanapén, csakhogy úgy tűnik, Kit híján van a térérzékelésnek, jellemző módon, úgyhogy Alice-nek teljesen hátra kell csusszannia a díszpárnákhoz, hogy elkerülje fel-le rángatózó térdét.

– Mint azt Kit már tudja, ezt minden új önkéntessel megcsinálom. Nekem is jó, hogy megismerem őket. Tudom, hogy Bev is szerette volna. Bev volt a feleségem – tisztázza Ted. – Két évvel ezelőtt halt meg. Hasnyálmirigyrák. A diagnózis után néhány héttel elvitte. Még csak negyvenhat éves volt. Sokkal több ideje kellett volna, hogy legyen. Sokkal több időnk kellett volna, hogy legyen.

– Ezt sajnálattal hallom – mondja Alice, figyelve rá, hogy egyenesen Tedre nézzen. Nincs rosszabb egy kínos oldalpillantásnál, amikor nyugtázzuk valaki másnak a gyászát.

– Köszönöm – törik meg kissé Ted hangja, mire Alice azt kívánja, bárcsak segíthetne rajta. – Bev maga volt az életerő. El sem tudom mondani, mennyire nehéz volt, folytatni nélküle. Óriási erőfeszítést igényel reggelente felölteni a bátorság álarcát, ezt tanúsíthatom. De meg kell próbálnom. Egyes napokon könnyebb, mint máskor; a magány és a többi miatt. Egyébként az ÉjjeliVonal Bev nagyszerű hagyatéka, és imádná, hogy ilyen ragyogó fiatal önkénteseket sikerül bevonzanunk, mint ti ketten. Hol is tartottam? A legfontosabb dolog; Kit, te ezt már tudod. Öreg róka, ezt szokták mondani, nem? Vagy az „vén róka”? De öreg ember nem vén ember, ezt sosem értettem teljesen… Szóval, ahogy mondtam, a legfontosabb dolog az önkénteskedésben az empátia. A jó, őszinte kommunikáció.

Alice nyel egyet. Az ő indoka, hogy mit keres az ÉjjeliVonalnál, nem egészen őszinte. Nem lenne itt, ha nem volna Mary és a lehetőség, amit Jim megtalálása jelenthetne a saját karrierjére nézve, akárcsak Mary lelki békéjét tekintve. Amikor Alice kikecmereg a bűntudatából, és visszatér a társalgásba, Ted még mindig az ideális önkéntes tulajdonságairól fecseg. Alice-nek valahogy rá kell vennie, hogy csapjon bele a lecsóba.

– Azt hiszem engem leginkább a működés technikai része érdekelne – szakítja félbe Alice. Kithez fordul támogatásért, de úgy látszik, őt ugyanannyira megdöbbentette a közbevágás, mint Tedet. Francba! Alice sose tudja, meddig mehet el: ha csak túl kicsit erőlteted, csapdába esel, mint ő a Harsonánál; ha meg túlzásba viszed, azzal felborzolod az emberek idegeit, különösen akkor, ha fiatal nő vagy.

– Ó – reagálja Ted egy mosollyal. – Nos, mindig szívesen vesszük az érdeklődést! De furcsamód arról én magam sem tudok semmit.

Alice Kit felé pillant, aki a szemöldökét ráncolja.

– Tényleg? – kérdezi Kit. – Ezt nem tudtam. Akkor ki ért hozzá?

– Az egész ki van szervezve külsősöknek. Valami szoftver csinálja. – Ted a feje fölött legyez a kezeivel, mintha a technológia, ami Alice legjobb esélyét jelentette Jim megtalálására, tovaszállna a levegőben.

Alice-nek minden erejét össze kell szednie, hogy ne sikítson. – Használhatnám a mosdót? – kérdezi aggódva, hogy a késztetés esetleg átbillenti őt a spektrum túlzásba vivő oldalára.

– Persze, hát persze! – feleli Ted. – Menj fel az emeletre! Az alsó fürdővel van egy kis vízvezeték-probléma. Első ajtó balra. Az a hálószobám, de ne is törődj vele! A szekrény melletti ajtó vezet a mosdóba.

Összehasonlítva a nappalival, Ted hálószobája elég spártai. Nincs semmi felületeket elfoglaló csecsebecse, ami a földszintet jellemzi, csak hófehér ágynemű és egy vesszőből font szennyeskosár, aminek a rései között ingvégek kandikálnak ki. Ez emlékezteti Alice-t valamire, de eltart pár másodpercig, mire rájön, hogy mire. Mary nappalijára. Ugyanaz a funkcionalitás, ugyanúgy hiányzik a személyes kézlenyomat, melynek legapróbb jelei is csak visszatükrözik a mögöttük megbúvó ürességet, és a tízszeresére nagyítják fel azt.

Alice leül az ágy szélére, amin a párna még mindig magán viseli Ted fejformáját, ahol nem törődött vele, hogy felpaskolja. Hogy a bánatba lehetséges az, hogy nem tudja, hogyan működik a saját szervezetének hátországa? Akármilyen kedves is, ez az inkompetenciája enyhén szólva is bosszantó. Talán Bev volt az agytröszt? Marha nagy segítség ez most Alice-nek. Nem túl valószínű, hogy sikerülne válaszokat kicsikarnia az anonim hívások bemérésével kapcsolatban egy szellemidéző szeánsz médiumán keresztül.

Egyetlen fénykép áll az éjjeliszekrényen – egy esküvői fotó. Bev egy kis manónak tűnik Ted mellett, apró mellkasát szoros, hímzett szaténfűző zárja körül. Eszes nőnek látszik, olyannak, aki óramű-pontossággal irányíthatta az ÉjjeliVonalat. És az is látszik rajta, hogy el van ragadtatva a boldogságtól. Annyi személyes öröm sugárzik ebből a képből, hogy Alice úgy érzi, már azzal is átlép egy határt, ha csak nézi.

Elkapja tekintetét a fotóról. Ted éjjeliszekrényének felső fiókjából kilóg egy nyakba akasztható kulcstartópánt, ami megzavarja az egyébként nagy rendezettséget. Alice egy centire kihúzza a fiókot, hogy kiszabadítsa a pántot, és aztán visszadugja a helyére. Azonban egy nejlonszál beleakadt a zsanérba, úgyhogy végül az egész fiókot ki kell húznia, melynek rekesze nehéz a sok kacattól.

A felfordulásban egy tetején lévő papírlap átcsusszan a peremen. Alice felveszi. Eltart neki egy jó percig, mire felfogja, hogy mi lehet az.

Az nem lehet, vagy igen?

Lefotózza a telefonjával, aztán bedugja a lapot a helyére, vissza oda, ahol találta.

– Tessék, kedves – mondja Ted, egyik kezével átnyújtva egy bögrét, a másikkal pedig egy zacskó vaníliás kekszet tartva maga elé. – Már kezdtünk aggódni, hogy hova lettél!

– Elnézést, szörnyen fáj a fejem. Kicsit szédülök.

Kit felpattan, legalább kétszer olyan fürgén, mint amekkora sebességet korábban valaha is produkált.

– Tessék, Alice, ülj csak le!

– Hazafuvarozhatlak? – Tednek már ott is van a kezében a kocsikulcs, de ez most a legutolsó dolog, amire a sokkos állapotban lévő Alice-nek szüksége van.

– Nem, nem, én megleszek! Ti csak folytassátok!

– Szó se lehet róla! – mondja Ted, a fejét rázva. – Neked most haza kell jutnod és le kell feküdnöd.

Alice bólint, leginkább azért, hogy véget vessen ennek a párbeszédnek.

– Esetleg Kit hazasétálhatna velem, hm?

– Ja, szívesen! – Úgy tűnik, az alkalom, hogy szolgálatba helyezheti magát, kihozta Kitből a benne rejlő pincsikutyát. Nagy felhajtás közepette fogja meg Alice karját, és kezdi simogatni a belső oldalát.

– Csak szédülök, Kit, nem vagyok vénasszony! – csattan fel Alice. Érzi, hogy Kit szorítása enyhül, amit szinte azonnal meg is bán. – Ne haragudj – motyogja Alice.

– Nincs miért. Zsémbes vagy te, nem vén.

– Most juss csak haza épségben – mondja Ted az ajtóban. – A fejtágítást elnapolhatjuk, amíg jobban nem érzed magad, úgyhogy ne erőltesd! Azért remélem, a jövő héten mindkettőtöket látom majd az éves közgyűlésen!

Ahogy kiérnek a ház látóteréből, Alice megduplázza a sebességét.

– Azt hittem, nem érzed jól magad. – Kit elég magas, hogy ne kelljen jobban szednie a lábát ahhoz, hogy tartani tudja a lépést.

– Ühüm.

– Fejfájás? Nekem vannak ilyen tapaszaim otthon a…

Mit kellene mondania Kitnek? Azt nem mondhatja el, amit az imént látott. Főleg, hogy még ő maga sem érti pontosan, mi is volt az. Kit csak összezavarná a dolgokat. A végén még elszólná magát. Jesszus, még mindig beszél?

– Vagy ott van a reiki! El se hinnéd, milyen hatásos tud lenni stressz okozta migrén ellen. A megoldások gyakran a legváratlanabb helyekről jönnek.

Kitnek ebben lehet, hogy igaza is van.

20.

2007

Habár tudta, hogy nincs hozzá joga, Mary mégis csalódott volt, hogy Jim nem jött ki érte a repülőtérre. Két éve voltak együtt, a korai szerelemre jellemző hevesség már szinte teljesen lecsillapodott, és nem mintha sok csomagja lett volna a Belfastban tett hétvégi látogatásáról. Mégis annyira szokatlan volt ez Jimtől, hiszen épp előző nap ígérte meg, hogy érte fog menni. Aztán, amikor Mary üzent neki a felszállás előtt, olyan volt, mintha Jim megfeledkezett volna az ígéretéről, és jobb programot talált volna magának. Szemlátomást „bennragadt” a városban, bármit is jelentsen ez.

Mary próbálta elnyomni az émelyítő érzést, hogy valami nem stimmel, miközben keresztülhúzta gurulós bőröndjét a Heathrow kettes érkezési termináljának Duty Free labirintusán. Úgy tűnt, hogy minden állványt az alkoholoknak szenteltek – hatalmas dézsányi ginek, vodkák és whiskey-k „filléres” árakon, ahhoz is elegendőek, hogy belefulladjon egy felnőtt férfi. Valószínűleg jobb is, hogy Jim nem volt a közelben. Már bő tizenkét hónapja józan volt; Mary is, hogy támogassa őt, de azért még így is szerette volna karnyújtásnyira tartani Jimet a kísértéstől.

Amikor hazaértek Papa temetéséről, több mint egy évvel ezelőtt, és Jim becsülete még mindig gyenge lábakon állt, meglepő könnyedséggel kezdett új, piamentes életet. Kihajítottak minden elfekvő tartalékot a konyhaszekrényekből, a pubokat pedig éttermekre cserélték, amikor el szerettek volna tölteni egy kellemes estét kettesben a városban. Sőt, valójában úgy tűnt, annyira könnyen megy ez Jimnek, hogy Mary először el is tűnődött, tényleg akkora gondot jelentett-e az alkohol, vagy lehet, hogy csak túlreagálta. Lehet, hogy a virrasztás egyszerűen csak pont egy rossz hét végére esett, ahogy Jim állította, és igazából nem is világított rá egy hosszabb távú problémára?

Három hónappal később Gus és Jillian esküvőjén vettek részt, ahol Mary korábbi meggyőződése hamar igazolást nyert. Gus el sem akarta hinni, hogy Jim „lejött a nedűről”, ahogy ő fogalmazott. Majdnem megfulladt, amikor meglátta, hogy Jim a bodzaszörpöt választotta fehérbor helyett. „Ez a csaj megmentett téged, te aranyifjú, épp időben!”, mondta Gus, egyik karjával Jimet, a másikkal Maryt fogva át. Ugyan szentimentalizmusa kedves volt tőle, Mary nem tudott másra gondolni, mint hogy pontosan mitől is menthette meg Jimet. Az este további részét azzal töltötte, hogy ugyanabból a pohárból szürcsölgetett, mint Jim, hogy megbizonyosodjon róla, párja maradt az üdítőjénél.

Jim viszont derűsen fogadta a megjegyzést. Sőt, a régi Jim, aki szembetűnően hiányzott a virrasztáson, most nagyon is visszatért. Eltelt egy év, és újra ugyanaz a magabiztos, társasági ember lett, akibe Mary belehabarodott a Stormontban. Marynek most először feltűnt az a nyughatatlanság is, amiről Jim beszélt nem sokkal azután, hogy találkoztak. Csakhogy ez most nem is bizonyult olyan negatív tulajdonságnak, mint ahogy azt anno képzelte. A józanság első néhány hónapjában Jim nem kevesebb mint öt különböző hétvégi utazást szervezett kettejüknek: Párizsba, Dublinba, Amszterdamba és Berlinbe (ez annyira jól sikerült, hogy ide kétszer is elmentek), kiélvezve extra szabadságait, most, hogy magánpraxisra váltott, és Mary frissen megkeresett bevételeit a borsos megrendelések áradatából.

Még egy sussexi kiruccanást is megkockáztattak Jim szüleivel a tengerparti nyaralójukban. Mary kezdetben vonakodott, nem mintha ezt szóvá is tette volna; a nagyjából tizennyolc hónap során, mióta addigra már együtt éltek, egy kezén meg tudta számolni, hányszor találkoztak Richarddal és Juliette-tel. Talán a tengeri levegő tette, vagy lehet, hogy Jim nyugodtabb természetének volt köszönhető, de a három éjszaka súrlódások nélkül telt.

Egy héttel ez előtt az út előtt Mary egyik térképét szerepeltették egy nagy reményű művészekről szóló cikkben az Evening Standardben. Jimet szétfeszítette a büszkeség. Amikor Mary kisétált elé az Ealing Broadway állomásra a megjelenés estéjén, Jim ragaszkodott hozzá, hogy annyi példányt vegyenek az újságból, amennyit csak el tudnak cipelni ketten. A lakásuk tele volt a kiadványokkal, és elég az hozzá, hogy egyetlen darabbal sikerült véget vetniük Richard megjegyzéseinek Mary karrierjét illetően. Azóta, ha nem is kifejezetten jól, de kényelmesen kijöttek egymással.

Ami Juliette-et illeti, egyértelmű volt, hogy értékelte a lehetőséget, hogy csünghet a fián. Látva ugyanakkor, ahogy fejét Jim mellkasán pihentette, Mary nem tudott másra gondolni, mint a saját mamájára. Az volt az érzése, hogy Jim kerüli a látogatásokat Belfastba az ittas fiaskója óta. Nem utazott vele sem ezen a héten, sem az előzőn. Mary nem akart neheztelni rá ezért – végül is a szerelmeddel jársz, nem a családjával, legalábbis ezzel nyugtatta magát Mary –, de ez nem jelentette azt, hogy ne kívánta volna, bárcsak jobb viszonyt ápolna Jim Mamával.

Mary úgy képzelte, hogy Jim szégyellhette magát a virrasztáson tanúsított viselkedése miatt, mióta csak kibékültek a hazafelé tartó repülőúton, még ha ezt kifejezetten nem is mondta. Nos, akkor ezzel már ketten voltak. Mary mindig dühbe gurult, amikor csak Gavin megpróbált viccet csinálni a dologból, és azon kapta magát, hogy még Mamával is igyekszik kerülni a témát. Sose fogja elfelejteni az aggodalmat Mama szemében. De ennél többről is szó volt; Jim kezdett kiesni a pikszisből – a szépreményű ifjút meglátták fényes páncélja nélkül. Mama sem próbálta meg felhozni Jim performanszát a temetésen, de Mary elég jól ismerte őt ahhoz, hogy tudja, ez nem jelenti azt, hogy aggodalmai a legkisebb mértékben is alábbhagytak volna.

Így aztán ahelyett, hogy bárkinek is elmondták volna a valódi okokat, hogy miért nem fogyasztanak többé alkoholt, olyan kifogásokhoz ragaszkodtak, mint az egészség és az alvásminőség javítása, és hevesen elhárítottak minden feltételezést, mely szerint próbálkoznának teherbe esni. Egyiküknek sem változott a véleménye a gyerektémáról, vagy a házasságról, ha már itt tartunk. Azt pedig elég könnyű volt elhinni, hogy az életmódbeli tényezők a ludasak, amikor józanságuk ilyen lenyűgöző eredményeket hozott; különösen Jimnek vágott gyorsabban az esze, mint korábban valaha. Ahányszor csak Mary rajtakapta őt, ahogy fütyörészett, miközben összedobott egy tízórait, érezte, hogy elöntik őt a rajongás friss hullámai. Jim a panaszkodás leghalványabb jelei nélkül adta fel az ivást. Komolyan gondolta: tényleg elment volna a világ végéig is Maryért.

Mary most érte el a taxiállomás elejét. Miután bőröndje bekerült a csomagtartóba, áttúrta táskáját a telefonja után kutatva, hogy megüzenje Jimnek, úton van hazafelé. Egy része nem tudta eldönteni, Jim megérdemli-e ezt az előzékenységet, miután így felültette őt, de a nagyobbik része csak szerette volna újra látni.

Úgy tűnt, Jim gyorsabb volt nála: Találkozzunk az Arnfield Road végén – randid van! Csók: J

– Mi ez az egész?

A kontraszt a tengerészkék zakójában feszítő Jim és az omladozó fal között, amin üldögélt, bizony nem volt semmi. Az egyik olyan jellegzetes, gallér nélküli inge volt rajta. Marynek mindig nagyon nehezére esett ragaszkodni a bosszúságához a jelenlétében. Ha egyszer Jim túl elfoglalt volt ahhoz, hogy felvegye őt a reptéren, Marynek el kellene engednie ezt a dolgot, nem pedig engedni, hogy ez a felhő rátelepedjen az estéjükre.

– Mondtam, hogy egy randi, nem?

– De mondhattad volna azt is, hogy ki kellene öltöznöm. – Maryn nem volt smink, az ebédje darabkái pedig elkenődtek a pulóvere nyakvonalán. – Van még időm ledobni a csomagomat és átöltözni?

Jim megrázta a fejét.

– Sajnálom, de ne aggódj! Oda kell érnünk valahova, és jók leszünk így is, ahogy vagyunk. Te mindig ragyogóan nézel ki! – Felállt, hogy megcsókolja Maryt. Még jó, hogy pakolt rágót, merengett el Mary, miközben érezte, hogy Jim ajkai egy-két pillanattal tovább időznek a száján, mint az ildomos lett volna az ealingi szomszédságot szemmel tartó erkölcscsőszök számára. Ott és akkor mindent megbocsátott neki. – Na jól van, a többit megtartom későbbre – kacsintott Jim. – Indulhatunk?

Kézen fogta Maryt, ahogy végigkorzóztak a főúton, majd megállította őt az új étterem előtt, ami mostanában nyílt a park és a gyógyszertár között. Mary vetett egy pillantást az étlapra, amikor előző héten arra járt; elképesztően drága volt, és úgy nézett ki, minden valószínűség szerint be is fog zárni egy hónapon belül. A környékbelieknek volt pénze, de a legtöbbjüknek volt egy cseppnyi esze is hozzá.

– Csak utánad!

– Biztos vagy benne? – sziszegte Mary, miközben Jim tartotta neki az ajtót.

– Én fizetem.

– Ne már, felezzünk! Kérlek!

– Ez egy különleges alkalom.

Valóban? De mielőtt Mary rákérdezhetett volna, a pincér már csatlakozott is hozzájuk, ahogyan nem sokkal később egy üveg ásványvíz és két étlap is.

Jim átcsúsztatott egy dobozkát az asztalon, mielőtt Mary egyáltalán végigolvashatta volna az előételeket.

– Az enyém?

– Ki másé? – mosolygott Jim.

Az nem lehet… vagy igen? A kezdetektől fogva egyértelművé tették, hogy egy menyegző nem szerepel a pakliban, de Mary akkor is nőből volt, és mint olyan, régóta arra lett trenírozva, hogy egy négyzet alakú ékszeres dobozka többet jelent egy vaskos számlánál.

– Gyerünk! – buzdította Jim. – Majd utána átnézed az étlapot.

Mély levegőt véve, Mary felpattintotta a tetejét. Belül egy finom ezüstláncú karóra csücsült, melynek szíja kétszer is áttekeredett egy bíborvörös párnácskán.

– Hát én… mi… mire kapom ezt? Ez gyönyörű, ez…

Jim felvette a képeslapot, ami a dobozka alatt feküdt, és odacsúsztatta Mary felé. A borítóján Berlin városképe látszódott, itt volt az utolsó közös utazásuk.

Boldog második évfordulót! Fogalmad sincs, hogy milyen sokat tettél értem. Köszönöm, hogy te jelented nekem a nyugalmat életem viharában! Köszönöm, hogy szeretsz, bármi történjék is!

Emeljük poharunk újabb kettő, négy, hat, nyolc évre – remek lesz! Jesszus, ezt töröljük, borzalmas. Elrontja ezt az érzelmes pillanatot. Amit mondani szeretnék, hogy még sok-sok ilyen csodás évet kívánok magunknak!

Örökké a tiéd!

Csókollak: Jim

Mary szemét ellepték a könnyek, mielőtt a végére érhetett volna. A tudat, hogy Jim most az övé volt, szinte felfoghatatlanul nagy áldásnak tűnt számára, hát még a tény, hogy leírta, az övé is fog maradni, méghozzá örökké.

És ha belegondol, hogy ő meg elfelejtette, hogy évfordulójuk van… Annyira lefoglalta, hogy bosszankodjon, amiért Jim aznap nem tudott érte menni a reptérre, és aggódjon ennek nyilvánvaló jelentésén, hogy más eshetőség fontolóra vételére már nem is maradt ideje. Átfutott a fején, hogy megpróbálja kidumálni magát kínos helyzetéből, de aztán az igazság mellett döntött. Ez volt a legkevesebb, amit Jim megérdemelt azok után, hogy megszervezte ezt az egészet.

– Annyira sajnálom, hogy elfelejtettem, hogy ma van az évfordulónk! Belfast biztos összekuszálta az agyamat, vagy valami ilyesmi…

– Nem érdekes – válaszolta Jim. Legkevésbé sem látszott sértettnek. Mary eltűnődött, hogy lehetett ennyire szerencsés, hogy sikerült kifognia egy ilyen megbocsátó férfit. – Jó kifogás számomra, hogy kényeztethesselek, és mindkettőnknek arra, hogy eltölthessünk egy kellemes estét együtt. – Elkezdte felcsatolni az órát Mary csuklójára. – Tudtam, hogy illeni fog hozzád. Órákat töltöttem ma az ékszerésznél. Nyomasztó volt odabent, próbálva eldönteni, hogy mi tetszene neked. Ezért nem tudtalak elhozni a repülőtérről. De remélem, te is úgy gondolod, hogy jól választottam. Remélem, szerinted is megérte.

– Érted mindig megéri – felelte Mary. – Mindig.

21.

2018

– Hűha, te aztán, öhm… jól kitettél magadért – mondja Alice, amikor észreveszi Kitet, felszökellve a lépcsőn a Green Park állomásnál. Egy háromrészes öltönyt visel a találkozójukra Gusszal, a Twitteren talált pasassal, aki Jim egyik barátja, ha gyanújuk hamarosan igaznak bizonyul.

Kit végigsimít hajszálcsíkos mellényének szövetén. Alice szerint ez már egy cseppet túlzás, de Kit már csak ilyen.

– Köszi! – Alice látja, hogy próbálja visszafogni a mosolyát. Az nem kifejezés, hogy dagad a melle az elégedettségtől. – Ahogyan te is, milady. Kicsit jobban érzed már magad?

Kell Alice-nek egy-két másodperc, mire rájön, hogy miről beszél. Hát persze, a két nappal ezelőtti hirtelen távozása Ted házából. Kit küldött is neki üzenetet, hogy érdeklődjön felőle, de Alice-ben túlságosan kavarogtak az érzelmek és gondolatok ahhoz, hogy reagáljon.

– Igen, köszi! Nem is biztos, hogy rosszul voltam, inkább… – Alice agya egy pillanatra sem hagyja abba a lehetőségek átpörgetését. Összezavarodott? Megrendült? Ijedt, hogy mit jelenthet a felfedezése mindnyájukra nézve; önmagának, Kitnek, Marynek? Különösen Marynek. Végül annál marad, hogy: – Fáradt. Azt hiszem, ez az egész kicsit a fejemre nőtt. Szóval, mi az akcióterv mára?

Egyre mélyebben járhatnak a Mayfair városnegyedben az autók típusából ítélve, amik elhaladnak mellettük. Egy építőmunkás Alice után füttyent, mire Alice lesújtó pillantást vet rá.

– Be fogok mutatkozni Gusnak mint a potenciális ügyfél, befektető, vagy hívjuk, aminek akarjuk. – Kit megigazítja a nyakkendőjét. – Elcsevegek vele, amíg be nem érünk az irodájába, és be nem zárul az ajtó. Aztán…

– Belevágunk a közepébe?

– Szerintem ez a legjobb esélyünk. Mármint, mi a legrosszabb, ami történhet?

Alice csendben eltöpreng a kérdésen. Talán az már meg is történt? Nem, még semmit nem tud biztosra. Ki kell vernie a fejéből a Ted házában töltött délutánt, legalábbis átmenetileg, és arra kell fókuszálnia, hogy átfésüljék Gust minden lehetséges nyom után, amivel szolgálhat Jim eltűnését illetően.

– Ez lesz az – mondja Kit. Egy hatalmas belvárosi háztömb előtt állnak frissen festett vaskorlátokkal. – Készen állsz?

Alice bólint. Balerinacipőjének talpai felcsattognak a márványlépcsőkön. A recepción takarásban marad Kit mögött, attól félve, nehogy valaki megérezze, mennyire feltűnően nem tartozik ide.

Alice kamaszkori éveit a pénz miatti állandó szorongás határozta meg. Miután az apja eltűnt, az anyukája pedagógus asszisztensi fizetéséből kellett megélniük. Az újságkihordás, amit Alice vállalt, csak aprópénznek volt jó. Az egy dolog, hogy nem volt ott az apja, hogy elvigye őt moziba, de egészen más tudni, hogy arra se lett volna pénze, hogy akár egyedül elmenjen.

– Christopher Ripton?

– Én volnék. – Kit feláll, és kezet fog egy férfival, akinek olyan pufók az arca, mint egy tévés séfnek. Gyűrűs- és kisujján egy-egy gyűrűt visel, a húsa kibuggyan az aranykarikák körül.

– Gus Driddlington-Hodge vagyok, örülök, hogy megismerhetem… mindkettőjüket!?

– A partnerem, Alice – mutatja be Kit.

Alice túlságosan izgul, hogy kínosnak érezze a feltételezést.

– Kérem, fáradjanak be!

Gus irodája igencsak fényűző. És teljesen légkondicionált – micsoda luxus! Két kárpitozott széken foglalnak helyet hatalmas tölgyfa íróasztalának túloldalán, és megvárják, amíg ő is leül; mindannyiuk elé ki van készítve egy pohár ásványvíz.

– Nos, miben segíthetek ma önöknek? Az üzenetében említett egy közepes volumenű örökségportfóliót. Óhajtaná esetleg Ázsiában befektetni?

– Igen, ez az egyik dolog. De még előtte meg akartam kérdezni… – Kit könyökével oldalba böki Alice-t.

– Meg akartuk kérdezni erről.

Gus zavartnak látszik, miközben a telefonjával ügyetlenkedő Alice-re vár. Végül sikerül előkeresnie egy képernyőképet arról a bizonyos Twitter-bejegyzésről, és megfordítja a készüléket.

– Jimet keressük.

Gus a kijelzőre pillant, arckifejezése kifürkészhetetlen, majd elfordul a székével, hogy már csak a szeme sarkából lássa Kitet és Alice-t.

– Újságírók?

– Nem! – kiáltja túl egymást Kit és Alice.

– Mary barátai vagyunk – teszi hozzá Alice. – Reméljük, hogy segíthetünk neki végre lezárni ezt a dolgot.

– Akkor is ki kellene dobatnom magukat a biztonságiakkal.

– Legalább megmagyarázhatjuk?

Alice égetően tisztában van vele, hogy mennyire fülsértő a hangja kétségbeesésében. Ez a férfi ismeri Jimet. Jobban, mint a kollégái, talán jobban, mint bárki ezen a világon, Maryt leszámítva. Biztosan tud valamit, ami segíthet nekik megtalálni Jimet, és a válaszokkal együtt, amiket Alice ismer, tapasztalatból tudja, hogy lehetővé fog válni Mary számára, hogy újraépítse elrongyolódott önbecsülését.

– Én azt hittem, ez a téma már kifújt – sóhajtja Gus. – Erről szólt az a bejegyzés is. James szülei nem akarták, hogy Mary jelenetet rendezzen. Nem tudtam, hogy kellene-e figyelmeztetnem őket a videó létezésére vagy sem, de végül megtettem. Úgy gondoltam, joguk van tudni. Végül csak elszomorította őket Mary viselkedése, nem beszélve a sok spekulációról a kommentszekcióban. Miért lépett le? Hová tűnt? Nos, semmi közük hozzá. James szülei kértek meg, hogy mondjak valamit erre az online felbolydulásra. Ha maguk Mary barátai, akkor talán rávehetnék, hogy olvassa el azt a tweetet ő is.

– De azzal csak egyetért, hogy Marynek joga van tudni, hol van Jim, nem? – erőlteti tovább Alice.

– Joga van.

Alice átsiklik a szavai fölött.

– Nem akarja maga is tudni, hogy Jim jól van-e?

– Természetesen! De ez nem valószínű. Őszintén szólva, én egyáltalán nem lepődtem meg, amikor Jim eltűnt. A legtöbb ember, aki ismerte, ugyanígy érzett. Kivéve Maryt, ezek szerint. Ő sosem értette. Az ő szemében ez az egész egy boldog love story volt. Vannak emberek, akik úgy döntenek, hogy csak azt látják, amit látni akarnak.

– És magának fogalma sincs, hogy hol… – kezdi Kit.

– Már eleget mondtam. – Gus visszapördül a székével, és ökleit az asztalra fekteti. – Valószínűleg túl sokat is. Meg kell kérjem önöket, hogy távozzanak!

Alice nem akar felállni a székéről. Mit értett az alatt, hogy Mary csak azt látta, amit látni akart? Alice még sosem találkozott olyan nővel, aki Marynél józanabbul állt volna helyzetének realitásához.

Kinyitja a száját, hogy beszéljen, de Kit már talpon is van, egyik szemét a könyvespolcnál lévő pánikgombon tartva, ami fölött már ott lebeg Gus keze. Kit meghúzgálja Alice ruhaujját.

– Gyere, Alice!

Kit betereli Alice-t egy kávézóba a metrómegálló közelében. Amíg Alice fortyog magában, Kit beszerez két jegeskávét és egy nagy, mazsolával hintett sütit.

– A duzzogás ideje terminado! – mondja Kit, úgy csavargatva a mutatóujjait, mintha csomót kötne Alice rosszkedvére.

– De ő megadhatta volna a válaszokat.

Kit oldalra billenti a fejét.

– Nem jutunk sehová, ha minden szalmaszálba belekapaszkodunk. Különben is, Gus adott nekünk némi hasznos infót.

– Igazán? – A nyomozás eddig úgy tűnik, hogy csupa hosszú, elvarratlan szálból áll. Alice máris túlságosan beléjük van gabalyodva.

– Hát, nyilvánvalóan Jim nem volt túl boldog. Vagy talán ő és Mary nem voltak annyira boldogok együtt…

– Ezt nem tudhatjuk! – csattan fel Alice. – Mary soha nem mondott nekem ilyet. Sőt, pont az ellenkezőjét állította: odaadóan ragaszkodtak egymáshoz.

– Nem, ez csak Gus feltételezése – visszakozik Kit. – De egyik pár sem tökéletes.

– Jim a munkájában sem volt boldog – árulja el

Alice. Amikor Kit csak ráncolja a szemöldökét, hozzáteszi: – Elmentem lecsekkolni az utolsó munkaadóját, valami magánorvosi rendelő. Röviden annyi a lényeg, hogy meghallottam egy beszélgetést, amiben egy ott dolgozó azt állította, Jim kegyvesztetten távozott.

– Ez mit jelent?

– Azt nem mondták.

– Bosszantó. Kit viszi a prímet az évszázad bagatellizálásáért, aztán két darabra töri a sütit. Alice-nek adja a nagyobbik felét.

– Nekem is pontosan ez a véleményem – roskad össze a székén Alice. – Nem tudom, hogy innen hogyan tovább.

Nem vár erre választ. De ha Kitre bármiben is lehet számítani, az az a képessége, hogy még a legzordabb körülmények között is képes folytatni egy párbeszédet.

– Az én előérzetem a fórumokat súgja.

– Fórumokat?

– Az eltűnt személyekről szólókat.

Alice megdermed, képtelen lenyelni a szájában lévő falatot, de Kit észre sem veszi, máris veszi elő a laptopját az aktatáskájából, amit a Gusszal való találkozójukra szerzett. Úgy néz ki, mint egy antik kiállítási tárgy egy árverésen, méghozzá nem az olcsó árcédulás fajta.

– Biztos vagy benne? Mármint rengeteg ember lesz azokon az oldalakon. Jóval frissebb ügyek… – Akármennyire is szeretné Alice megtalálni Jimet, nem zuhanhat bele ebbe a bizonyos nyúlüregbe. Még egyszer nem.

– Áh, évekre visszamenőleg is vannak. Meg is találtam a Jimről szóló hírfolyamot tegnap éjjel. Nagyon rövid, csak pár bejegyzés van az első egy-két hétről azután, hogy eltűnt. Semmi hasznosat nem láttam, de szerintem ez azért van, mert az információk már mind elavultak mostanra. Te mondtad, hogy eltűnt már, mióta is, hét éve? Egy kicsit, tudod, fel kellene frissítenünk azt az oldalt. – Kit Alice széke mellé húzza a sajátját, aminek lábai végigkaristolnak a padlódeszkákon. Alice összeszorítja a szemeit. – Jól vagy? Korán kezdtünk ma, mi?

– Megvagyok. – Olyan régen történt már, Keaton. Szedd össze magad! A képernyőn egy sor homályos, biztonsági kamerás felvétel és fénykép, amik benzinkutak előterében készültek.

– Kezdetnek szükségünk lesz egy rendes képre Jimről – dünnyögi Kit magának. – Közeli az arcáról, vagy valami. Alice, figyelsz?

Alice lefelé bámul a kávéjára, ami még mindig érintetlen. Nem tudja rávenni magát, hogy ránézzen a fórum oldalára.

– Mondom, szükségünk van egy fotóra Jimről. Az esetleg bevonzhat valami érdemleges infót.

– Van nálam egy – mondja Alice csendesen. Megkeresi a képet, amit Mary lakásában készített az első és egyetlen látogatása alkalmával, és Bluetoothon keresztül átküldi Kitnek, miközben az esze még mindig valahol máshol jár.

– Váó! Szép pár! Hol szerezted ezt?

– Mary lakásán. Gondoltam, még hasznos lehet. – Azt szándékosan nem említi, hogy ez nem egy olyan kép, amit készséggel osztottak meg vele. Ki kell jutnia innen, mielőtt Kit elkezd részletesen beleásni az eltűnt személyek fórumába.

– Ez úgy néz ki, mint az Óriások útja. – Kitet túlságosan lefoglalja a háttér vizsgálgatása ahhoz, hogy tovább faggassa Alice-t. – Tudod, egyszer majdnem eltörtem ott a bokámat egy iskolai tanulmányi kiránduláson. Rohangáltam, mint a mérgezett egér, és a tenger egyszer csak megjelent a semmiből. Én mondom neked, Allie, az ottani terep nem piskóta! Rücskös, mint a birka valaga! – Alice már nem is figyel, de Kit vígan belefeledkezett a sztorizásba. – Akkor ezt most feltöltöm, jó? Lefogadom, hogy egy halom új reakciót fogunk kapni néhány napon belül! Addig pedig ott vannak még a hívások, nem igaz? Nem mintha a jó öreg Teddy fiú nagy segítség lett volna ezen a fronton…

Grrr! Ez volt a baj a problémákkal: ha egy megjelent, követte a többi is. Csőstül jöttek, készen arra, hogy Alice-t is maguk alá gyűrjék az áradattal. – Azt hiszem, azokat egy másik napra tartalékolom.

– Ó, ezek szerint találtál valami mást? Szeretnél együtt utánajárni?

– Nem! – A szó csak úgy kiszalad a száján, mire Kit elszontyolodik. De Alice tudja, hogy ez semmiség lesz ahhoz a reakciójához képest, ha majd beigazolódik a megérzése a hívásokkal kapcsolatban. Egy maréknyi aprót szór az asztalra. – Mennem kell, Kit. Majd szólok, ha jutottam vele valamire.

Őszintén reméli, hogy nem így lesz.

22.

2018

Alice felhörpinti kávéja utolsó cseppjeit is, ma már az ötödiket, és elmereng, hogyan lyukadhatott ki itt. Az itt alatt a Harsona irodáját érti. Ráadásul éjjel fél tizenegykor. Habár Alice számára nem idegen, hogy későig maradjon a munkahelyén. Ez meg is magyarázná, miért nem látta a lakótársát, Maiát a hónap nagyobb részében, és miért nem volt egyetlen randin sem már… mióta is, egy éve? Már tényleg ilyen régóta? Mindegy, igencsak gyászos a dolgok állása, akárhonnan is nézzük. Alice maga sem érti, minek szentel magából ilyen sokat egy állásra, ami eddig oly keveset adott neki viszonzásul. És hamarosan lehet, hogy egyáltalán nem is lesz semmi, amit felmutathatna az áldozataiért cserébe.

Ezért olyan fontos, hogy elkezdje összekapcsolni a Jimről begyűjtött információkat, méghozzá most azonnal. Szóval mit is tudott meg a Gusszal való beszélgetésükből tegnap? Jimmel a dolgok talán mégsem voltak annyira ragyogóak, mint ahogy azt Mary próbálta elhitetni Alice-szel. Na és ott van az, hogy Gus nem lepődött meg, amikor Jim eltűnt… Valamint adjuk még hozzá a munkahelyi botrányt is, és az egyetlen konklúzió Jimről, amit Alice eddig le tud vonni, hogy az életének a szövete egyre inkább felfeslett a szegélyek tökéletesnek tűnő öltései mentén.

Olyan erősen nyomja grafitceruzájának hegyét a noteszére, hogy az el is törik. Keresztülvágja a szobán, örömét lelve a tompa puffanásban, ahogy a ceruza földet ér az egyébként üres épületben. Még sosem érezte magát ennyire frusztráltnak a szakmájában. Míg korábban Alice képes volt szenvtelenül végighaladni a cikkírás lépésein, értelmetlen megbízások felszínes finomításaival pepecselve, melyek semmi másra nem voltak jók, mint hogy kitöltsék a margók közötti hasábokat, most a munkája, végre-valahára, elkezdett jelenteni is valamit.

Még a leghaszontalanabb cikkei sem tudták megtörni Alice hitét abban, hogy az újságírás igenis képes jót tenni. Máskülönben nem vetette volna alá magát a hosszú munkaóráknak, az alacsony fizetésnek és az önbizalmára mért ütéseknek. Amikor egy karrier-tanácsadó megkérdezte Alice-t tizennégy évesen, hogy milyen foglalkozáshoz lenne kedve, ha majd felnő, egyszerűen azt válaszolta: az igazság felderítéséhez. A tanácsadó átturkált egy szórólapköteget, aztán kiválasztott egyetlen füzetecskét. Az oknyomozó újságírásról szólt.

Első kalandozása választott pályáján már napokkal a rövid, felületes karrierbeszélgetést követően megtörtént. Sőt mi több, ugyanazon a fórumon zajlott, amin Kit kötött ki tegnap a kávézóban. Tizenkét évvel ezelőtt a honlap még jóval kezdetlegesebb volt, de ez nem riasztotta el a tinédzser Alice-t attól, hogy létrehozzon egy oldalt a papájának: Nick Keaton: Eltűnt. Visszatértek az álmatlan éjszakák. Ezúttal, ahogy Alice ide-oda forgolódott az ágyában, nem a bánat, hanem a remény tartotta ébren. Biztosan özönleni fognak a nyomok. Már el is kezdte vizualizálni, hogyan fog kinézni az újraegyesülésük – esetleg egy parkban, bocsánatkéréseket motyogva és elfogadva a tavasz első virágai között.

Szegény, naiv Alice! Ami végül érkezett, csak néhány részvétnyilvánítás volt. Ismét ott maradt, ismét teljesen összetörve, csalódottan. Annak a fórumnak már a gondolata is elég, hogy hányingere támadjon, még most is. Látni azt, hogy Kit ugyanazzal a becsapós kamaszkori reménnyel nyitotta meg az oldalt tegnap, újabb gyomrost jelentett. Alice nem akarta összezúzni az ötletét, de ahhoz sem volt ereje, hogy részt vegyen a nyomozásnak ebben a bizonyos szálában.

Ettől Alice olyan kis nebáncsvirágnak tűnik. Pedig nem az, igazán nem. Megnézhetné ő a fórumokat maga is, ha akarná. Sőt megtehetné most rögtön, amíg van rendes internetkapcsolata és fölös ideje. Ugyan mikor lenne alkalmasabb időpont a jelen helyzetnél, hogy bizonyítsa, milyen messzire jutott?

Megnyit egy új ablakot a keresőjében, és a száján keresztül kifújja a levegőt.

– Jó későn vagy bent! Azt hittem, csak én vagyok itt.

Alice olyan gyorsan kapja oda a fejét, hogy belesajdul a nyaka. Kilép a netből, és találomra felhoz egy Word dokumentumot. Pánikoló kapkodása következtében végül egy három évvel ezelőtti darabra kattint, ami valami ételmérgezési esetekkel kapcsolatos riadalomról szól a helyi kebabosnál.

– Huh! Nem számítottam rá, hogy itt látlak, Jack.

Jack kimerültnek tűnik. Számos nehéz, gyűrűs iratrendező van a karjaiban, melyeken mind a Könyvelés címke szerepel.

– Sokat kell még átbogarásznom szeptember előtt – dörmögi Jack. – Meg kell találnom a módját, hogy egyensúlyba hozzam a könyvelést, mert kicsit, öhm… ingatagnak tűnnek a számok, hogy úgy mondjam. – Amikor elneveti magát, a legfelső irat meglibben, és lecsúszik a kupacról. Alice felveszi, és visszarakja a torony tetejére. – Egyébként hogy halad a sztorid? Úgy hangzott, találtál valami izgalmasat.

– Igen… hát… dolgozom rajta. – Alice vonakodik ennél többet elárulni. Tudja, hogy Jack megérdemelné, hogy a bizalmába avassa, hiszen felajánlotta neki a címlap jelentette mentőkötelet, de ezt a témát még olyan törékenynek érzi. Ha csak egy leheletnyivel is több nyomásnak teszi ki, az egész cikk bedőlhet.

– Milyen műfajú lesz? Tudom, azt mondtam, hogy jó lenne egy leíró cikk, de egy interjú is működhet, feltéve, hogy valami nagy durranásról van szó. Egy exkluzív interjúról, ideális esetben.

Egy interjú Jimmel… Az lenne a legtutibb végcél. De valóban ez lenne a sztori, amit Alice próbál elmondani?

– Inkább egy tényfeltáró riportszerűség – mondja Alice.

Jack kíváncsian billenti oldalra a fejét.

– Na, az zseniális lenne! Régóta nem volt már olyanunk. Népszerű az olvasók körében, és jó módja, hogy felturbózd a portfóliódat, amikor a részvényesek… Csak úgy általánosságban.

Alice tudja, hogy Jack csak jót akar, de most a legkevésbé arra van szüksége, hogy emlékeztessék rá, mi mindent veszíthet.

– Köszi! Igazából mennem is kell. – Alice kikapcsolja a számítógépét, és felkapja a táskáját, mielőtt Jack megkérdezhetné, hogy mi lesz a témája a riportjának. – Van egy nyom, aminek most kell utánajárnom.

– Most? Akkor nem is tartalak fel. Biztosan sürgős, ilyen késői időpontban… Sok szerencsét! A tényfeltáró riport többi részéhez is! – Jack egy kicsit túl izgatottan időzik a tényfeltáró riport tekintélyes hangzású szótagjain.

Alice-nek nincs ideje, hogy korrigálja meggondolatlan szóhasználatát, mielőtt elsiet.

Alice immár bizton állíthatja, hogy nem létezik kényelmes pozíció, ha egy bokor mögött bujkál az ember lánya. Erős déjà vu-érzés keríti hatalmába. Először a szemeteskukák az Eldridge Egészségközpontnál, most meg ez. Nem tudja elképzelni, hogy a rendes újságírók ilyesmivel töltenék az idejüket. Ha ennek a sztorinak sikerül előremozdítania őt a karrierlétrán, akkor boldogan fogja elfelejteni kiindulópontjának ezt az aspektusát, az hétszentség.

Rejtekhelyét megvilágítja egy utcai lámpa a feje felett, úgyhogy Alice örül, hogy töltött némi időt a Harsona mosdójában, és gondoskodott róla, hogy olyan feltűnésmentesen nézzen ki, amennyire csak lehetséges. Trópusi mintás ingruháját tetőtől talpig fekete darabokra cserélte. Valahol az íróasztala fiókjának hátuljában talált egy fejkendőt, ami hátraszorítja jellegzetes, tömött frufruját, bubifrizuráját pedig két miniatűr francia copfba fonta. Még azzal is vesződött, hogy magára rángassa a sportmelltartóját, arra az esetre, ha sietősen kellene távoznia.

Milyen büntetés jár azért, ha valaki szántszándékkal ólálkodik? Remélhetőleg nem kell börtönbe vonulnia. Alice-nek rémesen áll a narancssárga. Esetleg egy kis bírság? Valószínűtlen, hogy anyagi helyzetének jelenlegi állásával fedezni tudná. Akkor marad a közösségi finanszírozás. Koncentrálj, Keaton!, emlékezteti magát, mielőtt elmotyog egy rövid imát minden elképzelhető istenségnek, hogy el ne vigye őt a rendőrség pillanatokon belül. A szombati felfedezés és a hívások forrásával kapcsolatos nyugtalanító sejtése miatt jött ki ide.

Alice egy része szeretné, ha igaza lenne; az megerősítené ösztönei helyességét és véget vetne Mary ÉjjeliVonal-as gyötrelmének. De a nagyobbik fele tévedni akar. Mert ha a megérzése nem csal, akkor hogyan tovább? Alice nyel egyet. Az nem egy olyan beszélgetés lenne, amit bárki is szívesen folytatna. Mary összetörne. Alice látja is maga előtt az arcát: azokat a nagy, zöld szemeket, ahogy elönti őket először a sokk, aztán a rémület, majd a felismerés. Bár jobb lenne Marynek, ha már most kiderülne, gondolja Alice, mintha további hívások után kellene megtudnia. Bármennyire is szeretné Alice inkább sutba dobni ezt a tervet, és olyan sebesen eliszkolni innen, ahogy csak a lába bírja, folytatnia kell. Mary érdekében.

Ellenőrzi az utca mindkét oldalát, hogy nincsenek-e arra kószáló járókelők vagy függöny mögül leskelődő lakók. Tiszta a terep, már amennyire meg tudja állapítani, de azért a keze ügyében tartja a mobilját, arra az esetre, hátha úgy kell tennie, mintha csak telefonálna. Talál egy helyet a sövény végében, ami akadálytalan rálátást enged a nappalira, miközben védi őt attól, hogy közvetlenül láthassa a tulaj, ha esetleg kinézne. Akinek a szavához híven a függönyök teljesen el vannak húzva.

Az ablakhoz legközelebb álló fotel pont az ellenkező irányba néz, de Alice felismeri a pólót a karok körüli passzentos ujjakkal. Bár azt nem gondolta volna róla, hogy a kommersz tévéműsorok rajongója; a szemben lévő tévé képernyőjén olyan videók váltakoznak, amiket a félresikerült szívatásaikról küldtek be pénzért hétköznapi emberek a nagyérdemű elé. Ha hunyorít, Alice ki tud venni egy pici megafon emblémát a jobb alsó sarokban, amin átlósan átfut egy vonal, jelezve, hogy a műsor le lett némítva. Ezért Alice igazán nem tudja hibáztatni.

Meddig fog még várni? Fél órát? Egy órát? Többet? Egy bizonyos ponton csak haza kell majd mennie. Gyerünk már, gondolja, ne hagyd, hogy üres kézzel távozzak! Szerencséje van; öt percnél se kell többet várnia a válaszra. Amint kezdődnek a reklámok, a férfi felemeli a telefonkagylót. Alice lő egy fotót. Nem látszik sok – egy kopasz fej hátulja, a telefon és az azon túli képernyő pixeleinek homályos foltja. Ugyanakkor a képen szerepel idő- és dátumbélyegző.

Egy perccel később újabb fotót készít a biztonság kedvéért. Alighogy elkattintja a második képet, a férfi fejét a kezeibe temeti. A telefon a padlóra hullik.

Alice még soha életében nem gyűlölte ennyire az érzést, hogy igaza lett.

23.

2009

Mary olyan sokáig várakozott a Jim rendelőjébe vezető lépcsőn, hogy két másik páciens is érkezett, mialatt ott álldogált. Amikor a harmadik is felbukkant – egy nő egy fémláncon függő, steppelt kis retiküllel –, abban legalább volt annyi jó modor, hogy ne nyomuljon be azonnal Mary mellett.

– Bemegy? – kérdezte, miközben tevebarna kabátjának zsebében kotorászott valami papírok után.

– Igen, igen, elnézést! Csak ellenőriztem, hogy jó helyen járok-e.

Neki aztán tudnia kéne, hiszen Jim már több mint tizennyolc hónapja itt dolgozott. Igaz, Mary csak egyszer volt itt korábban. Röviddel azután, hogy Jim magánrendelésre váltott, egy munkaidő utáni koktélpartin, amit az üzlettársak szerveztek. Az azt követő hónapok könnyűnek tűntek, mintha az ünneplés levegője egyenesen keresztülfújt volna mindkettőjükön. Jim nagyon izgatott volt az új állása miatt – ahogy ő fogalmazott, esélyt kapott, hogy azon lehetetlen elvárások és a nyomás nélkül végezze a munkáját, amiket az előző szerepe pakolt a vállára.

Megrezzenve Mary visszaemlékezett annak a panasznak az említésére, ami gödörbe taszította Jimet Papa három évvel korábbi temetésén. Nem csoda, hogy a hivatása ennyire gondterheltté tette. Hibázásnak nem volt helye, és bizonyára az sem segített, hogy a páciensek úgy néztek fel az orvosokra, mintha azok istenek lennének – tévedhetetlenek. A saját üzlet vezetése ehhez képest gyerekjátéknak tűnt, habár a napról napra egyre több térképmegrendeléssel Mary már kezdte úgy érezni, hogy talán több terhet vett magára, mint amennyivel meg tudott birkózni vállalkozása egyedüli tulajdonosaként és alkalmazottjaként.

Oldalra lépett, hogy a másik nő hozzáférhessen a csengőhöz. Az ajtó kattanva kinyílt, és Mary besétált a nő után, miközben próbálta elkerülni, hogy combon suhintsa a hölgy retikülje. A recepció most, munkaidőben egészen máshogy nézett ki. Csendes volt; egy nő keményített ballonkabátban képes újságot lapozgatott, míg a terem másik oldalán egy férfi ramatyul leplezett, kopaszodó fejtetővel a tollát kopogtatta a csíptetős írótáblához, megpróbálva elővarázsolni a hiányzó válaszokat a páciensi kérdőívhez.

Kerekek tompa surrogása hallatszott a szőnyegen, ahogy egy fiatal recepciós hosszú, gesztenyebarna lófarokkal kigördült a számítógépe mögül, hogy üdvözölje Maryt.

– Jó reggelt! Szeretne bejelentkezni?

– Dr. Whitnellhez jöttem – hebegte Mary. Jim portréja ott lógott egyenesen vele szemben, alatta pedig a felirat a nevével. Már majdnem négy éve voltak együtt, de Jim puszta látványa, ami még kétdimenziós papírváltozatában is káprázatosan festett, elég volt hozzá, hogy partra vetett, tátogó halat csináljon Maryből.

De vajon a kép tette, vagy az idegei? Ráeszmélt, hogy abszolút fogalma sincs, hogyan reagálna Jim arra, hogy bejelentés nélkül bukkant fel a munkahelyén. A pikniket hirtelen ötlettől vezérelve találta ki. Jim volt az, aki kihozta Maryből a spontaneitást, még amikor először találkoztak, de ahogy telt az idő, lecsillapodtak a dolgok. Vagy inkább ők csillapodtak le, amivel nem is lett volna semmi gond, ha előző este Mary nem veszett volna bele az internet feneketlen kútjába, ahol is egy online női magazin kérdőívénél kötött ki, aminek az volt a címe, hogy Nyugalmas vagy unalmas?.

Miután kicsit túl sok kérdésre adott C választ, Mary meggyőzte magát, hogy a négyéves kapcsolatukkal való megelégedettség valójában önelégültség. Először nem értette, mi a probléma a dolgok állásával közte és Jim között. Nem voltak komolyabb gondok a virrasztás óta, habár Jim már nem volt absztinens: alkalmanként egy-egy pohár bor a vacsora mellé, közös megegyezés alapján, visszakúszott az életükbe. De a dolgok közel sem tértek vissza a régi kerékvágásba. Sosem tartottak alkoholt a házban, és Mary sosem érezte a szagát sem Jimen.

Amennyire Jim elmondta neki, jelenleg betöltött szerepe óriási javulást jelentett a régihez képest, és az volt a legrosszabb, amire szakmailag egyikük sem panaszkodhatott, hogy nem fért több óra egy napba. Ugyanakkor az utóbbi néhány hétben Jim egy kicsit ingerlékenynek tűnt. Visszatért az álmatlanság, amire Mary először Portrush-ban figyelt fel, így gyakran ébredt a hangra, ahogy Jim átlopakodik a vendégszobába, ahol nyugodtan görgethette a netet a laptopján. Energiaszintje pedig reggelre a béka feneke alá esett.

Mary eltöprengett, vajon ennek lehet-e bármi köze hozzá. Sose volt az a kezdeményező típus, romantikus értelemben; nem is kellett soha annak lennie. De aztán eltűnődött, hogy mennyi idő telt el az utolsó alkalom óta, hogy szeretkeztek, és szüksége volt a naptárra, hogy megkockáztasson egy tippet. Elég biztos volt a kapcsolatukban, hogy ne hozzon elhamarkodott következtetést, mely szerint Jim esetleg megcsalja őt, de az azért még nem árthatott, ha egy kicsit akcióba lendül, mondjuk jobban bedobja magát az ágyban. Jimnek még mindig tetszett Mary, nem? Vagy máshol járt az esze?

Lehet, hogy volt némi igazság abban a kérdőívben. És ha ez így van, akkor állítása szerint kudarcra voltak ítélve, hacsak Mary nem gyújtja meg újra a szikrát. A cikk sajnos nem szolgált családbarát javaslatokkal arra vonatkozóan, hogy hogyan lehet ismét felkelteni az efféle érdeklődést, Mary önálló gondolatmenete pedig csupán addig terjedt, hogy váratlanul meglepje Jimet két sajtos-sonkás, főtt tojásos és hagymalekváros szendvics kézbesítésével mai ebéd gyanánt. Gondolta, ezzel stílusosan megünnepelhetnék a tavasz kezdetét.

– Szabad a nevét, kérem?

– Mary O’Connor vagyok, a barátnője. Mármint a párja. Szóval igazából nem időpontra jöttem…

Döbbent tekintet futott keresztül a nő arcán, mielőtt összekapta magát, és mosolyra váltott, egyik kezével végigsimítva fényes lófarokba fogott haján. Mary érezte a két Tupperware uzsonnás doboz súlyát, ahogy húzták jobb vállának ízületét. Mégse ülhetett ki a parkba, és ehette meg mindkettőt egyedül.

– Attól tartok, a doktor úr ma nincs bent. Egész héten nem volt a rendelőben. – Halkabban beszélt, de ez mit sem segített, hogy enyhítsen Mary feszengésén, ami forró hullámként szaladt fel a gerincén, és kezdett szétterjedni az orcáin is. – Dr. Parry öt percen belül befejezi az aktuális konzultációját, ha esetleg szeretne beszélni vele.

– Nem, nem! Öhm… nem érdekes. Jim kérdezte, hogy van-e postája, amit elvihetnék. – Mary szinte látta a recepciós fejében pörgő fogaskerekeket. Nyilván nem volt feljegyzés az alkalmazotti kézikönyvben, ami felkészíthette volna egy nem kívánatos barátnő váratlan érkezésére. – Mármint valami személyes csomag. Nem említett egy online rendelést?

– Adjon egy percet, máris visszajövök! – A recepciós bement az oldalsó szobába. Mary úgy vélte, beszédhangok gyenge zúgását hallja odabentről. Érezte, hogy kezd elhatalmasodni rajta a pánik, és megfordult a fejében, hogy elmegy, mielőtt a fiatal nő visszatérne, habár az nem sokat segített volna Jim karrierjén. – Ön szerint erre gondolhatott? – kukkantott ki az ajtón a nő, egy kis barna kartondobozt rázogatva Mary felé. Hangosan zörgött a tartalma.

Mary lenézett a telefonjára, úgy téve, mintha azon ellenőrizné. Mellkasa összerándult, ahogy felvillant a háttérkép: Jim egy newtownardsi olasz étteremben, szája szélére kenődött pizzaszósszal. Tavaly készült a fotó, a ritka alkalmak egyikén, amikor sikerült őt rávennie, hogy közösen látogassák meg Mamát. Csodás estét töltöttek Belfastban, még akkor is, ha Mary úgy érezte, az utazás többi része feszült volt. Papa temetése óta úgy tűnt, Mama bizalmatlan Jimmel szemben. Nem volt sör a hűtőjében, és minden alkalommal, amikor Jim kiment a mosdóba, Mama félreérthetetlenül rákérdezett, hogy Mary jól van-e – mintha mondhatott volna neki mást. Csak volt az anyai oltalmazásnak lejárati dátuma. Hiszen Mary már hamarosan harmincegy éves lesz.

– Igen, igen, úgy tűnik, az lesz az. – Kikapcsolta a kijelzőt, és visszadugta a telefont a zsebébe.

A recepciós átnyújtotta a csomagot, és nem tett fel további kérdéseket. – Reméljük, hogy James visszatér a jövő héten! – mondta, mintegy vigasztalásképpen. – Adja át neki üdvözletünk!

Mary kibotorkált, forgott vele a világ. Látta Jimet aznap reggel. Kimerültnek nézett ki, de dünnyögött valamit arról, hogy nem aludt jól, aztán megcsókolta őt, mint mindig, és elindult a munkába. Illetve Mary ezt hitte.

Egész héten nem volt a rendelőben. Ez meg hogy lehetséges? Az utóbbi négy estén Jim legkésőbb hétre ért haza. Maryt annyira lefoglalták a megrendelések az elmúlt néhány hónapban, hogy a nap végén nem volt ideje kimenni Jim elé az állomásra. Elhagyta ezt a szokását, tény, de azért még töltöttek időt együtt, és ez az, ami számított, nem? Egész héten együtt vacsoráztak, majd a kanapén összebújva tévéztek. Mary mindig megkérdezte, hogy milyen volt a napja. Mindig. És ugyan lehet, hogy ez csupán rutinkérdésnek tűnhetett, de ő sem kapott soha mást a rutinválaszon kívül Jimtől: jó. Fel se merült Maryben, hogy ne a rendelőben töltötte volna a napjait, hanem bárhol másutt, ahol most is bujkált.

A metrómegállóban felpattant az első szerelvényre, amit meglátott, és sorra vette az összes lehetséges magyarázatot a szituációra, melyről úgy tűnt, dacol minden józan ésszel: Jim nem akarta elmondani neki, hogy beteg; talán valami történt a szüleivel, és nem akarta, hogy Mary aggódjon. De egy teljes héten keresztül? Hacsak nem egy afférról volt szó… De Jim nem az a típus volt. Az a Jim, akit ismert és szeretett, nem. Mary fejét a rücskös kapaszkodónak nyomta maga előtt, mintha ki tudna még préselni belőle valami meggyőzőbb következtetést. Tíz percbe telt, mire észrevette, hogy a rossz irányba utazik.

Félig arra számított, hogy Jim majd ott fog ülni a konyhaasztalnál, amikor besétál, táskája a kanapéra lesz hajítva, és már a nyelvén lesz a magyarázat, de amint átlépte a küszöböt, Mary tudta, hogy a ház üres. A morzsák, amik a piknikre való készülésből maradtak, még mindig a vágódeszkán voltak; egy keresztelőre szánt ajándék, amire másnap voltak hivatalosak, még mindig az előszobai asztalkán állt. Mi van, ha Jim nem jön vissza addigra? Mary azt hitte, mindjárt összecsuklik.

Mielőtt elszállt volna a határozottsága, küldött neki egy üzenetet: Remélem, jó napod van a munkában! Puszi A hüvelykujja belefájdult a sok ellenőrizgetésbe, hogy Jim elolvasta-e már.

Semmi.

Egyáltalán otthon kellene most lennie? Ha valami rossz történt, akkor odakint kéne kutatnia utána. De ugyan mi történhetett Jimmel, rágódott Mary, ami annyira rossz lehetett az elmúlt négy napban? Mindig haza tudott találni a lakáshoz, amikor eljött az este, és nem szólt róla Marynek egy szót sem, hogy valami baj lenne. Egész nap lógott a munkából, aztán hazajött vacsorázni, de miért? Lelkiismereti válság? Belenyilallt a kínzó vágyódás az előző barátnője után, akivel négy évig voltak együtt? Nem állt össze a kép.

Mivel nem tudott mi egyebet tenni, Mary bekapcsolta háttérzajnak a tévét, és lefeküdt a kanapéra. Most először vette észre, hogy milyen sok műsor szól a párokról – házvásárlás külföldön, vitatkozás talkshow-kban, gyötrelmes vacsorapartik tartása idegeneknek. Végül a lóversenynél maradt. Szemei szúrtak a könnyek visszatartásától. Amikor behunyta őket, látta maga előtt Papát, ahogy guggol a készülék előtt, mikor még elég jól volt, aztán később már a foteljában, az újságját rázva a képernyő felé, és szurkolva az aktuális paripának, amelyikre éppen fogadott aznap. Vajon hazudott ő valaha Mamának?

Az egy másmilyen párkapcsolat volt. De csak mert Mary és Jim úgy döntöttek, hogy nem akarnak esküvőt és a négy gyerek jelentette rabigát, attól még egyáltalán nem voltak ők kevésbé boldogok. Abban a percben, hogy Jim besétált az életébe, újradefiniálta Mary saját értelmezését arról, hogy mit is jelenthet ez a szó. Többet annál, hogy nem kell aggódnia; többet annál, hogy nem kell a legrosszabbra számítania. Az izgatott ébredést jelentette, hogy mit hozhat a következő nap, hogy milyen lehetőségeket tartogathat. Mary odasétált a konyhai üzenőtáblához, amin minden képeslap, amit Jim valaha adott neki, be volt tűzdelve a keretbe, bizonyos helyeken három lapnyi vastagon. Ez azt jelentette, hogy együtt vannak, csak ők ketten.

Akkor meg mi romolhatott el ezen a héten? Jim nem volt olyan boldog a kapcsolatukban, mint Mary? Vagy nem volt boldog, pont? Mary gondolatai visszarepülnek a harmadik közös randevújukhoz, Skye említéséhez, amikor első alkalommal látogatta meg Jimet Londonban. Sose felejtette el, hogy mit mondott Jim aztán – hogy neki kellett volna meghalnia Sam helyett –, de Mary remélte, hogy ez csak egy fiatalabb, gyászoló férfi merengése volt. Ha valami baljósabb dologról lett volna szó – egy régóta tartó mentális problémáról, ami megbújt e mögött az egész mögött –, akkor azt nem mondta volna el? Végül is orvos volt. Ő volt a szakértő.

Mary újra ránézett a telefonjára. Nem volt szokatlan, hogy Jim nem válaszolt az üzenetekre munkaidő alatt, most viszont, ugyebár, nem volt a munkahelyén – szóval vajon hogyan magyarázná ezt, amikor hazajön?

Ha hazajön.

24.

2018

– Gondoltam, a kertben tartom az éves gyűlést – mondja Ted. – Hogy kihozzuk a legtöbbet ebből a szép időből. A többiek már odakint vannak.

Mary próbálja elkapni Ted tekintetét, de ő látszólag egy lepattogzott festékfoltot bámul az ajtókereten. Úgy tűnik, ma nem önmaga. Sötét karikák éktelenkednek a szeme alatt, és a dorseti napbarnítottság hatása már csaknem teljesen elmúlt, amitől sápadtnak és püffedtnek néz ki. Marynek észre kellett volna vennie, hogy valami nincs rendjén, amikor Ted ma nem kérte a segítségét a frissítőkkel, ugyanakkor annyi minden más járt most a fejében.

A héten újabb hívást kapott Jimtől az ÉjjeliVonalnál. Vagy legalábbis Mary úgy hiszi. Ez a mostani még kevésbé volt összeszedett, mint a korábbi kettő, és nem tartott tovább egy percnél. Rossz volt a vonal. Mary nem is hallott mást, mint bocsánatkérésekkel tarkított zokogást. Kínszenvedés volt. Jim sose volt az a típus, aki sokat mutatott volna az érzelmeiből, inkább elraktározta a feszültségét, amíg az rá nem jellemző zűrzavar közepette ki nem robbant. Abban a pillanatban, hogy a hívás véget ért, Mary gondolatai száguldozni kezdek százféle szörnyűséges forgatókönyv között. Beteg volt? Valami bajba került? Kérlek, Istenem, legalább add, hogy Jim valami meleg helyen legyen, rendes tetővel a feje felett!

Valami csoda folytán Marynek sikerült kibírnia a műszak végéig. De a hívások között nem maradt az osztályteremben: gondolatban inkább visszatért a régi lakásukba, fejével Jim mellkasán, karjaival átölelve őt, vagyis a legboldogabb helyre a világon. „Az erőd”, ahogy Jim nevezte, amikor Mary a fejükre húzta a paplant. Bármilyen problémát hozott is a nap a munkában vagy a családdal, azok egy másik világhoz tartoztak a takarón túl. Mary megadott volna bármit – akármit –, hogy most is az erődben lehessen. De még mindig rendbe hozhat mindent Jim számára. Kettejük számára.

– Mary!

Ted diszkréten köhint egyet, de végül igazi köhögéssé fejlődik a dolog. Már hetek óta nem voltak közös vasárnapi sétán, és Mary hirtelen rémesen érzi magát, amiért nem foglalkozott vele. Ted olyan sokat tesz mindenki másért, és sose gondol önmagára. Segítséget kérni senkinek sem könnyű, de Mary mindig is úgy tapasztalta, hogy a férfiak különösen vonakodóak tudnak lenni e téren.

– Minden rendben? – Mary kotorászni kezd a táskájában, és előhúz egy ütött-kopott, alumínium vizespalackot.

Ted elhessegeti. – Remélem nem valami nyári influenza. Bár vigyen, ha akar, de csakis az éves gyűlés után! – Felemeli az öklét, amiről Mary feltételezi, hogy egy szuperhős gyengécske imitációja szeretne lenni. A színészkedés nem Ted erőssége. Vagy erről van szó, vagy valami nem stimmel vele. – Kimegyünk? Már csak Alice-re várunk.

Mary Olive mellett foglal helyet az egyik magas háttámlájú széken az ebédlőből, amiket Kit cipel ki a házból a fűre. Mindketten köszöntik őt, de Mary küzd az udvarias, semmitmondó csevegéssel. Kellemetlen visszatérésnek érzi a Jim előtti időkbe, amikor inkább volt kukucskáló nézője, mint aktív résztvevője saját életének. Ezek a hívások mindent kibillentettek a sarkukból.

– Halihó!

Megérkezett Alice, kicsit kifulladva. Néhány másodpercig Mary figyeli, ahogy Alice habozik, bizonytalankodva, hogy odamenjen-e hozzá, és beszéljen-e vele négyszemközt.

Mary már több mint egy hete nem látta Alice-t: azóta, hogy meginvitálta magát a lakására Jim második hívása után. Alice nem szerepelt a beosztásban mint betanuló, úgyhogy Mary eltűnődött, vajon teljesen felhagyott-e az önkénteskedéssel. Képtelen volt levetkőzni a csalódottságát, hiába tudta, hogy az teljesen alaptalan. Alice az egyetlen személy, aki még tud a hívásokról, és Mary értékelte a lehetőséget, hogy megoszthatta vele azok érzelmi terhét, amikor a legnagyobb szüksége volt rá.

Habár szoros a verseny, magasan ez lehet az egyik legrosszabb hét Mary életében. A hívások hatása, egyik a másik után, megfejelve azzal az istenverte videóval az interneten. Mary mostanában nem hallott Mama felől, ami feltehetőleg jó hír; sem a családja többi tagjáról. Abból ítélve, amit még múlt karácsonykor tudott meg, a gyereknevelés köti le minden figyelmüket, márpedig a munka, az esti mesék és a fürdetési idő között az öccsei már aligha tartanak lépést az online badarságokkal úgy, mint régen.

Mary maga sem keresett rá a felvételre, mióta Kit megmutatta neki a telefonján az ÉjjeliVonalnál. Nem volt hozzá ereje, tekintve mindazt, ami éppen zajlott körülötte. Nem tehet mást, mint hogy imádkozik a dolog feledésbe merüléséért, ahogy azt Kit is ígérte. Megnyugtatná, ha megkérhetné Alice-t, hogy erősítse meg erről, de nem, Alice marad, ahol van, a kör túlsó oldalán.

– Van még valami, amit kihozhatnék? – kérdezi Alice.

– Nem, nem, megvagyunk, kedves! – válaszolja Ted.

Mary figyeli, ahogy Alice mintha összeszorítaná az állkapcsát. Vagy nem is? Ahogy megjelenik a feszültség, már újra el is tűnt. Mary meggyőzi magát, hogy csak túlreagálja.

– Úgy látszik, mindenki itt van – mondja Ted, előbukkanva egy kancsó szörppel, egy csomag papírpohárral és egy stósz fénymásolólappal. Leteszi az üdítőt a fűre a kör közepén, és odaadja Olive-nak a papírokat, hogy ossza ki őket. – Nem semmi csapat gyűlt itt össze, mi? Nagyon örülök, hogy mindenki ráért ma. Mindenki kapott egy fénymásolatot a közgyűlés napirendjéről? Gondoltam, végigmehetnénk rajta pontról pontra, hacsak nincs valakinek bármi mondandója, amit szeretne felvetni, mielőtt belevágunk, hm?

– Nekem van – jelenti be Alice.

– Akkor hajrá! – Ted mosolya meleg és barátságos, ellentétben Alice jeges tekintetével.

Mary fészkelődni kezd a székén; tudja, hogy Alice kedves, de ő látta egy keményebb oldalát is, amikor a könyökével tört utat a lakásába. Miért bámul most Maryre? Ó, istenem, csak nem, vagy mégis? Mary bizalmasan mesélt Alice-nek a hívásokról, és ha most arra készül, hogy leleplezze őt, amiért nem jelezte azokat Tednek mint potenciális mentális veszélyforrást, akkor lehet, hogy ki fogják őt rúgni az ÉjjeliVonaltól. És ha ez megtörténik, és Jim újra telefonál…

– Ted az! – böki ki Alice. – Ő hívogat téged, Mary. A hívások az ÉjjeliVonalnál, amikről azt hitted, hogy Jimtől jönnek. Hát nem Jimtől jöttek, sajnálom. Ted hívott.

Mary érzi, hogy a gyomra liftezni kezd. A körben senki sem szólal meg, de Mary fejében hangzavar dúl. Mit mond Alice? Ted hívta őt? Ted. Az nem lehet. Ez igaz? Honnan tudhatná Alice? Mary kényszeríti magát, hogy egyenként minden önkéntesnek a szemébe nézzen. Olive össze van zavarodva, Kit pedig úgy néz ki, mint akit felpofoztak. Alice egyenes, mint mindig. De Ted? Ő a lábfejét nézi.

Egy méretesre hízott darázs landol Mary kezén, és lemászik a gyűrűsujjára. Mary meg sem mozdul, hogy elhessegesse. Kezd lejárni Ted ketyegő ideje, hogy cáfolja a vádakat.

– Igaz ez? – kérdezi végül Mary. Hangja csendes, de határozott. Olyan régóta élt már egy ismeretlen igazság sötét káoszában. Nem bírna elviselni még egyet. Egyszerűen nem.

Ted egymásnak dörzsöli tenyerének élét. Mellette Alice keresgél valamit a telefonján. Isten tudja, hogy mi lehet azon a készüléken. Még több nyavalyás videó? Mary nem akarja tudni. Most, amikor a megaláztatása máris közvetítve van egy közönségnek – pont annak, melynek résztvevői a legközelebb állnak ahhoz, hogy Mary a barátainak nevezhesse őket.

– Szóval? Az? – Mary feláll. Hangja ezúttal harsányabb. Haragja a fülében lüktet, vér árasztja el az agyát. Nem tudja, meddig képes még fenntartani a szilárdság látszatát.

– Igen – feleli Ted.

És ezzel Mary lábai elgyengülnek. A térde összecsuklik, és meggörnyedt felsőtesttel visszarogy a székre. Minden erő elpárolog az izmaiból. Ennek így nincs értelme. Nincs semmi értelme az egésznek. Hogyan? Miért? A hívó soha nem állította kifejezetten, hogy ő lenne Jim, de Mary meg volt győződve róla. Azt mondta, hogy hiányzik neki. Azt mondta, hogy ő a menedéke… Vagy Mary képzelte az egészet? Téveszméi vannak. Bár inkább azok legyenek, mint hogy beismerje, elfelejtette Jim hangját. Az ő Jiméét. Hogyan lehetséges ez?

– Mary, én nem akartam, hogy így derüljön ki… – kezdi Ted. – El akartam mondani neked. Én próbáltam bocsánatot kérni. – A hangja akadozik, és könnyek gyűlnek a szemében. – Sose gondoltam, hogy azt fogod hinni, Jim az. Nem akartalak félrevezetni, ez soha nem állt szándékomban. Esküszöm! Én nem is tudom, hogy gondoltam ezt…

Egyik kezét Mary felé nyújtja, keresztül a körön, de ő észre sem veszi azt.

Mary sosem figyelte igazán Ted hangját, a hangszíne jellegét, a mélységét. Ez csak… egy hang. Nincs benne semmi különleges. És Ted alig lehet egy-két évvel idősebb a mostani Jimnél. Mary csakis magát hibáztathatja – a buta, reménykedő, téveszmés idiótát, aki nem más, mint ő maga. Micsoda bolondot csinált magából.

– Én soha nem akartalak bántani. – Ted állkapcsa megremeg. – Csak szerettem volna, hogy észrevegyél engem, Mary. De sose sikerült. Aztán, amikor felhívtalak, az először csak egy botlás volt; ittam, magányos voltam és kétségbeesett. Azt akartam, hogy hallgass meg, még ha nem is tudod, hogy én vagyok az. Aztán azon kaptam magam, hogy újra hívlak, hogy bocsánatot kérjek. De elszabadult a dolog. Rémesen. Én el sem tudom mondani, hogy mennyire megbántam…

Még egy iszákos! Jézus Mária, hát muszáj mindnek a pohár fenekére nézni? Hányszor, de hányszor sóvárgott Mary a jótékony feledés után, mégsem fordult soha egyszer sem ehhez a mentséghez. Mert számára bizony ezt jelenti. Egy kifogást. Azokból pedig már elege van. Talán Ted a hibás, talán ő maga, de ugyan mit lehet még itt mondani?

Egy pillanatra felnéz. Mindegyik önkéntes őt bámulja, bizonytalanul, hogy vajon mit fog most tenni.

Marynek sincs a leghalványabb fogalma sem róla. Csak azt tudja, hogy ki kell jutnia innen. Gyorsan.

Felkapja a hátizsákját, és kirohan az utcára.

25.

2018

– Tényleg muszáj volt ennek így történnie? – sóhajtja Ted.

Már csak Alice és Ted maradtak Ted kertjében. A köztük lévő vékonyka gyepsávon két muslinca köröz a megmaradt gyűlési napirendek és a papírnehezékként szolgáló narancsszörpös kancsó fölött.

Alice nem tudja, mi lenne az ide illő válasz. Igen, mert ugyan hogy máshogy lehetett volna elmondani Marynek, hogy legnagyobb reményeit egy átverésbe vetette? És nem, mert soha senki nem akarna ekkora fájdalmat okozni két olyan embernek, akiknek az élete megpróbáltatások sorozata volt.

Ted reszket, pedig majdnem harminc fok van a délutáni nap alatt.

Senki sem hinné el, hogy Ted volt az – a kedves, barátságos, őszinte Ted –, aki hívogatta Maryt az ÉjjeliVonalnál. De a bizonyítékok vitathatatlanok voltak. Először a munkabeosztás, amit Alice Ted éjjeliszekrényének fiókjában talált, és amin ki voltak emelve Mary időpontjai. Aztán a Ted házánál tett látogatása egy keddi éjszakán, amikor rajtakapta őt telefonálás közben. Alice-nek mindkét bűnjelről voltak fényképei, amiket kész volt bemutatni az éves közgyűlésen, arra az esetre, ha Ted megpróbálná tagadni a részvételét. Nem számított rá, hogy ilyen készségesen be fogja ismerni a dolgot.

– Ne próbálj úgy tenni, mintha ez az én hibám lenne! – mondja Alice.

Gyakorolta ezeket a szavakat a tükörben, mielőtt elindult a mai gyűlésre. Próba közben minden dühét beleadta. De most törékenynek és gyengének érzi őket. Lehet, hogy Ted szemfényvesztése felemésztette Alice már így is szűkös határidejének a felét. Lehet, hogy összekuszálta Mary rutinjának finom szövetét. De karnyújtásnyi távolságban állva ettől a megtört férfitől, Alice hirtelen ráébred, hogy haragja enyhén szólva rövidlátó volt.

Hiszen Ted sosem színlelte, hogy ő lenne Jim. Sőt mi több, hallgatva őt, ahogy próbál magyarázkodni, belehasított Alice-be a felismerés, hogy ő is pontosan ugyanolyan magányos és kétségbeesett volt, mint Mary. Ted megbotlott a kapcsolatteremtésre tett igyekezetében, és átcsaptak a feje felett a hullámok, aztán csak még tovább rontott a dolgokon, amikor megpróbált visszatáncolni.

– Én nem…

Szinte ahogy elkezdi, Ted meg is akad. A hangja széttöredezik, és habár Alice egy része szeretné rövidre zárni a válaszát, és átölelni őt, mielőtt megérkeznek a bűntudat ziháló sóhajai, azt is tudja, hogy nem ő a megfelelő személy arra, hogy feloldozza őt. Tednek Mary megbocsátása kell, senki másé.

Mary. Alice reméli, hogy jól van. Egy nő ebben az állapotban, kiszaladva az útra… Alice átélte már ezt korábban, az első este után, amikor találkozott Maryvel, és aggódott, hogy esetleg valami butaságot fog csinálni. De az nem az az ember lenne, akit Alice időközben megismert. Mary sokkal erősebb, mint amilyennek látszik. Át fogja ezt vészelni, még ha a csalódottság a velejéig szivárog is.

De azért Alice-nek mégiscsak keresnie kellene őt. Kit és Olive tudják egyáltalán, hogy hol lakik? Minél hamarabb megtalálják, annál hamarabb esedezhet Alice a bocsánatáért. Nem csak Ted lelkiismerete vágyik elkeseredetten a megnyugvásra.

– Mennem kellene segíteni a többieknek megkeresni Maryt.

Ted bólint. Még mindig nem néz fel Alice-re, tekintetét inkább az előtte lévő fűfoltra szegezi, amit leárnyékol meggörnyedt mellkasa.

– Mondd meg neki, hogy sajnálom! Mondd el neki jó párszor, kérlek!

Amint Alice kiér a házból, rárogy egy falra az utca végében. Talán a hőség teszi, talán az elmúlt néhány perc traumája, de annyira dezorientált, hogy azt sem tudja, melyik irányba van innen Mary lakása. Fejét a térdei közé szorítja, de ettől csak még rosszabb lesz a szédülés. Mégis mit képzelt, hogy ilyen nyilvános módon rázúdította Maryre a felfedezését?

Az az igazság, hogy Alice-t annyira magával ragadta az igazság leleplezésének pillanata, hogy az érzékenyebb megközelítés, amit felépített és begyakorolt, rögtön ki is repült az ablakon. Bár nem bánja, hogy felvilágosította Maryt a hívások forrásával kapcsolatban, de Alice tudja, hogy bocsánatot kell kérnie a módért, ahogyan ezt tette. Személyes tapasztalatból tudja, hogy milyen lélekölő tud lenni egy meggondolatlanul közölt igazság.

Ahogy Alice megtudta, hogy hová lépett le az apja, az korántsem nyilvánosan történt, de az emlékétől most, több mint tíz évvel később, még inkább elgyengül. Tizenhat éves volt, és már több mint négy év eltelt a nap óta, hogy a papája eltűnt az életéből. Négy hosszú évnyi önmarcangolás a gondolattal, hogy vajon mi történhetett vele, hogy holtan fekszik-e egy árokban, vagy a szabad ég alatt alszik-e egy városközpontban, csupán néhány mérfölddel odébb. Négy év, ami alatt elsodródott az anyukájától, és elszigetelte magát a barátoktól, akiknek az volt a legnagyobb gondja, hogy időben szerezzenek hamis személyit a péntek esti bulira.

De aztán bekopogott a megváltás. Pontosabban levelet dobott a postaládájába. Alice sose fogja elfelejteni, ahogy elöntötte őt az izgatott várakozás meleg hulláma, amikor meglátta az apukája kézírását egy postával érkező képeslapon, két héttel a születésnapja után. Azok a kényelmetlenül egyenes vonalak és aprócska betűillesztések szerepeltek rajta, amikről már ezerszer vagy még annál is többször álmodozott. Remegő kezekkel nyitotta fel a borítékot. Egy húszfontos bankjegy esett ki belőle. Boldog szülinapot, Alice!, kezdődött a levél. Remélem, csodálatos napod van!

Bármilyen kis érzelmi töltetet hordozott is ez magában, az hamar elveszett a következő sorok között, melyek elmagyarázták, hogy most már két féltestvére is van. Az apja találkozott valaki mással, és egy egészen új családot alapított. Alice még sosem érezte magát ennyire sebezhetőnek, ennyire becsapva a remény által, hogy az apja még hazajöhet. A pénzt begyűrte zoknisfiókjának hátuljába. Aztán leosont a földszintre, és egy gyufásdobozzal tért vissza. Felgyújtotta a levelet, gyermeki ártatlansága utolsó foszlányaival együtt. Az életben nincs mindig happy end, nem igaz?

És míg annak a levélnek az érkezése újra gyászba taszította Alice-t, legalább a tisztánlátás segített neki találni egy másik ösvényt, amint fellebbent róla a fátyol. Ez minden, amit Marynek is szeretett volna biztosítani: egy esélyt a továbblépésre.

Alice-nek most már nem kóvályog úgy a feje, úgyhogy feláll, és előveszi a telefonját, hogy megnézze rajta a térképet.

Kit éppen akkor hívja.

Alice imádkozik, hogy jó hírei legyenek.

– Halló!

– Jól vagy?

– Aha… – hazudja Alice. Nem merülhet el az emlékekben, amiket a mai nap felszínre hozott. – Megtaláltátok Maryt?

– Olive látta őt, ahogy bemegy a lakásába, de pont nem értük utol. És próbáltuk hívni is, de nem vette fel. Behúzta a függönyöket. Szerintem egy darabig hagyjuk, és reméljük a legjobbakat.

Alice nyel egyet.

– Oké… Egyébként ne haragudj Ted miatt.

– Mi van vele?

– Hát, hogy nem osztottam meg veled a gyanúmat. Sok volt ezt befogadni, és tudom, hogy te közel állsz Tedhez. Nem tudtam, hogyan reagálnál.

Elcsendesedik a vonal. Kit nyilvánvalóan küzd, hogy megtalálja a megfelelő szavakat az ÉjjeliVonal-as káoszra, amiről Alice lerántotta a leplet.

– Ted jó ember – mondja végül Kit. – Jó ember, aki elkövetett egy hibát. Utálom, hogy felzaklatta Maryt, tényleg, de azt is utálom, hogy mindenekelőtt mennyire zaklatott lehetett ő maga, ha így felhívta Maryt. És utálom magamat is, amiért nem tettem valamit, hogy megállítsam.

– Bocs, de mi van? – rökönyödik meg Alice. – Mármint hogyan állíthatta volna ezt meg bárki?

Kit megvonja a vállát.

– Nem tudom. Beszélgethettem volna kicsit többet Teddel, esetleg elhívhattam volna egy italra. Mind tudtuk, hogy erőlködik. Miután Bev meghalt, kivett valamennyi szabadságot az ÉjjeliVonalnál, de az még két hét sem volt. Ott voltak a gyerekek, akikről gondoskodnia kellett, és a nappali munkája. Mindig is egyike volt azoknak a ne-mutass-gyengeséget típusoknak. Az ilyen nagyon magányos tud lenni. – Több jártasság van Kit hangjában, mint amennyit Alice bármikor is hallott tőle. Meg szeretné kérdezni, hogy mégis honnan jön ez, de Kit folytatja, mielőtt alkalma lenne rá. – Ha így felhívta Maryt, akkor bizonyára nem volt máshova fordulnia.

Alice tudta, hogy Kit okos, de ez a szintű érzelmi intelligencia elképesztő. Sokat tanulhatna tőle.

– Elég érzéketlen voltam a gyűlésen, igaz?

– El tudom képzelni, hogy lehetetlen volt tudni, mi lenne a legjobb lépés. Amúgy biztos vagyok benne, hogy Mary meg fog neked bocsátani. És ha sikerül neki válaszokat szerezned Jimről…

És még Alice hitte azt magáról, hogy kitartó. Még mindig voltak nyomaik Jimmel kapcsolatban – a munkahelyi botrány, a magánéleti boldogtalanság, amire Gus célzott –, de lenyomozható hívások nélkül mennyi remény maradt, hogy megtalálják? Alice nem hajlamos rá, hogy bedobja a törölközőt, de szüksége lesz egy-két napra, hogy összeszedje magát, mielőtt új megközelítést talál a nyomozásának.

– Alice, ott vagy még? Alice!

– Igen.

– Jó, szóval rá kell térnem az igazi okra, amiért hívtalak, mielőtt kifogyok a percekből.

Pánik furakodik Alice mellkasába. Nincs valami törvény, ami kimondja, hogy mennyi rossz hírt képes elviselni egy ember egy nap alatt?

Kit folytatja.

– Találtam valamit, amit biztos látni akarsz majd.

– Mi az?

– Át tudnál jönni most? Személyesen kell megmutatnom, hogy elmagyarázzam. De bízz bennem, Alice: ezt látni akarod! A hívások lehet, hogy nem vezettek el minket Jimhez, de ez… hát, mondjuk úgy, hogy elég biztos vagyok benne, hogy ez el fog.

26.

2018

Kit lakása semmivel sem tisztább, mint amikor legutóbb Alice betette ide a lábát. Sőt, inkább olyan, mint egy szemétdomb. Két tálka hever a kanapé mellett, amelyeknek a peremére valószínűleg gabonapehely-maradványok száradtak. A konyhaszekrényben valószínűleg már nem is maradt tiszta bögre vagy pohár. Alice egyszerűen nem érti, hogy miért nem képes Kit rendet rakni, vagy fizetni egy takarítót a bankár fizetéséből. Meg is kérdezné, ha nem úgy állna a helyzet, tizenöt perccel ezelőtti hívásából ítélve, hogy sokkal sürgetőbb dolgokról van itt most szó.

– Na, mi az a „valami”, amit szerinted látni akarok? – kérdezi Alice, még mielőtt Kit teljesen ki tudta volna nyitni neki az ajtót.

Kit a kanapé felé tereli őt.

– Várj egy kicsit, hozom a jegyzeteim!

– A jegyzeteid?

– A legjobbtól tanultam.

– Te bókember! – mosolyog Alice. Kit két vékony A4-es papírköteggel tér vissza, mindkettőt eldeformálódott papírkapcsokkal fogták össze. Ha azért hívta őt ide, hogy bemutassa valami általános iskolás történelemprojekt felnőtt változatát, akkor sikítani fog. Hát úgy néz ő ki, mint akinek van erre ideje? De Alice türelmetlensége ma már sokba került neki – és Marynek. Ajkaira ragasztja a mosolyt. – Na mondjad akkor: hajrá!

– Szóval, annak a fotónak meglett a hatása. – Kis szünet áll be, amíg Alice megpróbálja belőni, miről beszél Kit. – Annak, amit átküldtél, hogy tegyem fel a fórumra, amikor a kávézóban voltunk Gus irodájának közelében. Ami Maryről és Jimről készült az Óriások útjánál. Rémlik?

A látvány, ahogy Kit megnyitotta az eltűnt személyek fórumát, olyan vakrémületet szabadított fel Alice-ben, hogy teljesen el is felejtette, hogy Kitnek adta azt a lopott képet feltöltésre. Ó basszus! Mintha még nem ártotta volna bele magát eléggé. Az a fotó sose volt az ő tulajdona, hogy megoszthassa, másfelől viszont Mary úgyse fogja látni – ugye? És ha kiderül, hogy tényleg olyan hasznos volt, mint ahogy azt Kit szemlátomást hiszi, akkor Alice csalárdsága értelmet nyer.

– Olyan sok reakció érkezett rá, Allie, hogy el sem tudom mondani. És voltak köztük használhatóak is. Az emberek ezen az eltűnt személyekkel foglalkozó oldalon tényleg komolyan veszik a dolgot, tudod? – De még mennyire!, gondolja Alice. – Ők nem olyanok, mint azok, akik csak meglovagolják a közösségi média hullámait. Ezek az emberek megosztják az észleléseiket. Rendes, hiteles észleléseket. – Kit buzgón feltartja az egyik mutatóujját, hogy megállítsa Alice küszöbön álló közbeszólását. – Na most tudom, hogy ez kicsit változtat a terveinken, de én személy szerint sose voltam biztos benne, hogy az ÉjjeliVonal-as hívások vezetnének valahova. Már ez előtt a délután előtt is inkább azzal voltam elfoglalva, hogy a többi információt vizsgálgattam, amiket begyűjtöttünk. És aztán leesett, hogy Gusszal és Jim munkahelyi botrányával már lehet is egy elméletünk, hogy miért tűnt el Jim. – Alice bólint. Ez már igaz. – De mi a helyzet azzal a kérdéssel, hogy hova tűnt el? Ha Jim odakint van valahol, és meg tudjuk találni, akkor megkérdezhetjük őt szemtől szemben, hogy mi történt, és ezzel két legyet ütnénk egy csapásra, igaz?

– Oké… – Sosem világos Alice számára, hogy Kit gondolatai éppen hova fognak kilyukadni legközelebb, és ez még sosem volt igazabb, mint ebben a pillanatban.

– Az emberek ezen a fórumon azt tudják csinálni, és sok esetben már meg is tették, hogy megpróbálják hajszálpontosan meghatározni a térképen, hol tartózkodhat Jim éppen most.

– De ő már hét éve lelépett.

– Volnál szíves megengedni, hogy befejezzem?! Én most friss észlelésekről beszélek. Az elmúlt tizenkét hónapot néztem. Ötöt találtam, és mindegyiket megerősítette legalább két szemtanú. Volt, amelyiket sokkal több is. Tessék! – Kit átnyújtja az egyik füzetét. – Megterveztem az útvonalunkat, és csatoltam azt is mellékletként. Észak felé haladnánk; nagy területet kell bejárnunk, szóval úgy számolok, minimum egy hétbe fog telni…

Alice kinyitja Kit dossziéját, és átpörget tíz oldalnyi szöveget, melyet kiváló minőségű képek tarkítanak. A térképmelléklet után van egy másik csatolmány is, ami egy listát tartalmaz arról, hogy miket kell pakolni. Annyi áll rajta: spagetti. Az utolsó oldalt leszámítva, ez messze nem egy általános iskolás történelemprojekt. Nincsenek rá szavak, hogy Alice milyen súlyosan alábecsülte Kitet.

– Mit gondolsz?

– Kit, ez rengeteg munkádba telt. Nem kellett volna…

– Tudom. De én meg akartam csinálni. Nagy különbség.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért akartad megcsinálni ezt az egészet? Biztos, hogy órákba telt. Tuti, van kismillió jobb dolgod is, amivel foglalkozhatnál.

– Bárcsak úgy lenne! – sóhajt Kit. – Nem, de most komolyan, hiszen te mondtad. Akartam csinálni valami fontosat. És olyat már nem tettem hosszú, hosszú idők óta. Azt hiszem, ez az én bajom. – Ugyanazzal a hangsúllyal beszél, mint amit a telefonban használt korábban, amikor Ted erős ember hősködését fejtegette. Szünetet tart, amibe a régi Alice azonnal belecsapott volna, de ha az ÉjjeliVonal tanított neki valamit, az az, hogy néha az embereknek térre van szükségük, hogy beszéljenek. – Már hónapok óta ismerem Maryt, és sose jutott eszembe, hogy megkeressem neki Jimet. Talán azt gondoltam, hogy nem értek én ehhez, vagy nincs rá időm, de most rájöttem, hogy ezek mind csak kifogások voltak. Te kellettél hozzá, hogy megmutasd nekem, hogyan rangsoroljam a prioritásaimat.

– Hát… hálás vagyok, tényleg! Meg le vagyok nyűgözve, és… – Reménykedem, gondolja Alice. A szívverése azóta nem csillapodott, hogy elkezdte lapozgatni Kit füzetecskéjét. Minden részletében figyelemre méltó. Kitnek igaza van, ez valóban jócskán változtat a terveiken, de nagyon ígéretesen hangzik.

– Hétfőn indulhatnánk, és haladhatnánk azon az útvonalon, amit javasoltam, hogy egyesével meglátogassuk az öt helyszínt, ahonnan friss észleléseket jelentettek. Van egy haverom, akinek van kocsija, és azt mondta, kölcsön tudja adni nekem egy hétre. De csak egy hétre, mert aztán szüksége lesz rá. A tervem szerint kivitelezhető, ha száztízzel tudom nyomni a gázt. Neked csak a benzinpénzbe kéne beszállnod.

Egy hét. Ha tényleg megtalálnák Jimet, akkor még mindig elég ideje maradna Alice-nek, hogy megírja a történetét, és összehozza a beígért címlapot, mielőtt a nyaka a leépítések vágódeszkájára kerülne… De mi lesz Maryvel? Alice még bocsánatot sem kért tőle, nemhogy megkapta volna jóváhagyását az útra. Habár Mary biztosan egyetértene, hogy Kit kutatása remek lehetőséget kínál arra, hogy megtalálják Jimet.

– Na, mit mondasz?

Alice hezitál; azzal győzködi magát, hogy a nemesebb célra kell fókuszálnia, és semmi másra.

– Rendben – mondja végül. – Akkor legyen a hétfő! – Az életben néha muszáj nehéz döntéseket hozni. Alice reméli, hogy nem fogja megbánni ezt a mostanit. – De egyelőre ne szóljunk Marynek, oké? Ha jön egy alkalmas pillanat, akkor majd én felvetem neki négyszemközt. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha tőlem hallja.

– Logikus. Szuper, hát, akkor mindent megbeszéltünk! Akarsz maradni egy korai vacsira? Gondoltam, lehetne…

– Spagetti? Az jólesne.

Amíg Kit elfoglalja magát a tűzhelynél, Alice új e-mail írásába kezd:

Szia, Jack!

Találtam néhány ígéretes nyomot a cikkemhez. Kiveszem a következő hetet szabinak, hogy utánuk járhassak. Jövő hétfőn jövök vissza az augusztus végi címlappal!

Nem hagylak cserben!

Üdv

Alice

Rányom a küldés gombra, mielőtt meginogna az önbizalma. Most már lehetetlen kihátrálnia ebből az utazásból.

– Tudnál jönni segíteni a tálalással? – kiabál oda Kit. Alice bedobja telefonját a táskájába, és a teakonyha felé veszi az irányt, útközben találomra felkapva két széjjel hagyott tálkát. Átfurakodik Kit mellett, hogy elérje a mosogatót, mire a fenékizmai összerándulnak az érintkezéstől.

– Bocsesz!

Kit megpróbál hátrasasszézni, de ettől csak egymásnak préselődnek, mint két evőkanál.

Egyszerre jó és rossz érzés – hisz ez Kit! –, és… Ne ma, Keaton! Alice előretántorodik, magával rántva vagy két hónapnyi szelektív hulladékot, ami be van gyömöszölve a hűtő mellé. Lapos kartontáblák dőlnek ki a padlóra. Úgy néz ki a tetthely, mint az utcák London belvárosában egy tüntetés után.

És akkor belehasít Alice-be a felismerés, hogyan fogja kárpótolni Maryt, amivel egyben esélye is támadhat, hogy áldását kérje közelgő kiruccanásukra.

– Kit, van festéked?

27.

2018

Vasárnap este van, és az állomás csendesebb, mint szokott. Könnyű észrevenni Maryt a szokásos helyén. Kimerültnek látszik, de a tartása így is szilárd és büszke. Alice eltöpreng azon, hogy Mary egyetlen napot sem hagyott ki a virrasztásából, még azután sem, hogy az a videó bejárta az internetet. Az ijesztően lenyűgöző nem is kifejezés.

– Alice… – szólítja meg Mary anélkül, hogy kezében megmoccanna a transzparens.

Alice nem válaszol. Helyette elfoglalja a Mary melletti térkövet, kicipzárazza a táskáját, és előhúzza saját keze munkáját. Az ő írása nem annyira rendezett, mint Maryé, és kicsit meg is csúszott a J-n, amit ezért meg kellett vastagítania, úgyhogy az alján kétszer olyan széles a görbület, mint a többi betűnél, de azért így is megteszi.

Mary elolvassa: GYERE HAZA, JIM! Egy másodpercig nem reagál, úgyhogy Alice már érzi is, ahogy felszökik benne az aggodalom. Egyszer elszúrni még lehet bénaság, de kétszer már gonoszságnak tűnik.

– Legalább helyesen írtál mindent – mondja végre-valahára Mary. Szemei könnyektől nedvesek, és van egy enyhe reszketés a hangjában, amit nehéz leplezni.

Előző este, miközben Kit befejezte a festést a táblákon, Alice küldött egy e-mailt a többi ÉjjeliVonal-as önkéntesnek, hogy részletezze az előkészületeket másnapra. Fejében egy mutatvány képe bontakozott ki: részben bocsánatkérés, részben szolidaritási a(ttra)kció. És ami az utóbbit illeti, ez igazán annak az esete volt, amikor minél több a résztvevő, annál nagyobb a buli. Visszajelzést azonban nem kért, mert jobb, ha nem derül ki, mennyire utálja most őt Ted és Olive. Ha Alice-nek egyedül kell csinálnia ezt az egészet, az nem lesz a legideálisabb, de ám legyen. Az a legfontosabb, hogy megmutassa Marynek: foglalkozik vele is, és Jim megtalálásával is. Alice határozottan kihúzza magát.

Nem telik el sok idő, amikor felfordulás támad a szemben lévő közlekedési lámpánál. Kit ugrándozik keresztül az úton, látszólag tudomást sem véve a dudáló autókról, amik között elszlalomozik, a rosszallóan caccogó Olive-val a nyomában. Alice-t megrohanja a megkönnyebbülés érzése, még ha Olive egyelőre nem is nézett a szemébe. Ezt Maryért teszik, emlékezteti magát Alice; nem a saját egójáról van itt most szó. A táskája felé biccent a lábai között, mire Kit elővesz belőle még két táblát.

Most, hogy így egy vonalban állnak, Alice-nek eszébe jut, hogy akár össze is téveszthetik őket egy kis flash mobbal vagy egy szegényesen szervezett popcsapattal. Az arra elhaladó ingázók kezdenek lelassulni, és úgy nyújtogatják a nyakukat, mint az első sofőrök egy autóbaleset után. Kemény munka Mary kifogástalan pózát utánozva álldogálni. Ráadásul ilyen vizslató szemek kereszttüzében. Alice szandálja nyomja a lábát, ezért lehajol, hogy meglazítsa a fájdogáló ponton. Amint épp felállna, egy kéz nyúl a táskája felé. Vastag, sötét szőrszálak fedik rajta az ujjak tövét. A körmei koszosak, mélyen alattuk földmaradványok lapulnak.

– Nem hittem, hogy eljössz – mondja Alice.

– Én sem hittem. – Ted nem néz ki jól. A szemei mintha összementek volna az éves közgyűlés óta eltelt körülbelül harminc óra alatt. Alice eltűnődik, nem kellene-e hazaküldenie, de úgy dönt, jobb, ha befogja a száját.

Alice vet egy pillantást Maryre, aki egyenesen előre néz, el a háromszögletű park mellett, a közlekedési lámpákon túlra, a pattogzó falfestésű boltsor irányába. Odanyújt Tednek egy táblácskát, aki elhelyezkedik Kit másik oldalán.

Nem lehetnek ott régóta ők öten, amikor egy bámészkodó készít róluk egy fotót. Perifériás látóterében Alice észreveszi, hogy Mary megborzong. Az a legutolsó dolog, amire most szüksége van, hogy emlékeztessék a videóra, vagy hogy kialakuljon egy olyan jelenet, ami ismét hasonló mértékű online figyelmet vonzana. Alice átkozza magát, amiért nem gondolt rá, hogy hogy nézhetnek ki így mások szemében.

– Legyen ennyi mára? – kérdi Alice megfordulva, hogy mindenkit lásson, és hogy takarja Maryt.

Négy szempár szegeződik Maryre, aki bólint egy picit.

Mielőtt bárki tiltakozhatna, Ted hirtelen belekezd.

– Mary, hazakísérhetnélek? – Hangja bizonytalan. – Sok megmagyaráznivalóm van.

Buszok sziszegnek-szuszognak el a Broadway-en, de úgy tűnik, senki más nem vesz levegőt.

– Rendben – feleli Mary. Nehéz megmondani, hogyan érez a felajánlással kapcsolatban. De hát ezt csak ő tudhatja, és csakis Ted dolga kideríteni. Alice próbálja kordában tartani a kíváncsiságát. Egyszer ez még a sírba viszi! – Adnál előbb egy percet? Szeretnék beszélni Alice-szel négyszemközt.

– Természetesen – válaszolja Ted.

Ő és Olive odébb sétálnak az úton a kávéskocsi felé. Kit már ötven méterre jár az ellenkező irányban, a telefonján vizsgálgatva valamit. Megrendültnek látszik, és Alice szeretné megkérdezni, hogy minden rendben van-e, de most nem teheti.

Annak ellenére, hogy nyilvános helyen vannak, Alice hirtelen nagyon egyedül érzi magát. Mindjárt közlik vele, hogy szörnyűséges ember, hogy Mary azt kívánja, bárcsak sose találkozott volna vele…

– Köszönet ezért. Mindenért. – Mary egyik hideg kezét Alice alkarjára fekteti.

– Ó… – A szavak Alice torkán akadnak. Hát nem erre számított. – Mármint nekem kellene most bocsánatot kérnem.

– Értékelem – mondja Mary, visszatűzve egy kiszabadult hajszálat a kontyába. – Hogy vesződtél a hívások felderítésével. Egy dolgot megerősített bennem.

– Micsodát?

– Hogy néha jobb nem tudni.

– Tényleg?

Mary bólint.

– Az ismeretlen nem mindig a legrosszabb dolog a világon. Akkor nem, ha az igazság összezúzhat.

Alice képtelen hinni a fülének. Mary nem gondolhatja ezt komolyan. Nem érti, mit beszél. Az a tizenhatodik születésnapjára érkezett képeslap talán a legrémesebb meglepetés volt Alice életében, de legalább megszabadította őt a bizonytalanság sötétjében való botorkálástól. Tompított a szorongásán. Elindította őt az elfogadáshoz vezető ösvényen. Bárcsak Alice megtalálná a szavakat, hogy elmondhassa ezt Marynek!

– Szóval arra kérlek, hogy most hagyj fel Jim keresésével.

– Mi? Várj… ezt hogy érted?

Alice szinte érzi, ahogy Kit dossziéja keresztülégeti hátizsákja szövetét. Még szóba sem hozta a közelgő nyomozásuk kérdését.

– Ahogy mondtam, Alice. Le kell állnod a kereséssel.

És ezzel Mary nagy léptekkel elsétál Ted irányába, mielőtt Alice megállíthatná. Hamarosan el is nyeli őt a buszmegállóban leszálló utasok tömege.

– Basszus! – Alice belerúg egy halom ingyenes újságba az állomás bejáratának sarkában. Nem ezt az eredményt várta. A bocsánatkérés önmagában is fontos volt, de ez még nem jelenti azt, hogy Alice ne reménykedett volna benne, hogy esetleg eszközként szolgálhat arra is, hogy Mary visszafogadja őt a bizalmába, és áldását adja az utazásukra, ami talán a sztori biztosítékát jelentheti. Volt azonban egy üzenet, amit nagyon is hallott, hangosan és tisztán: Mary nem akarja, hogy Alice tovább kutasson Jim után.

De miért? Mit ért az alatt Mary, hogy az ismeretlen nem mindig a legrosszabb dolog a világon? Biztosan csak a félelem beszél belőle. Alice tudja, hogy a dolgok tudomásul nem vétele kényelmes lehet, de hosszú távon fenntarthatatlan, ha egyszer az épelméjűségünk forog kockán. Ebben a helyzetben Alice igenis jobban tudja, mint Mary. De végül majd Mary is úgy fog gondolkodni, ahogyan ő, Alice biztos ebben. Csak hát lehetetlen meglátni, hogy mire van szükséged, amikor elvakít a zavarodottság.

Alice lenéz a kezében tartott táblára. GYERE HAZA, JIM! – ez az üzenet mindent elárul. És itt van ő, készen arra, hogy belevágjon egy kalandba, ami pontosan ezt eredményezheti. Ezzel el is dőlt. Alice Mary jóváhagyása nélkül is el fog indulni. Amikor majd elhozza Marynek a lezárást, amire Alice tudja, hogy szüksége van, akkor úgyis meg fog neki bocsátani. Arról nem is beszélve, hogy most már amúgy sem hátrálhat ki az utazásból. Már szólt Jacknek, hogy nem megy be dolgozni, és a cikkével fog visszatérni. És Kit is mindent megszervezett már.

Erről jut eszébe: hol van Kit? Alice-nek meg kell beszélnie vele, hogy holnap mikor indulnak. Átvizslatja az utcát, és látja, hogy Kit még lejjebb vándorolt az úton, tekintetével még mindig a telefonjára tapadva. Alice-nek fogalma sincs, hogy mi lehet vele.

– Minden rendben? – ér oda hozzá Alice, időközben a táskájába dugott táblával.

– Ez szép munka volt – válaszolja Kit. Egyértelmű, hogy nem is figyel rá.

Nem ezt kérdeztem, gondolja Alice, de mindegy. Ha Kit nem akarja megosztani vele, hogy mi történt, akkor Alice beéri a válaszokkal, amikre szüksége van, hogy aztán elindulhasson haza, és összepakolhasson társalgás helyett.

– Holnap hánykor?

Kit vállat von.

– Reggel nyolc? Minél hamarabb úton vagyunk, annál jobb. – Kikapcsolja a telefonját, és megdörzsöli a szemeit. Amikor visszaejti maga mellé a kezét, kevésbé látszik meggyötörtnek; mintha egy felhő suhant volna át az arcán, elfedve igazi érzéseit. – Láttalak beszélni Maryvel. Gondolom, akkor megbocsátott, ugye? Mit mondott?

Alice kerüli Kit tekintetét. A másodperc töredéke alatt úgy határoz, nem fogja – nem tudja – elmondani Kitnek, hogy Mary arra kérte őt, hagyjon fel Jim keresésével. Kit erkölcsi iránytűje sokkal jobban van kalibrálva, mint az övé, úgyhogy Kit visszavonná a segítségét, ha tudná, ehhez kétség sem férhet. Kit nem érti úgy Maryt, mint Alice. Ő nem érti, hogy Mary ösztönös rettegését az igazságtól ellensúlyozni fogja a leleplezés okozta hosszú távú megkönnyebbülés.

– Ó, öhm… nem sokat. Nos, akkor holnap reggel tali, és kezdjük a nyomozást!

– Nyomozást? Most már így hívjuk?

– Hiszen az, Kit.

– Jól van, jól van.

– Én nem fogom feladni – folytatja Alice. Próbálja leküzdeni Mary emlékét percekkel ezelőttről: modora megbocsátó, de utasítása, hogy fejezze be a vizsgálódást, határozottan szigorú. – Mary érdekében.

– Olyan vagy, mint egy terrier, tudod? – Kit felnevet kicsit. – Mondták már neked valaha, hogy elpazarolt tehetség vagy te a digitális értékesítésben? Újságírónak kéne lenned!

Most Alice-en a sor, hogy az arcára erőltessen egy kis vidámságot. Mennyi feszítést bír még el a lelkiismerete? Kit nem szerezhet tudomást a valódi munkájáról. Addig nem, amíg meg nem találják Jimet. És aztán? Alice reméli, hogy Kit majd talál rá módot természetfelettien hatalmas szívében, hogy megbocsásson neki.

– Ezt majd észben tartom!

28.

2018

Mary és Ted csendben sétálnak a parkhoz. Az a kimondatlan feltételezés lebeg a levegőben, hogy a közelgő magyarázatok túlságosan fajsúlyosak lesznek ahhoz, hogy csak úgy belekezdjenek, túlkiabálva az utcazenészeket vagy a pubból kiömlő hétvégi italozók hacacáréját. Amikor megérkeznek, Mary választ egy padot, a bejárati kaputól legtávolabbit, ami eléggé félreeső ahhoz, hogy úgy vélje, senki nem fogja megzavarni kettejüket. Kifejezetten leveles-bokros is a helyszín, ami talán segíteni fog eloszlatni a feszült fellegeket.

Alice tegnapi kinyilatkoztatása nem is annyira a szőnyeget húzta ki Mary lába alól, mint inkább száznyolcvan fokkal billentette ki alatta a talajt, amitől Mary fejjel előre zúgott bele az önvádba. Vajon sejtenie kellett volna? Milyen nyomokat nem vett észre? Ha hagyja, hogy elsodródjanak a gondolatai, Mary még mindig érzi a rászegeződő négy szempárt – Tedét, Alice-ét, Olive-ét és Kitét –, ahogy tekintetüket átszövi a szánalom. Senki sem szereti azt érezni, hogy ő az utolsó személy, aki megtud valamit. Semmi mástól nem érzed magad ekkora bolondnak.

Bolondnak vagy tébolyultnak? – tűnődik Mary. Végül is nem ugyanannak az éremnek a két oldaláról beszélünk? Tudnia kellett volna, hogy ez csak vágyálom, azt képzelni, hogy Jim van a vonalban. De hét év várakozás sok mindent tesz egy emberrel. Az nyolcvannégy hónapnyi reménykedés, hogy ez csak egy rossz álom, kétezer-ötszázötvenöt napnyi bizakodás, hogy aznap este hazajön – és csak Isten tudja, hány órányi megválaszolatlan ima. Mary számára nem volt más lehetséges magyarázat a hívásokra.

Most visszatekintve az sem segített, hogy Ted hangja annyira hasonlóan hangzott, mint Jimé. Amint elkezdett ezen töprengeni, Mary rájött, hogy korban csupán egy év van a két férfi között, és nincs semmi jellegzetes az akcentusukban, ami könnyen megkülönböztetné őket. A telefonvonal sem volt soha jó minőségű. Aztán vegyük azt, ami elhangzott. Hogy elveszettnek érzi magát, hogy Maryt tartja a menedékének. Még az ivással való mentegetőzésről is az üvöltött, hogy „Jim”. Talán Mary nem is annyira téveszmés volt – inkább olyan férfiakkal volt körülvéve, akiknek nehezére esett segítséget kérni.

– Ó, ezt egyébként neked hoztam. – Ted mélyen belenyúl cargo rövidnadrágja zsebébe, majd előhúz egy Twixet.

– Köszönöm! – hálálkodik Mary.

Egy-két percig csendben osztoznak a csokiszeleten. Mary próbálja lenyugtatni magát azzal, hogy a száguldó elméjén kívüli apró részletekre fókuszál: a szálkákra a pad lécének tizenöt centis üres szakaszán kettejük között, egy jégkrémcsomagolás recsegésére nyugtalanul rángatózó lábai nyomán, a piszokra Ted körmei alatt. Ezek ugyanazok az érdes és tettre kész kezek, amik Alice rögtönzött transzparensét tartották csupán fél órával ezelőtt, jóllehet túl magasan ahhoz, hogy bárki is lássa, aki nem óriás.

Mary a történtek ellenére elmosolyodik. A tény, hogy Ted is eljött – szükségtelen mondani, hogy szinte megbénult, annyira zavarban volt –, sokat jelentett neki. Függetlenül attól, hogy mit tett, Mary tudja, hogy aranyból van a szíve. Csak szeretné tudni az igazi okokat.

Ránéz Tedre, akit lefoglal a hüvelykujjai birizgálása. Úgy viselkedik, akár egy sebzett kutya: szelíd, alázatos és esdeklő, mint akit megfenyítettek. Marynek meg kellene már szabadítania őt a szenvedéstől. Először is a legfontosabb kérdés:

– Miért? – kérdezi.

– Miért… miért hívtalak?

Mary megacélozza magát, fürgén bólint.

– Az első alkalom véletlen volt. Komolyan! – Ted odafordul, hogy Mary szemébe nézhessen, de Mary egyenesen maga elé mered. – Épp a szüleimtől értem haza aznap, és ahogy besétáltam a saját házamba, még sose éreztem annyira csendesnek. Az a némaság… fájt. Annyira fájt. – Megmarkolja az inakat a nyaka hátulján. – Azt hittem, hogy egy ital talán majd elveszi az élét, de csak arra emlékeztetett, hogy hiányzol. És aztán felötlött bennem a gondolat, a pillanat hevében. Mielőtt észbe kaptam volna, már tárcsáztam, te felvetted, és aztán már beszélgettünk is. Nem volt nekem könnyű, Bev óta. Teljesen tönkretett, hogy olyan fiatalon elvesztettem őt, de még amikor elkezdtem dolgozni a gyászfolyamaton, akkor is csak új problémák tornyosultak elém. Aztán ott kötöttem ki, hogy egész álló nap csak dolgoztam egymagam, majd hazatértem egy üres házba. Hiányzott, hogy… nem is tudom… hogy meghallgassanak, azt hiszem.

– De miért? – Mary hangja ezúttal határozottabb. – Miért engem hívtál?

– Hát nem nyilvánvaló?

Mary Tedre bámul, akinek a szemöldökei zavart ráncba szaladnak, amitől a homloka közepén képződő két vonal úgy néz ki, mint egy ingatag kávézóasztalka lábai.

– Kedvellek, Mary.

Mary érzi, hogy elpirul. Haragja szertefoszlik, és átveszi helyét a teljes zavarodottság. – Romantikus értelemben? – próbálja tisztázni.

Ted bólint.

– Már jó ideje kedvellek, Mary. Próbáltam közeledni…

Mary visszagondol az összes korábbi találkozására Teddel, azokra fókuszálva, amik az elmúlt évben vagy akörül történtek, amikor azt gondolta, hogy Tednek sikerült visszatérnie régi önmagához, és a gyásza többé már nem létének egyetlen pólusa. Ted mindig igyekezett beszélgetni vele, mielőtt elkezdődött a műszakja az ÉjjeliVonalnál, de Mary ezt annak a ténynek tudta be, hogy ő érkezett meg elsőként. Udvariatlanság lett volna, ha nem váltanak néhány szót semmiségekről…

– Ott voltak a vasárnap délutáni sétáink; a hónapom fénypontjai! Aztán elvittél arra a kirándulásra Kew-ba az ötvenedik születésnapom alkalmából, és én kezdtem azt hinni, hogy az érzés talán kölcsönös. Te annyira jó voltál abban is, hogy ott légy, amikor padlón voltam. De nem lehettem biztos benne. Csak barátok voltunk, vagy valami több?

Mary ránéz, remélve, hogy ez nem egy olyan kérdés, amire választ vár tőle. Képtelen feldolgozni ennyi információt. De Ted folytatja:

– Tudom, hogy te magad ezt nem látod, Mary, de elképesztően rendkívüli ember vagy! Annyira kedves és érdekes vagy, és mindig olyan biztonságban éreztem magam a jelenlétedben. Te kordában tartod a problémáimat azokban az órákban, amíg együtt vagyunk. Ez nem semmi képesség, ha figyelembe vesszük, mi zajlik a fejemben. Sosem akartál beszélni Jimről, és én ezt teljességgel tiszteletben is tartom. Ő az életed egy része, és te szereted őt. Én sose akarnám, hogy úgy érezd, meg kell változnod. De ez nem állított meg abban, hogy közelebb akarjak kerülni hozzád. Csak azon szerettem volna változtatni, ahogy engem látsz. Mert én tudom, hogy ez lehetséges: hogy szeressünk valakit, aki már elment, és közben gyengéd érzéseket tápláljunk valaki más iránt. Az első hívás egy őrült, részeges ötlet volt, de valahol egy részem biztosan azt gondolta, hogy talán ha hallod a hangomat, az esetleg eléggé megmozgatja benned a dolgokat ahhoz, hogy adj nekem egy esélyt. Úgy voltam vele, hogy már minden egyéb lehetőségemet kimerítettem…

– Miért nem mondtad egyszerűen csak el, hogy kedvelsz engem? – Bármi is maradt Mary frusztrációjából, az már teljesen elmúlt, így a hangja most halk és hízelgő.

– Nem akartalak elijeszteni. Nem, nem is erről van szó… Én voltam megijedve. Túlságosan beijedtem ahhoz, hogy elmondjam, hogyan érzek. Senki sem szeretné, hogy nyíltan visszautasítsák.

Mary torkában kemény gombóc dagad. A végén még kiderül, hogy nem ő az egyetlen, aki szívesebben él a kétely kényelmetlen hátországában, mint hogy szembesüljön a bizonyosság vakító fájdalmával.

– Habár ez még nem teszi jóvá a dolgot, most már tudom. Illetve, őszintén szólva, ezt már az első hívás után is tudtam. Ezért, amikor másodjára telefonáltam, megpróbáltam bocsánatot kérni. De nem jött ki jól. Úgy alakult a dolog, mint egy lavina, és engem teljesen maga alá temetett, annyira mélyen, hogy már nem tudtam, hogyan mászhatnék vissza a felszínre.

– Mire Alice segített neked kijutni, hm? – Mary elkapja Ted pillantását.

Mindketten elmosolyodnak.

– Nem semmi a csaj, azt meg kell hagyni. – Alice erkölcsileg jogos dühének kísértete, mely kiszabadult a szörppel teli papírpoharak között Ted kertjében, megkerülhetetlenné válik. – Nekem meg sem fordult a fejemben, hogy te esetleg azt hiheted, hogy Jim az – teszi hozzá Ted. – Sosem állt szándékomban félrevezetni téged. Ez eszembe se jutott, ami tiszta hülyeség és önzőség részemről.

Mary odanyúl, és egyik kezét Ted összeszorított ökleinek tetejére helyezi. – Én vezettem félre saját magamat. Ezért te ne hibáztasd magad! – mondja Mary.

Egy hajléktalan férfi bizonytalanul botorkál végig a padok sora mentén, egyik kezében egy szakadt papírpohárral. Ted a zsebében kotorászik, és átnyújt pár fontot, amikor a férfi odaér. – Vigyázz magadra, pajtás! – mondja Ted ismerős melegséggel. Miután a férfi továbbhalad, ők visszatérnek a csendhez.

– Van még mit dolgoznom magamon – jelenti ki végül Ted. – Nem a jó irányba tartok. Azt hittem, képes vagyok állni a sarat, de a történtek megmutatták, hogy talán nem ártana egy kis szakmai segítség. – Fújtat egyet. – Egy krízisközpontot vezetek; azt gondolhatnád, jobban megy nekem ez az egész, nem igaz?

– Nem feltétlenül – válaszolja Mary. Csak azért, mert az önkéntesek az ÉjjeliVonalnál más emberekkel törődnek, amikor azok a szükség óráját élik, még nem jelenti azt, hogy ők maguk ne tapasztalnák meg a sajátjukat.

– És szeretném, ha tudnád, hogy most nem várok tőled semmit. Semmi olyasmit. – Ted hangja kimért. – Hidd el nekem, tudom, hogy eljátszottam az esélyem. Nem számítok a megbocsátásodra. Azt ki kell érdemelnem. De szeretném, ha tudnád, hogy ki fogom, ha majd engeded nekem. Bármikor, amikor készen állsz rá.

Mary válaszolna, de a hangja elvész az éles sípszó alatt, ami egy futsalmeccs kezdetét jelöli a park másik végében.

– Azt mondtam, megbocsátok – ismétli el Mary. Fogalma sincs, hogy érez Ted őszinteségével kapcsolatban, különösen ami szerelmes szándékait illeti, de azt tudja, hogy ezt a kijelentését teste minden porcikájával komolyan gondolja. – Azt hiszem, mindkettőnknek jót tenne, ha túlléphetnénk ezen.

Bárcsak ilyen könnyű lenne elengedni minden mást is!

29.

2009

Hét óra volt, amikor Jim végül hazatért.

– Mary!

Az oldalán feküdt a kanapén, kezeit a feje alá dugva. Ha el is aludt, a rémálmok olyan közel álltak újdonsült valóságához, hogy észre se vette. Szemhéjai felrebbentek; az első dolog, amit meglátott, két sajtos szendvics volt, verejtékezve folpak-csomagolásukban. A piknik. Jim. A váratlan hiányzása a munkából. Egész héten nem volt a rendelőben.

– Mi a baj? – kérdezte Jim.

Mary lassan felült. A szoba forogni kezdett, Mary pedig megérezte nyakán imbolygó fejének teljes súlyát.

– Beteg vagy?

Jim leült mellé, és kézfejét Mary homlokára tette. Mary eltűnődött, hogy vajon a szellemi energia, amit arra használt, hogy kínozza magát Jim hollétével kapcsolatban, okozhatott-e neki hőemelkedést. Furcsábbnak tűnt volna, ha nem. Mélyen beszívta a levegőt, jó hosszan, hogy megérezze a whiskey füstös szagát, amiről már úgyis tudta, hogy ott lesz. Hogyhogy korábban nem vette észre?

– Te az vagy? – kérdezett vissza Mary. Egyik lábával kirúgta a csomagot, amit a rendelőben gyűjtött be, a szék alól.

– Mi ez?

– Te mondd meg! A recepciósod adta oda. Beugrottam, hogy ebédet vigyek neked.

– Mit mondtak? – kérdezte Jim, amikor a csend már olyan mély gyökeret vert Maryben, hogy alig bírta ki, hogy ne sikítson.

– Hogy egész héten nem voltál bent.

Jim Mary arca felé nyúlt, hogy megsimogassa azt, de Mary villámgyorsan elhátrált az érintése elől. Fájdalom volt Jim hangjában, aminek Mary tudta, hogy nem adhatja meg magát. Jim hazudott arról, hogy dolgozni megy. Hazudott. Ezt még annak a férfinak az érintése sem csinálhatta vissza, aki a kezében tartotta az ő szívét.

– Valóban – ismeri el Jim.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért nem mondtad el nekem? Először is mi a bánatért nem voltál dolgozni? Mi a fenének hazudtál, és hagytad, hogy így bemenjek oda, hülyét csinálva magamból? – Mary hallotta, hogy a hangja felugrott egy oktávot, és olyan sivító lett, hogy még a saját fülét is bántotta. Felállt, és az ablakhoz sétált, azon igyekezvén, hogy uralkodjon magán. Háttal állt Jimnek, de a tükröződésben látta, hogy lehajtja a fejét, mint egy megtört férfi a hóhérra várva. Utálta, hogy neki kell annak lennie. – Hm? – Türelmetlen volt. Ha Jim tönkre akarta őt tenni, legalább lehetett volna benne annyi emberi tisztesség, hogy gyorsan csinálja.

– Nem vagyok jól.

– Hogyhogy? Miért? Mi bajod? – Megfordult, hogy szembe kerüljön vele.

– Nem tudom. – A szavak úgy peregtek ki Jimből, mint egy pisztoly elhibázott lövései.

Mary szempillantás alatt visszarepült négy évvel ezelőttre, ahhoz a pillanathoz, amikor Jim először fogadta a bizalmába Sammel kapcsolatban. Akkor volt a legnyitottabb saját mentális egészségi állapotát illetően. Azóta Mary azt hitte, Jim azért nem említett soha semmi mást a hangulatával, a lelkével kapcsolatosan egész idő alatt, mióta együtt voltak, mert Mary új korszakot hozott el számára – fényesebbet és sokkal reménytelibbet. Hogy lehetett ennyire naiv?

Megtanulta már, hogy Jim bizalmához az út a legfinomabb léptekkel vezet. Még mindig hitt ebben. És még mindig eszerint is szeretett volna haladni. De hogyan? Dühös volt, csalódott, úgy érezte, elárulták. Megbántották, ami fájdalmat okozott neki. Kinyílt a szája, de semmi nem jött ki rajta.

– Nem tudom, Mary – folytatta Jim, amikor egyértelművé vált, hogy Mary nem fog helyette beszélni. – Mostanában annyira… elveszettnek érzem magam. Azt hittem, már magam mögött hagytam ezt. De nem. Nem tudom lerázni az érzést, hogy egyáltalán nem is kellene itt lennem.

Jim úgy döntött, legjobb lesz, ha aznap a kanapén tölti az éjszakát. Ez volt az első alkalom, hogy külön aludtak, mióta egy fedél alatt éltek. Még akkor sem folyamodtak ehhez az opcióhoz, amikor Maryt ledöntötte lábáról az influenza előző télen, és olyan vehemensen szipogta és köhögte végig az éjszakát, hogy már könyörgött Jimnek, hogy aludjon inkább a nappaliban. Ahogy akkor sem, amikor Jim kapott el egy hányással és hasmenéssel járó vírust egy évvel korábban. Akkor Mary úgy gondolta, mindent együtt éltek át, mindenben együtt vettek részt. Most már nem volt ebben olyan biztos.

Lehetetlenség volt aludni, tudván, hogy Jim csak méterekre van tőle. De érzelmileg még soha nem tűnt távolabbinak Mary kinyújtott karjaitól. Mary nem tudott rájönni, hogy nem vette észre, mennyire szenved Jim. Milyen jelek nem tűntek fel neki? És ami még rosszabb: fel nem foghatta, miért döntött úgy Jim, hogy nem avatja őt a bizalmába. Mary nem volt ítélkező, vagy legalábbis ő így gondolta. Mindig is csak arra vágyott, hogy Jim olyan teljes, boldog és kielégítő életet élhessen, mint amilyenre ő nyitott ajtót Mary számára. Elveszett. A szó úgy kavargott a fejében, mint egy flippergolyó, ami elszabadult a gépezetben. Hogyan volt ez lehetséges? Hiszen úgy volt, hogy Mary az ő horgonya.

Mary bizonyára mégis elszundított a kora reggeli órákban, mivel nem hallotta Jimet felkelni. Egy darabig azt fontolgatta, hogy marad is, ahol van. Jim végül úgyis feljön majd hozzá, hogy megnézze, mi van vele, ez kétségtelen. Jönnek majd a további bocsánatkérések és a további ígéretek, hogy soha többé nem fog neki hazudni. Tíz, talán tizenöt percnyi lustálkodós várakozással később Mary meghallotta egy szék csikorgását a lenti padlócsempéken. Tovább hegyezte füleit a kísérő léptek hangjára várva, ahogy felhaladnak a hálószobájukba vezető kis lépcsősoron. Semmi. Felemelte vizespoharát, és olyan erővel rakta vissza az éjjeliszekrényre, hogy biztos lehessen benne, Jim is meghallotta.

Még mindig semmi.

A konyhában Jim az ajtótól legtávolabbi széken ült, egyik kezében bögrét szorongatva, a másikkal a laptopon görgetve.

Egy-két percig Mary csak figyelte őt az ajtóból. Lehet, hogy úgy viselkedett, de ez a konyhájukban ücsörgő férfi nem volt idegen. A jobb füle alatti rakoncátlan hajtincs most is a szokásos negyvenöt fokos szögben meredezett. Mary már legalább ezerszer megcsókolta őt azon a ponton.

– Jó reggelt! – üdvözölte Jim, amikor végre észrevette Maryt ott téblábolni. Az üres bögréért nyúlt a jobbjával, és kérdőn felemelte. Mary bólintott, de ott maradt a reggelizőpult szélénél álldogálva. – Jól aludtál? – kérdezte Jim.

– Aha, nem olyan rosszul. Te?

Mary nem érette, hogy képes Jim semmiségekről fecsegni. Távol álljon tőle, hogy szenvedni akarja látni Jimet, de némi jele annak, hogy felfogta az előző este történtek súlyát, azért nem ártott volna. Sőt mi több, szükségszerű lett volna, ha volt egyáltalán bármi remény, hogy még visszatérhetnek a normális kerékvágáshoz.

– Jah, ugyanolyan jól, mint szoktam. – Jim felállt, és odasétált a kenyérpirítóhoz. Félúton, Marynek háttal állva, megtörte a beálló csendet. – Én nem tudom megadni neked, amire szükséged van.

Marynek megállt a szíve. Biztosan félrehallotta. Vagy jól hallotta, de rosszul értelmezte. Jim, akit félig eltakart a válaszfal, bizonyára nem így értette.

– Mit… mit mondtál? – Tompa puffanás hallatszott, ahogy a kihajtható vágódeszka fedele rácsapódott a konyhapultra. Egy másodperccel később előbukkant Jim. Lefelé nézett a járólapokra.

– Nem tudok az lenni, akire szükséged van. Nem tudok ott lenni veled úgy, ahogy kellene. Ebben a jelenlegi állapotomban nem.

– Várj, várj egy kicsit! Ezt hogy érted? Én sose mondtam…

– Tudom. – Jim nyugtatólag felemelte az egyik kezét. – De most őszinte leszek. Vagy próbálok az lenni. El sem tudom mondani, mennyire sajnálok mindent. Az, hogy hazudtam a hollétem felől, amikor munkában kellett volna lennem a héten, nem volt helyes, és ezzel tisztában is vagyok. Elég rossz az, hogy én elcsesztem, anélkül is, hogy még téged is magammal rántanálak. Te nem ezt érdemled.

– Hol voltál?

– Mi?

– Hol voltál – ismételte el Mary –, amikor munkában kellett volna lenned?

Mary rádöbbent, hogy erre valójában nem is kérdezett rá az előző este fejetlenségében.

– Csak úgy erre-arra.

– Ittál?

– Egy kicsit – ismerte be Jim. – Levegőre volt szükségem. A melóban azt hiszik, hogy gyomorrontásom van. Hogy nem fogadhatok pácienseket ebben az állapotban. Gondoltam, ha beteget jelentek a hétre, akkor lesz időm gondolkodni.

Mary észrevette, milyen gyorsan átugrotta Jim az ivás témáját. És míg egy része tovább akarta faggatni őt erről, egy másik, nagyobb része tudta, hogy ez nem több egy álarcnál. Csak egy maszk, amely elfed egy sokkal mélyebb realitást. Valami nem volt rendben Jim fejében. Egyáltalán nem. Mary hibát követett el azzal, hogy a tünetekkel foglalkozott, ahelyett, hogy a gyökerüket kereste volna. Nem az alkoholproblémára kellett Jimnek megoldás; arra kellett gyógyír, ami abban a gyönyörű, rejtélyes fejében zajlott, bármi legyen is az.

– És gondolkodtam is – folytatta Jim. – Egész héten. Főleg rólad. Nem ránthatlak le magammal. Azt nem tehetem. Ahhoz túlságosan szeretlek. Szóval ezért mondom – beszívta a levegőt, a hangja megremegett –, hogy el akarlak engedni, hogy találhass valakit, aki meg tud adni neked mindent, amit megérdemelsz. Valakit, aki jobb lesz neked.

Mary elindult felé, hogy megérintse, de Jim elhúzódott.

– De én nem akarok jobbat… – Mary utálta magát ezért. A könyörgésért; ez nem ő volt. Érezte, ahogy dolgozik benne a kétségbeesés, átformálva mindent, amiről azt hitte, tudja magáról. Nem lenne jól, ha Jim elhagyná. Most, hogy már tudja, milyen szeretve lenni általa. – Szeretnék segíteni neked! Szeretném ezt jobbá tenni. Kérlek, engedd meg!

Jim nedves szemekkel felnézett. Mary meglátta saját tükörképét lebegni az íriszében. Minden, ami most Mary volt, az Jim miatt volt az.

– Megadhatok neked bármit, amire szükséged van, csak szólnod kell. – Mary érezte, hogy Jim elemi részecskéi kiperegnek az ujjai közül. – Én tudok rugalmas lenni. Vannak dolgok, amiket megpróbálhatnánk. Elmehetnénk beszélgetni egy terapeutával, leléphetnénk egy időre… – Esélytelen volt, hogy Mary elengedje őt, még ha az erőfeszítései nyomán meg is sérül, a vérét kell adnia, vagy pofára esik. – Kérlek!

Amint Jim már épp beszélni kezdett volna, megszólalt az ajtócsengő, amit dallamos kopogás követett, majd egy autóduda, aztán Gus félreismerhetetlen kurjantása az utcáról.

Zavart tekintet suhant át Jim arcán. Ökleit a szemgödrének préselte, megpróbálva kidörzsölni az ott lappangó fájdalmat. Aztán tétovázott, mintha azt fontolgatná, hogy teljesen semmibe vegye-e legrégebbi barátját, vagy sem. De látni lehetett a fényeket lent az utcán. És Gus is kitartó volt. Jim az ablakhoz ment, és résnyire kinyitotta.

– Jesszumpepi, James, öreg fiú! Tudom, hogy a meghívóban „kényelmesen elegáns” szerepelt, de nem gondolod, hogy egy csöppet túlzásba vitted a kényelmes részt? – Jim a köntösében állt, aminek az öve olyan lazán volt megkötve, hogy a csomó alatt kilátszott az alsónadrágja szegélye. – Egy gyereket készülünk megkeresztelni, szóval ne ijesztgesd a kis… hogyishívjákot!

A keresztelő.

Mary el is felejtette, hogy délután programjuk van. Jim egyik barátjának mostanában született kisfia. Olly, ha jól emlékszik. Vagy lehet, hogy az az elsőszülöttjének volt a neve? Mary már hetekkel ezelőtt megvette az ajándékot – egy plüssnyuszit angyalpuhaságú bundával, ami egyszer már nyerőnek bizonyult, amikor ugyanezt vette Moira babájának még januárban. Hogy engedhette, hogy megszakadjon közöttük a kapcsolat? Most jobban szüksége lett volna a legjobb barátnője erejére, mint valaha.

– Öhm… aha, adj még nekünk tíz percet! – Jim becsapta az ablakot. Odafordult Maryhez, ajkait összepréselte egy mosolyra tett gyatra kísérletében. – Nézd, beszélhetnénk még erről később? Már nem hiszem, hogy ki tudnánk bújni a keresztelő alól. Nem tudom, mit mondhatnánk Gusnak.

Mary bólintott.

– Jó, hát akkor jussunk túl előbb a mai napon – tette még hozzá halkabban Jim.

Mary nem tudta biztosan, hogy most hozzá, vagy magához beszélt-e. Jim a zuhanyzó felé fordult, mielőtt ezt tisztázhatták volna.

Ha a szívem ki tud tartani olyan sokáig, gondolta Mary, miközben Jim elsétált.

30.

2009

A másfél órás autóút Gusszal és az ő egyaránt kimerítő feleségével, Jilliannel, rövidke átmeneti időt nyújtott Marynek arra, hogy legalább megkísérelje féken tartani a benne gyülemlő pánikot. Jim mellett ült a kocsi hátsó ülésén, de a táskák és a keresztelőre szánt ajándékok egyfajta barikádszerűséget képeztek közöttük. Hogy lyukadhattak ki itt? Bármilyen rémesen is hangzik, Mary csak azt akarta, hogy Jim megalázkodjon kicsit: hogy jelentse ki, tisztázatlan hiányzása a munkából – és hogy hazudott róla – arra szolgált, hogy megkapja a fenékbebillentést, amire szüksége volt ahhoz, hogy visszakerüljön a helyes útra, hogy újra felhagyjon az ivással, és megküzdjön azzal a stresszel, ami a visszaesését okozta.

De aztán a dolgok elszabadultak, és hirtelen már egyáltalán nem az ivás volt a lényeg. Nem igazán. Mary szembekerült azzal a valósággal, amiről azt gondolta, soha többé nem fog vele találkozni, különösen nem a nyíltszívű beszélgetésük után az első londoni látogatása alkalmával, négy évvel ezelőtt. Jim depressziós volt, igaz? Ez most már megkerülhetetlennek látszott. Azért ivott, hogy ezt elnyomja, Isten tudja, már milyen régóta. És aztán megvonta magától, egy darabig kitartott az egyensúlyi állapot, majd visszaesett. De mi okozta? Mary nem látott kiváltó okot, legalábbis nyilvánvalót nem. Ugyanakkor azt is feltételezte, hogy ha az emberek mentális egészségi állapota olyan egyszerűen kiszámítható volna, mint az ok és okozat összefüggései, akkor a probléma nem érintené a szerencsés helyzetben lévőket, a gazdagokat, a rendezett életet élőket. Akkor nem érintené Jimet.

Az a sok képtelenség arról, hogy szabadjára akarja engedni Maryt… Jim szerelme jelentette az alapot, amelyre Mary az életét építette. Nem ölthette magára újra annak a nőnek a burkát, aki Jim előtt volt. Egyszerűen nem tehette. Mary elképzelte magukat, ahogy majd hazaérnek aznap este, és Jim egyenesen felmegy az emeletre összepakolni a táskáit. Vagy Mary táskáit, a körülményektől függően. Végül is Jimé volt a lakás, Marynek semmi érdekeltsége nem volt benne az érzelmi kötődésen túl. Vajon képes lesz megállítani Jimet az ajtóban? Elképzelte, ahogy a lábai elé veti magát, és belekapaszkodik a bokáiba, Jim pedig lerázza őt, kiszabadítva magát karjai béklyóiból…

Ez elég is volt ahhoz, hogy sose akarjon hazamenni, hiába utálta az ilyen eseményeket Jim nagyképű barátaival. Minden egyéb esetben jó pénzt fizetett volna azért, hogy kibújhasson a mai nap alól is. Oscar baba nem akarta abbahagyni a sírást, valószínűleg a keresztelői ruhácska miatt, amit rákényszerítettek – valami krémszínű borzadály, ami kétszer olyan hosszú volt, mint az a szerencsétlen apróság. Inkább nézett ki karácsonyfa-csúcsdísznek, mint csecsemőnek. És még tovább tetézte a bajt, hogy a templomban fagyos hideg volt, ráadásul Mary közvetlenül az ajtó mellett kapott helyet. Legalább így megbizonyosodhatott róla, hogy Jim nem fog kiiszkolni rajta. A tény, hogy a küszöbön ingadozott, már így is elég rossz volt.

A fogadást a falu művelődési házában tartották, elég messze a cambridgeshire-i pusztaságban, hogy alig legyen térerő, határozottan nem elegendő ahhoz, hogy bárki is csekkolhassa a futballeredményeket. A helyiség túl nagy volt a vendégek számához képest, aminek következtében a terem négy sarkában csoportosultak az emberek, a középen lévő szigeten pedig kisgyermekek és felügyelet nélküli csecsemők hemzsegtek. Azon igyekezvén, hogy Jimnek kellő teret biztosítson, Mary megpróbált önállóan elvegyülni a társaságban. De még így is nagy erőfeszítésébe telt, hogy ne tartsa kizárólag Jimen a szemét.

Egy Jillian által vezetett társalgás szélén álldogált, a többi feleség közül néhánnyal. Pontosan olyan fájdalmas volt, mint amire számított. Ők mind együtt lógtak hétvégente – ez nyilvánvaló volt azokból a rövidítésekből, amiket arra használtak, hogy bizonyos hölgyekre a pilatesóráról csakis kezdőbetűkkel utaljanak, akiket szembemosolyogtak ugyan, de a hátukba már kést döftek volna –, Mary pedig próbált velük együtt nevetni a megfelelő helyeken. Bármit megtett volna, hogy minimalizálja annak kockázatát, hogy pótkeréknek tűnjön.

Egyértelműen nem végzett elég jó munkát ahhoz, hogy elkerülje a leleplezést.

– Téged meg alig szoktunk látni, nem, Mary? – Jillian mosolygott, egyik kezét Mary vállára téve, hogy őt is bevonja. – Nem unjátok el magatokat, hogy csak ketten vagytok?

A szemben álló nők – manóméretű Bella és az ő oldalhajtása, Maudie, a vállalati PR-os, ha Mary jól emlékezett, habár fogalma nem volt, hogy ez mit jelent, amikor otthon dolgozott – mindketten kuncogni kezdtek, és Mary érezte, hogy céklavörössé válik.

Jillian átváltott kárenyhítő módba.

– Úgy értem, én még soha nem ismertem egy párost sem, akik ilyen sok időt töltöttek volna a mézeshetek fázisában.

– Áá, csak hiszed. – Mary lefelé nézett a padlóra. Perzselte az irónia, de imádkozott, hogy ez ne süssön az arcáról.

– Mióta is vagytok együtt? Három éve? – kérdezte Maudie. Mary megesküdött volna, hogy csak egyszer találkozott vele ezelőtt, talán kétszer; erre most itt van, és kiderül, hogy figyelemmel kíséri a párosukat.

– Már lassan négy.

– Tyűha! – Maudie-nak elkerekedett a szeme. – Az nem semmi Jamesnél. Lányok, ti emlékeztek Evie-re?

Hümmögések kórusa válaszolt, majd konklúzióként egy egyetértő nem.

– Ő volt James első komoly barátnője – folytatta Maudie, magyarázatát Marynek címezve, az egyetlen személynek, aki nem szólt egy szót sem. – Az egyetemről, de eltartott még pár évig a diplomázásuk után is. Igazi tünemény volt a csaj. Azért találkoztak, mert mindketten az orvosira jártak, úgyhogy azt hihetnéd, hogy ő vágta, tudod, az életvitelt, satöbbi, satöbbi…

– Na és mi történt? – kérdezte Bella. Maryt elöntötte a késztetés, hogy bemosson neki egyet. Más dolgokra vágytak. Jim ezt mondta neki, amikor az exek témáját tárgyalták ki nem sokkal azután, hogy ők ketten találkoztak. Ez volt minden, amiről Marynek tudnia kellett. A múlt okkal volt a múlt, és nem volt értelme kiásni.

– Legyen elég annyi, hogy James jóformán lehetetlenné tette számára, hogy maradjon. „Szeszélyes”, Evie ezt mondta nekem akkoriban, de köztünk szólva, hölgyeim – Maudie összeesküvőn előrehajolt –, gyűrűre vágyott, James viszont elég egyértelművé tette, hogy az örökké nem az a koncepció, amiben ő hisz.

– Kér még valaki inni? – rikoltotta Jillian. Szörnyű hang volt, de minden megváltásként hatott Maudie meséjéhez képest, és a feltoluló vérhez képest, ami Mary fejében dübörgött.

– Nem, nem… – válaszolta Mary, letéve poharát egy oldalsó asztalkára. – Ki kell szaladnom a mosdóba.

Bezárkózott a fülkébe, és lábát az ajtónak nyomta, hogy senki se találjon rá odakint bujkálva. Távol a parfümök és az ítélkezés émelyítő koktéljától, ökleit a szemgödrének préselte. Az összes nap közül, amikor megtörténhetett volna ez a beszélgetés, muszáj volt pont a mainak lennie? Az utolsó dolog, amire most szüksége volt, hogy egy rakás új információval szembesüljön, ráadásul olyan nőktől, akik korábban őt is ugyanazzal a kelletlen elfogadással kezelték, amit a többi szükséges rosszra is alkalmaztak az életükben, mint például a magas számlákra vagy a zöldségturmixokra.

De valóban megtudott Mary bármi újat? Jim szeszélyes volt. Hát, mutassanak neki egy huszonéves férfit, aki nem az, és Mary lesz az első, aki elismeri a csodát. Ugyanakkor az előző nap ismeretében ez a szó annyira nem volt kifejező, annyira nem volt megfelelő, és annyira… érzéketlennek tűnt. Ez nem hangulat kérdése volt. Egy férfiról volt szó, aki megkérdőjelezte, hogy egyáltalán akarja-e tovább folytatni az életét – Maryvel vagy nélküle. Mary még sosem érezte magát ennyire tehetetlennek.

Próbált visszaemlékezni, hogy milyen egyéb személyes információról érezte úgy Maudie, hogy megoszthatja. Jim nem akarta elvenni Evie-t. Hát, fiatal volt. Mary még most, harmincegy évesen sem akart házasságot kötni, pedig a rokonok, a magazinok és a reklámok megállás nélkül ontották magukból a rizsát a ketyegő biológiai órájáról, mintha egy bomba fészkelt volna a méhében a tudta nélkül.

De ha Jim nem hitt az örökkön örökkében, mit jelentett az a szavaira nézve, amiket Marynek mondott a portrush-i térképek között: hogy ő elmenne érte a világ végéig is, és örökké vele maradna? Korábban még sosem vonta kétségbe Jim ezzel kapcsolatos szavait, soha nem volt rá oka. Most viszont azon kapta magát, hogy elmereng, egyes ígéretek nem voltak-e túl nagyok ahhoz, hogy megtartsák őket.

Elhúzta a zárat, és megmosta a kezét, miközben próbálta kerülni az arcát a tükörben. Az álmatlan éjszaka a szeme alá volt írva, és a feszültségbe, ami a nyaka köré záródott, mint egy satu.

– Hát itt vagy! – Jim állt a mosdó ajtaja előtt, két pezsgőspoharat tartva. Az egyiket Mary felé nyújtotta. Marynek nem volt szíve vitatkozni vele emiatt. Jim félénknek látszott, de ezt leszámítva kicsivel jobban hasonlított önmagára, mint aznap reggel. – A csajok mondták, hogy itt lehetsz.

– Ühüm.

– Beszélhetnénk? Négyszemközt?

Mary érezte, hogy a gyomra mélyrepülésbe kezd. Csak nem akar szakítani itt és most, ugye? Az a Jim, akit ő ismert, sose tenne vele ilyet.

Jim átpillantott a válla fölött az őket fixírozó Stepfordi Feleségekre, aztán elterelte Maryt a vécé ajtajából, keresztül az előcsarnokon, az azon túli előkert egyik padjáig. Amikor úgy érezte, hogy kellőképpen hallótávolságon kívülre kerültek, folytatta:

– El akartam mondani, hogy sajnálom. A korábbit. Nem kellett volna rád zúdítanom.

– Ezt hogy érted? – Feltámadt a szél, és Mary megborzongott. Jim lerázta magáról a zakóját, és ráterítette a vállára. Ez visszarepítette Maryt a második randevújukhoz Belfastban, amikor elsétáltak a Waterfront Hallhoz. Ha élete legjobb napjaira gondolt, azokban mindig – mindig – szerepelt Jim. Hol kezdett el mindez megbomlani? Mary érezte, ahogy szemeit szúrni kezdik a könnyek.

– Úgy értem, hogy sajnálom. Mostanában úgy érzem, mintha egy alagútban rekedtem volna, és olyan, mintha, nem is tudom… Olyan, mintha a fény a végén egyre csak halványulna.

Mary szíve összeszorult. Nem tudta lerázni az érzést, hogy neki kellene égve tartania a fáklyát Jim számára.

Mintha tisztában lenne Mary gondolatával, Jim hozzátette: – Tudom, hogy segíteni akarsz, de nekem kell helyrehoznom magamat. Gondolom, hogy ezért… toltalak el magamtól. Meg akartalak óvni ettől – mutatott Jim a testére; arra az alakra, amit Mary talán már jobban ismert, mint a sajátját. – De ez olyasmi, amit egyedül kell megoldanom. Ha időt tudsz nekem adni, hogy bizonyos dolgokat leküzdjek, akkor aztán minden rendben lesz közöttünk.

Mary bólintott. Rettenetesen szerette volna megkérdezni, hogy mégis mennyi időt – egy hónapot, egy évet? És amikor a kijelölt időkeret lejár, tudja Jim garantálni, hogy ez nem fog megtörténni újra? Hogy nem lesz több részeges rövidzárlat és magyarázat nélküli távollét?

– Szeretlek, Mary, de te túl jó vagy hozzám. Állandóan ezen jár az eszem. És olyan bűntudatot érzek, amiért téged is magammal rántalak. Szeretném, ha tudnád, hogy én nem hibáztatnálak téged, ha elhagynál. Ha azt mondanád, hogy ez nem elég neked. Szeretném ezt a lehetőséget is nyitva hagyni számodra.

Milyen lehetőséget? Mama bölcsessége visszhangzott a fejében, amit a Jimmel való összeköltözésekor osztott meg vele. Amikor találkozol az igazival, vele kell lenned, bármi történjék is. Tűzön-vízen át. Nincs kétségem afelől, hogy meg fogod ezt tenni Jimért. Nem létezett olyan világ, amelyben Mary el tudta volna képzelni, hogy elsétáljon attól a férfitól, aki visszahozta őt az életbe, és aki mindennap megmutatta neki, hogy csakis a legjobbat érdemes várnia ettől a bizonyos élettől. Jim tegnapi viselkedése nem ütötte meg ezt a mércét, valóban, de az csak egy nap volt. Egy nap, amin túl tudnak lendülni, amit el tudnak felejteni. Mary soha nem mondana le Jimről.

Szembefordult Jimmel. – Én veled akarok lenni. Mindenestül veled, jóban is és rosszban is. Te mindig elég leszel nekem. – Aztán egy kis szünet után: – Minden rendben lesz velünk, ugye? – Mary nem volt abban a hangulatban, hogy nyilatkozatokat tegyenek a szerelmükről. Csak arra volt szüksége, hogy tudja, végül minden rendbe fog majd jönni. És hogy Jim is hisz ebben.

– Igen – válaszolta Jim. – Minden rendben lesz.

31.

2018

– Ez az? – kérdi Alice.

Ez az első dolguk hétfő reggel. Itt vannak, készen arra, hogy nekikezdjenek az utazásnak Kit kutatásai alapján az eltűnt személyek fórumán – de elég valószínűtlennek tűnik, hogy ez a Kit által választott járgány egyáltalán le fog jutni velük a kocsifelhajtóról. Az első potenciális észlelése Jimnek az öt helyszín közül Manchesterhez közel található. De már az is csodaszámba fog menni, ha sikerül kikeveredniük Londonból ezzel a csotrogánnyal. Kit elfordítja a kocsikulcsot az ajtózárban, miközben a másik tenyerét egyidejűleg az ajtó fémvázára nyomja, és taszít rajta egyet, hogy a zár megadja magát. Ez a tragacs nem másodkézből való. Sanszos, hogy harmad- vagy negyedkézből. Vagy még inkább ötöd.

– Volt már pár tulaja – mondja Kit. – Freddie szerint. De én mindig is csodáltam az auráját.

Alice nem egészen érti, hogy miféle aurája lehet egy háromajtós Nissan Micrának. Figyeli, ahogy Kit kiszedeget egy sor összetaposott italosdobozt a pedálok közül. Amikor a kezei már tele vannak, Alice felé rázogatja őket. Borostyánszínű patakocska csordogál ki az egyikből, veszélyesen közel Alice lábához.

– Életbiztosítást kellett volna kötnöm – dünnyögi Alice.

– Tessék?

– Semmi! Minden oké.

Alice lehajtja az első ülést, és belenéz egy rakás összeválogatott zacskóba. Szavához hűen Kit nem egy, de öt csomag olcsó spagettit pakolt be. A gondolat, hogy talán csak napokra – akár órákra – vannak attól, hogy megtalálják Jimet, olyan izgalommal tölti el Alice-t, hogy valószínűleg amúgy is a tészta az egyetlen, amit képes lesz befogadni a gyomra.

– Már alig várom ezt az egészet – mondja Kit. Amikor beül a kocsiba, a teljes szerkezet megsüllyed, és aggasztó zörgés hallatszik a motorháztető alól. – Ó, egyébként felhívtam az ÉjjeliVonalat tegnap este, miután eljöttünk az állomásról.

– Ugye, nem beszéltél Maryvel? – Alice pulzusa meglódul. – Azt hittem, megegyeztünk, hogy nem mondjuk el neki, mire készülünk…

– Jaj, dehogy! – Kit le akarja őt legyinteni, de helyette sikerül rácsapnia a visszapillantó tükörre. – Aú! Szóval nem, Olive-val beszéltem. Szólnom kellett neki, hogy a héten nem leszünk bent. Persze nem örült neki, de tudod, hogy milyen.

– Mégis mit mondtál neki?

Alice el sem tudja képzelni, hogy Kitnek, a finomság antitézisének, sikerült olyan kifogást találnia számukra, ami nem keltett gyanút. Ha Mary megsejti, hogy miben sántikálnak, akkor csak Isten tudja, hogy mit fog gondolni. Alice nagyon utálná, ha pont ő okozna neki fájdalmat – már megint. Ez az ő lehetősége, hogy jóvátegye a dolgokat Marynek. Hogy megszerezze neki a válaszokat, amikről Mary nem hiszi, hogy lehetséges megtalálni őket.

– Azt mondtam, hogy nyaralni megyünk együtt. Malagára. Kicsit kiszíneztem a dolgot, olyanokat is meséltem például, hogy vettem új fürdőgatyát. Olive azt mondta, rád amúgy sem számított, hogy visszamész. Állítólag már a múlt héten se jelentél meg az időpontjaidon.

– Ó, a francba!

Elkeseredésében Alice el is felejtette, hogy kötelezettséget vállalt az ÉjjeliVonalnál, még ha az azért is történt, hogy közelebbi kapcsolatba kerüljön Maryvel és a titokzatos hívásokkal.

– Ne aggódj! Mondtam neki, hogy beteg voltál, és elfelejtetted lemondani őket. Seggfej! – Egy furgonnak alig sikerül elkerülnie, hogy belehajtson Kitbe, aki nem túl következetesen használja az indexet. Még ki sem értek az utcájából, de Alice szíve máris a torkában dobog. – Olive meg fog neked bocsátani. Próbáltam vele tisztázni, hogy ez nem egy olyan kis piszkos hétvége, vagy ilyesmi. – Kit társaságában gyakran erős a késztetés, hogy az ember a tenyerébe temesse az arcát, és ez még soha nem volt ilyen intenzív, mint most. – Szóval azt mondtam: „Hiszen én kényes vagyok a személyes higiéniámra, Olive!” Vágod?! Higiénia, tisztaság. Merthogy piszkos hétv…

– Lehetne, hogy az első etapot inkább csendben töltsük? – vág közbe Alice. – Kezd szörnyen fájni a fejem.

Kit valami csoda folytán engedelmeskedik, és ahogy navigálnak a Manchesterbe vezető autópálya-hálózaton, Alice hagyja, hogy elméje elkóboroljon azokon az utakon, amiket ő maga zárt el, még mielőtt találkozott volna Maryvel. Ebben a helyzetben nehéz nem elképzelni, hogy milyen lenne ezt a kutatást egy másik alannyal végezni. Csakhogy ez nem volt lehetséges Alice számára. A feladó címe nem szerepelt az apjától kapott születésnapi levélen. Anélkül, hogy zavartatta volna magát a megfogalmazással, az apja elég egyértelművé tette, hogy nem óhajt további kapcsolattartást.

Ezt volt a legnehezebb megértenie Alice-nek. Hogyan képes valaki elsétálni a saját családjától? Nem volt már hely az apja új életében még egy személynek? Négy évvel azután, hogy lelépett, csak gondolt még rá, ha vette a fáradságot, hogy kapcsolatba lépjen vele. De nyilvánvalóan ahhoz azért nem eleget, hogy felajánljon bármiféle folytatólagos közreműködést Alice életében. Amikor elmondta az anyukájának, hogy mi történt, miközben az apja elégetett leveléből hátramaradt hamu hintette be a farmernadrágját, az anyja saját gyásza katatón állapotában volt, mint mindig. Pusztán annyit tudott kinyögni, hogy „szégyen”.

Nos, ezt akár meg is ismételhette volna. Szégyen, mert Alice elvesztett egy harcot két féltestvérrel szemben, akikről azt sem tudta, hogy vannak neki. Szégyen, mert úgy kellett átélnie élete összes mérföldkövét – első állásokat és udvarlókat, babákat és házakat –, hogy az apja nem volt ott az oldalán. Szégyen, mert mi lehet szégyellni valóbb annál a ténynél, hogy a saját apád hallani sem akar rólad?

Habár ez a csalódottság sosem tűnt el, azért tompult valamelyest. Ez pedig lehetővé tette Alice számára, hogy felépítsen egy olyan életet, amely nem igényelte, hogy az apja a szemtanúja legyen. Vajon Mary úgy gondolja, hogy Jim nap mint nap látja őt a táblájával? Ha nem is fizikailag, de a lelki szemei előtt? Biztosan ezt hiszi. Ezek extrém lépések Alice és Kit részéről, hogy átszelik az országot csupán a reményre és egy megérzésre hagyatkozva, hogy meg fognak találni egy férfit, aki már hét hosszú éve eltűnt. Alice nem menne mindezen keresztül, ha nem lenne halvány esélye, hogy erőfeszítéseik hasonlóképpen segíthetnek Marynek kilépni az árnyékból, és a saját szabályai szerint elkezdeni élni az életét.

– Egy perc múlva szükségem lesz rád, Alice.

Kit beletapos a fékbe, hogy segítsen egy nagycsaládos autónak visszasorolni a leállósávból. Alice telefonja kirepül a táskájából, és az ölében landol. Azon hezitál, hogy ránézzen-e a hivatalos levelezésére vagy sem.

– Alice!

– Bocsi! – Visszacsúsztatja a mobilját a táskájába. – Meló. Tudod, hogy megy ez.

– De most szabadságon vagy, nem? Hát hagyd a francba!

Alice-nek óvatosabbnak kellene lennie; Kit semmi esetre sem jöhet rá, hogy újságíró. Csak félreértelmezné, hogy miért van itt, hogy miért barátkoztak össze.

– Szóval te nem szoktál végtelen munkahelyi e-maileket kapni, amikor szabadságon vagy? – kérdezi Alice, igyekezve elterelni magáról a témát.

– Az enyém nem olyan munka. – Mielőtt Alice megkérdezhetné, hogy ez pontosan mit is takar, tekintve, hogy ez a huszonegyedik század, és az e-mail minden irodai alkalmazott életének megkeserítője, Kit vet néhány drámai pillantást a közlekedési táblákra, melyek a közelgő elágazást jelzik. – Hamarosan szükségem lesz az itinerre; szerintem már közel vagyunk.

– A szerelőműhelyhez? Máris?

A háromórás autóút egy szempillantás alatt eltelt. Kit ránéz és bólint, miközben ugyanazzal a lendülettel kihúzódik a középső sávból, szűkösen bevágva egy teherautó elé. Az autó jobbra tántorodik. Alice megragadja az ajtó fogantyúját.

– Jesszus, Kit!

– Csak ellenőriztem, hogy ébren vagy-e – vigyorog Kit.

Az első számú észlelési pont az ötből Levenshulme-ban található; Kit informátora a fórumról egy ipari telepre irányította őket az autópálya mellett, ahol életnek nem sok jele van. Fémcsövek meredeznek ki egy szerelvényből a parkoló mellett, és egy porcelán fürdőkád árválkodik az előtérben. Fúrás zaja hallatszik, és nem sok más. Nem túl bizalomgerjesztő a helyszín, ugyanakkor, feltételezi Alice, egy kis sütnivalóval senki sem próbálna nyilvánvaló helyen elbujdosni a világ szeme elől.

– Gondolom, az lesz az. – Kit hüvelykujjával a szomszédos szerelőműhely felé bök. A fölötte lévő tábla azt írja: Robin’s Motors. Illetve írná, ha az o-kat nem lopták volna le róla.

Kit dossziéja szerint hat különböző bejegyzés is listázta ezt a helyszínt, ahol mostanában láttak egy férfit, aki hasonlított a Kit által a fórumra feltöltött képre Jimről. Alice azzal győzködi magát, félretéve a bizonytalanságot, hogy ennek muszáj jelentenie valamit. Lehet, hogy Jim most is odabent van. Izzadni kezd a tenyere.

Eltart egy darabig, mire bárkivel is találkoznak a műhelyben. A terem közepén egy autó áll a magasban egy emelőn, motorházteteje tárva-nyitva, négy ajtaja leszerelve.

– Segíthetek? – szólal meg egy hang hátulról. Egy férfi, hatvanas, ha nem több, lassan feléjük sétál, beletörölgetve a kezét egy rongyba, ami a hátsó zsebéből lóg ki. – Gumicsere lesz?

– Mi valójában keresünk valakit. – Kit hangját hallva ebben a környezetben, ahol keveredik a tesztoszteron és a benzingőz részegítő szaga, Alice megdöbben, mennyire arisztokratikusan hangzik. Könnyű ezt elfelejteni, ha figyelembe vesszük csiszoltságának és önhittségének teljes hiányát. Még könnyebb, ha már láttad a helyet, amit az otthonának hív. De ha Kit tudatában is van a hanghordozásának, nem mutatja jelét. – James Whitnellnek hívják.

– Vagy az is lehet, hogy másik nevet használ – teszi hozzá Alice.

– Meglehet. – A férfi jól megnézi mindkettejüket. Alice hirtelen nagyon is tisztába kerül vele, hogy nézhetnek ki: ő egy babakék kardigánban nagy gyöngygombokkal, Kit pedig a kockás ingében, amit elég mélyen kigombolt ahhoz, hogy felfedje kétes kígyótetoválását a jobb kulcscsontján. – Akkó’ maguk rendőrök?

– Nem! – vágja rá Kit. Alice nem érti, hogyan sikerült neki életben maradni huszonnyolc éven keresztül ezen a bolygón, anélkül hogy elsajátította volna az irónia felismerésének képességét. – James egy barátunk barátja. Próbáljuk őt megtalálni. – Kit elővesz egy kinyomtatott példányt a Mary nappalijában lévő fotóról.

– Ben! – Betonon sercegő kerekek hangja hallatszik, és feltűnik egy gurulós aláfekvő az autó alól. A rajta lévő test lassan álló helyzetbe emelkedik. Egy tinédzserhez tartozik, akinek még fel kell nőnie az overalljához, vagy az arcszőrzethez, melynek első bizonytalan kitörései már látszanak keresztben az ajkai fölött. – Szóljá’ Mike-nak a raktárban, hogy jöjjön ide!

Alice szíve kalapálni kezd a mellkasában. Kitre pillant, mintha meg akarná erősíteni, hogy a félelme kívülről is hallható. Nem volt alkalmuk átgondolni, hogy mit is tegyenek, ha megtalálják Jimet, hogy mégis mit mondjanak. Ha szerencsével járnak ezzel az első dobásukkal, Alice adósa lesz Kitnek. De még mennyire!

– Mi az, Robin?

Alice-nek vissza kell fognia a vágyat, hogy lábujjhegyre álljon, és megszabadítsa magát a kínzó várakozás okozta szenvedésétől. Ösztönösen cselekedve – amit később tagadni fog – oldalra nyúl, és kirángatja Kit kezét a zsebéből.

A felbukkanó alak magas. Sötét haja és meleg, mogyoróbarna szemei vannak, meg egy sebhely a bal szemöldökén. Őrá passzol az overall. Elég jóképű ahhoz, hogy Alice úgy vélje, egy szemeteszsák is jól állna rajta.

– Ezek ketten úgy gondolják, hogy ismernek téged. – Az idősebb férfi a párosukra mutat, majd a háta mögött lévő munkapadnak dől, mintegy elfoglalva páholyát az előadáshoz.

– Én nem mondhatnám, hogy ismerem őket. – Nincs semmi Mike hangjában, amiből arra lehetne következtetni, hogy ő nem Jim, sem az arcán. De ugyanolyan meglepettnek látszik, mint a főnöke, hogy bárki is őt keresi.

– Ezt a fickót keressük – mondja Kit, kelletlenül kiszabadítva kezét Alice-éből, majd Mike felé nyújtva a képet.

– Nos, ez a fickó nem én vagyok – válaszolja Mike, meglehetősen jól utánozva Kit úrifiús akcentusát.

– Biztos benne? James Whitnellnek hívják – erősködik tovább Kit.

– Én tökéletesen biztos vagyok benne, köszönöm alássan.

– És tudja ezt valamivel bizonyítani? – kérdezi Kit. Alice érzi, hogy menten összezsugorodik szégyenében. Kit bátorítást remélve ránéz, de abból Alice nem sokat tud nyújtani.

– Bizonyítani? Jóságos imbuszkulcs! Hát bizonyítom én bármivel, ha ez kell ahhoz, hogy elhúzzanak innen! Vérminta megteszi? Anyámat ne hívjam ide?

Kitnek végre feltűnik, hogy megváltozott a hangulat a szervizben; összehajtogatja és elteszi a képet, aztán összecsípi tarkóján a bőrt; úgy néz ki, mint akit rendkívül lefoglal saját könyökének a látványa.

Mike zsebre vágja a kezét, Alice pedig egy másodpercig azt hiszi, hogy az ökölbe szorítva fog visszatérni. Tesz egy kis lépést hátrafelé, a bejárat irányába. Elönti a megkönnyebbülés, amikor Mike ehelyett egy pénztárcát húz elő. Kit kikerekedett szemekkel figyeli, ahogy átlapozza a kártyatartó zsebecskéket, mielőtt kicsúsztatna belőlük egyet.

– Na, ez lesz az – Mike kihúzza a jogosítványát, és olyan közel tolja Kit arcához, hogy onnan kizárt, hogy el tudja olvasni.

Michael Weston. Született 1983-ban. Ha Mary most negyven körül jár, és Jim néhány évvel idősebb nála… Alice próbálja fejben elvégezni a matekot, de csak addig jut, hogy felfogja: Mike körülbelül tíz évvel fiatalabb annál, hogy ő lehessen Jim. Hat különböző bejegyzés volt a fórumon, amik ezt a helyszínt egy Jim fotójával megegyező férfihoz kötötték. Hogyan lehetséges, hogy mind ennyire mellélőjenek?

– Most már folytathatnám a dolgomat?

– Elnézést kérünk! – mondja Alice, épp mielőtt Mike elérné a raktárat. Gondolkodik rajta, hogy magyarázkodásba kezd, de aztán rájön, hogy a zavargásuk tisztázására indított keresztes hadjárata nagy valószínűséggel úgyis süket fülekre lelne. Annyira össze van törve, hogy nem is tudná összeszedni hozzá az energiát. Mike sem marad ott, hogy meghallgassa. Alice Robinhoz fordul, aki legalább úgy tűnik, hogy élvezte a műsort. – Bocsánat!

Robin mosolyog.

– Temperamentumos ez a Mike gyerek! Velem van már közel húsz éve. El tudják hinni? Kirúgták a suliból tizenhat évesen, és ideküldték figyelmeztetésképpen, hogy kapja össze magát. Azóta se tudtam megszabadulni tőle. Rendes kölyök, higgyék el!

– Bizonyára. Én… mi nem akartunk…

– Tudom. – Robin feláll, összefonja az ujjait és eltolja őket magától, hogy jól kiropogtassa az ízületeit. – Ne is törődjenek vele! És sok szerencsét hozzá, hogy megtalálják a fickójukat! Úgy tűnik, szükségük lesz rá.

Visszatérve a kocsijukhoz, Alice olyan erősen csapja be az ajtót, hogy belerázkódik a rajta lévő visszapillantó tükör.

– Óvatosan, Al! Nem szeretnék visszamenni oda, és megkérni Mike-ot, hogy javítsa meg.

Ha egy pillantással ölni lehetne, Kit nem sokáig maradna ezen a világon.

– Legalább ezzel kihúzhatunk egy nyomot a listáról, nem? – mondja Kit, villámgyorsan átlépve békítő módba. Kezét Alice térde felé nyújtja, de Alice közelebb csusszan az ablakhoz. Kit keze a sebességváltó alatti poros bőrzsákon landol. – Allie!

Alice nem hajlandó Kit szemébe nézni. Hogy lehetett annyira naiv, hogy azt higgye, már az első észlelésnél sikerrel járnak? Kevés dolog van az életben, ami rosszabb annál, mint mikor feltámad benned a remény, aztán összetörik. Már kezdi sejteni, mennyire rémesen érezhette magát Mary az éves közgyűlésen.

– Van még további négy helyszínünk, emlékszel? – folytatja Kit. – Fel a fejjel!

32.

2010

– Arra gondoltam, hogy bejárhatnánk a Birling Gap-i túraútvonalat – mondta Jim, megtámaszkodva a korlátban, miközben felhúzta a másik edzőcipőjét is. – Kicsit dimbes-dombos, de csak három mérföld. Pakoltam nasit.

Március volt, és az utolsó napja egy Jim szüleinek sussexi nyaralójában töltött hosszú hétvégének. Mary az alsó lépcsőn ült, onnan nézett fel Jimre. A friss levegő csodákat tett vele, a nap pedig, ha nem is lebarnította, de legalább egészséget sugárzó benyomást adott az arcának. Mary belegondolt, hogy már öt éve együtt voltak, és még mindig úgy érezte, képtelen lenne betelni Jim látványával. Most az egyszer Mary volt az, aki igyekezett kettejüket addig ágyban tartani, ameddig csak lehetett azon a reggelen, egyik combjával átölelve Jimét, hogy odaszegezze őt. De Jim fel akart kelni, és kimenni a szabadba, Marynek pedig több esze volt annál, mintsem meggátolja nyughatatlan energiáit.

– Igenis, uram! – szalutált bohóckodva Mary. Felkapta az anorákját, és a dereka köré kötötte. Jim megfogta a kezét.

– Csak utánad!

Már egy év eltelt a munkából való tisztázatlan hiányzása és a kapcsolatuk azt követő kis híján véget érése óta. Mary megmondta a keresztelőn: ott akart lenni Jim jó és rossz napjain is. Az utóbbi néhány a legjobbak közé tartozott. Az ilyen momentumok tartották Maryben a lelket az elmúlt pár hónap viharosabb ciklusai alatt. Jimre pillantott, akinek elégedett mosoly játszott az ajkain, és próbálta elraktározni ezt a képet az emlékezetében.

Mert mostanra Mary már nagyon is jól tudta, hogy ez sosem arról fog szólni, hogy „megjavítsa” Jimet, sokkal inkább arról, hogy megtanulja kezelni a bizonytalan ingadozást gyönyörű elméjének zűrzavarában. Vajon mi zajlott odabent éppen most? Mindennél jobban remélte, hogy sikerült békére lelnie. Mary már belenyugodott a ténybe, hogy voltak olyan dolgok Jim fejében, amiket ő sosem fog megérteni, de ez nem jelentette azt, hogy már ne vágyott volna a bizalmára, vagy ne remélte volna, hogy egy nap majd maradéktalanul beavatja őt.

A keresztelő után Mary már követni sem tudta, hány órát töltött a depresszióra való rákereséssel a Google-ban, és a segítség utáni kutatással, amire úgy érezte, Jimnek szüksége volna. Voltak terápiák és gyógyszeres kezelések, és annyi természetgyógyászati módszer, mint égen a csillag. Körülbelül két héttel később, amikor a dolgok már rendeződtek közöttük, Mary adott Jimnek egy kupac összetűzött nyomtatványt, melyeken kiemelte azokat a helyi szolgáltatásokat, amik szóba jöhettek. Jim még csak át sem lapozta őket udvariasságból. Helyette oldalra söpörte a papírokat a vacsoráról maradt mosatlan tányérokkal együtt, és elmosolyodott, két kezébe fogva Maryét. Helyre tudom én hozni saját magamat. Ez az én dolgom.

És bár lehetséges, hogy neki meg is volt az ehhez való képzettsége, amennyire Mary tudta, Jim sosem keresett fel egyetlen másik orvost sem. Sosem készült hivatalos diagnózis. Mary saját maga vonta le a következtetést, hogy mi baja lehet Jimnek – krónikus depresszió –, de ő egy művész volt, az Isten szerelmére, nem pedig egészségügyi szakember. És mégis, elég jól ismerte Jimet ahhoz, hogy megértse, miért vonakodott annyira segítséget kérni. Mert ösztönösen védte a magánszféráját. Mert az szégyen lett volna. Egy stigma. Jim ragaszkodott normális, sikeres életének illúziójához, még akkor is, ha már annak a határán ingadozott, hogy örökre elveszítheti azt. Egy napot sem hagyott ki a munkából az egy évvel korábbi, gyomorrontásos hazugsága óta.

– Szabad? – Elértek egy kerítésen átívelő lépcsős átjárót, ahol Jim kinyújtotta a kezét, hogy segítsen Marynek átkelni rajta, miközben úgy megdöntötte a derekát, mint egy kifigurázott udvaronc.

Ez volt a régi Jim. Senki más nem volt képes ilyen fulladozó nevetésre bírni Maryt. Két estével korábban Jim megfeledkezett a csirkéről, amit a sütőbe tett, majd négy órával később elszenesedett tetemként prezentált. Mary bordái fájtak a hisztérikus hahotázástól. Minden porcikájukban sajogva kívánták, bárcsak sose érne véget az a pillanat.

– Örömmel!

Mary lehuppant a másik oldalon, Jim pedig rövidesen követte őt. Csókot lehelt Mary fedetlen bőrére a pulóvere felső szegélye és a kontya töve között. Mary bőre belebizsergett.

Visszasiklottak a komfortos némaságba. Nem sokkal előttük négy madár repkedett összevissza. Fekete fejük és narancsos-barnás mellkasuk volt. Rozsdafarkúak talán, tűnődött Mary. Papa tudta volna – imádta megfigyelni a madarakat. Ez emlékeztette Maryt, hogy fel kell hívnia Mamát. Gavinnek néhány hónappal korábban született meg az első gyermeke, és ugyan ez lefoglalta Mamát, Mary tudta, hogy ettől még sosem szűnt meg az ő legidősebb és egyben egyetlen lánya után idegeskedni az Ír-tenger túloldalán.

Természetesen Mary egy szót sem szólt Mamának Jim közelmúltbeli problémájáról. Nem tudta rávenni magát, hogy megossza az információt a mentális állapotáról, mikor maga Jim is olyan gyötrően bizalmasan kezelte a témát. De ennél többről is szó volt. Mary hinni akart benne, hogy ő egyedül elég lesz majd ahhoz, hogy kihúzza Jimet a depressziójából. Egyetlen rossz megjegyzés Mamától, és Mary visszacsúszott volna ahhoz a gondolathoz, hogy ha keményebben próbálkozna, Jim jól lenne. Ha Mary elég lett volna, Jim soha nem is kezdte volna így érezni magát.

Legalább, ismerte el Mary, ott volt a munkája, ami elterelte a figyelmét az egyre fokozódó elszigeteltségtől, ami azzal együtt járt, hogy Jimet az ő feltételei szerint támogatta. Januárban lesz öt éve, hogy elkezdte a térképes vállalkozását, ami bár már nem növekedett tovább, a forgalma évről évre kiegyensúlyozott volt. Ez minden mértékegység szerint sikernek számított, és igazán büszke lehetett rá, hogy mindezt a semmiből sikerült elérnie, bármennyire is tartózkodott Mary az önajnározástól.

– Nem vagy éhes? – Jim kiszúrt egy padot a látóhatáron. Mindig is ez volt az egyik kedvencük, nagyszerű kilátással a krétás mészkőszirtekre. Általában egy másik párocska megkaparintotta előlük, de ma nem.

– Állandóan.

Egymás mellé kucorodtak, és Jim elővett két almát, egy csomag zabkekszet és egy termosz teát. Már három hónapja nem nyúlt semmi erősebbhez. Ha egyszer Jim megígért valamit, mindent megtett, hogy be is tartsa a szavát. Az ivás mindig is küzdelem lesz számára, de amíg tartotta magát ahhoz az ígéretéhez, hogy ott lesz Marynek, a világ végéig vagy Ealingig, addig Mary is ott lesz neki, hogy átsegítse őt a többin.

Jim töltött Mary bögréjébe, odanyújtotta neki, aztán átvetette karját a vállain. Mary úgy érezte, elolvad érte, mint mindig. Képes volt belefeledkezni a profilja nézegetésébe, ami egyszerre volt kifinomult és játékos. Ujjaival végigsimított kulcscsontjain, és elképzelte magát, ahogy az általuk képzett tető alá süllyed, és elhelyezkedik pontosan ott, ahová tartozott – Jim szívének tetején.

– Kedves volt a szüleidtől, hogy kölcsönadták nekünk a házat – mélázott el Mary.

Gyakrabban kellene ide jönniük. Amikor csak ketten voltak – maguk mögött hagyva a munkát a város szmogos határain belül –, minden annyival kezelhetőbbnek, leküzdhetőbbnek tűnt. Maryt ez ismét emlékeztette rá, hogy egy olyan szerelem, mint az övék, nem terem minden bokorban. Sőt, a világ nagy része sosem talál rá. Mérhetetlenül szerencsés volt, hogy neki sikerült.

– Nem mintha ők használták volna.

Nem volt rosszindulat Jim hangjában, inkább egyfajta furcsa közömbösség. Mary a kezdetektől fogva tudta, hogy Jimnek sosem volt olyan közeli kapcsolata a szüleivel, mint neki az övéivel, és szenvedett a nyomástól, amit érzése szerint a szülei mindig is ráhelyeztek. Talán ezért, talán minden más miatt, ami még a vállát nyomta, sosem avatta őket a bizalmába azzal kapcsolatban, hogy mennyire küszködött, mentálisan. Mary el sem tudta képzelni, hogy mit mondtak volna, ha Jim mégis beavatja őket. Ők olyan arcizmuk-se-rándul típusok voltak. Ha nem azok lettek volna, akkor Richard már bizonyára keresett volna segítséget Juliette-nek is, aki mindig csak félig volt ott az adott szobában, míg a másik fele Samnél járt.

– Hát, én nagyon boldog vagyok, hogy itt lehetek. – Mary megpuszilta Jim arcát, aki nem pakolta el a borotváját az útra, így a borostája már kezdett szakállá növekedni.

– Én is. Gondolkodtam a minap, rólunk…

Azóta a borzalmas tavalyi beszélgetés óta, hacsak Jim említést tett a kapcsolatukról, Mary pulzusa vágtázni kezdett.

– És eszembe jutott, hogy milyen sokkal tartozom neked.

Mary összeráncolta a szemöldökét.

– Tudom, hogy a dolgok nem mindig mentek könnyen – folytatta Jim. – Vagy hogy velem nem volt mindig könnyű. Tudom, hogy bezárkóztam azzal kapcsolatban, hogy mi zajlik a fejemben, mert nem akarlak felzaklatni, vagy fájdalmat okozni neked; vagy mert néha nincsenek arra szavak, hogy hogyan érzek. – Mary egy fokkal erősebben szorította Jim kezét. – Tavaly egy szörnyű időszakon mentem keresztül. Rosszabb volt, mint azelőtt, hogy megérkeztél az életembe. Nem tudom, mi volt ez, vagy honnan jött, de padlón voltam. El akartam szaladni a saját fejem elől; a benne lévő sok szarságtól.

Mary eltűnődött, vajon el fog-e múlni ez valaha, Jim szűnni nem akaró vágya, hogy elfusson. Először nem sokkal azután tett erről említést, hogy találkoztak, amikor szóba hozta Sam témáját. A nyugtalanság, mely része volt Jimnek, mindig is aggasztotta Maryt. De nem arra kötelezték el magukat, hogy megbirkóznak a problémáikkal, együtt, ott, ahol éppen vannak?

– És te mellettem maradtál, és megvártad, hogy jobban legyek. Nem tudom eléggé megköszönni, hogy nem hagytál magamra.

– Nem kell megköszönnöd…

– De! – szólt közbe Jim. – Igenis meg kell. Mert te túl jó vagy és túl türelmes ahhoz, hogy megértsd, mit is jelentett ez nekem. Nem tudtam, amíg padlót nem fogtam, hogy szükségem van rád, hogy te légy a menedékem, akihez hazatérhetek.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek téged. Nem is tudod mennyire, Mary! Hidd el, nélküled elveszett ember lennék.

Mary hirtelen ráébredt, hogy mind ez idáig rosszul tekintett a szerelemre. Felülről közelítette meg, és így nem érthette azt meg teljes egészében. A szerelem nem azokról a pillanatokról szólt, amikor táncra perdültek a plafonon, hanem azokról, amikor felcibálták egymást a padlóról.

Jim előtt Mary élete stagnált, otthon ragadt, és egy olyan munkában, amiben sosem tudta volna megvalósítani önmagát. Jim adott neki önbizalmat a szárnyaláshoz. Jim mentette meg őt azzal, hogy megmutatta neki, az elmegy még nem elég jó; ő rántotta ki a sorsába való beletörődés gödréből. Most pedig Maryn volt a sor, hogy folytassa ugyanezt Jimért, jóllehet egészen más körülmények között, és sokkal magasabb kockázattal. De Jim elvesztése képtelenség volt, hiszen Mary számára ő jelentett mindent.

Amikor Mary újra megszólalt, úgy tűnt, a hangja elég hangos és elég határozott ahhoz, hogy elhallatsszon egészen a tengerig.

– Én örökké a menedéked leszek, ahová hazatérhetsz.

33.

2018

Az elmúlt két nap alatt Alice és Kit lezavartak három helyszínt a megmaradt négyből, keresztbe-kasul átszelve Anglia északi részét. Megkörnyékezték egy csomagküldő szolgálat raktárvezetőjét Liverpoolban, és további fél napot vesztegettek el azzal, hogy megerősítsék: Stephen, az okleveles könyvvizsgáló, aki tizenegy főből álló csapatot vezet Yorkban, kategorikusan nem az ő emberük.

Tegnap, köszönhetően Kit állhatatosságának egy Newcastle közeli szeretetotthonban, kaptak két percet, hogy beszélhessenek Owennel, aki négy évtizedet töltött gondnokként a Tyneside-i Idősek Otthonában, és aki maga is beillett volna az általa gondozott öregek közé. Amikor nyomatékosan megesküdött, hogy senki olyan nem dolgozott a birtokon az ő hivatali ideje alatt, akinek a külleme hasonlított volna Jim képére, Alice és Kit behódoltak a bácsi feljebbvaló bölcsességének e kérdésben.

Ezzel maradt egyetlen utolsó észlelésük, amit kivizsgálhattak – egy farm a northumberlandi Alnwick közelében. Az információ szerint, amit Kit szedett össze az eltűnt személyek fórumáról, három ottani alkalmazott is jelentette, hogy láttak ott egy férfit, akire illik Jim fotója, hat hónappal ezelőtt. Egy másik pasassal utazott, látszólag idősebbel. Habár ez ígéretesen hangzik, Alice kezdi elveszíteni a reményt. Ez az utolsó nyomuk. Az előző négy kudarc állította precedensből kiindulva nehéz úgy tekinteni a dologra, hogy ez majd más lesz.

Kit ragaszkodik egy éjszakai megállóhoz a végső ütközet előtt. Alice ezért igazán nem tud neheztelni rá, tekintve, hogy milyen jó sofőrnek bizonyult. Ezenkívül már elmúlt este tíz, mire a hostelhez érnek, és Kit el is alszik a felső emeletes ágyon, mielőtt Alice egyáltalán kiköthetné a cipőfűzőjét. Alice bosszankodik rajta, hiába tudja, hogy ez mennyire alaptalan. Tisztában van vele: Kit nélkül, aki most nem tudja meghallgatni, és reagálni rá, annak az esélye, hogy szorongása elpárologjon, a nullához közelít.

Mi van akkor, ha kiderül, hogy ez az utolsó észlelés is csak egy újabb reménytelen történet? Mi lesz akkor? Hazamennek, és úgy tesznek Mary előtt, mintha ez az őrült kalandozás soha meg sem történt volna? Megpróbálják majd visszacsalogatni őt a jelenbe, a válaszok nélkül, amik hét éven át csapdában tartották őt, szoborszerűen belekövülve a múltba? Nem, előbb fognak malacok repkedni Heathrow fölött, mint hogy Alice üres kézzel térjen vissza Ealingbe.

Az oldalára fordul, próbálja kizárni Kit szuszogásának hangját legalább az egyik füléből. Miután olyan sok időt töltöttek együtt, vállt vállnak vetve a kocsiban, fura érzés Kithez közel, de mégsem mellette aludni. Hogy megkísérelje kiverni a képet a fejéből, Alice a telefonjáért nyúl. Most vagy soha.

Egy évtizeden keresztül, mióta csak megtudta, hogy az apja egy másik családot választott az övé helyett, Alice teljes mértékben kerülte az eltűnt személyek fórumát. Engedte, hogy az felöltse rémálmai egész alakját és erejét. De ha Alice már valóban meggyászolta apja hiányát az ő életéből, akkor nem kellene képes legyen szembenézni ezzel az utolsó démonnal? Mary kedvéért, ha a sajátjáért nem is.

Bizonytalan ujjakkal bepötyögi a fórum weboldalának címét az internetes keresőjébe. Bejelentkezik azzal a felhasználónévvel, ami akár szemhéjai belsejére is rá lehetne tetoválva: AliceEgyedül92. De ezúttal nem az apja oldala érdekli. Beírja a keresőmezőbe, hogy „James Whitnell”, és az oldal betölt.

Kerüli a reményt és támogatást kifejező ömlengéseket, amiket Kit már bizonyára átfésült. Helyettük bepötyög egy rövid üzenetet, melyben utolsó nyomok után esedezik, aztán megnyomja a közzétételt. Most már tudja, hogy ő megtett minden tőle telhetőt. Mielőtt kikapcsolná a telefonját, Alice még babrál a beállításaival, hogy biztosítsa, minden esetleges választ megkap majd sms-ben is.

Egy kiegyensúlyozatlan alvással töltött éjszaka után Kit és Alice már a skót határ menti farm felé száguldanak, ami Kit egyik lábjegyzete alapján mellékállásban juhászkutyák betanításával foglalkozik. Negyven perc alatt érik el azt a pontot, ahol a navigációs rendszer már feladja, hogy emberek által lakott további területeket mutasson, és ahol természetesen Kit szerint az ő helyszínük is fekszik valahol.

– Tovább tudunk mi itt menni?

A Micra felfüggesztése megugrik, és minden egyes szökkenéssel a sáros nyomvonalon Alice úgy érzi, hogy a reggeli gabonapehely emésztőszervének újabb és újabb traktusaiba helyezi át magát.

– Absolutamente!

Kitet lefoglalja, hogy megpróbálja az út okozta rázkódást egyfajta tánckoreográfiába átvezetni, hogy illeszkedjen a vidám popdalhoz a rádióban. De sokkal inkább lesz belőle részeg-nagybácsi-az-esküvőn stílus, mint ibizai asztal tetején táncolás.

Annak ellenére, hogy bélrendszerére már csomót kötött a zötyögés, Alice nevet. Lehet, hogy ők ketten az egyedüli emberek húsz mérföldes körzetben – előttük meredeznek a kopár hegyoldalak, sehol egy lélek. Két héttel ezelőtt, amikor Alice először találkozott Maryvel, és aztán kényszerből szembesülnie kellett karrierjének bizonytalan jövőjével, röviddel egymás után, még elképzelni sem tudta volna, hogy végül itt fog kikötni. Ráadásul az összes ember közül pont Kittel. Most először ébred rá Alice, hogy milyen szerencsés is a társaságot illetően.

– Az lesz az! – Kit egy pajtára mutat maguk előtt.

Leállítja az autót, és kikecmeregnek belőle. Ugatás hallatszik, mire Alice-t átjárja a szorongás. Mióta kisgyerekként ledöntötte őt a lábáról egy túlbuzgó doberman a parkban, azóta retteg titkon a kutyáktól, pedig ő maga is tudja, hogy teljesen irracionális a félelme.

– Elvisznek, vagy hoztak?

Egy férfi bukkan elő élénkpiros sapkában. Alice három fiatal, mellényes férfit lát mögötte, akik épp kiganajozzák a pajtát, és újratöltik az eledeles tálakat.

– Öhm… egyik sem.

Négy kínos találkozás után Alice azt gondolta volna, hogy Kitnek eddigre már sikerült tökélyre fejlesztenie a nyitányát. Fogjuk a fáradtságra, de Alice egy része kezdi megnyerőnek találni ezt az esetlenséget.

– Egy eltűnt személyt keresünk – magyarázza Kit. – És kaptunk egy üzenetet, amely szerint látták őt itt hat hónappal ezelőtt egy idősebb férfival. Szóval talán azért jártak itt, hogy találkozzanak az egyik alkalmazottjával az egyik kutya miatt?

A férfi nyelve a szája sarkát böki, ahogy igyekszik visszatartani a röhögést.

– Most komolyan?

Alice előhúzza a Jimről kinyomtatott képet a táskájából. Már annyiszor mutogatták a hét során, hogy Jim arcát keresztül-kasul mély, megfakult ráncok barázdálják.

– Ez a fiatalabb férfi: Jim vagy James. Arról fogalmunk sincs, hogy kivel utazhatott.

– Adjon egy másodpercet! – A férfi elveszi a képet, és a pajta felé indul.

Alice felpillant Kitre. Azt kívánja, bárcsak Kit átölelné őt az egyik nyurga karjával. A tánc lehet, hogy nem az erőssége, de a megnyugtatás annál inkább. Négy kudarcot vallott észlelés, két félrevezető telefonhívás és számtalan zsákutca után Alice úgy érzi, mintha menten elájulna. Olyan nagy most a tét, hogy ha elbukik – ha cserben hagyja Maryt –, akkor nem tudja, hogy képes lesz-e még összeszedegetni a saját maga darabkáit, amik szétszóródnak ennek a nyomozásnak a törmelékei között.

– Igen, a fiúk úgy vélik, látták őt. De igazuk volt, szerintük is jó régen volt ez már. Ha akarják, vethetek egy pillantást a feljegyzéseinkre.

Alice annyira megdöbben, hogy egy szót sem tud szólni. Jól hallotta, amit mondott?

– Szeretnénk, köszönjük! Mindketten. Köszönjük szépen! – Kit úgy néz ki, mint aki mindjárt hajlongani kezd, úgyhogy Alice oldalba böki a könyökével. Nem veszíthetik el a jó híreknek ezt a felcsillanó reménysugarát Kit zagyvaságai miatt.

A férfi egy lakókocsiba vezeti Alice-t és Kitet a farmház hátuljában. Olyan meleg van, mint egy kemencében. – Az irodám – mondja a férfi magyarázatképp. És Alice még azt hitte, hogy a Harsona kaotikus. Üres ketrecek vannak felhalmozva az összes fal mentén, és száraz kutyatáp ette be magát a szőnyegbe. Még a látogatók is annyi szemetet hagytak, hogy túlcsordul a kuka. Mályvacukor-töltelékes-csokis-keksz-rajongók, a csomagolásokból ítélve.

Kit felajánlja Alice-nek az egyetlen széket, és mögé áll, kezeit a szék kopott háttámláján pihentetve.

– Amúgy Alan vagyok. Ennek az őrült kutyaólnak a tulaja.

– Alice. És Kit – bök hüvelykujjával maga mögé Alice.

– Szóval ez a James a barátjuk? – Alan egy halom füzetet szortíroz az íróasztalán, többségüket a földre dobálja maga mögött.

– Egy barátunk barátja – mosolyog Alice. – Hosszú történet, de a lényeg, hogy eltűnt, a barátunk pedig… sosem tette túl magát rajta. És mostanában kialakult egy kis érdeklődés az ügy körül, úgyhogy gondoltuk, megpróbálunk segíteni a megtalálásában. Hogy a barátunk le tudja zárni a dolgot.

Alan felsóhajt.

– Egyébként a mi Nickünk volt az, aki írt maguknak. – Fejével arrafelé biccent, ahol a férfiak pórázt próbálnak a kutyákra erőltetni. – A középső fiam. A legjobb barátja eltűnt egy átmulatott éjszaka után Sunderlandben. Nick volt a kijelölt sofőr, és elhajtott, amikor Joe nem jelent meg a fuvarra. Gondolta, biztos felcsípett egy madárkát. Azóta sem hallott felőle senki. A rendőrség szerint Joe már halott. Talán beleesett a folyóba. Nick sose bocsátott meg magának.

– Ez szörnyű – feleli Alice.

– Nekem mondja? Nick jó gyerek. De úgy érzi, cserben hagyta Joe haverját. Nem fog megbocsátani magának, mondhatunk mi bármit. Nekem azt mondta, ezért próbál segíteni azokon az eltűnt személyes oldalakon.

– Nagyon hálásak vagyunk érte! – Kit ujjbegyei megsimítják Alice pólójának hátulját.

– Na, most lehet, hogy nem fogok találni semmit. Hat hónap, az azt jelenti, hogy februárig vissza kell mennem, és olyankor nem sok üzletet kötünk… Nick úgy hiszi, eladás volt. Jól van, abból öt volt a hónapban. – Megfordítja a füzetet, hogy Kittel és Alice-szel szembe kerüljön. Peter Merton, Paul Purdy, Grant McInerny, Anthony Sifford, Scott McNaughton. Nincs köztük se James, se Jim.

– Szabad? – mutat Kit a saját telefonjára. Alice meglepve látja, hogy itt szinte teljes a térerő.

– Parancsoljon! Csak ne árulják el, honnan szerezték a neveket!

– Persze – válaszolja Kit. – Használat után elégetjük, nem ezt szokták mondani?

Olvasás, gondolja Alice, az úgy van, hogy elolvasás után égesd el, de mégis mi haszna lesz ennek, amikor már két hetet töltött egy férfi utáni kutatással, és most újabb öt van, akiknek utánajárhat, ráadásul már csak három teljes napja maradt, mielőtt a cikkét le kell adnia Jacknek? Nem tudja megmondani, hogy a sírás vagy a sikítás utáni vágy növekszik-e a mellkasában, mint egy mindent elsöprő hatalmas hullám. Valószínűleg mindkettő.

– Sajnálom, ha nem ezt szerette volna látni – fejezi ki Alan együttérzését Alice felé.

– Ugyan! – mondja Kit. – Akkor most már nem is zavarunk tovább.

A kocsiban Alice előreroskad, feje a kesztyűtartóra bukik. Újabb időpazarlás. Hát ennyi volt; esélytelen, hogy le tudjanak csekkolni még további öt nyomot, amikor Kitnek vasárnap estig vissza kell vinnie az autót. Még ha lehetséges is volna, mi értelme lenne? Szó szerint és átvitt értelemben is az út végére értek.

Alice érzi Kit tenyerének finom nyomását a lapockái között. – Hé! Mi megpróbáltuk.

– Az nem elég – motyogja Alice. Azt nem fogja elárulni, hogy ez azt jelenti, elvesztette az egyetlen sztorit, ami elég nagy durranás lehetett volna ahhoz, hogy megmentse a munkáját. Helyette az egyetlen ok csúszik ki a száján, ami számít: – Mary.

– Amit nem tud, az nem fog neki fájni. Legalábbis ebben az esetben. Nem tud róla, hogy itt vagyunk.

Alice felpillant. Kit előrehajol, elég közel ahhoz, hogy Alice láthassa a pontos helyet, ahol hosszú, zsiráfszerű szempillái keresztezik egymást. Alice ajkai megremegnek. A szíve zakatol.

Aztán rezegni kezd a telefonja. Egy sms érkezett. Ismeretlen szám.

Alice rábök, és felismeri, hogy ez egy új értesítés, amit közvetlenül az eltűnt személyek fórumáról küldtek, az előző éjjeli beállításmódosításának megfelelően. Az sms csupán az első sort tudja mutatni: James Whitnell: Tartózkodási hely.

Rákattint a fórumra vezető beágyazott linkre, imádkozva, hogy elég térerő legyen a weboldal betöltéséhez.

– Que pasa?

Alice megtalálja a legfelső bejegyzést. Nincs benne semmi más, csak két szó és egy telefonszám, olyan körzetszámmal, amit az élete árán se tudna elhelyezni: Hívjon fel!

34.

2018

Az egyetlen dolog, ami meggyőzi Alice-t arról, hogy van valaki a vonal másik végén, az az alkalmankénti mély morgása egy nehézkes kilégzésnek.

– Halló! Alice Keaton vagyok. Én posztoltam az eltűnt személyek fórumára James Whitnellről. Éppen őt keressük. Eddig nem sok sikerrel…

– Ez azért van, mert rossz helyen keresik.

Amikor végre megszólal, a hang reszelős: egy olyan férfi megkopott baritonja, aki úgy hangzik, mintha már belefáradt volna a saját életébe.

– Maga Jim?

A férfi felhorkan, ami lehet nevetés vagy puszta ingerültség.

– Úgy értem, muszáj megkérdeznem. – Alice Kitre néz, aki furcsa kézmozdulatokkal hadonászik, és azt tátogja, hogy „hangosítsd ki”, de annyira szerencsétlenül, hogy Alice-nek le kell takarnia a mikrofont az egyik kezével, nehogy a másik fél is meghallja. Alice megrázza a fejét. Kizárt, hogy most megkockáztassa ennek a nyomnak az elvesztését is.

– Nem. Örülök is neki, tekintve, hogy milyen felfordulást okozott.

– Tehát ismeri őt? – Alice következő kérdése mindent kibillenthet az egyensúlyából. – Életben van?

A férfi felköhög, rémes krahácsolás, ami olyan hangos, hogy akár egy bordatörés zaját is magában foglalhatta.

– Há’ hogyne – válaszolja végül.

Alice feje hátrahanyatlik a megkönnyebbüléstől.

– Hála istennek, szóval…

– Most nem igazán beszélhetek. Fel kell jönnie ide.

– Ó, oké, nos, ha megadná nekünk a címet…

Alice egy darab papírért kotorászik a műszerfalon, és kétségbeesetten mutogat firkáló mozdulatokat Kitnek, aki előveszi meggörbült golyóstollát a hátsó zsebéből.

– Maga nem adja fel, igaz? – kérdezi a férfi.

Alice eljátszik a gondolattal, hogy elismerje: már éppen azon voltak, hogy visszaforduljanak és belássák a vereséget. Az igazat megvallva, neki és Kitnek ezt még meg kellene vitatniuk, de mindketten tudták, hogy merre tart ez a beszélgetés.

– Nem – válaszolja Alice. – Attól tartok, nem állhatok le, amíg meg nem találom Jimet. – Fogalma sincs, honnan szedte ezt az újdonsült energiatartalékot. – Mary kedvéért, az ő lelke megnyugtatásáért.

– Azt hittem, Mary fel fogja adni – jelenti ki a férfi. – Nincs ez így rendjén, akármit is mondjon Jim.

– Válaszokra van szükségünk! – Ez sokkal akaratosabbra sikerült, mint azt Alice remélte, úgy hangzott, mint egy ingerült gyerek. Azt kívánja, bárcsak visszaszívhatná a szavakat, de már túl késő. – Mármint Marynek. Mi az ő barátai vagyunk.

– Erre már magamtól is rájöttem. Nézze, van egy dolog, amit muszáj megemlítenem. – A vonal túlsó végén dübörgés. Alice lépteket hall, majd egy másik férfi hangját. Megrémül, hogy a hívás meg fog szakadni, és az egyetlen esélyük Jim megtalálására szertefoszlik. – Most mennem kell. Majd írok magának.

– Várjon, tartsa még! A cím?

A férfi leteszi, mielőtt Alice befejezhetné a kérdését.

– Mi az? Ki volt az?

Kit lelkesedésétől Alice csak még metszőbben érzi, hogy kudarcot vallott. Elhajítja a tollat. Éleset szól, ahogy a tollhegy a szélvédőnek csapódik.

– Nem szereztem meg a címet.

– De hihetőnek tűnt? Tényleg ismerte Jimet?

– Nem tudom. – Alice meglátja magát a visszapillantó tükörben. Arccsontjai hangsúlyosabbak, mint valaha; fogyott, mióta ismeri Maryt, és keveset aludt. Már nem tudja többé, merre van előre; a megtévesztések, a zsákutcák és a cserbenhagyások között kevés biztos pont maradt az életében. De komolyan gondolta, amit a telefonban mondott: nem nyugszik, amíg meg nem szerzi Marynek a válaszokat, amiket megérdemel.

Ahogy Kit próbál rájönni, hogy mit lenne a legérdemesebb mondania, Alice telefonja rezegni kezd. Kit olyan erővel kapcsolja ki a biztonsági övét, hogy a szíj felcsapódik, és megüti az állát. Még mindig a lüktető bőrfelületet fogja, amikor Alice megnyitja az üzenetet.

Nincs említés a telefonhívásról, csak egy cím. Kit bepötyögi a térképes applikációba, mire a képernyő kizoomol jelenlegi helyszínükről, aztán átsüvít Skócia legészakibb pontjára, és ráközelít a partvonalra.

Alice felnyög. Három napjuk maradt; kettő, ha figyelembe vesszük a tényt, hogy szükségük lesz egyre a hazaúthoz, hogy időben visszaadhassák Kit barátjának az autót. Alice azt remélte, hogy ez a cím közelebb lesz Ealinghez, arra az esetre, ha minden kötél szakad, és ezzel sem jutnak semmire…

– Arriba! – bök Kit az ujjával Alice telefonjára.

– Heuréka, heuréka, heuréka – dünnyögi Alice. – Arkhimédész nem is spanyol volt.

– Tök mindegy, Allie, ezt nem fogod elhinni! – Kit rázoomol, hogy a fórumon látható felhasználónév maximális betűméretűre nagyítódjon, ami csak elfér a kijelzőn: tonysiff307@hotmail.com.

– Egy Hotmail-fiók. Döbbenetes.

Alan egyik négylábú pártfogoltja a hátsó lábaira áll, és Alice-t nézi az utasoldali ablakon keresztül. Alice odébb fészkelődik az ajtótól.

– Aha! Tony Siff? Anthony Sifford, Al! – Kit felhoz egy fényképet a saját telefonján. – Alan, a juhászkutyatréner listájáról, tudod!? – Alice orra alá dörgöli a fotót. – Ő vette meg itt az egyik bundás barátodat még februárban.

– Ó, te jó ég! – Alice nem tudja elhinni. Isten áldja az internetet és a kutyákat és Kitet; három olyan dolog, amiket egészen eddig a pillanatig sose javasolt volna szentté avatásra. – Taposs bele!

Talán a kanyargós skót utak teszik, vagy talán az izgatott várakozás, hogy mit fedezhetnek hamarosan fel, mindenesetre Alice émelyeg. Nem egy jó utazó, sosem volt az. Gyerekként csak az akadályozhatta meg, hogy sugárban hányjon ki az ablakon 110 km/h-nál, ha fekve az apukája ölébe hajthatta a fejét. Alice elmereng, hogy nézhet ki most az apja élete. Vajon ugyanezt teszi a féltestvéreiért is? Próbálja elképzelni az apját, ahogy elsimogatja a babahajakat nyirkos homlokukról, megkísérelve elmulasztani a rosszullétüket. De az elméje üres marad.

Furcsa. Azóta a nap óta, hogy eltűnt, Alice-nek nem esett nehezére maga elé képzelni az apja új életét. Mielőtt rájött volna, hogy hová lett, le sem tudta rázni a fejébe tolakodó képeket róla, ahogy a szabad ég alatt alszik az utcán, vagy egy árkádsor tövében. Miután rákényszerült, hogy szembesüljön az igazsággal, képzelgései ugyanolyan rémálomszerűek maradtak, noha egészen más módon; elkezdte látni az apját, ahogy egy másik gyereknek tapsol az iskolai színpadon, és ahogy mókás képeket vág egy rakás kisebb, aranyos kölyöknek.

És most semmi? Hogy lehetséges ez? Alice még egy fokkal jobban összeszorítja a szemeit, és próbál belekapaszkodni egy részletbe – az ekcémás foltba apja csuklójának belső oldalán, az állkapcsa görbületébe, ahol megsérült még a húszas éveiben. De nem. Semmi. Ez most azt jelenti, hogy elfelejtette őt, ahogyan az apja is megfeledkezett róla? Valóban elég sok idő eltelt azóta. Vagy talán ez az első jele annak, hogy a saját problémái kezdenek elhomályosulni. Talán ki is szorulnak. Úgy látszik, Alice-nek van mit megköszönnie Marynek…

– Hé, Allie!

Kit a vállára teszi az egyik kezét, gyengéden, mintha azt próbálgatná, mekkora nyomást engedhet meg magának.

– Hol vagyunk?

Eltart egy darabig Alice-nek, mire magához tér. Amikor sikerül neki, egy betonfal van előtte, amire egy sor káromkodást fújtak festékszóróval, különböző méretekben és stílusokban. A „PÖCS” szó dominál.

– Éjszakára meg kell állnunk. Rémes volt az Invernessbe tartó forgalom.

– Ó! – Alice átaludhatta a délután nagy részét és az este javát is. Reszket. Hová tűnt a nyári hőmérséklet? – Sajnálom, hogy egyedül kellett végigcsinálnod a munka nehezét.

Kit kiszáll, és kezeit a tetőnek támasztja, hogy kinyújtóztassa a vádliját. Pólója felcsúszik, közszemlére téve egy vékony csíkot, ahol aranyszínű szőrszálak futnak végig a köldöke és a bokszeralsója között. Alice lesüti a szemét.

– Szerintem ennél jobb helyet nem fogunk találni. Ott van egy kis panzió – mondja Kit, egy épületre mutatva a parkoló túloldalán. A fényei úgy villognak, mint egy kínai karácsonyfa égősora: ritkábban világít, mint nem. A szürke csipkefüggönyön keresztül nehéz megmondani, hogy mi lehet odabent.

A bejárati ajtó nyitva van, a kiírás ellenére, mely szerint este tíz után csengetni kell. Szakadás zaja hallatszik, mintha ragasztószalagot tépnének le egy falról, ahogy a recepciós, egy húszas évei közepén járó nő, feje tetejére csavart konttyal, kipukkasztja a rágógumiját, majd a hátsó fogai mögé dugja.

– Van szabad szobájuk ma éjszakára? – kérdi Alice. Úgy érzi, kellő ideig várt, hogy Kelly (a névtábla szerint) rávegye magát, hogy üdvözölje őket. Ám úgy látszik, Kellynek rengeteg érdekfeszítő üzenettel kell foglalkoznia. Végül csak sikerül elszakítania tekintetét a mobiljáról, hogy ellenőrizze a számítógép nyilvántartását.

– Van egy franciaágyasunk. Nincs benne saját fürdő, de csak két szobának kell osztoznia egy…

– Nem! – Kit és Alice egyszerre tiltakoznak.

– Két külön ágyra lesz szükségünk – mondja Kit. – Mi nem, öhm…

– Nem vagyunk együtt, nem úgy – teszi hozzá Alice.

A lány kattintgat néhányat a képernyőn.

– Attól tartok, csak az az egy szobánk van.

– Komolyan?

Alice túl fáradt ahhoz, hogy bármennyire is meggyőzően palástolja kétkedését.

– Népszerűek vagyunk – válaszolja a lány, Alice felé tolva egy A4-es lapot egy olcsó fa fényképkeretben: Dél-Inverness Legjobb Szállásai, 2006. Az egyik olyan, kézírásra hajazó betűtípussal van gépelve, ami mindenre jó, csak arra nem, hogy meggyőzze az olvasót a hitelességéről.

– Ezt értékelem – vág közbe Kit, egyik kezével végigszántva a haján. Pislog, majd kicsit szélesebbre tárja szemeit a közönségének. Ragyog a tekintete. Alice látja, hogy a recepciósról leolvad a fagyos modor; úgy érzi, mintha a csaj keményen ágyékon rúgta volna. Amikor Kelly pont a megfelelő szögbe helyezkedik, hogy kizárja őt a beszélgetésből, Alice-nek minden erejére szüksége van, hogy ne sikítson. – És biztosan nincs másik szoba?

– Sajnálom – feleli Kelly mézes-mázosan. Összepréseli az ajkait, és oldalra tolja az alsót, mintha azt akarná ezzel mondani, hogy ő igazán nem tehet semmit, mert ez az egész az egere irányítása alatt áll.

– Akkor kivesszük – mondja Kit. – Köszi a segítséget!

Átcsúsztatja kártyáját az asztalon. Alice nem tudja eldönteni, mit talál sokkolóbbnak: az előzőleg még rejtett flörtölést, ami most már nyilvánvaló abból, ahogy Kit Kellyre kacsint, vagy a tényt, hogy egy arany American Express hitelkártyát nyújtott át.

Kit bepötyögi a PIN-kódját, majd Kelly átadja a kulcsot, amiről egy csorba fakocka lóg.

– Kellemes pihenést, uram!

Alice arcán tartja a felragasztott mosolyt, és Kitnek kell megcibálnia a kabátja ujját, hogy induljon már. Elrángatja őt a társalgó széléig, ahol a lift van, illetve oldalt egy lépcsősor, ami sokkal biztonságosabbnak látszik.

– Én szívesen alszom a kocsiban – mondja Kit, átnyújtva a kulcsot. Faragatlan módon Alice egy része szeretné is hagyni neki. Talán Kelly is szívesen csatlakozna hozzá. De lenyeli a büszkeségét; a nagyobbik része tudja, hogy megbánná.

– Nem kell. – Frusztrációját inkább a lift hívógombján vezeti le. Olyan erősen nyomja a felfelé mutató nyilat, hogy mutatóujjának hegye lüktetni kezd. – Tényleg.

– Akkor alszom a földön – ajánlja fel Kit kompromisszum gyanánt. A hall gyenge fényei mintha újdonsült kifinomultságot kölcsönöznének Kit vonásainak. Alice azzal győzködi magát, hogy csak a fáradtság űz tréfát a szemével.

Kit becsületére legyen mondva, nem vonja vissza azonnal az ajánlatát, amikor Alice kinyitja a szobájukba vezető ajtót. A szőnyeg zöld, de nem abból az árnyalatból való, ami elég sötét lenne ahhoz, hogy elrejtse a foltok csomópontjait, amik úgy terjednek szét, mint a gomba – talán nem is csak úgy, hanem tényleg az is –, a szegélyléctől befelé haladva.

– Inkább ne aludj a padlón – mondja Alice, miközben a pecsétes szennyeződést nézegetik egymás mellett állva. – Majd megoldjuk.

Alice használja először a fürdőszobát, és mire Kit is visszatér azután, hogy rákerült a sor, Alice már fogta a tartalék párnákat a szekrényből, és az oldalukra állítva sorba rendezte őket a matrac közepén, egy falféleséget kreálva.

– Szép munka! – dicséri meg Kit.

Alice megfordul, és meglátja Kit fogai közé csípett nyelvét. Szemei dél felé vándorolnak. Kit felsőteste meztelen. Egyik karjával az ajtókeretnek dől, a másikkal pedig egy kicsit feljebb rántja bokszeralsójának gumis szegélyét, ami így most már eltakarja a csípőcsontját. Alice még sosem látott ilyen izomtónust a valóságban. Az ilyen hasizom nem csak a jó retusálás eredménye szokott lenni? Szedd össze magad, Keaton, őrizd meg a méltóságod!

– Hah, köszi – motyogja, s már kezdi is bánni mérnöki mutatványát.

– Jó éjt, Alice!

Kit becsusszan a válaszfal ráeső oldalára, és lekapcsolja a villanyt. A matrac elég puha, hogy Alice érezze teste minden mozdulatát, ahogy lefekszik, neki háttal.

Alice nem túl gondosan húzta be a függönyöket, így a parkolón túli gyorsétterem reflektorfényei bekúsznak a szobába. Kitnek szép háta van, ezt el kell ismernie. Lát egy csomó szeplőt, amik szétszóródnak a lapockái között, gerincének finom vonalát, a háta síkságát, mely tökéletes méretű ahhoz, hogy egy kéz végigkalandozzon rajta. Az ő keze? Teljesen rendben lenne, nem? Mint egyszeri alkalom, ha nem kezdene el kötődni hozzá…

– Nézel, ahogy alszom, ugye? – kérdezi Kit.

Ijedt döbbenetében Alice térde rúg egyet, amitől a párnák eldőlnek, a fal leomlik. Kit már kezdi is megigazítani a fejéhez legközelebb esőt. Keze Alice-éhez ér, Alice pedig ösztönösen megfogja.

Mielőtt meggondolhatná magát, elengedi Kit kezét, és helyette a mellkasán futtatja végig az ujjait, elidőzve bokszeralsójának szegélye felett egy centivel. Közelebb merészkedik, combjai Kit lábának hátuljához préselődnek.

Maga felé fordítja Kitet.

– Rendben van ez így?

Alice az élete árán se tudja megfejteni, hogy tarthatott ilyen sokáig, mire rájött, hogy Kit teljes mértékben, abszolúte, elképesztően gyönyörű. Bizonyára segített, hogy ezúttal csendben maradt. Ó, a pokolba, de miért van még mindig csendben? Talán ezzel átlépte a határt?

– Nagyon is – válaszolja végül Kit.

Aztán a szája Alice-ére tapad, és ez olyan, mintha minden idegvégződés felszikrázna, lángra kapna és életre kelne. Áthúzza Alice hálóingét a fején, és ajkaival elkezd lefelé haladni a nyakán, a mellkasán, a hasán, a combja tövéig.

– Nagyon, nagyon rendben van – sóhajtja Kit.

35.

2018

Amikor Mary megérkezik az ÉjjeliVonalhoz, Tedet körbeveszik a papírok, laminált kártyácskák pici téglalapjai hevernek szétszóródva a lábánál. Jobbján egy elrongyolódott doboz áll, amiből dől ki a felesleg.

– Ezek meg micsodák? – Mary lehajol, és felvesz egyet.

– Céges névjegykártyák – válaszolja Ted. – Kicsit kiszóródtak. Az ÉjjeliVonalnak készültek, szóval szigorúan véve nem „cégesek”. Gondoltam, nem ártana, ha kicsit jobban terjesztenénk magunkról az igét. Az a tervem, hogy mind veszünk párat, és kirakjuk valahol a rendes munkánkban, és megkérjük a boltokat is, hogy helyezzék ki őket; esetleg bedobhatunk néhányat a helyi postaládákba is… Sose tudhatjuk igazán, hogy ki él át épp nehéz időket.

Mary figyeli Ted liftező ádámcsutkáját, ahogy bizonytalanul nyel egyet.

– Te hogy boldogulsz?

Négy nap telt el a beszélgetésük óta a parkban. Azóta Mary elérte a megértés végső nyugvóhelyét. Ted nagyon meggyőző maszkkal fedte el a magányát, nem csoda hát, hogy Mary annyira meglepődött Alice kinyilatkoztatásán az éves közgyűlésen. És ugyan Ted döntése, hogy pont őt hívja fel, megfontolatlan volt, de sosem állt szándékában kegyetlenkedni. Mary tudja, hogy a felgyülemlett érzések, ha nem tudják levezetni őket, szokatlan formában ölthetnek alakot. Számára sem idegen, hogy olyan dolgokat tegyen, amik kívülállók számára furcsának tűnhetnek.

– Ó, hát tudod, megint felgyorsult a munkám; van néhány nagyobb projektem, ami jó. Tim jön látogatóba a hétvégén, egy új barátnőt is hoz magával…

– Úgy értettem, hogy vagy valójában?

Ted szünetet tart. Mary eltűnődik, vajon utoljára mikor tehette fel neki ezt a kérdést valaki, aki tényleg kíváncsi is volt az igazi válaszra, nem csak egy sebtében odadünnyögött „jól”-ra, a kötelező udvariaskodás lezárásaként.

– Hát, tudod, felhívtam valakit – meséli Ted. – Nem úgy, ezt örömmel fogod hallani. Ő egy, öhm… egy olyan szakember. Nem hívhatom terapeutának, mert, nos, nem vagyok amcsi, de biztos érted, mire akarok kilyukadni.

– Ez nagyszerű, Ted! – mosolyog Mary.

Egyelőre legyen elég ennyi. Amikor arról van szó, hogy beszélni kell az érzésekről, érzelmekről, lelki problémákról – vagy bármi egyéb eufemizmus legyen is még a mentális egészségre –, Mary arra jött rá, hogy úgy a legkönnyebb, ha lassan közelítjük meg a témát. A legfinomabb léptekkel. Szemeit behunyja, próbálja kipislogni az emléket. Miért kell, hogy a világ a férfiakat annyira… tartózkodóvá nevelje? Hiszen ez a saját kárukra válik.

Habár Mary tudja, hogy neki aztán nem nagyon van joga okoskodni, azt kívánja, bárcsak enyhíthetne a Ted fejében lévő nyomáson annyira, hogy megértesse vele: nem kell egyedül cipelnie a problémáit. De legalább már kért segítséget, ami máris több, mint amit Mary valaha is tett önmagáért. Bárcsak tudná Ted, hogy Mary szemében nem gyengeség, hogy segítséghez folyamodott; sőt, sokkal inkább csodálja őt érte. Mary is szeretne bátorságra lelni hozzá.

Körömcipőjének hegyét a szőnyegbe dörgöli.

– Pakoljuk ezeket vissza a dobozba, rendben?

A következő percekben Ted és Mary összegyűjti a lehullott névjegykártyákat és elpakolják őket. Amikor Ted elrendezgette az utolsó kupacot is, bepréseli azt az üres helyre, amit Mary alakított ki és tart neki szabadon a dobozban. Összeér a kezük. Mary úgy érzi, mintha megrázta volna az áram, már ha az kellemes élmény lenne, csupán egészen enyhe fájdalommal árnyalva.

Néhány nappal ezelőtt, amikor Ted először árulta el neki, hogy romantikus érzéseket táplál iránta, Mary túlságosan meg volt lepődve ahhoz, hogy komolyan mérlegelje, hogyan is érez ő viszonzásképpen. Ő sosem tekintett úgy Tedre. Igazság szerint senkire sem tekintett úgy Jim óta. De a következő éjszakák során engedélyezte magának, most az egyszer, hogy elábrándozzon rajta, vajon mi történne, ha nem lenne ennyire szemellenzős. Ha képes lenne átlátni a múlt csalódásain.

Mary nem mozdítja a kezeit, inkább úgy helyezkedik, hogy előrehajoljon, pár centivel közelebb Tedhez. Ha még nem is természetes, de jó érzés. Felnéz, pillantásuk találkozik.

– Megzavartam valamit? – harsog Olive az ajtóból. Sose tudta visszafogni a hangerőt, még beltéren sem. – Mondanám, hogy majd visszajövök, de az van, hogy kevés az önkéntes.

Ted talpra ugrik, amitől Maryn végigfodrozódik a csalódottság.

– Én eléggé élveztem, hogy újra fogadtam hívásokat a héten – mondja Ted.

Mary először kedden hallott Alice és Kit különös közös utazásáról. Már este 10:55-öt mutatott az óra, és még csak ő, Olive és Ted voltak az iskolában. Amikor Mary rákérdezett, hogy hol vannak, Olive rezzenéstelen arckifejezésével találta szembe magát.

– Malagán – válaszolta magyarázat gyanánt, olyan feszes ajkakkal, hogy Mary azon kezdett rágódni, nem fog-e visszafordíthatatlan károkat okozni a benne lévő inakban.

Ted kifejtette, hogyan lett ő berángatva, hogy helyettesítse mindkettejüket, aztán megpróbálta oldani a hangulatot valami viccel a fiatalkori szerelemről. De Mary túlságosan bepánikolt, hogy oda tudjon figyelni bármi másra. Felismert egy ürügyet, ha meghallott egyet. Nem tudta lerázni a zsigeri érzést, hogy az utazásuknak van valami köze Jimhez. Márpedig a zsigerei sosem tévedtek.

Egy része dühös volt; teljesen világosan Alice értésére adta, hogy hagyjon fel a Jim megtalálásával kapcsolatos fixációjával. Ráadásul micsoda arrogancia! Mégis miből gondolta Alice, hogy majd több szerencséje lesz Jim tartózkodási helyének felderítésében, mint neki, aki egyedül vár rá az Ealing Broadway állomás előtt már közel hét éve? Mary a bizalmába avatta Alice-t, és ő így hálálta meg – először azzal, hogy megszégyenítette az éves közgyűlésen, most meg azzal, hogy felháborítóan fittyet hány a kívánságára.

De Mary egy másik része csodálja Alice konokságát. És Alice egy elfoglalt fiatal nő azzal a digitális hogyishívják állásával, szóval nem venne ekkora terhet a saját vállára, ha nem törődne őszintén Maryvel. Meg aztán nem az a legvalószínűbb végkimenetele a dolognak, hogy Alice és Kit úgysem fogják megtalálni Jimet? Lehet, hogy járja az országot, vagy külföldre költözött, vagy… Nem! Mary nem fog így gondolkodni. Azt tudná, ha Jim halott lenne, a szívében, ha nem is Richardtól és Juliette-től.

De ha valami véletlen folytán mégis megtalálják Jimet, akkor mi lesz? Mary próbálja elképzelni, hogy mit mondana Jim Kitnek és Alice-nek, hogy milyen képet festene róla és a kapcsolatukról. Megragadná vajon a szépségét, azt, hogy mindkettejükből kihozta a legjobbat? Vagy a lezárás szörnyűséges, zűrzavaros hiányára fókuszálna? Mary imádkozik, hogy ne az utóbbi legyen. Soha nem szűnt meg az utolsó együtt töltött pillanataikon gondolkodni, és hogy mennyire nem tükrözte akkor egyikük sem becses, tökéletlenségében is tökéletes életüket, amit megosztottak egymással. Bárcsak Jim emlékezne arra az életre, mert akkor biztosan hazajönne. Ez számít a leginkább Marynek, hogy hazajöjjön, mert haza akar jönni.

– Nos, kezdhetünk? – Olive már elhelyezkedett a padjánál, cipőjét lerúgta.

Ted Maryre néz, kissé szégyenlősen. Lezárja a névjegykártyákkal visszatöltött dobozt egy fityegő ragasztószalag-darabkával. – Esetleg megbeszélhetnénk, hogy hogyan osszuk ki ezeket, a műszak vége után?

– Szívesen – feleli Mary, miközben ő is helyet foglal, és kicsomagolja a Twixet, amit Ted hagyott az asztalán.

Rágni kezd, de a karamell nem hajlandó lecsúszni. Mary elképzeli Alice-t egy tengerparton, egy meghatározatlan autópálya leállósávján, egy hegy tetején ordibálva Kittel, hogy ellenőrizze ezt vagy azt a helyszínt. Megvan neki Alice telefonszáma; dobhatna neki egy üzenetet…

Amint épp a mobiljáért nyúlna hátizsákja elülső zsebében, csörögni kezd a telefon az íróasztalán.

– Ez az első hívásod ma este – rikácsolja Olive Ted széles vállainak túloldaláról. – Készen állsz?

– Persze – hazudja Mary. Felemeli a kagylót. – Halló, jó estét, itt az ÉjjeliVonal. Van néhány kérdés, amiket fel kell tennem, mielőtt elkezdjük…

Ahogy a nő a vonal másik oldalán végighüppögi a válaszait, Mary úgy dönt, nincs értelme írnia Alice-nek. Most még nincs. Meg fogja várni, hogy visszatérjen, addig pedig bőven van dolga itt, Ealingben. Figyelmét a hívó félre fókuszálja. Minden alkalommal, amikor vonalban van, Mary sose felejti, hogy az ő feladata a megfelelő szavak kimondása. Olyan szavaké, melyek megnyugtatnak, olyan szavaké, amik segítenek.

Azért, mert Jimnél kudarcot vallott, és nem engedheti meg magának, hogy ez még valakivel előforduljon.

36.

2011

– Hogy érted, hogy képtelen vagy rá? – Volt egy kis csend, majd Mary még hozzátette: – Az édesanyám hatvanadik születésnapja lesz.

Mintha ez bármin is változtatott volna.

– Sajnálom. Nem lennék jó társaság. Jobban fogod érezni magad nélkülem.

Mary már hetekkel ezelőtt kiválasztotta Jimnek az előételt, a főételt és a desszertet. Volt ülésrend is. Most majd ülhet egy üres székkel a jobbján, és pánikolhat a kifogások miatt, hogy mit adjon elő huszonhárom másik vendégnek. Hogy is mondhatná el nekik, hogy mi történt valójában? Még a saját fejében is alig tudta értelmesen összefűzni a szavakat. James túl depressziós ahhoz, hogy itt legyen. Isten tudja, hogyan értelmeznék mindezt.

Újabb kopogás az ajtón, majd a taxivállalat újabb hívása villant fel Mary telefonján.

Egyikük sem mozdult. Porszemek kavarogtak közöttük bágyadtan a fülledt augusztusi levegőben.

– Menned kéne – biccent Jim az ajtó felé. Mary hallotta Jim zoknijának susogását a padlódeszkákon, ahogy közelebb csoszogott. A cipőjét már le is vette.

– Tessék?!

– Mondtam, hogy sajnálom.

– Pedig az nem elég jó, ugye? – Mary érezte, hogy kezdi elveszíteni az irányítást a hangereje felett. Minden érzékenység elszállt belőle az előtte álló emberrel szemben, az egyetlen férfival szemben, akit valaha szeretett; a szomszédokról már nem is beszélve. – Ebből az egészből semmi sem elég jó. Mit képzelsz, mit művelsz? A legutolsó rohadt pillanatban mondod le, hogy bele kelljen hazudnom a saját édesanyám arcába? Hogy lehetsz ennyire önző?

– Ne hazudj neki. Mondd, hogy beteg vagyok. Meg fogja ér…

De Mary már nem is akarta hallani. Talán életében először a rá oly jellemző önkontroll kipukkadt. Fogalma sem volt, mi fog kicsúszni a száján legközelebb.

– Szerinted én ezt akarom, ha? Jobban meglennék enélkül az egész… szarság nélkül. Nem gondolod, hogy nálad kicsit jobbat érdemelnék?

Csend volt, amit másodpercekkel később Jim leheletvékony hangja tört meg.

– De igen. Mindig is mondtam, hogy jobbat érdemelsz.

– Csak ennyit tudsz mondani az érdekedben? Ennyi? Hát ennyi nem elég! Egyszerűen nem elég.

És ezzel a tűz Mary hangjában ki is aludt. Egyik kezével a falnak támaszkodott, hogy összeszedje magát, a másikkal a kis gurulós bőröndjét szorította. Már mennyi is? Három hónapnyi rossz nap volt a hátuk mögött? A szenvedésnek az a sok hosszú, sötét napja szolgált gyújtósként, és Jim levetett cipőinek véglegessége lobbantotta azt lángra; most pedig itt állt Mary saját dühének parazsában, máris megbánva kifakadását.

Gyűlölte magát. Ő türelmes volt, ő szeretetteljes volt, ő kedves volt. A frusztráció egy pillanatra elnyomta az igazi énjét. Csak egy pillanatnyi elmezavar volt. Olyanokat mindenki elszenved.

Az ablakra nézett, ahol a legjobb fotóik sorakoztak a párkányon. Középen az egyiken kettejük volt látható Birling Gapben tavaly tavasszal, összepréselődve egy tengerre néző padon. Kicsivel több mint egy évvel ezelőtt készült a kép. A legtökéletesebb hétvége volt. Felhőtlen boldogságuk kitartott a karácsonyi ünnepek alatt, szilveszterkor, majd egészen húsvétig, amikor a depresszió újra felütötte fejét, látszólag a semmiből.

Hetekig, amennyire csak Mary vissza tudott emlékezni, az ő érzelmeinek nem volt hely Jim emóciós ingoványában. De most, hogy kimondta őket, ennek itt a vége. Hiszen mi is a szerelem, ha nem türelmes? Ha nem kedves? Esélytelen volt, hogy lemondjon Jimről. A felelősség Mary vállát nyomta, hogy támogatóbb legyen. Neki kellett a társnak lennie, akire Jimnek szüksége volt.

Mielőtt bocsánatot kérhetett volna, Mary érezte, hogy Jim ajkai a homlokára tapadnak. Abban a pillanatban visszarepült a hotelbe az első együtt töltött éjszakájukon; a pubba Portrush-ban, amikor beleegyezett, hogy Ealingbe költözik. Próbált feleleveníteni minden egyéb alkalmat, amikor Jim így csókolta meg, de csak egy elmosódott foltot látott. Egy homályos, boldog pacát.

Ha más nem is, ez emlékeztette Maryt, hogy mindig lesz köztük elég, amiért érdemes küzdeni. Mindig képesek lesznek legyőzni a boldogsághoz vezető rögös utat, újra meg újra, együtt. Amikor visszatér Belfastból, ez lesz az első, amin elkezd majd dolgozni.

– Annyira sajnálom – mormolta Jim a hajába. Kinyitotta az ajtót, és tenyerét Mary hátára helyezte, hogy kiterelje őt rajta. – Annyira, annyira sajnálom.

Marynek utol kellett érnie a taxit, mielőtt még maga is bocsánatot kérhetett volna.

37.

2018

– Buenos días! – köszön Kit. Az ágy lábánál áll egy szál bokszeralsóban, és épp az egyik teafilteres zacskót próbálja feltépni. A mellette lévő minikanna megrázkódik, ahogy forrni kezd a víz.

Alice-nek, akinek ritkán jön össze a nemtörődöm viselkedés, és akkor sem dél előtt, sikerül elővarázsolnia egy kis mosolyt. Egy pillanatig számításba veszi, hogy kioson a fürdőszobába, hogy kicsinosítsa magát, de a piperéstáskája a hátizsákja aljára van suvasztva, és nem akarja, hogy Kit azt gondolja, ennyire hiú.

Inkább megpróbálja elterelni saját figyelmét arról, hogy az arca állapota miatt aggódjon, és Kitet figyeli, amint vizet önt a lehetetlenül aprócska fülekkel rendelkező csészékbe. Csípőmagasságban tartja a kannát. Egy kép az előző éjszakáról – ahogy combjai átölelik Kitet, körmei pedig végigszántanak a mellkasán – kéretlenül tolakodik a szemei elé. Egyszeri alkalom volt, Keaton, emlékezteti magát. Az azt jelenti, hogy csakis egyszer fordulhatott elő. Elfordítja tekintetét a tévé relatíve biztonságot jelentő menedéke felé, ami a szekrény tetején áll, Kit feje mögött.

– Mi az?

– Semmi – vágja rá Alice szinte már túl gyorsan.

– Mit nézel?

– Ó, csak a tévét.

Kit felnéz, és meggyőződik róla, hogy az még mindig ki van kapcsolva.

– Oké. – Van olyan tapintatos, hogy ne súlyosbítsa a helyzetet. Talán majd alakul.

Kit visszamászik az ágyba a teáscsészékkel, lassú, eltúlzott mozdulatokat téve, nehogy kilöttyintse a folyadékot az ágyneműre. Amikor odanyújtja neki a csésze alját, Alice észreveszi, hogy kivett két omlós vajas teasüteményt a csomagolásukból, és odatette a szélére. Kit magának hagyta a teljes kiőrlésű kekszet, ami elég keménynek néz ki ahhoz, hogy fogat lehessen reszelni vele. Mérhetetlen lovagiasság.

Alice lerakja a teát a balján lévő kis polcra, és majszolni kezdi a sütije szegélyét. Nem tudja rávenni magát, hogy egyenesen Kitre nézzen, de a perifériás látóteréből képes leltárt készíteni mindenről, amit volt szerencséje megpillantani a tegnap esti félhomályban. Bizonyára bomlanak érte a nők Londonban. Ez alatt olyanokat ért Alice, akik még nem igazán voltak kitéve a fecsegésének.

Kit egy kicsit közelebb helyezkedik, amitől besüpped a matrac. Odafordul, hogy megcsókolja, mire Alice érzi, hogy az egész teste vigyázzba ugrik.

– Szóval… – kezdi Kit, kissé tejes lehelettel. – A tegnap éjjel jó móka volt.

Alice-nek tudnia kellett volna, hogy ez fog történni. Kit egész lényében idealista. Ha józanul gondolkodott volna, Alice már a kezdetektől lefektette volna az alapszabályokat: nincs ragaszkodás, nincs kötődés, nincs ismétlés. De aztán annyira magával ragadta a pillanat, és Kit szája az övére tapadt, és olyan jó érzés volt…

De ez most nem számít. Az számít, hogy tisztázzák, bármit is kezdtek el az előző éjjel, annak most azonnal véget kell vetni. Alice nem fogja tűkön ülve várni az elkerülhetetlent, miszerint Kit majd úgyis kilép az életéből két-három hónap elteltével.

– Aha. De szerintem ennyi is volt. – Alice hátrafelé fészkelődik, hogy elég helye legyen odafordulni és szembenézni Kittel. Sose kellett volna átlépnie azt a bizonyos határt vele, mert bármennyire is utálja beismerni, most már tudja, hogy a kettejükben rejlő lehetőségben bizony megvan a hozzávaló valami sokkal-sokkal nagyszabásúbbhoz is.

Kit oldalra billenti a fejét, Alice pedig ráébred, hogy nem fog tudni ilyen egyszerűen kiszállni.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezi Kit.

– Én most nem tudok belekezdeni semmi komolyba. Pillanatnyilag.

– Pillanatnyilag, mármint itt és most, ebben a panzióban? – Kit az ajtó fölötti órára pillant, mintha felmérné, hogy mire lenne még idejük a kicsekkolás előtt.

– Pillanatnyilag, mármint úgy általában véve. Nem vagyok vevő semmi komolyra.

– Foglalt vagy?

– Ennyire nehéz elhinni?

– Nem – emeli fel a kezeit védekezőn Kit. – De sose említettél senkit. Talán illett volna szólnod. – Borzas hajával bohémebbnek néz ki, mint valaha. Alice utálja, hogy egy része kísértést érez, hogy előrenyúljon, és lesimítson egy makacs tincset a bal füle fölött. – Mielőtt még… – Kit hangja furcsán közömbös. Ez nyugtalanítja Alice-t. Sokkal jobban fogadná, ha dühös lenne, akkor legalább tudná, hányadán állnak.

– Nos, nincs senki más. De a dolgok már így is elég bonyolultak; nem hinném, hogy tovább kellene súlyosbítanunk ezzel.

– Ahogy akarod.

– Sajnálom – mondja Alice.

Tényleg sajnálja, de nem bízik magában annyira, hogy reggel 8:42-kor megpróbálja szavakba önteni bűnbánatának pontos okait. Hosszú történet, az elhagyottságnak és a bizalmi problémáknak ugyanaz a narratívája, ami mindenekelőtt erre az utazásra is rávette őt. Ha arra képtelen volt, hogy összeszedje a szavakat, és elmagyarázza személyes körülményeit Marynek a lakásában, ugyan mennyi az esélye, hogy Kit előtt majd sikerülni fog egy hevenyészett vendégházban, amikor más halaszthatatlan dolgaik is vannak? Alig néhány órán belül akár meg is találhatják Jimet.

De Alice-nek nincs is rá módja, hogy bármi egyebet mondjon; Kit felkap egy törölközőt a komódról, és zuhanyozni indul, amint a bocsánatkérés elhagyja Alice száját.

Amikor Alice kijön a fürdőszobából, Kitet nem látja sehol. Egy üzenet van a táskája tetején, ami különösen erőteljes használatát demonstrálja a mondat végi írásjeleknek: A kocsiban várlak. Add le a kulcsot a recepción, kérlek!

Miután leadta a kulcsot, a számla pedig már ki lett egyenlítve, Alice a kocsihoz sétál. Kit a vezetőoldali ülésen ül, ujjaival a kormányon dobol. Úgy látszik, nem Alice az egyetlen, akit szétvet az ideg.

– Talán ez lesz az – mondja Kit, miután Alice bedobta a táskáját a hátsó ülésre, és becsukta maga után az utasoldali ajtót.

Bármilyen passzív-agresszív attitűdöt olvasott is ki Alice az üzenetéből, abból most semmi sem mutatkozik. Alice elnyomja alaptalan csalódottságát, mely a lelke mélyén birizgálja; azt, amelyik azt suttogja: Hát, gyorsan túltette magát rajtam. Úgy kellene tekintenie Kit rugalmasságára, mint dicséretre méltó tulajdonságra; anélkül nem jutottak volna ilyen messzire Jim keresésében. És mégis… lehet, hogy kicsit elhamarkodottan utasította őt vissza ma reggel?

– El tudod képzelni, milyen lenne, ha ma megtalálnánk Jimet? Az megamenő lenne!

Ez a kilátás valóban olyan megamenő volna? Bizonyos szempontból igen. De Alice számára ez egyben mélységesen, teljes mértékben és tagadhatatlanul félelmetes is. Már azokból a vajas teasüteményekből is elég nehezen tudott legyűrni egyet, úgy kavargott a gyomra az eshetőségektől, amiket a nap tartogathat számukra. Most már tudják, hogy Jim életben van. Vagy legalábbis úgy hiszik, hogy tudják, feltéve, hogy ez a Tony ürge (a juhászkutyás fazon) szavahihető. De nem tudnak semmi mást. Hogyan fog Jim reagálni az érkezésükre? És mégis mi a bánatot fog vajon felhozni a mentségére?

Ez Alice esélye, hogy kibogozza a Jim eltűnése körüli rejtélyt egyszer s mindenkorra; hogy Marynek elhozza a lezárást, és hogy esetleg még az állását is megmentse közben. Ez jó érzéssel kellene, hogy eltöltse őt, ugyanúgy, ahogy a produktivitás szokta. De csak szédeleg a feszültségtől és a nyomástól. Ahhoz, hogy idáig eljusson, olyan sok szinten veszélyeztette saját magát: szakmailag, hiszen a kirúgás szélén állt; morálisan, hiszen hazudott Kitnek az igazi foglalkozásáról, és Marynek arról, hogy le fog állni a nyomozással; és érzelmileg, mivel mindent ebbe az ügybe invesztált. Ha ez nem jön össze, akkor Alice nem tudja, hogyan fog továbblépni.

– Izgi ez a dolog! – Hát, legalább Kit fel van villanyozva, mint mindig. – Körülbelül négy órába fog telni, mire odaérünk. Öt, ha nagy a forgalom. El se hiszem, hogy már majdnem ott vagyunk. Ez ám a csapatmunka!

Miközben kikecmeregnek a városból, Alice eltöpreng, milyen sokkal tartozik Kitnek. A rá oly jellemző vakmerő elszántsággal vetette bele magát ebbe a küldetésbe. De ami ennél is fontosabb, hogy tényleg hasznosnak bizonyult. Ő talált rá Gusra, és segített Alice-nek felépíteni egy képet Jim életéről, ami jóval összetettebb és zaklatottabb volt, mint az a változat, ami Mary imádatának lencséin keresztül lett elé tárva. Szintén Kit volt az, aki javasolta, hogy változtassanak taktikát – a miért helyett a hovára koncentráljanak. Ha ma kiderítik, hol van Jim, Alice reméli, hogy a „miért tűnt el” kérdésre adott válasz sem várat sokat magára.

És az is kétségtelen, hogy Kit jó srác. Ahogy keresztülsuhannak a Skót-felföldön, a vad és érintetlen tájon, Alice azon kapja magát, hogy azt kívánja, bárcsak kevesebb időt töltött volna a Kit gyengeségeire való fókuszálással, és többet azzal, hogy csodálja a türelem, a kedvesség és a lojalitás nyers szövetét, amiből ezt a férfit összevarrták. Azt kívánja, bárcsak lett volna magában annyi, hogy adjon neki egy esélyt. Hogy megbízzon benne.

De ez határozottan nem a megfelelő időpont az érzelmek kivirágzására. Ha bármit is megmutatott ez az utazás Alice-nek, az pont az, hogy az egyetlen bizonyosság a szerelemben a bizonytalanság. A szerencse pedig sosem az ő oldalukon állna.

– Mi is volt a hely neve? – Kit hangja hasít Alice gondolatainak örvényébe.

– Seacrest Cottage.

– Hmm… – Kit egyesbe tette a sebességváltót, a motor már majdnem lefulladt az üres, egysávos csapáson. Olyan lassan döcögtek előre, mintha utcalányokat stírölnének a járda mentén, már ha lett volna mellettük járda. Kit szemöldöke ráncba szalad, ahogy a telefonja kijelzőjére bök. – Nincs térerő. Mesés!

– Akkor ennyi? – Alice az órájára néz; már letelt az úton töltött négy óra, és Kit műholdas navigációjának, úgy tűnik, nincs további útvonaljavaslata. Idekint nincsenek se jelzőtáblák, se életnek bármi jele. Mindössze néhány fehér vidéki vityilló pettyezi a tájat, de egyikük sincs összeköttetésben. Ez egész konkrétan a semmi közepe. Alice most Kit ablaka felé is nyújtogatja a nyakát. – És az ott?

– Micsoda? Hol?

– Az a tó, ami az óceánhoz csatlakozik.

Kit abba az irányba kémlel, amerre Alice mutat.

– Mármint az a tengeröböl?

– Bocsáss meg, nem tudtam, hogy a helyi szakértőhöz van szerencsém.

Kit úgy dönt, erre nem reagál.

– És te úgy gondolod, hogy Jim átváltozott valami tengeri lénnyé a mélységből?

– Nem, de lehet, hogy nevelget egyet abban a tengerparti pubban.

Alice az ablaküvegen lévő egyik piszkos pacától kicsit jobbra koppint az ujjával. Egy kis épület, amit szinte elrejt zöld burkolata, épphogy kivehető, részben egy táblának köszönhetően, ami fölötte hintázik a szélben. A felirat túl kicsi, hogy el lehessen olvasni, még Alice sasszemével is.

– Hát jó – adja meg magát Kit, visszafordulva a kocsival. – De te fizetsz!

Alice nem sokáig örülhet az igazának. Ki tudja, hogyan fogják őket fogadni? Elérik a fogadót, leparkolnak, és felsétálnak a bejárathoz, piknikpadok között kígyózva, amik elsőrangú kilátással büszkélkedhetnek az öbölre. Összehasonlítva az e heti forrósággal, idefent meg lehet fagyni. Alice eltűnődik, hogy a Felföld legészakibb része saját mikroklímával rendelkezik-e. Akárhogy is, senki sem elég merész vagy tébolyult ahhoz, hogy bátorkodjon kint helyet foglalni, amikor szélvihar tombol.

De bent se sokkal zsúfoltabb a hely; egy esőkabátos férfi egy újságot vizsgálgat a bárnál, az ajtónak háttal ülve, miközben két másik férfi egy oldalsó asztalnál – nincsenek feltétlenül együtt, de az sem nyilvánvaló, hogy külön volnának – mintha keresnének valamit a whiskey-s poharaik fenekén. A csapos, egy alacsony, kopasz pasas, aki vastag, kötött, tengerészkék pulóvert visel, meglepettnek tűnik, amikor az ajtó nyikorgása Alice érkezését jelzi.

– Adj’ Isten! – köszönti őt. Az asztalnál ülő két férfi odanéz. – Foglaljon csak helyet, érezze otthon magát!

Kit, aki állandóan jó két méter távolságból követi Alice-t, mint egy biztonsági őr, most jelenik meg az oldalán. Látszólag tudomást sem vesz a hidegről, egy szál piros pólót visel pergő sárga festékű sarló és kalapács motívummal az elején, mindkét ujjának szegélyéből foszló cérnával. Alice látja, hogy a csapos kétségkívül jól szórakozik, amikor végigméri őt.

– Azon tűnődtem, esetleg tudna-e nekünk segíteni? – Alice megpróbálja elfojtani a félelmét és elővarázsolni bűbájának utolsó tartalékait. Amik ma különösen mélyre vannak temetve, úgy látszik.

– Há’ hogyne!

– A Seacrest Cottage-ot keressük. Közel járunk?

A csapos felhúzza a szemöldökét. A hang, amely válaszol, nem hozzá tartozik. A bárpultnál ülő férfitól jön, attól, aki khaki színű anorákban van. Nem fordul meg. A lábánál egy juhászkutya csóválja a farkát.

– Attól függ, ki kérdezi.

38.

2018

Sem Alice-nek, sem Kitnek nem jut eszébe megfelelő válasz. Egymásra néznek, aztán a khaki anorákos férfi hátára. Kizárt, hogy ő ne legyen tudatában az egyre növekvő feszültségnek a bárban. Mégsem kapkodja el, hogy oldja azt. Még az a két, nedűjük utolsó cseppjeit élvező pacák is kíváncsian felnéz, hogy mit fognak válaszolni.

Nem, Alice még nem találkozott Jimmel. Nincs is rá garancia, hogy valaha fog. Amennyire ő tudja, akár ez az utolsó fórumbejegyzés is lehet egy újabb zsákutca. Tisztában van mindezzel, mégsem tudja elengedni a lehetőséget, hogy az eltűnése végére járjon, Mary kedvéért. A kutatás saját múltjának olyan darabkáit is felszínre hozta, melyeket okkal temetett el. Kockáztatta az állását és a józan eszét. Most meg nem jut eszébe egy árva mukk sem, amit mondhatna ennek a férfinak.

Hangos csikorgás hallatszik, ahogy az ipse feláll, és visszatolja a bárszékét. Felhörpinti sörének utolsó cseppjeit, majd cuppant egyet a szájával.

– Akkor feltételezem, magácska Alice.

Az előtte álló férfinak ugyanolyan sötét haja van, mint Jimnek, amit ősz szálak csíkoznak; ugyanaz a magassága és a szikár testfelépítése is. Csak amikor megfordul, akkor látja Alice, hogy legalább két évtizeddel idősebb annál, mint hogy ő lehessen Jim.

– Ne örüljön ennyire, hogy lát! – mondja a fószer kuncogva. – Tony vagyok, korábban beszéltünk.

Miközben Alice olyan diszkréten próbálja elrejteni csalódottságát, ahogy csak lehet, Kit kinyújtott kézzel előrelép. Tony lenéz a kezére, mintha azt fontolgatná, hogy mit kezdjen vele. Amikor végül úgy dönt, hogy kezet fog, azt olyan erővel teszi, hogy a két tenyér közötti levegő hangos tapsként préselődik ki.

– Kit vagyok. Egy… barát. Kísérő az utazáson.

Alice még sose hallotta a „barát” szót ilyen szúrós megfontoltsággal kiejteni. De legalább Tony, úgy látszik, nem vette észre.

– Megszabadítom magukat a kínlódástól. Épp dolgozik. A hajója ma estére várható vissza. A helyükben én addig kényelembe helyezném magam.

– Vagyis…? – Van valami elbűvölően átlátszó abban, ahogy Kit gondolkodik; Alice szinte látja a fogaskerekeket az agyában, és máris aggódik, hogy mit fog mondani legközelebb.

Tony felemeli az egyik kezét, közelebb lép, halkabban folytatja. A többi törzsvendég, úgy tűnik, már nem hallgatózik, de nem nagyon van háttérzaj, eltekintve a hullámtörés időnkénti morajlásától, ahogy eléri a partot. – Nem vagyok meggyőződve, hogy helyesen cselekedtem ezzel. A feleségem vett rá. Esküszöm, hogy az egész életét a Facebookon tölti, és látta azt a videót az állomásról. Szívből együttérez Maryvel. Ezért követte a fórumot, és rágta a fülem, hogy jelentkezzek. Mi azt hittük, hogy Mary… Na, mindegy, majd maguk is megtudják hamarosan. Erős asszony az én feleségem, engem is legyűrt. De nem beszélek a fickó nevében. A bizalmába avatott engem, én meg máris túl messzire mentem. Fogalmam sincs, hogy megbocsát-e nekem valaha. – Tony elrugdos egy földre esett poháralátétet a ragacsos padlódeszkákon, hogy ne kelljen a szemükbe néznie. – De néha muszáj, hogy tiszta legyen az ember lelkiismerete.

Odakint megcsapja őket egy öbölből érkező széllökés. Alice azt kívánja, bárcsak gondolt volna rá, hogy hozzon valami vastagabbat egy bőrdzsekinél, aminek nem lehet felhúzni a cipzárját. Megigazítja a sálját, még egy hurkot teker rá, és vaskos végeit begyűri a pulcsija nyakába, hogy annyi hőt tartson vissza, amennyit csak tud.

Amikor felnéz, észreveszi, hogy Kit zsebre dugott kezekkel visszaindult a kocsihoz. Alice már azt hitte, hogy újra egyenesbe jöttek az előző éjszaka félreértett kavarása óta. Hát jobban teszi, ha nem kezd ezen duzzogni! Ráadásul megkésve. Férfiak… hihetetlen! Mindazok után, ami a panzióban történt, Alice-nek nincs energiája további érzelmi megrázkódtatásokhoz.

– Hova mész? – Kit nem fordul meg, Alice pedig nem tudja megfejteni, hogy tényleg nem hallja őt, vagy csak úgy döntött, hogy nem figyel rá.

Alice nem hajlandó követni, inkább leül az egyik fából készült székre, ami a fehér homokos tengerparti sávra néz, és állát még mélyebbre fúrja a sáljába. A víz kristálytisztán terül el előtte, amíg az ég kékje egybe nem olvad a tengerrel, s a horizont ott reszket halványan a kettő között. Ha létezett hely, ahol érdemes volt eltűnni, hát ez volt az. Kizárt, hogy Marynek megfordult volna a fejében, hogy pont ide jöjjön megkeresni Jimet.

Alice gondolatait nedves ponyva és tábortűz keveredő illata zavarja meg. Egy másodperccel később egy viaszos esőkabát landol az asztalon.

– Úgy láttam, fázol – mondja Kit magyarázat gyanánt.

– Köszönöm! – Alice felveszi a saját dzsekijére. Van valami univerzálisan megnyugtató abban, ha egy-két mérettel nagyobb ruhadarabokban van az ember lánya; olyan, mint egy szülő karjaiba bújni. Egy pasiéba, esetleg. Na nem mintha e tekintetben lenne bármi tapasztalata, vagy hagyná, hogy Kit tudjon róla. Gondolatmenetének második felét megzabolázza, mielőtt még az arca lángra lobbanna tőle. – Ez nem volt semmi, ugye? – folytatja.

Kit nem reagál. Nem is annyira sértődöttnek látszik, mint inkább zaklatottnak. Alice látja, ahogy a telefonját görgeti, és a gondolatai rögtön visszarepülnek a bocsánatkérő virrasztáshoz, amikor Kit elmerült valamiben a képernyőjén, ami egyértelműen úgy megrendítette őt, hogy teljesen elterelődött a figyelme. Alice akkor megkérdezte őt, hogy van, de végül nem kapott rá választ…

– Te magad mondtad, hogy nincs térerő. Én most feladnám a helyedben.

Még mindig semmi reakció. Alice hangja feszült az igyekezettől, hogy oldja a hangulatot. Aztán hirtelen, mintha felkapcsoltak volna egy villanykörtét: aggodalmát legyűri a felháborodás. Szóval erről van szó, igaz? Már bőven több ignorálást viselt el huszonhat éve alatt, mint az egy élet alatt bárkinek is kijárna. Megtörtént a munkában; megtörtént az apjával. A legutolsó ember, akitől azt várta, hogy így fog érezni miatta, az Kit. Tényleg ennyire rossz, hogy egyszer – csak egyszer – az életben szeretne láthatóvá válni?

– Bassza meg, Kit! Most komolyan levegőnek fogsz nézni?

– Váó! – Kit ledobja a telefonját az asztalra, és szembefordul vele. Olyan közel van, hogy Alice érzi a mesterséges mentolillatot a rágógumijából. – Nem minden rólad szól, Alice. Fel tudod ezt fogni?

Alice szíve annyira sebesen ver, hogy olyan érzés, mintha egyetlen erőteljes dobbanássá állna össze a lüktetés.

– Ha ez a tegnap éjszaka miatt van…

– Képes vagyok túltenni magam a tényen, hogy nem érdekellek, Alice. Bár úgy lenne! Tényleg örülnék neki, de ha te nem így gondolod, hát ez van. Egyébként meg nem erről van szó. – Kit megdörzsöli az alkarját, amin kezd szétterjedni a libabőr. – Szeretném, ha barátok lennénk. De minden alkalommal, amikor megpróbálok közelebb férkőzni hozzád, te bezárkózol. Miért van ez? Hm? Miért csinálod ezt, Alice?

Alice szája tátva marad. Olyan ez, mintha felképelték volna, de a jogos harag nélkül, ami az indulatot kiválthatta volna. Talán mégsem akarja, hogy látszódjék – akkor nem, ha az ennyire fájdalmas.

Kit még mindig őt nézi, a feje várakozón oldalra billentve. Mert szeretni fogsz, és aztán elhagysz, gondolja Alice. Mert nincs semmi más, ami jobban fájna.

– Jó érzés lenne, ha ez a barátság kétirányú utcaként működne – motyogja Kit, miközben felkapja a telefonját, és újra görgetni kezd.

– Azt hittem, neked nem olyan munkád van, vagy mégis? – Alice tudja, hogy gyerekes, de mindig olyan nehéz féken tartani az infantilis viselkedést, ha egyszer az érzelmei átveszik az irányítást. – Hív a meló, mi?

– Nem. Nem hív. – Kit megáll, és megfordítja a kijelzőt, hogy Alice orra alá dugja. Egy időjárás-alkalmazást nézett. – És tudod, hogy miért? Mert lapátra tettek.

Ha Alice próbál is nem megdöbbent képet vágni, elég gyatrán megy neki.

– Úgy ám, jól hallottad, kirúgtak. – Kit egyre zaklatottabb, feje remeg nyakának megfeszült oszlopán. Alice hátrahőköl. – Ne aggódj, nem fertőző!

– Azt mondtad, hogy szabadságon vagy. Mi… mi történt?

– Volt egy állásom egy befektetési banknál, amit utáltam. De jól fizetett, és büszkévé tette Anyucit és Apucit, úgyhogy befogtam a számat. Amíg már képtelen voltam folytatni. Nem tudtam kikelni az ágyból; nem tudtam keresztülmenni azon a nyüves forgóajtón reggelente. Annyira padlón voltam, hogy konkrétan felhívtam az ÉjjeliVonalat. Olive vette fel; el tudod hinni? Nem mintha valaha is rájönne, hogy én voltam az.

Alice próbálja elképzelni a hívást. Kit – a mindig felhőtlen, magabiztos Kit – gondolata, ahogy a gödör mélyére került, elég, hogy megszakadjon tőle a legszőrösebb szív is. Alice a keze felé nyúl, de Kit ökleit a farmernadrágja zsebében tartja.

– Az az éjszaka volt életem legrosszabbika. De egyvalamire jó volt. Jelentkeztem én is az ÉjjeliVonalhoz, gondoltam, talán segíthetek valaki olyannak, mint én. Ez elfoglaltságot is adott, miután a HR tudatta velem, hogy a távolléteim nyilvántartása elég meggyőző ahhoz, hogy elbocsássanak. Ez hat hónappal ezelőtt történt. Lejárt a bérleti szerződésem is, úgyhogy a legolcsóbb helyre költöztem, amit csak találtam, de még így sem fogom tudni kifizetni a lakbért a következő hónapban. Minden alkalommal, amikor ránézek a bankszámlakivonatomra, rosszul vagyok. A hitelkártyakeretemet is biztos teljesen kimerítettem már. És haza sem mehetek, tudod, miért?

Alice-nek fogalma sincs, hogy miért. Kezdi felfogni, hogy a kép, amit Kitről alkotott, valójában csak vázlatos feltételezések összessége. Akkor most mi is van azzal a mondással, hogy ne ítélj elsőre, meg hogy amit látsz, az csak a jéghegy csúcsa?

– Nem, miért? – bátorkodik Alice.

– Mert nem is tudják, hogy kirúgtak. Összetörné őket. Vagy legalábbis az elképzeléseiket rólam.

– Akkor most mit fogsz csinálni?

Kit kinyitja a száját, hogy válaszoljon, de mielőtt megtehetné, felharsan egy ködkürt. Mindketten a tenger felé néznek. Egy hajó közelít nagy sebességgel. Három férfi áll a rövidke elülső fedélzeten, fordított V alakban kinyújtott karokkal támaszkodnak a korláton. Annyira stilizáltan néznek ki, hogy Alice-t egy madárról készült gyerekrajzra emlékeztetik. Mindenesetre túl kicsik ahhoz, hogy felismerhetőek legyenek.

– Azt hittem, nem várják őket vissza estig – jegyzi meg Alice. Épp csak elmúlt délután kettő. A fogadó ajtaja kivágódik mögöttük, és léptek közelednek.

– Hát, úgy látszik, tévedtem – mondja Tony.

39.

2011

Ahogy a taxi jobbra dőlt a körforgalomnál, Mary azon aggodalmaskodott, nem lesz-e rosszul. Mindig is erős gyomra volt, bírta az autóutakat, úgyhogy valószínűleg inkább a szorongás a ludas. Kicsit szélesebbre nyitotta a kézitáskáját, pusztán elővigyázatosságból. Olcsó műbőr volt, ami hámlott a szíjak körül. Ha minden kötél szakad, és belehányna, ki lehet hajítani.

A lóherés kulcstartó, amit hirtelen felindulásból vett a Duty Freeben, megcsillant egy középső sávban elsuhanó autó fényszórójának sugarában. Mary felvette, és a tenyerébe szorította, amíg érezni nem kezdte, hogy a fémszélek már a bőrébe vájnak. Ha valaha is szüksége volt a szerencsére, hát az most volt. Vajon mit csinálhatott Jim? Biztos ágyban volt, kétségtelen. Mary azon tépelődött, evett-e valamit. Az ilyen alkalmakra mindig vett neki mikróban elkészíthető ételeket, amikor tudta, hogy túl sok lenne Jimnek a nulláról főzőcskézni. A fagyasztóból gyakorlatilag dőltek ki a félkész fogások.

Dühösnek kellene lennie. Aligha ez volt a legmegfelelőbb alkalom arra, hogy Jim cserben hagyja őt, csupán öt perccel azelőtt, hogy megérkezett a taxi, hogy kivigye őket a repülőtérre, és felszálljanak a gépre, ami Mama Nagy Szülinapjára repíti őket. De Mary már kitöltötte a mérgét. Szorosan összezárta szemeit, hogy megpróbálja kizárni annak az emlékét, ahogy Jimmel beszélt. Jobban meglennék enélkül az egész szarság nélkül. Nem gondolod, hogy nálad kicsit jobbat érdemelnék? Saját vitriolosságának mértéke teljesen letaglózta.

Ugyanakkor Jim mintha egyáltalán észre se vette volna a kifakadását. Az arca, mint a jég. Érzéketlenné dermedt. Talán ez volt a legrosszabb az egészben, gondolta Mary: hogy feleannyira sem tűnt megdöbbentnek, mint ő maga. Még amikor befejezte frusztrációjának kieresztését, Jim akkor is odament hozzá, hogy megcsókolja a homlokát. Mary szörnyű embernek érezte magát. Hogy mondhatott ilyen dolgokat neki, amikor világos volt, mint a nap, hogy Jim szenved? Szörnyű ember lett belőle. Nem lehetett ezt máshogy látni.

Minél hamarabb hazaér, annál hamarabb elkezdheti jóvátenni ezt Jimnek. A hétvége folyamán legalább hússzor pötyögött neki bocsánatkérő sms-t – a fürdőszobában; amikor Mama a teáskannával foglalatoskodott, miközben Mary úgy tett, mintha a tortát ellenőrizné –, de minden alkalommal ki is törölte azt. Amikor így csődöt mond az érzékenység, az igényel némi szemtől szembeni bűnbánatot, és Mary tudta ezt.

– Chartes Road volt, ugye, kedves? Mer’ itt jobbra le tudom vágni, kicsit gyorsabban odaérnénk…

– Igen, 46-os szám. Köszönöm! – dünnyögte Mary.

Ráadásul remekül is időzítette a kirohanását. Két héttel korábban Jim olyan mélyre került, mint még soha. A negyvenkettedik születésnapja volt. Nem akart ünneplést, de míg Mary tiszteletben tartotta a kívánságát, Richard és Juliette már nem. Partiszervizeseket hívtak a Notting Hill-i házukba, mindezt egy csupán négyüknek szervezett vacsora kedvéért. Jim csak tologatta a tányérján narancsos-kacsás salátájának nagy részét, Marynek pedig vissza kellett fognia magát, hogy ne borzongjon bele, amikor a kedves, fiatal lány, aki felszolgálta a fogásokat, bekotorta maradékát a kukába.

– Tudod, én azt hittem, mostanra már lesznek unokáink – mondta Juliette, miközben kitöltögette utolsó (harmadik) üveg borukat is.

Jim próbált pontot tenni ennek a társalgásnak a végére – „Anyu, kérlek!” –, de a hangjában kevés meggyőződés lapult. Mary eltűnődött, vajon kizárólag megszokásból szólalt-e fel. Az utóbbi néhány évben Jim is és Mary is belefáradt már mások elképzeléseibe a kapcsolatukról. Abban az adott pillanatban már az is elég nehézséget okozott, hogy folytatni tudják, nemhogy közben még állandóan vitába is kelljen szállniuk azokkal, akik azokra az utakra emlékeztettek, amelyekre közös döntésük alapján nem léptek rá.

Akkor és ott már Mary nyelve hegyén volt, hogy megkérdezze Juliette-et, van-e bármi ötlete, hogy milyen ehhez hasonló nyomásgyakorló kérdések tehették tönkre Jimet. Az a rengeteg elvárás a fiaikkal szemben – Sammel és Jamesszel szemben – mind átterelődött két szívós fiú válláról egyetlenegy fiú elviselhetetlenül megterhelt hátára. Az már nem is számított, hogy ezek közül Jim egyikre sem vágyott. Nem először villant Mary eszébe a felismerés, hogy annak is van határa, mennyit tudunk élni valaki más helyett.

Végül két szelet tortát hazavittek egy szokatlanul karcmentes Tupperware dobozban, mert Jim fejfájást színlelt, hogy kivonhassák magukat a desszertezés alól. Mary az egész hazafelé tartó metróút alatt Jim kezét dédelgette a sajátjában, próbálva visszasimogatni belé némi megnyugvást. Ám Jim azonnal lefeküdt, amikor megérkeztek; némasága hangosabb volt, mint bármilyen valódi tiltakozás lehetett volna az esti vendégség során.

Másnap reggel Mary felvitte a tortát kettejüknek az ágyba, egy kávéskanna kíséretében. Jim felderült a látványra, de elég nyilvánvalóvá tette, hogy arról nem akar beszélgetni, amit a szülei mondtak. Megcsókolta Maryt, aztán elszaladt az idő, a kávé hirtelen kihűlt, ők pedig újra a takaró alatt kötöttek ki, visszatalálva egymáshoz az érintésen és az ízlelésen keresztül. Bármilyen érzékelésen keresztül – kivéve a beszédet.

Marynek tudnia kellett volna, hogy Jim részvétele Mama születésnapján korántsem garantált.

Visszarántotta őt a jelenbe egy taszajtás. A taxi két keréken balra fordult, mire Mary megragadta bőröndje fogantyúját, mielőtt az a jármű másik végébe repült volna.

– No kérem, ez huszonkilenc font hatvan lesz, ha majd ráér egy percre.

Anélkül, hogy észrevette volna, a taxi elérte Ealinget, és a sofőr most állt meg a lakás előtt. Mary az ajkaihoz emelte a lóherés kulcstartót, és csókot lehet rá, hogy szerencsét hozzon, mielőtt a táskája belső zsebébe dugta. Átnyújtotta a készpénzt, és kikászálódott a járdára.

A sötétítők teljesen nyitva voltak, és a késő augusztusi napfény keresztültáncolt a konyhán. Mary nem sokat látott a reggelizőpulton túl, de az egyértelmű volt, hogy Jim nem üldögél ott, amellett dolgozva, mint ahogy gyakorta szokott. Talán ki se mozdult az ágyból abban a harminchat órában, amíg Mary távol volt? Egy aprócska része nem volt biztos benne, hogy lenne szíve megpróbálni életet lehelni Jimbe, mikor már elmúlt kilenc, egy vasárnap estén. Az összes többi része viszont égett a vágytól, hogy újra láthassa őt.

Elfordította kulcsát a zárban, és ledobta bőröndjét az ajtóban.

– Halihó! – Elmorfondírozott, hogy most minek is suttog. Ha Jim alszik, úgyis fel fog ébredni a zajra, ahogy hamarosan körbecsörömpöl a hálóból nyíló fürdőszobában. – Hahó! – Mary felkapcsolta a villanyt az előszoba folyosóján. A fény megvilágította a végében lévő nyitott hálószobaajtót, és rávetült az üres ágyra, valamint a makulátlanul bevetett ágyneműre.

Visszatekintve majd eltűnődik, vajon ez volt-e az a határozott pillanat, amikor felfogta, hogy mi történt. Sosem úgy ismerte Jimet, mint aki be szokott ágyazni, különösen, ha az egyik sötétebb epizódját élte, amikor kevesebb mint fél perccel azután, hogy rendbe rakta, újra visszamászott volna a takaró alá.

Bárhogy is állt a helyzet, Mary próbált nyugodt maradni. Bizonyára volt rá észszerű magyarázat, hogy hová ment Jim. Kihúzta az éjjeliszekrényének a felső fiókját, de a hely, ahová telefonját és pénztárcáját általában el szokta rakni éjszakára, most üres volt.

Igyekezett meggyőzni magát, hogy biztos egy pubban van, vagy Gusszal, habár már vissza sem tudott emlékezni az utolsó alkalomra, amikor Jim még önszántából találkozott valamelyik barátjával.

Az éles zúgás Mary fülében egyre harsányabb lett. Kezdett olyan hangos lenni, hogy még saját pulzusának nehéz lüktetését is elfojtotta. Most megismétlődik a két évvel ezelőtti orvosi rendelős incidens? Vagy valami rosszabbról van szó? Eltolta a ruhásszekrény ajtaját Jim oldalán.

Ugyan nem volt teljesen üres, de tartalma vékonyabb volt, mint előző nap. Két vastag gyapjúpulcsi eltűnt, akárcsak a túrahátizsákja azokkal a hosszú pántokkal, amik miatt Mary örökösen panaszkodott, mert rendetlenül hevertek a szőnyegen.

De ettől még nem akart megszabadulni tőle. Főleg, ha ez azt jelentette, hogy vele együtt Jimnek is nyoma veszett.

A folyosói szekrényben kotorászva a rémálomszerű puzzle utolsó darabkája is a helyére került. Mary egyik kezét a tarkójához emelte, mintha az segíthetne neki ellenállni a körülötte összedőlő világ súlyának.

Tíz-tizenöt perc telt el, miközben Mary megdermedt a sokktól. Sose kellett volna Belfastba mennie, ha nem lett volna az ünnepi alkalom… A kötelesség egy dolog, de mi van akkor, ha az megoszlott Jim és a saját vérét jelentő rokonsága között? Ez esetben a biztonságosabb döntést kellett volna meghoznia, és Ealingben maradnia. Nem volt mentség arra, amit tett. Egyáltalán semmi.

Miközben végül tárcsázta Jim szüleinek telefonszámát, Mary próbált visszaemlékezni az utolsó alkalomra, hogy felhívta valamelyiküket. Nem rémlett neki ilyen. Magától legalábbis soha nem jelentkezett, azon túl, hogy megszokásból odaköszönt, amikor Jim nyújtotta felé a telefont. Elmerengett, ez amiatt volt-e, hogy ha egy számot vészhelyzet esetére írunk fel, sose képzelnénk, hogy valaha is szükségünk lesz rá. A telefon ötször csengett ki, mielőtt felvették.

– Juliette Whitnell.

– Mary vagyok.

– Mi a baj? – Juliette hangja határozott volt, de megremegett, ahogy felvitte a hangsúlyt, hogy kérdést formáljon, ami emlékeztette Maryt, hogy ő is egy édesanya. Egy anya, aki már elvesztette az egyik fiát.

– Nem tudom, hol van Jim. – Mary szavai száraz zihálásként törtek elő. Valahogy az, hogy hangosan kimondta őket, mindent túl valóságossá tett. – Nem volt itt, amikor visszaértem.

– Honnan értél vissza?

– Belfastból. A mamám születésnapja volt. A hatvanadik. Úgy volt, hogy Jim is ott lesz, de aztán… rosszul érezte magát. Nem tudott jönni, úgyhogy egyedül kellett átrepülnöm. Csak egy éjszakát voltam távol, és most visszajöttem, és ő nincs itt…

– Nyugodj meg! Nem hallak rendesen. Nézd, biztos vagy benne, hogy nem ugrott ki valahova? Nem is tudom, munkába, vagy a barátaival, vagy ilyesmi?

Mary egyik kezét a szájára tapasztotta, másiknak ujjaival pedig azt a kis téglalap alakú űrt simította végig, ahol saját reményei is végérvényesen szertefoszlottak. Ez most más volt, mint legutóbb, az elvetélt piknikkel. Szörnyen más.

– Eltűnt az útlevele – mondta akadozó, száraz szájpadlására tapadó nyelvvel. Az az útlevél azóta meg se mozdult, hogy tavaly nyáron Provence-ban jártak. – Nekem nem mondta, hogy tervezne elutazni valahová.

40.

2011

Juliette egyedül érkezett.

– Richard golfozni ment – mondta magyarázat gyanánt, amikor Mary ajtót nyitott. – Holnap estig nem is jött volna haza, de most már úton van vissza Londonba.

Marynek nem volt ideje – vagy kedve – takarítani, és látta Juliette-et, hogy tekintetével átfutja a konyhát. Lehet, hogy Jim bevetette az ágyat, de attól még kiszóródott kávégranulátum éktelenkedett a konyhapulton, az egyik mikrózható készétel műanyag tálcája pedig kikandikált a szemetes fedele alól. Mary azt kívánta, bárcsak le tudna vonni valami következtetést Jim mentális állapotáról ebből a rumliból azon túl, hogy megingathatatlanul rajongott a csirke tikka mászaláért.

– Jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam.

Ez volt az első alkalom, hogy Mary smink nélkül látta Juliette-et, vagy olyan állapotban, amit a kifogástalannál visszafogottabb jelzővel lehetett volna illetni. Selyemblúza gyűrött volt, és úgy nézett ki, mintha a legközelebbi fiók mélyéről rángatta volna elő, hogy lecserélje rá a pizsamafelsőjét. Ettől Mary valahogy csak még idegesebb lett.

– Hívtad már a rendőrséget?

– Még nem – felelte Mary.

Az ablaknál állt, és a telefonkészüléket bámulta, mintha a puszta akaratnak, hogy csörrenjen meg, bármi hatása is lett volna a valóságra. Semminek sem volt értelme. Hiszen Jimről beszéltek, a férfiról, aki megígérte, hogy ott lesz neki a világ végéig. Ha komolyan gondolta, akkor ez bizonyára csak valami fantazmagória volt, egy rémes agyszülemény. Jesszus, miért nem rázza már fel belőle valaki? Juliette-hez fordult, de az arca merev volt, a teste mozdulatlan.

– Hívjam én?

Mary bólintott.

– Szükségem lesz a részletekre. Le tudod írni nekem egy papírra az időpontokat? Mikor láttad utoljára Jamest; bármi terv, amit esetleg megemlített; azok a dolgok, amikről tudod, hogy hiányoznak. Veled is akarnak majd beszélni, biztos vagyok benne. – Juliette hátborzongatóan nyugodt volt. Mary el is tűnődött volna rajta, hogy hogyan csinálja, ha nem az lett volna a helyzet, hogy agyában vajmi kevés hely maradt bármi másnak a rettegésen kívül.

Juliette utasításai hatására Mary úgy érezte magát, mintha visszafejlődne egy gyermeki szerepbe – egy olyan gyerekébe, aki nélkülözni kénytelen szülője érintését. Ugyan nem szándékosan, de már nem figyelt oda Juliette hívására, csak annyira reagált rá, mint a szomszédból átszűrődő tévéduruzsolásra, vagy mint a fölöttük lévő lakásban síró újszülöttre.

Mary szeretett volna otthon lenni, Mama karjaiba omlani, és hallgatni őt, ahogy a legkisebb bizonytalankodás nélkül állítja neki, hogy minden rendben lesz, mert ő mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy így legyen. De mi lenne a véleménye minderről? Mama volt az, aki azt mondta: egy kapcsolat fenntartásának titka, hogy kitartsunk mellette tűzön-vízen át. Mary aligha jelenthetné ki, hogy ezt tette, amikor utoljára látta Jimet, és épp egyetlen szó nélkül viharzott ki a taxihoz.

– Mary!

– Elnézést! Bocsánat! – Visszafordult az ablaktól oda, ahol Juliette állt. Felkészült rá, hogy megfogja a telefonkagylót, és válaszokat adjon a rendőrség kérdéseire, amikről már előre tudta, hogy újra meg újra fel fogják neki tenni őket, amíg már kétségbe nem vonja minden egyes szótagjukat.

A telefon lelógott Juliette kezéből.

– Azt mondják, egyelőre nem tehetnek semmit.

– Micsoda?

– James alacsony kockázatú személynek minősül, úgy látszik. Azt mondták, várnunk kell hetvenkét órát. Ha akarjuk, próbálkozhatunk a kórházaknál… – Már a szó maga is elég volt, hogy áttaszítsa Maryt a szakadék szélén. Juliette tartása is omladozni kezdett, majd egy másodperccel később a mellkasa előrebukott, a fogait pedig összeszorította, mintha egy zsigereiből feltörő üvöltést próbálna visszatartani. Mary a kanapéhoz vezette őt, egyik karjával átölelve derekának lehetetlenül vékony körvonalát.

Csendben ültek, egyikük sem érezte kényelmesnek a pillanat intimitását, de túl gyengék voltak ahhoz, hogy alternatívát keressenek. Amikor a tűzhelyen lévő óra türelmetlen kattanással tizenegyet ütött, Juliette kiszabadította magát, és visszatűzött egy tincset a hajcsatjába.

– Megkérdezték, hogy voltak-e problémák otthon. – Hangja hideg volt, tárgyilagos.

– És mit mondtál? – Mary nem értette, miért érdeklődne a rendőrség a szülei után. Jim felnőtt ember volt. Talán Juliette nem tette egyértelművé az életkorát…

– Azt, hogy majd megkérdezem tőled. – A könnyek felszáradtak Juliette szemében. Ez visszarepítette Maryt az első alkalomhoz, amikor találkozott vele, a szemeiben rejlő furcsa tartózkodáshoz, mely a közvetlen családtagjain kívül mindenkit kétségbevonhatatlanul távol tartott magától. – Azt mondták, lehet, hogy van valami, amitől el kellett távolodnia. Egy szituációtól. Egy személytől, esetleg?

– Nem, öhm… nem. Egyáltalán nem volt ilyen.

– Tudod, a helyzet az, hogy számomra ez nem áll össze. – Juliette áthelyezkedett a kanapé túlsó végébe, teste úgy csavarodott, hogy szembenézzen Maryvel. Hirtelen egy rendőrségi kihallgatás kívánatosabb opciónak tűnt. – Úgy volt, hogy erre a te családi partidra megy Belfastba és aztán… lemondta. De miért? Miért tenne ilyet?

Mert beteg, gondolta Mary. Depressziós. Mert annyira padlón volt, hogy alig tudta felemelni a fejét a párnáról. Értette egyáltalán Juliette ezt a fogalmat? Felfogta, hogy a mentális probléma nem olyasmi, amiért meg lehet fizetni egy alkalmazottat, hogy hozza helyre, egy rakás pénzért cserébe? Mary kételkedett benne, máskülönben miért ne mondta volna Jim a szüleinek korábban, hogy szenved? Azt akarták, hogy a megmaradt fiuk jól legyen, fitt és egészséges. Nem akarták, hogy egy olyan barátnő ápolgassa őt, aki a szemükben sose volt elég jó neki. Amennyire Mary ismerte őket, Jim szülei egyenesen őt kárhoztatták volna a fiuk küzdelméért.

– Stresszes volt, és, nem is tudom… nem akartam erőltetni. Gondoltam, jobb lesz, ha itthon tölti a hétvégét, egyedül, hogy kiheverje. Nem mentem volna el, ha nem Mama hatvanadik születésnapjáról lett volna szó.

Természetesen Juliette-et nem érdekelte Mary magyarázkodása. Ujjaival egy feszült pontot masszírozgatott körbe-körbe a szemöldökén.

– Szóval azt mondod, hogy egyáltalán nem volt semmi indok, amiért Jim kisétált volna ebből az egészből?

Amikor fellendítette karjait, hogy körbemutasson, Mary észrevette, hogy kézmozdulata magában foglalta a berendezést, a kilátást a békés környék utcájára, de ebbe az egészbe határozottan nem számította bele Maryt.

– Egyáltalán nem volt kiváltó oka, igaz? – követelőzött Juliette.

Mary kényszerítette magát, hogy Juliette szemébe nézzen. Mélységesen bűnösnek érezte magát, de legkevésbé arra volt most szüksége, hogy ezt Juliette is tudja. Az első jelére annak, hogy bármi köze volt Jim eltűnéséhez, Juliette kétségkívül kivonszolta volna a nyomozók elé, és rögvest megbilincseltette volna őt. Nem mintha nem érdemelte volna meg, de Marynek most itt kellett maradnia. Otthon kellett lennie, és felkészülve várnia Jim hazatértét.

Juliette nem sietett véget vetni a hallgatásnak, ami egyre hosszabbra nyúlt a két nő között. Mary egyedüli megnyugvásaként az a tény szolgált, hogy Juliette nem hallhatta a fejében irányíthatatlanul kavargó szavakat. Szarság. Jobbat érdemlek nálad. Tényleg még csak tegnap történt, hogy kiokádta ezeket magából? Bármit megtett volna, hogy visszaszívja őket.

– Nem – válaszolta Mary. – Semmi.

– Hát jó. – Juliette felállt, és kezeivel végigsimított farmernadrágja elején. – Haza kell mennem.

Kihez? Az egyik fia halott, a másik eltűnt, a férje pedig még mindig az autópályán tart visszafelé St Andrewsból. Mindenki más itt maradna. Minden más szinte-már-anyós. De ehelyett viaskodhatnak az álmatlanságukkal külön-külön. Szenvedhetnek ugyanúgy, egymástól távol.

– Megadtam a rendőrségnek az elérhetőségeinket – tette még hozzá. Majd tisztázta: – Az enyémet és Richardét. Mint legközelebbi hozzátartozók. Ha van bármi fejlemény, tudatjuk majd veled. Hagyd bekapcsolva a mobilod!

Ezzel Juliette fogta magát, és távozott.

41.

2018

– Biztos vagy benne, hogy helyesen cselekszünk? – Alice kicsit közelebb húzza székét Kithez; szívesen megölelné őt, azok után, amiket elárult a munkájáról és a mentális állapotáról, de a teste merev.

– Ezzel kicsit már elkéstünk. Ott van a pasas – mutat Kit a hajóra, mire Alice elkapja a kezét, nehogy a mólóról valaki észrevegye őket. Túl messze vannak attól a helytől, ahol a hajó kikötött, hogy lássák, a hálókat kipakoló férfiak közül van-e olyan, aki meggyőző hasonlóságot mutat Jimmel. Mind ugyanolyan uniformist viselnek: gyapjúsapkát, gázlóruhát és gumicsizmát.

– Jól van már, jól van! – szabadítja ki és húzza el a karját Kit. – Lazíts, oké?

Alice számára kevés dolog van, ami jobban idegesítené az életben, mint mikor azt mondják neki, hogy lazítson. Különben is, nemrégiben sikerült arra a következtetésre jutnia, hogy fizikailag képtelen rá. Egyszerűen túl érzékenyek az idegei hozzá. Az, hogy Tony azt mondta nekik, így is várniuk kell három órát, mielőtt bármi esélye lenne, hogy Jim már otthon lesz, a legkevésbé sem hatott rá pozitívan.

– De most komolyan, tényleg úgy gondolod?

– Mit? – értetlenkedik Kit.

– Hogy helyesen cselekszünk? Én nem tudok másra gondolni, mint hogy Marynek kéne itt lennie. – Alice bizonytalanul Kit irányába int a kezével.

– Köszike!

– Tudod, hogy hogy értem. Hisz ez az ő Jimje, nem?

– Az embereket nem lehet birtokolni – válaszolja Kit.

– De ők birtokolnak kötelezettségeket.

Kit összeszorított szájjal kiereszt egy sóhajt, amitől kitágulnak az orrcimpái. Alice nem érti, hogyan lehetséges, hogy valaki egyszerre legyen ennyire dühítő és egyben vonzó is. És mégis mikor kezdte ő irritálni Kitet? Ebben a felállásban egyáltalán nincs ez így rendjén.

– Azt mondtad, jobb, ha Mary nem tud a kutatásunkról és erről az útról. Egyetértettünk, hogy nem akarunk hiú reményeket kelteni benne – mondja Kit.

Alice bólint. Ezt legalább lehetetlen tagadni, habár Kit nem tud semmit arról a beszélgetésről, ami közte és Mary között zajlott, amikor legutóbb látták egymást, az állomás előtt, miközben a többi ÉjjeliVonal-as a transzparenseit pakolta el. Az utolsó szavak, amiket Mary akkor Alice-nek címzett, sosem távoztak gondolatai közül: Arra kérlek, hogy most hagyj fel Jim keresésével.

– Egyébként mit fogunk mondani? – folytatja Kit. – Úgy értem, mit szokás mondani egy embernek, aki úgy határoz, hogy szó nélkül eltűnik a föld színéről?

Alice egy halom javaslatot tudna tenni, hogy mit kérdezzenek Jimtől. Mert ugyan ő tudja, hogy az apja odakint van valahol, egy családdal, biztonságban és valószínűleg boldogabban, mint vele és az anyukájával valaha is volt – mert ugyan Alice már továbblépett –, de mindig van egy kérdés, ami sosem lelhet kielégítő válaszra.

– Talán csak annyit, hogy „miért?” – dünnyögi Alice.

– Aha, az pöpec. Rövid. Lényegre törő. Kicsit olyan, mint te, hm? – Kit mosolyog, de nem olyan szélesen, mint korábban. Alice-nek fáj a szíve érte és a félelme miatt, hogy csalódást okoz a szüleinek. Kit folytatja: – Nagyon jó vagy ebben, Alice. Az ember azt hihetné, hogy csináltál már ilyet ezelőtt.

Kit úgy hajtja a fejét, hogy az arca, mely kipirult a széltől és a tengeri levegőtől, egyenesen Alice-re nézzen. Ítélkezésnek nyomát se találni a vonásai között. Kit érti, mit jelent sebezhetőnek lenni. Mit jelent fájdalmat érezni. Úgyhogy Alice most már akár el is mondhatná neki, miért van itt. Elmagyarázhatná Kitnek, hogy az okok, amiért nem engedheti őt – vagy valójában bárkit – közel magához, azok ugyanazok, amik miatt nem fog nyugodni addig, amíg meg nem találta Jimet. Engedhetné Kitnek, hogy ő legyen az első, aki megismerheti, igazán megismerheti őt.

Alice már nyitja is a száját.

– Szerzek magunknak csipszet, okés? Nem tudom, te hogy vagy vele, de én kajás vagyok. – Kit elballag, hogy gondoskodjon a hasukról, mielőtt Alice-nek esélye lenne megtalálni a szavakat.

Már elmúlt hat óra, mire Tony felkészült rá, hogy elviszi őket Jimhez. A dolgok állásából ítélve egész délután ihatott, de ahhoz képest meglepően fürgén vezeti fel őket a pubtól induló dombon. Nincsenek utcai lámpák, így elég nagy akaraterőt igényel Alice-től ellenállni a késztetésnek, hogy telefonja zseblámpájával világítsa meg a lába előtti ösvényt – de minél kevésbé hívják fel a figyelmet a tényre, hogy ők kívülállók itt, annál jobb.

– Szóval, maga honnan ismeri Jimet? – kérdezi Kit. Libasorban sétálnak fel egy keskeny kis csapáson, amit mindkét oldalról mező szegélyez. Benji, a juhászkutya halad az élen, őt követi Tony, aztán Alice, majd Kit.

Kínos csend ereszkedik rájuk. Lehetetlenség megállapítani, hogy Tony hallotta-e vagy sem.

– Jim, hm?

Alice átnéz a válla fölött Kitre, és eközben majdnem elbukik egy kilazult kőben. Kit a keze után kap, és nem is engedi el, csak jóval azután, hogy Alice már szilárdan áll a lábán.

– Mi nem így ismerjük őt errefelé.

– Ó. – Alice eltűnődik, hogy az agyára húzódott-e a hideg. Sosem arról volt ismert, hogy híján lenne a mondandónak, de pillanatnyilag a feje robbanásig van telve, túlcsordul Kit kitárulkozásától, Jim lehetséges közelségétől, és olyan gyerekkori emlékektől, amelyekről azt remélte, hogy soha többé nem kell velük szembenéznie.

– Akkor hogy ismerik? – Istennek hála úgy tűnik, Kit nem esett áldozatul az agyfagyásnak, annak ellenére, hogy csak egy pólót visel. Még a dzsekijét sem kérte vissza, pedig most már a hónalja alá dugja a kezeit.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha majd megkérdezik tőle személyesen.

– Régóta ismeri őt? – Kit nem veszi a lapot. Vagy ez a helyzet, vagy kitartó, mint a hétszentség. Alice úgy véli, valószínűleg kiváló újságíró lehetne belőle, ha végleg hátat fordítana a bankszakmának.

– Elég régóta. Itt van már néhány éve.

– Halászkodik?

Halászkodik? Bizonyos dolgok, amikkel Kit elő tud állni, zavarba ejtik Alice-t. A szóhasználata részben egy tizenkilencedik századi regényre hajaz, nagyobb részben pedig a Google Fordító agyszüleménye. Alice szeretné tudni, hogy hogyan, vagy inkább hogy egyáltalán lett-e szocializálva gyerekként.

Tony helyeslően mordul egyet. Ezek szerint marad a halászkodás.

– És maguk ketten közel állnak egymáshoz?

Alice-nek vissza kell fognia magát, hogy ne rúgja sípcsonton Kitet. Nem engedhetik meg maguknak, hogy Tony visszatáncoljon Kit keresztkérdései miatt. Már olyan közel jutottak Jim megtalálásához. Elképzelhetetlen lenne, hogy ezek után válaszok nélkül térjenek vissza Maryhez, mikor Jim már karnyújtásnyira van tőlük. Alice sose lenne képes túltenni magát rajta.

Tony hirtelen megáll, Alice-nek pedig beletelik egy-két pillanatba, mire észreveszi, hogy elérték egy kunyhó kapuját. Egy kis pázsit terül el mögötte, már ha a vadul burjánzó füvet lehet annak nevezni, és annak a túloldalán egy földszintes házikó. Meglehetősen visszafogott, finoman szólva. Alice nem tudja elképzelni, hogy képes lenne újra megtalálni Tony segítsége nélkül.

– Szóval ez lenne az? – kérdi Kit.

Alice nem is érezhetné magát nyugtalanabbul. A szíve kalapál, és szörnyen görcsöl a hasa. Ki kell mennie a mosdóba. Vagy kell neki egy béta-blokkoló. Ideális esetben mindkettő. Pillanatnyilag azt kívánja, bárcsak sose vállalkozott volna erre a nyomorult küldetésre. – Maga is bejön? – kérdezi Tonytól, megkocogtatva a vállát. Ellenáll a késztetésnek, hogy bele is kapaszkodjon.

– Ma este nincs kedvem vitatkozni, nem. De úgyis visszaszáll majd rám ez a dolog, efelől nincs kétségem. Odakísérem magukat az ajtóig, oszt ennyi.

Az ajtón régi öntöttvas kopogtató van, és amikor Tony bekopog vele, az olyan hangos zajt csap, hogy bárki is legyen odabent, az holtbiztos, hogy meghallotta. Alice-nek az a borzalmas teleszkopikus érzése van, ami mindig együtt jár élete meghatározó pillanataival, legyenek akár jók vagy rosszak: mindaz, amiért az elmúlt néhány hétben dolgozott, és minden reménye az elkövetkező másodpercekre fókuszálódik.

– Tony.

Benji felugrál a küszöbön álló férfira. Vastag, sötét szakálla van, amit az ősz szálak első jelei pettyeznek, a haja pedig a gallérjáig ér, a fürtöket hátrasimította a homlokából és a füle mögé dugta. Idősebb és megviselt. De a többi észlelés sehol sincs ehhez a látványhoz képest. Ő az. Félreismerhetetlenül ő a férfi Alice elcsent fotójáról. Ott van a vágás is a szemöldökén, a szőrszálak még mindig makacsul ellenállnak, hogy benőjék a hegszövetet.

– Kik mag…? – Figyelik, ahogy Jim kezdi sejteni az igazságot. Szemei kikerekednek, és már csapná is be az ajtót. A fogain keresztül fújja ki a levegőt, olyan a hangja, mint egy vágányon fújtató vonat, amikor észreveszi Tony lábát a nyílásban.

– Engedd be őket, Sam! Nem maradnak sokáig.

Még Kit is mozdulatlanul áll, ahhoz is túl feszült, hogy biccentsen a fejével.

– Mi az isten? Azt hittem, te vigyázol rám.

– Így is volt. Így van – válaszolja Tony, igencsak bizonytalan hangon. Szinte tiszteletlenségnek érződik így betolakodni egy ilyen személyes pillanatba, úgyhogy Alice a cipője orrát nézi. Észreveszi, hogy egy kis szakadás, egy ötcentes méretű hasíték jelent meg tornacipője felső szövetén.

– Hazudtál.

– És te nem? Azt mondtad nekem, odahaza mindenki tudja, hogy itt vagy. Azt mondtad, hogy a nőd is tudja.

– Tudja is – jelenti ki Jim.

42.

2011

Juliette utolsó kérdése még jóval azután is ott lógott a levegőben, hogy elment. Egyáltalán nem volt kiváltó oka, igaz? A burkolt vádaskodástól az egész lakás összeszűkült, mintha a helyiség minden sarkát betöltötte volna, és kiszívta volna a levegőt a kanapé mögül meg a velencei sötétítőroló lécei közül, amíg Mary már alig tudott lélegezni a pániktól. Aligha várta Juliette-től, hogy épp az adott körülmények között fogja kinyilvánítani egészen idáig eltitkolt szeretetét iránta, de azt sem várta tőle, hogy őt fogja majd hibáztatni.

Esélytelen volt, hogy Mary aludni tudjon. A fejében százféle lehetőség örvénylett, amiknek még a gondolatát sem bírta elviselni: Jimet baleset érte, bűntény áldozata lett. Elképzelte a testét egy út mentén, egy sikátor mélyén, vagy ahogy a folyóban lebeg egy gyanútlan evezősre várva, hogy megtalálja. Ha egyáltalán hajlandó volt számításba venni a felvetést, hogy ez az egész valami módon önkéntes lehetett – hogy Jim önszántából sétált ki az életükből –, azt gyorsan el is vetette. Ő ismerte Jimet. Nem ment volna el búcsú nélkül.

Egyértelmű volt, hogy Juliette nem osztozott ebben a hitében. Elültette a kétely magját, és elég mélyre vetette, hogy kivirágozzék. Mary próbálta visszakényszeríteni elméjét a Jimmel zajlott utolsó interakciójához. Jim azt a zoknit viselte, amit Mary adott neki előző karácsonykor, szivárványcsíkos volt bokától a lába ujjáig. Minden alkalommal, amikor felvette, mosolyt csalt vele Mary arcára. Azt az egyetlen esetet kivéve: nemcsak a cipőjéből bújt ki, hanem Mary életéből is. Akkor hagyta őt cserben Jim, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rá. Bárcsak elismerte volna ezt, akkor Mary sose mondta volna azt, amit mondott. Sose ugrott volna neki.

Ahogy a hajnal derengeni kezdett a város fölött, Mary tudta, hogy muszáj csinálnia valamit, hogy kordában tartsa bűntudatát. De mit? Nem mintha segíteni tudott volna a nyomozásban. Juliette ezt eléggé nyilvánvalóvá tette. „Legközelebbi hozzátartozók”, mondta szigorúan, mintha ezzel ráhúzta volna a függönyt Mary közreműködésére a Whitnell család életében. Csak azért, mert Mary nem az első volt a biológiai vagy a jogi hierarchiában, az ő gyásza már nem is eléggé indokolt? Tán illetéktelenül betolakodott a fájdalomba, amit nem volt joga elszenvedni?

Eltűnődött, vajon Richard vagy Juliette tett-e valaha megjegyzést Jimnek arra, hogy ők ketten nem házasok, valamit, ami eltántoríthatta Jimet. Könnyen el tudta képzelni. Légy óvatos, fiam! Ez egy életre szól, tudod. Vagy talán csak a paranoia beszélt Maryből. Mindketten jócskán elég idősek voltak ahhoz, hogy saját döntést hozzanak a kérdésről. A ténynek, hogy nem vágytak egy esküvő fényűzésére és körülményességére, nem volt semmi köze ehhez az egészhez. Marynek minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne hívja fel Juliette-et, és üvöltse a vonal digitális zümmögésébe, hogy „HAT ÉV!”. Ez az, aminek jelentősége volt, jogi formalitásokkal, vagy azok nélkül.

Megrettenve, hogy a végén még képes is lenne megtenni, Mary azzal foglalta le a kezeit, hogy átfésülte a papírhalmokat a konyhában, a dohányzóasztalon, minden összegubancolódott kábelköteg alatt Jim fiókjaiban, annak reményében, hogy talál majd egy üzenetet. De semmi. Nem tudta megmondani, hogy ez most jó jel-e, vagy rossz. Lehet, hogy ez azt jelentette, hogy Jim mégsem készült valami hülyeséget csinálni; hogy csak egyszerűen elhívták valahova, és nem gondolta, hogy tudatnia kellene velük? Nem ez lenne a legszörnyűbb dolog a világon, nyugtatta magát Mary. Végül majd úgyis haza fog jönni, behúzott farokkal. Csak az számított, hogy biztonságban legyen.

Mire besötétedett, Mary már kóválygott. A dühe elpárolgott, ahogy az utolsó reményei is. Egész nap nem evett, de még egy korty vizet sem ivott. Képtelen volt kényelembe helyezni magát, az egész teste megfeszült, és a feje annyira tele volt, hogy a végére se tudott érni egy gondolatnak, mikor már át is vette a helyét egy másik. Olyan volt, mintha egy időhurokban ragadt volna, vagy valami rémes alternatív világban, ahol az összes csontja sürgetően reszketett, de senki más nem látta szükségét, hogy tegyen bármit is.

Az egy napból kettő lett, aztán a kettőből három. Mary bizonyára aludt, de csak olyan rövid szakaszokban, hogy híján volt a szellemi tisztánlátásnak, amivel különbséget tudott volna tenni a rémálmai és azok tükörképe között az ébrenlétben. Juliette üzent, hogy beszámoljon róla: járt a rendőrségen. Nyilvántartásba vették az ügyet, és nyomozókat rendeltek ki a feladatra, így Mary is számíthat rá, hogy hamarosan felkeresik majd őt a lakásban. Furcsamód egyik részlet sem töltötte el akkora iszonyattal, mint Juliette teljes érdektelensége az ő hogyléte felől. Hát tényleg képtelen lett volna rávenni magát, hogy megkérdezze, hogy van Mary?

Amikor megérkezett a rendőrség, Mary alig érzékelte a jelenlétüket. Egy rendőrt a nappaliba vezényeltek, hogy tegye fel Marynek az összes kérdést, amiket Juliette már mind megkérdezett. Mikor látta utoljára James Whitnellt? És milyennek tűnt akkor? Volt bármi probléma, amiről tudott, a munkában vagy kettejük között? És ahogy Mary megválaszolt minden egyes kérdést, azzal az erővel akár a lejátszás gombot is megnyomhatta volna egy előre felvett mondatokat tartalmazó kazettás magnón. Gondolatai messze jártak a szobán kívül. Messze a lakáson túl, távol a rendőrtől, aki kesztyűs ujjával törölgette a hálószobai felületeket, és lökdöste a tárgyakat bizonyítéktasakokba, látszólag találomra. Messze járt Ealingtől. Ott, ahol Jim tartózkodott, bárhol volt is az. Mary remélte, hogy két pulóver elég lesz neki.

A rendőrök a bocsánatkérés jeleként apró kis meghajlással távoztak. Mary eltöprengett, vajon ilyenformán ismerik-e be kudarcukat. Tudta, hogy annak az esélye, hogy egy eltűnt személy egy darabban térjen haza, minden egyes órával csökken attól kezdve, hogy nyoma veszett, és az egyhetes vízválasztó már sebesen közeledett. Mi fog történni azután? Feltételezik majd, hogy Jim új életet kezdett, és nem volt szíve közölni ezt azzal, aki a régiben létezett? Mary írt Juliette-nek, hogy tudassa, ott járt a rendőrség. Két pipa jelezte, hogy az üzenetét elolvasták, de nem érkezett válasz.

Még sosem érezte magát ennyire egyedül. Öt Londonban töltött év után Mary még mindig arra a kifogásra hivatkozott, hogy nem volt ideje saját baráti kört kialakítani. Ott volt a munkája, Jim, és azok a ritka alkalmak, amikor az ő egyetemi cimboráival találkoztak. De a mentális állapotával kapcsolatban titkolózó Jimmel és az emiatti elszigetelődésükkel nehéz volt Marynek olyan támogató hálózatot kiépítenie, amire szüksége lett volna. Nem beszélhetett Jim depressziójáról senkivel, akit ismertek, és aligha fogadhatott volna a bizalmába egy idegent a magányos londoni vállalkozók egyik péntek esti piapartiján.

Mindemellett soha nem érezte kispolgárinak az életüket, vagy hogy a magánya olyasmi volna, ami orvoslásra szorul. Egészen mostanáig. Gondolt rá, hogy felhívja Mamát, de ugyan mit mondhatott volna? Elmentem a hatvanadik szülinapodra, Jim pedig abban a percben elhagyott, hogy hátat fordítottam. Mama túl jól ismerte őt. Ő feltette volna a megfelelő kérdéseket, nem úgy, mint a rendőrség, az időkeretekhez és a cselekvési mintázatokhoz való ragaszkodásukkal. Ő megkérdezte volna, hogy mi történt valójában. Elhangzottak gorombaságok, babám? Ezt kérdezte volna, és Marynek nem lett volna szíve csalódást okozni neki a saját viselkedése jelentette igazsággal.

A lakásban nem jártak látogatók a rendőrség után, és amikor felharsant a kopogtatás három héttel és öt nappal később, Maryt annyira meglepte a zaj, hogy majdnem oda se ment az ajtóhoz. Aztán újra kopogtak, majd megint. Biztos a végrehajtók jöttek máris, mert a rendelő tudni akarta, hogy meddig tartsák még fent Jim szerződését. Mary képtelen volt ezzel szembesülni. De leginkább a torkában gyűlő fájdalmat nem akarta érezni, ami bizonyára a teste eszköze volt arra, hogy jelezze neki: lehetetlenség sírnia és beszélnie is egyszerre.

– Mary – szólította egy hang odakintről. Mary az ajtón lévő kukucskáló lencséjéhez préselte a szemét. – Én vagyok az, Richard. Richard Whitnell. James apja.

Kinyitotta az ajtót, és Richard tekintete az arcáról a kezére esett.

Mary a gázszámlát tartotta, vagy inkább a levelet, ami figyelmeztette, hogy már megkésett a rendezésével. Jim személyes bankszámlájához volt kötve. Kettejüknek sosem volt közös kártyája, úgyhogy nem tudhatta, hogy áll Jim számlája. Talán épp most merült ki? Vagy már hetek óta üres volt? A tény, hogy az utóbbi hónapok folyamán Jim tervezhette, hogy összetöri majd Mary szívét, friss, perzselő fájdalmat szúrt a mellkasába.

– Nem bánod, ha bejövök? – sürgette Richard.

Mary bólintott és félrehúzódott. Richard a nappaliba sétált, ahol háttérzaj gyanánt ment a tévé, valami show-műsorral, amiben kétes hírnevű celebek beszélgettek az aktuális szalagcímekről. Az ajtóban állva Mary könnyes szemmel figyelte, ahogy az újságok címlapjaira mutogatnak, melyek közül egyiken sem szerepelt Jim. Ha gyerek vagy nő lett volna, akkor helikopterek, járőrök és nyomkövető kutyák lepték volna el a környéket. Az emberek a hátuk mögé kukkantgattak volna, ahogy este hazasétálnak a buszmegállóból. De ha egy felnőtt férfi tűnik el, mindenki csak arra tud gondolni, hogy elszakadt nála a cérna, és az a legvalószínűbb, hogy ezért az életében lévő nő a felelős.

– Nem tudod, hol van a, ööö… ennek a távirányítója? – akasztotta meg Mary merengését Richard, aki szorgosan kereste a készüléket. Marynek nem volt hozzá energiája, hogy segítsen neki. – Ne is törődj vele, megvan! – vette észre Richard a végét, ami beékelődött két díszpárna közé a kanapén. A kikapcsológomb felé nyúlt, de végül inkább csak lenémította.

– Hogy vagy? – kérdezte, leroskadva a fotelba.

Mary vállat vont.

– Borzalmasan.

– Tudom. – Richard is úgy nézett ki. Tréningnadrágot viselt, és az arcának olyan sárgás árnyalata volt, mint aki pont annyi napfényt látott az utóbbi néhány hétben, mint Mary. – Sajnálom, hogy nem beszéltünk többször. Tudod, Juliette, ő…

Dühös, gondolta Mary. Bosszús. Azt kívánja, bárcsak soha meg se születtem volna. Akkor ezzel már ketten lennének.

De Richard végül annál maradt, hogy:

– Szenved. Sam, aztán… ez. Lehetetlenség. Nézd, Mary, leülnél?

Valami megváltozott a szoba légkörében. Mary megrázta a fejét, mint egy sértődött kisgyerek egy apával szemben, aki, úgy tűnt, mindent elveszíthet. Odalett Richard harsogó nevetése és az átgondolatlan megjegyzései Mary hátteréről. Bármit is kellett mondania, az elég világrengető volt ahhoz, hogy egyenlőséget teremtsen közöttük.

– Attól tartok, híreim vannak. – Richard előrehajolt, könyökeivel a térdére támaszkodott. Mary érezte, hogy a szoba többi része elillan, így csak Richard hangja maradt, és a testétől különváló, térben lebegő kezei. Jó hírek még sose érkeztek olyasvalakitől, aki túlságosan félt, hogy közölje őket.

– Meghalt?

Richard nyelt egyet, ádámcsutkája liftezett a nyaka körüli laza bőrben.

– Igen?

A férfi kinyitotta a száját, és megnyalta ajkai száraz sarkait.

– Igen vagy nem? Az Isten szerelmére, elmondanád már végre?!

– Nem halt meg – jelentette ki végre-valahára Richard. – Annál bonyolultabb a dolog. A rendőrség kiderítette, hol van Jim, de attól tartok, nem fog hazajönni. – Mary majd vissza fog térni ezekhez a szavakhoz az elkövetkező hét év minden egyes napján. Emlékezni fog rájuk, ameddig csak él. – Sajnálom, Mary! – mondta Richard, felállva. Odament hozzá, hogy megölelje, de Mary kitért a karjai elől.

– Te most hazudsz nekem – sziszegte Mary.

– Nem hazudok, esküszöm. – Richard tett két lépést hátrafelé, feltartott kezekkel, mintha egy megvadult kutya elől hátrálna. – A rendőrség majd sokkal jobban el fogja magyarázni ezt az egészet, mint ahogy én tudom. Várják a jelentkezésed. Kérlek, Mary, hívd fel őket! – Turkálni kezdett a zsebében egy névjegykártya után, majd a dohányzóasztal közepére helyezte azt. – Rajta van a közvetlen vonal, amikor csak készen állsz. – Aztán újra elismételte, mintha ez bármit is segített volna a helyzeten: – Nagyon sajnálom!

43.

2018

Senki sem tudja, mit mondjon. Senki sem mozdul.

Végül Tony megköszörüli a torkát.

– Nézd, zavaros ez az egész, az biztos. De ezek ketten hosszú utat tettek meg idáig, és szerintem az a minimum, hogy megkínálod egy csésze teával, mielőtt visszaküldöd őket. – Nem úgy tűnik, hogy Jim ellenséges hozzáállása meginogna. – Talán itt a lehetőség, hogy végre-valahára pontot tehess ennek az egésznek a végére, hm? – teszi hozzá Tony.

Jim megrázza a fejét. Ennél már nem nagyon tűnhetne dühösebbnek: kis híján felkeni őket a falra.

– Maximum fél óra, világos? – mondja, egyenesen Kit szemébe bámulva.

– Igen. Köszönjük, értékeljük! És abszolút tiszteletben is tartjuk. – Alice finoman megböki Kitet a tornacipőjével, hogy hagyja abba a fecsegést.

– Van maguknak egy szoba a fogadóban, miután itt végeztek. Túl késő van már ahhoz, hogy ilyenkor vágjanak bele a visszaútba – mondja Tony.

– Köszönjük! – válaszolja Alice, ellenállva a késztetésnek, hogy megölelje a férfit. Nagylelkűsége nem kis dolog a szituáció fényében, melybe belerángatták.

Tony megvárja, amíg átlépik a küszöböt, mielőtt felemeli a kezét, hogy búcsút intsen.

– Biztonságos utat visszafelé!

– Te nem jössz, hogy élvezd a műsort?

– A keserűség nem áll jól neked, Sam. Te is tudod.

Tony nem hajlandó bekapni a csalit. Ahogy az ajtó becsapódik mögötte, Alice reméli, hogy Tony nem fogja miattuk elveszíteni ezt a kapcsolatot Jimmel, bármilyen természetű legyen is az. Sokkal tartoznak neki.

A kunyhó belseje sötét. Alice követi Kitet egy rövid folyosón: jobbra egy kis nappali, benne tévé, ami, úgy látszik, egy fatönkön áll, két fotel és egy kör alakú asztal két fa étkezőszékkel. Balra pedig egy konyha, ahol teáskanna sípol a tűzhelyen. Egyetlen tárgy van csak a munkapulton, egy csorba, krémszínű csupor, aminek az elejére a parti őrség kobaltkék jelvényét festették.

– Van még bögrém, ha szeretne egyet. – Jim észrevette, hogy Alice bámulja.

– Az remek lenne, köszönöm!

– Addig ott tud leülni. – Ez nem annyira invitálásnak, mint inkább parancsnak hangzik, úgyhogy Alice megy és csatlakozik Kithez a szomszéd szoba egyik fotelján. Amikor leül, Kit bociszemekkel mered rá, mintha ezzel aláhúzná, mennyire fogalmuk sincs, hogy hogyan tovább. És Alice még abban reménykedett, hogy majd Kit átveszi az irányítást.

Jim két bögre teával tér vissza, amiket Kit és Alice felé nyújt. Fogja az egyik étkezőszéket, és úgy helyezi el, hogy azzal egy kínos háromszöget alkotnak. Széles terpeszbe tárja a lábait, és könyökeivel a térdeire támaszkodik, teste teljes súlyával azokra rogy.

– Nos tehát?

Alice Kitre néz, aki meggyőzően kelti egy nyuszi benyomását, amire épp rávetült egy autó fényszórója. Úgy látszik, mégis Alice fogja vinni a szót.

– Mary barátai vagyunk. Nem tudom, hogy látott-e bármit a neten, de virrasztásokat tart, magáért. Mindennap kint áll az Ealing Broadway előtt egy transzparenssel. – Az állomás említésére Jim szemei bezárulnak. Bármilyen emlékben veszett is el, kétségtelen, hogy átitatja azt a fájdalom. – Rajta van az ön neve. Ezt, mármint a virrasztást, már hét éve csinálja.

Most, hogy hangosan is kimondta, Alice-t letaglózza a dolog súlya. Hét év. Jimre néz, hogy lássa, ő is észrevette-e, de a szeme továbbra is csukva van.

– De az egész néhány hete eszkalálódott. Valaki levideózta Maryt, amikor feldúlt volt… vagy inkább mérges, és aztán feltöltötték a felvételt a közösségi médiára. Elég nagy visszhangja lett… – Vajon Jim látta? Idefent abszolút lehetséges lenne, hogy az ember elvágja magát az online trendektől. A világ többi részétől.

Mielőtt Alice rákérdezhetne, Jim közbeszól.

– Tudom. Láttam a videót. De csak miután Tony megemlítette. Ez volt az első alkalom, hogy bármi olyasmiről hallottam, aminek köze van Maryhez. Úgy értem, mióta eljöttem – mondja. Még mindig nem emelte fel a fejét.

– Ó. – Alice nem számított erre. Ha látta a felvételt, még ha mostanában is, mi a bánatért nem jelentkezett? Épp ahogy kinyitja a száját, hogy megkérdezze, Jim a szavába vág.

– És maguk a szerencsés riporterek, akik rám találtak?

– Nem! – Alice olyan gyorsan igyekszik tagadni ezt a következtetést, hogy tiltakozásában felkiált. Ő nem olyan, mint a többi. Ő felforgatta a saját világát, csak hogy megtalálja ezt a férfit. Bármennyire is meg szeretné tartani az állását, nem vállalta volna mindezt, ha nem motiválták volna olyan tényezők, melyek jóval mélyebben gyökereztek a szakmaiaknál. – Ahogy mondtam, Mary barátai vagyunk. Segíteni akartunk neki, és úgy véltük, ennek a legjobb módja az lenne, ha megtalálnánk magát. Szabadságot vettünk ki. Gondoltuk, felhasználhatnánk arra, hogy kövessük a nyomokat, amiket a videó feldobott online.

– Hát, akkor gratulálok! Megtaláltak! – Jim hangja szenvtelen, hangneme olyan száraz, hogy úgy tűnik, az összes levegőt elszívja a szobából.

– Tony Samnek nevezte magát – mondja Kit, próbálva megtörni a rájuk telepedő csendet.

– Néha szüksége van az embernek egy tiszta lapra. – Jim felnéz, majd ki a mögöttük lévő kis ablakon. Kit kinyújtja a nyakát, hogy lássa, mit bámul, de nincsenek függönyök, csak a vidék mély, megtörhetetlen éjszakai sötétsége. – Egy új személyazonosságra. Egy friss kezdetre.

Ellenségeskedését felváltotta valami homályosabb, valami összességében még inkább nyugtalanító. Sem Kit, sem Alice nem tudja, mit mondjanak ezután. Annyi kérdésük van – talán túl sok is –, de egyik sem tűnik illő folytatásnak. Mielőtt kitalálhatnák a következőket, Jim tekintete visszatér a szobába, és Alice-re fókuszál.

– Ha maguk Mary barátai, hogyhogy nem tudják, mi történt?

– Mary nagyon zárkózott. Nem akartuk erőltetni…

– Úgyhogy idejöttek? Minek? Hogy visszavigyenek? Mint valami díjat?

– Nem. Egyáltalán nem erről van szó. – Kit feltartja a kezeit, tenyérrel Jim felé, mintha meg akarná békíteni. – Mi csak válaszokat kerestünk. Marynek.

– Már ismeri őket.

Kit Alice-re néz, és megkönnyebbülten konstatálja, hogy a lány is pontosan ugyanolyan tanácstalan, mint ő maga.

– Ha jól sejtem, azt akarják, hogy maguknak is fejtsem ki őket, mi?

Alice bólint. Kezei reszketnek, úgyhogy szorosabban fogja körül a bögréjét.

Jim mély levegőt vesz, a padlóra mered.

– Nem tudtam úgy tovább folytatni a dolgokat, ahogy voltak. Elcsesztem a munkámat, már a kirúgás szélén álltam. Túl sokat ittam, a hatása alatt mentem be dolgozni… Mary biztosan tudott róla; arról talán nem, hogy mi történt a munkahelyemen, de arról igen, hogy újra ittam. Nem mintha ebből bármi is az ő hibája volna. Semmi sem az ő hibája volt. Senki másé sem volt, csakis az enyém.

Olyan erősen harap az alsó ajkába, hogy Alice eltűnődik, nem fog-e vérezni.

– De nem volt fair, hogy bárki másnak is szenvednie kelljen az én hibáim miatt. Nem volt rá mód, hogy ott hozzam helyre magam, Londonban, abban a környezetben. Csak egyetlen út maradt számomra. Minden köteléket meg kellett szakítanom a régi életemmel, hogy túléljem. Mert nem élhettem tovább egy olyan életet, ami nem volt az enyém.

– Akkor miért nem szakított Maryvel? – kérdezi Kit.

Na végre egy észszerű kérdés, gondolja Alice megkönnyebbülve.

– Próbáltam. Néhányszor. Olyan bűntudatom volt, amiért magammal rántom őt a problémáimmal. De nem figyelt rám. Biztosan tudják, hogy milyen: szenvedélyes és kitartó. Istenem, hát le se videózták volna úgy, ha nem lenne az. Imádtam ezt benne, de lehetetlenné tette a próbálkozásaimat, hogy elmondjam neki, muszáj elmennem. Olyan volt, mintha meg se hallotta volna, amit mondok. Egyszerűbbnek tűnt számomra, ha feladom, és maradok, legalábbis egy darabig. De végül az, hogy az ő kedvéért maradtam, felemésztette mindazt, ami a kapcsolatunkból megmaradt, úgyhogy ki kellett szállnom… – Alice arca rezzenéstelen, nincs meggyőzve. – Ezzel most nem mentegetem magam – teszi hozzá Jim. – Csak a kérdésre válaszolok.

– Szóval csak úgy kisétált? Otthagyta Maryt azon őrlődve, hogy mi történhetett magával hét éven át?

A felgyülemlett méreg végül kilövell Alice szavai közül. Nincs annál rosszabb, mint mikor hagyják az embert a sötétben tapogatózni.

– Tudja.

– Mit?

– A rendőrség megtalált, és beszélt velem, körülbelül egy hónappal azután, hogy eljöttem. Tudtam, hogy előbb-utóbb így lesz. Mondták, hogy a szüleim jelentették, hogy eltűntem, és hogy az összekötő tisztjük majd tudatja velük, hogy biztonságban vagyok. De azt nem, hogy hol; megígérték, hogy ezt nem fogják elárulni. És azt is mondták, hogy átadják az üzenetet: nem akarom, hogy rám találjanak. Tudomásom szerint minden információ továbbítva lett, a szüleimen keresztül, Marynek is. Úgyhogy tudja. Tudnia kell.

Alice-nek zsong a feje. Átadták Jim szülei az üzenetet? Mary róluk festett képe rideg volt, de senki sem lehet annyira érzéketlen, hogy ne osszon meg egy ennyire létfontosságú hírt. De mi van az alternatívával? Ha valóban elmondták Marynek, és ő tagadásban élve folytatta a virrasztásokat, akkor az nem kevés kapcsolatba vetett hit – meg egy férfi képességébe, hogy meg tud változni.

Vannak emberek, akik úgy döntenek, hogy csak azt látják, amit látni akarnak. Gus szavai, melyeket fényűző bankházi irodájában mondott, fagyosan szivárognak vissza Alice elméjébe. Vajon Jim titkát is megőrizte? Akárhogy is, Mary az, akihez Alice közel került; Mary az, akinek rászolgált az őszinteségére. Talán önző módon, de Alice-ben fellobban a neheztelés lángja; azt hitte, rokon lelkek ezzel a nővel, hiszen ugyanúgy átélték az eltűnés jelentette szörnyű ismeretlent, erre most Jim azt mondja, Mary talán nem is volt olyan vak, mint ahogy beállította.

– Hű! – lepődik meg Kit. – Mármint, mi nem is tudtuk, különben…

– Nem lennének itt. Nyilván.

– Szóval akkor már nem szereti őt? – Alice úgy érzi, mintha a saját szíve szakadna meg. Könyörtelen szorítás tartja markában a mellkasát, és az érzés, hogy már a könnyek sem lehetnek messze.

– Nem ilyen egyszerű – feleli Jim lágyan. – Szerettem őt. Nagyon is. Volt idő, amikor azt gondoltam, mindig együtt leszünk. Hittem is benne. De okosabbnak kellett volna lennem, mint hogy ezt ki is mondjam. Saját káromon tanultam meg, hogy semmi sem tart örökké. Még a szerelem sem. Az emberek abból is kiszeretnek.

Alice nyel egyet. Nem fogja hagyni, hogy elszomorodjon. Inkább dühöngeni fog, dühös lesz, ingerült és leírhatatlanul csalódott. Hogy merészel ez az ember továbblépni, amikor Mary estéről estére rongyosra nyüstöli magát, őrá várva?

– Hiányzik magának?

– Vannak napok, amikor igen, hát persze. Több boldogságot okozott nekem, mint bárki más valaha is. Egy darabig jól is voltam. De aztán az agyam közbeszólt, mint mindig; és amikor ez megtörtént, Mary sem tudott rendbe hozni. De ez nem is másvalaki dolga. Végső soron meg kellett tennem, amit muszáj volt. Nem fogok visszamenni.

Elhallgat, majd:

– Nem ezt akarták hallani, igaz?

Kit tiltakozna, de a valóság rá van írva mindkettejük arcára. Alice talán nem tudta, hogy hová ment Jim, vagy hogy miért, de ha volt valami, ami ábrándjaiban állandóan jelen volt, az az újraegyesülés víziója. Hogy folynak majd a könnyek és lesz majd nagy öröm, de a legfontosabb, hogy ott lesz majd Jim, kitárt karokkal, melyekbe Mary végre belesimulhat. Alice, a lány, aki mindig is büszke volt gyakorlatiasságára – a nagy antiromantikus személyesen –, azon kapta magát, hogy levette a lábáról egy love story, amitől nem tud szabadulni, még úgy sem, hogy épp a szemei láttára hullik darabokra az egész.

Jim újra kibámul az ablakon, arca kifürkészhetetlen. Alice érzi, hogy remeg a dühtől és a frusztrációtól. Képtelen felfogni, hogy gondolhatják egyes emberek, hogy ki-be sétálgathatnak mások életében. Ez kegyetlen és szívtelen, mindennek a legalja. Minden erejére szüksége van, hogy lenyelje a mondandóját, és ne essen neki Jimnek, amiért tönkreteszi Maryt; amiért annyira önző. Érzékelve ezt, Kit a vállára teszi a kezét, miközben feláll, és Alice-t is magával húzza.

– Úgy sejtem, mennünk kéne – mondja. Jim nem néz fel. – Van esetleg bármilyen üzenet, amit szeretne, hogy elvigyünk magunkkal? Marynek?

Egy percig csak csend van. Alice mélységesen felháborodik. Jim nem tud semmit felhozni a mentségére, amin Alice nem lepődik meg. Gyáva férfi, tetőtől talpig.

– Mondják meg neki, hogy ennek az egésznek semmi köze nem volt hozzá, vagy ahhoz, ami elhangzott az utolsó alkalommal, amikor együtt voltunk. Nem akarom, hogy amiatt büntesse magát. Semmi jelentősége nem volt; a döntésem már jóval azelőtt megszületett.

– Mi…?

Jim úgy tűnik, mintha nem hallotta volna Alice-t. Vagy csak nem áll szándékában több kérdésére válaszolni.

– Mondják meg neki, hogy sajnálom. Mondják, hogy lépjen tovább! – Amikor sikerül elszakítania tekintetét az ablaktól, és Alice-re néz, a szemei üvegesek. – Mindig is sokkal jobbat érdemelt nálam.

44.

2018

Az ágy a fogadóban annyira kényelmetlen, amennyire csak lehet. A matracrugók Alice bordáit böködik, a pamutlepedő pedig már áttetszővé kopott. De nem ez az oka annak, hogy Alice nem tud aludni. A feje fel akar robbanni – mégis mi volt ez, ami a kunyhóban történt Jimmel?

Még mindig nem sikerült feldolgoznia a tényt, hogy megtalálták őt – hát még a kijelentést, mely szerint Mary tudott róla, hogy Jim nem akarja, hogy megkeressék. Nem tűnt sanszosnak, hogy Jim hazudik. Minden, amit mondott, egyezett azzal, amit már ők is összeszedegettek: hogy a munkahelyén előbb ugrott, mint hogy lökték volna; és ahogy Gus is utalt rá, nem lehetett minden fenékig tejfel odahaza, ha Jim ekkora küzdelmet vívott közben. Még az ivás említése is értelmet nyert, hiszen nem azt mondta Ted, hogy azután hívta Maryt az ÉjjeliVonalnál, hogy a pohár fenekére nézett? Ez segítene megmagyarázni, hogy hogyan keverhette össze a két férfi hangját Mary, és ahogy most már Alice is tanúsíthatja, valóban nem nagyon van különbség kettejük között…

De nem, Alice-nek nem lenne szabad – nem is tudja – elhinni egy olyan férfi szavát, akivel kevesebb mint fél óráig találkozott, ahelyett, hogy Marynek hinne. Hallania kell a történetet Mary oldaláról is. De ha ki akarja húzni belőle a dolgot, akkor Alice-nek be kell majd ismernie, hogy figyelmen kívül hagyta a kívánságát, és a háta mögött csak elment felkutatni Jimet. És mégis mit fog erre mondani majd Mary?

Az este foszlányai újra meg újra lejátszódnak Alice fejében: olyan végtelenített felvétel ez, amit nem lehet elnémítani. Mondják meg neki, hogy ennek az egésznek semmi köze nem volt hozzá, vagy ahhoz, ami elhangzott az utolsó alkalommal, amikor együtt voltunk. Mit értett ezalatt Jim? Alice mindennél jobban szeretné megkérdezni Maryt – hogy megszerezze a végső, megfoghatatlan darabkát Jim eltűnésének kirakósában –, de egy másik része tudja, hogy már így is átlépte a magánélet határait, ami legjobb esetben is etikailag aggályos, a legrosszabban meg egyenesen helytelen.

Ettől Alice úgy érzi, finoman szólva ellentmondásba keveredett a Harsonának írandó cikkével. Az aznap begyűjtött információkkal már jócskán meglehet az anyag egy tényfeltáró riporthoz. Jack bizonyára – szükségtelen is mondani – végtelenül izgatott lenne. Talán ahhoz is elég volna, hogy visszaszorítsa az elbocsátás jelentette fenyegetést. Akkor meg miért nem érez nüansznyi vágyat sem, hogy megírja a cikket? Valami őrült paradoxonnak köszönhetően olyan, mintha minél közelebb került Jim megtalálásához, annál kevésbé érezné úgy, hogy a nyomozása egyáltalán róla szól…

Az agyam közbeszólt, mint mindig. A szavak Jimtől származtak, de akár Kit is mondhatta volna őket, vagy Ted, ami azt illeti. Itt vannak ezek a férfiak, akik beléptek Alice életébe az elmúlt egy hónapban, és egyikük sem képes megnyílni az érzéseivel kapcsolatban oly módon, hogy annak hála esetleg sikerült volna visszatántorodniuk néhány szörnyű döntés meghozatalának széléről. Meg aztán ott van az apja is. Alice még túl fiatal volt, amikor eltűnt, hogy hiteles elképzelése lehessen az ő mentális egészségi állapotáról, ami esetleg arra sarkallhatta, hogy lelépjen. De ha felkészült rá, hogy egy papírfecnire vetett üzenetet sem hagyva hátra kisétál az életükből, akkor nagy az esélye, hogy ő is egy borzasztóan sötét gödör mélyén lehetett.

Ez nem mentség arra, amit tett, hogy elhagyta a családját, de segít megmagyarázni. Alice sose tudta megérteni, miért ő lángol a dühtől az apja eltűnése miatt, miközben az anyja, úgy tűnt, átugrott a mérgelődés, a harag és a tombolás szakaszán, a bénító gyász kedvéért. Most azon tűnődik, vajon azért volt-e ez így, mert a mamája jobban megértette, hogy mi zajlott a férje fejében, ami eltaszította őket egymástól. De hogy ez a teóriája megerősítést nyerjen, Alice-nek és az anyukájának beszélniük kell, ami amúgy is már réges-rég esedékes volna.

Álmatlan delíriumában végre-valahára elhatározásra jut. Alice bepötyög egy üzenetet a mamájának – Azon gondolkodom, hogy hazamegyek jövő hétvégére, ha neked is jó –, és elküldi, mielőtt meggondolná magát, és visszatérne a téma kerüléséhez. Szinte azonnal érkezik is a válasz: anyukája nagyon örül neki. Kis lépés ez, de legalább a helyes irányba. Alice-t annyira lefoglalta, hogy azzal győzködje magát, már teljesen túl van az apján, hogy egy pillanatra sem állt meg belegondolni, vajon nem akadt-e meg, mielőtt leküzdötte volna az utolsó akadályt is. Maryvel kellett találkoznia ahhoz, hogy ráébredjen: az elfogadás nem verseny. Talán inkább egy nem annyira kellemes hosszútávfutás. Az ő célvonala már látszik is a távolban. De mindenki a saját tempójában halad keresztül rajta.

Másnap reggeli közben még Kit is levert. Egyértelmű, hogy sem ő, sem Alice nem tudja, hogyan hozza szóba Jim előző esti vallomását. Az egyetlen bizonyosság az, hogy Jim nem fog visszatérni Ealingbe. Marynek önmagában kell megtalálnia az erőt a továbblépéshez, egyedül.

Amíg Kit bepakolja a kocsiba a táskáikat, Alice a bárba indul, hogy kiegyenlítse a számlát.

– A ház vendégei voltak – mondja Tony. Ezek szerint tegnap nem a bár vendégszeretetével élt vissza, hanem az övé a hely.

– Biztos?

Tony bólint. Alice szinte érzi, ahogy a bankszámlája elpityeredik a megkönnyebbüléstől.

– Köszönjük! Ez igazán nagylelkű magától, tényleg nagyra értékeljük. Mindent, amit tett. – Nincs értelme azzal búcsúzni, hogy viszlát, hiszen Alice tudja, hogy sose fog visszatérni. – Vigyázzon magára!

– Várjon, ez magának jött. – Tony elővesz egy borítékot a bárpult alól, és odacsúsztatja neki. – Mármint nem magának, hanem, hogy elvigyék magukkal. – Kézírással, amit Alice nem ismer fel, egyetlen szó van ráírva: Mary. – Samtől van. Jimtől. Jamestől. Tudja, hogy értem, na. A lábtörlőn volt, amikor felébredtem ma reggel. Hagyott nekem egy külön levélkét is, amiben leírta, hogy azt szeretné: kézbesítsék, amint visszaértek.

– Gondoskodni fogok róla, hogy Mary megkapja – ígéri Alice, becsúsztatva a borítékot a táskájába.

Reggel nyolc óra van, mire nekivágnak az útnak. A navigációs rendszer tizenkét órás utazást jósol hazafelé, Kit pedig magabiztosan állítja, hogy éjszakai megálló nélkül fogják teljesíteni. Azt mondta Alice-nek, hogy a haverjának holnapig kell visszakapnia az autót, de Alice egy része azért elmereng, vajon a közös szobán való osztozás vonzereje foszlott-e szerte, miután eltolta őt magától. Nincs már hely a fejében, hogy kiértékelje, mit is érez ezzel kapcsolatban. Bántja? Valószínűleg. Haragszik magára? Abszolút.

Ugyanakkor Kit mintha már túl is tette volna magát a lerázáson, és ha még nyalogatja is a sebeket az egóján, az egyáltalán nem látszik rajta. Amint rátérnek az autópályára, harsogni kezd a Magic FM, Kit pedig a rádióval együtt énekel. Még sose mészároltak le ennyi klasszikus popdalt, vagy legalábbis nem ilyen stílusosan. Egy ponton annyira leköti figyelmét a saját karaokéja, hogy majdnem elvét egy kijáratot, amitől Alice táskája keresztülszánkázik a lábtéren, Jim Marynek írt levele pedig kihullik belőle.

Alice megfordítja, és teszteli a ragasztását. Vajon mi állhat benne? Ha csak egy töredékét is tartalmazza annak, amit Jim beismert a kunyhójában – hogy már nem szereti Maryt –, akkor az padlóhoz fogja vágni. Mindaz a sokévnyi reménykedés meg fog semmisülni az olvasás pillanatában. Alice érzi, hogy a torka küzd a zokogás visszanyelésével. Elviselhetetlen, képtelen szomorúság ez. Senki sem érdemel ilyesmit, senki. Különösen Mary nem.

Mary küszöbönálló szívfájdalmának tudatában Alice már teljesen el is felejtette frusztrációját, hogy ezzel az erővel akár borsót is gömbölyíthettek volna odahaza, ha Mary tényleg többet tudott annál, mint amennyit elárult. De ezen most felesleges elmélkedni. Ráadásul kié valójában a felelősség? Mary végül is kérte Alice-t, hogy ne próbálja megkeresni Jimet. Egyedül Kit panaszkodhatna, hogy egy hiábavaló küldetéssel bízták meg, ő viszont azt mondta, nem lenne szabad így tekinteniük a dologra. Van egy levelük Mary számára. És ahogy Kit fogalmazott: ez egy olyan levél, ami segíthet Marynek elkezdeni a gyógyulást, bármilyen fájdalmasak legyenek is az első lépések.

Ami pedig Alice-t illeti, ez az utazással töltött hét megmutatta neki, hogy rengeteget eltanulhatna nem mindennapi útitársától – a türelmét, a nyíltságát, az emberfeletti képességét a megbocsátásra. Csak semmi beszéddel és énekléssel kapcsolatosat. Végül a Bohemian Rhapsody à la Kit megkínzott taktusaira bóbiskol el.

Mire elérik Ealing külvárosát, Alice tisztában van vele, hogy már nem sokáig halogathatja tovább az elkerülhetetlent. Ígért Jacknek egy cikket hétfőre, márpedig szüksége van arra a cikkre, ha még van bármi esélye, hogy megmentheti a karrierjét.

Megnyitja a munkahelyi levelezését a telefonján, és amikor végre betöltött, rábök az „Új üzenet” ikonra.

Szia Jack!

Beütemezhetnénk egy megbeszélést hétfőn reggel tízre? A tényfeltáró riportomat legkésőbb vasárnap estig el fogom küldeni!

Üdv:

Alice

Hozzábiggyeszti a láblécét (itt az ideje, hogy Jack elkezdje komolyan venni őt), és már épp nyomná a küldés gombot, amikor Kit megkéri, hogy csekkolja a szélső sávot, ahogy bekanyarodik egy parkolóba az állomás közelében. Mivel szombat este van, a legtöbb hely foglalt, de Kit úgy kutatja fel az utolsó üres téglalapot, mint egy véreb. Kis híján nem egy, de rögtön két visszapillantó tükröt is magával sodor.

– Hát itt volnánk! – Leállítja a motort, így először uralkodik el a csend a kocsiban, mióta elindultak. A rádió már biztosan túlmelegedett.

– Köszönöm, hogy jöttél! – mondja Alice. Jobb tenyere viszket, hogy Kit kezéért nyúljon, és erősen megszorítsa. Már nem is számolja a sok apróságot, amikkel Kit az őrületbe kergeti őt – a tört spanyolságot, az ostoba megjegyzéseket, az irónia teljes mértékű hiányát –, és mégis, Alice nehezen tudja elképzelni, hogyan fog boldogulni nélküle, miután elválnak útjaik ma este. De összeszedi magát. Nem engedhet ezeknek a gondolatoknak, inkább ráül a saját kezére. – Nélküled nem tudtam volna végigcsinálni.

– Áá! – Kit elhessegeti a hálálkodását. – Dehogynem, könnyedén! Te nagyon elszánt vagy, ezt kedvelem benned. – A hőmérséklet az autóban mintha megduplázódott volna. Alice nagyon szeretné a szélvédőn beszűrődő kora esti napfény utolsó sugarainak tulajdonítani mindezt, de az hiú ábránd volna, és ezt ő is kezdi felismerni. – Kivegyem a táskádat?

– Nem kell, köszi, majd én! – Alice a műszerfalra ejti a telefonját, és kiszáll a kocsiból. Előredönti az ülését, hogy kibányássza a hátizsákját, de az egyik pántja beakadt, és kell hozzá egy perc, meg számos határozott rántás, hogy kiszabadítsa. – Na végre! Hát jól van, akkor én jobb, ha megyek. Majd mesélek, hogy hogy ment Maryvel.

De Kit nem válaszol. Arca tajtékzik a dühtől, nem hajlandó ránézni. Alice próbál rájönni, mit bámul – azt a borzalmas, személyre szabott rendszámtáblát előttük? Azon normális esetben csak nevetne, de most olyan, mintha megszokott jó humora elpárolgott volna belőle, és egy kataton zombi maradt volna a helyén. Alice lenéz a műszerfalra. Telefonja fél méterrel jobbra vándorolt. A kijelzője még mindig világít.

– Tényfeltáró riport, mi? – szúrja oda Kit.

Alice arca fellángol, és hirtelen nagyon nehezére esik lélegezni.

– Miért nézted meg a…

– Próbáltam odaadni neked. Nehogy itt felejtsd.

– Nézd, Kit, meg tudom magyarázni…

Felberreg a motor.

– Én meg nem akarom hallani. Én is tudom, mennyi kettő meg kettő, nem vagyok hülye. Azt hittem, te jobb vagy ennél, Alice. Vagy talán igenis hülye vagyok, amiért ezt sose sejtettem. Egyszer sem merült fel bennem a gyanú. Én azt gondoltam, te őszintén segíteni akarsz Marynek. Hogy tegyél valami… „fontosat”. De nem, az egészet csak egy újságcikkért csináltad. El se hiszem, hogy képes voltál mindenki előtt azt hangoztatni, hogy a barátja vagy.

– Kérlek, Kit!

Alice leejti táskáját a lábához, és az autó elejéhez szalad. Szeretné, ha Kit a szemébe nézne, hogy lássa: ő még így is ugyanaz az Alice. Az, akivel éjjel-nappal együtt volt az utóbbi néhány napban. Az, akit a karjaiban tartott egy felejthetetlen éjszakán át Invernessben. Az, aki még mindig jó ember, ellentétben azzal, amit az az e-mail sugallhat.

Kit áthajol, hogy bezárja az utasoldali ajtót. Mielőtt megtenné, még hozzáteszi:

– És arra is képes voltál, hogy engem is belerángass ebbe. Én nem ezt érdemlem, Alice, egyszerűen nem.

– Nem ez volt a terv. Kérlek, engedd, hogy megmagyarázzam! Én nem ezért akartam megtalálni Jimet. Nem a munka volt az igazi oka…

Alice szeretné elmagyarázni annak az iróniáját, hogy meg se nyitotta a Harsona levelezéseit, egyszer sem, mióta belevágott ebbe az utazásba, de a szavak belevesznek a Micra tolatásának zajába.

Nem tehet mást, mint hogy nézi a főútra felhajtó autót, melynek alakját elhomályosítják kicsorduló könnyei.

45.

2011

– Szóval, Mary, miért szeretne velünk dolgozni itt a SuperShopnál?

Mary azóta nem viselte a kosztümjét, hogy Londonba költözött. Nem volt rá szüksége, hogy olyan munkát keressen, ahol ezt igényelték volna, úgyhogy a ruhadarab már hat éve a szekrény hátuljában lógott, a fekete szatén ruhazsákon pedig már meg is ült egy réteg por. Ha nem lett volna a trauma, ami az új életét jelentette – s ezzel együtt a tény, hogy alig tudott ránézni a hűtőre, nemhogy képes lett volna lenyelni egy falatot is –, kétli, hogy még belefért volna.

Abban a három hónapban, ami Jim eltűnése óta eltelt, a varrógépére is képtelen volt ránézni, hát még arra, hogy teljesítse bármelyik meglévő rendelését. Három ügyfél visszavonta a megbízását a késedelem miatt, amiről nem kaptak értesítést, Mary pedig nem reagált egyetlen új üzleti érdeklődésre sem. Előző héten a weboldalas cég e-mailezett neki egy számlán keresztül a domainneve és a kapcsolódó szoftver megújításáról. Mary azt is hagyta elévülni. Ő kizárólag Jimhez tudta kapcsolni a térképeit – az ígéretéhez, hogy a világ végéig is elmenne érte. Túl fájdalmas lenne folytatni ezt a munkát nélküle.

– Megváltoztak mostanában a körülményeim.

Janet, az interjúztatója rámosolygott, kikattintotta tollát, és visszahelyezte csíptetős felírótábláját az asztalra. – Kiszámíthatatlan az élet, igaz? – Nem lehetett sokkal idősebb Marynél.

Amikor korábban köszöntötte Maryt az ügyfélszolgálatnál aznap reggel, Janet akaratlanul is úgy fordította a csuklóját, hogy feltáruljon rajta három név vastag kézírással, hegyes betűtalpakkal rátetoválva, olyan betűtípussal, ami Maryt azokra a középkori iniciálékra emlékeztette, amiket odahaza a városi múzeumban tartottak. A gyerekei, feltételezte Mary. Ha bármi is kiszámíthatatlannak tűnt, az az, hogy a felnőttek élete mennyire gyorsan és mennyire eltérően alakulhatott onnantól kezdve, hogy elhagyták a gyerekkor rajtköveit.

– Nos, Mary, öröm volt találkozni önnel, és szívesen látnám a fedélzeten! Azt mondja, hogy azonnal tudna kezdeni? Most minden segítségre szükségünk van, amit csak kaphatunk, a karácsonyig tartó őrületben.

Mary kényszerítette magát, hogy bólintson.

– Ez nagyszerű.

Persze egyáltalán nem így érezte, ahogy kisietett az automata ajtón, majd fel az emelkedőn a főúthoz. A gyalogátkelőnél feltartotta egy férfi narancssárga láthatósági mellényben, aki bevásárlókosarak fémkígyóját tolta vissza a tárolójukba. Talán valóban remek hír lenne, ha Mary erre az életre vágyott volna; ha valami baj lett volna a régivel. De nem volt. Csupán egyetlen hiba csúszott közbe: egy olyan mértékű hiány, amit nem tudta, hogyan kerülhetne meg, hogy aztán folytathassa az életét.

Még nem szokta meg az új lakását, úgyhogy kellett hozzá néhány próbálkozás, mire bele tudja varázsolni a kulcsot a belső ajtó zárjába. Amikor végre sikerült, táskáját ledobta a kanapéra, aztán nem sokkal később saját magával is így tett. Nem sok bizonyíték volt rá, hogy itt élt az elmúlt hat évben. Olyan kevés holmit szedett össze a Londonban eltöltött ideje alatt – olyan keveset, amiről egyértelműen kijelenthette, hogy az övé volt, nem pedig az övék –, hogy csak annyi dobozt töltött meg velük, amennyihez elegendő volt egy taxit, méghozzá egy kis taxit hívnia. A négy doboz még mindig ott állt egy kupacban, felbontatlanul a konyhai szemetes mellett a sarokban. Varrógépét otthagyta egy szekrény hátuljában a régi lakásban. Talán az új tulajdonosok majd örömüket lelik benne, míg az övé már a megsemmisülésig fogyatkozott.

Amikor még több számla kezdett beérkezni, Mary tudta, hogy a napjai abban a lakásban, amin közösen osztoztak, már meg vannak számlálva. Egy része szeretett volna maradni, hogy továbbra is belélegezhesse Jim illatát, ami reggelente ott időzött párnáinak felszínén, vagy az éjfél és a reggel közötti elviselhetetlen pusztaságban, amikor a hajnal még lehetetlenül távolinak tűnt. Másik felét viszont kínozta a mindennapos ébredés valósága egy olyan helyen, amiről a lelke és a teste tudta, hogy kettejüknek lett kialakítva. Két törölköző lógott az ajtó hátulján, kettejük ruháinak volt hely egymás mellett a fiókokban…

Végül a döntést kivették a kezéből. Kevesebb mint két héttel a látogatása után Richard felhívta, hogy bejelentse, eladják a lakást. Így rendelkeztek, és sajnálja, de a lehető legrövidebb időn belül értesíteni fogja, hogy mikor kell kiköltöznie. Mary már épp le akarta tenni a telefont, amikor Richard még hozzátette, hogy Juliette úgy határozott, megszabadulnak a Notting Hill-i házuktól is. Mindig is imádta Olaszországot, dörmögte Richard. Veszünk egy villát Toszkánában. Mary próbálta elképzelni kettejüket, körülvéve a többi kivándorolt nyugdíjassal, ahogy ebédelni járnak a dombtetőn található falucska egyetlen éttermébe. Nem látott mást, csak a fekete felhőt, amit magukkal visznek majd.

Két nappal később Mary otthagyta a lakást, és kibérelte a legolcsóbb helyet, amit az interneten talált. Az előleg lényegében elvitte minden megtakarítását, de a házinéni elég jó volt hozzá, és elfogadott egy későbbre keltezett csekket, így Marynek maradt annyi pénze, hogy átvészelje azt az időszakot, amíg talál egy rendes állást, ahol majd állandó havi bért fog kapni.

Arra is gondolt, hogy visszamegy szállodába dolgozni; amennyire tudta, az még mindig jobban fizetett, mint a pénztárosi munka egy szupermarketben. Még odáig is eljutott, hogy rákeressen, milyen lehetőségek voltak gyalogútnyi távolságra tőle, mielőtt észrevette, hogy a legközelebbi felső kategóriás helyszín „esküvő és konferencia” szolgáltatásokat kínál a honlapjuk tetején lévő reklámcsíkban. Lehetetlen lenne ilyesmivel foglalkoznia anélkül, hogy Jimet látná maga előtt azon a bizonyos első napon, amikor találkoztak, abban a nevetséges gallér nélküli ingében nyomulva. Egy újabb esküvői fogadás gondolatától csípni kezdett a szeme.

A SuperShopnál való kezdés nem volt olyan vészes. Az alkalmazottak kedvesek voltak, és Janet is olyan jó főnöknek bizonyult, amilyet az ember csak kívánhat. A szárnyai alá vette Maryt, és a nyugisabb pénztárakat adta neki, az előcsarnok legtávolabbi végében, a vevőszolgálati pulthoz pedig soha nem osztotta be őt, ahol a személyzettől elvárták, hogy meggyőző magyarázatokkal álljanak elő a rizottórizs árának inflációjával és a kígyóuborka szokatlanul szerencsétlen formájával kapcsolatosan. Janet még vacsorázni is meghívta Maryt az otthonába egy szerdai műszak után, néhány héttel a kezdését követően. Mary visszautasította, habár egy része meg is bánta. Janet olyan típus volt, akinek biztosan kellemes és barátságos az otthona is.

Mary új valóságában messze az volt a legnehezebb, hogy a munkából hazafelé mindig el kellett sétálnia a lakás mellett, amin anno Jimmel osztoztak. Az egy dolog, hogy rá kellett szoktatnia a lábát, hogy ne sétáljon fel automatikusan a bejárati ajtóhoz – de egészen más érzés látni egy ismeretlen párocskát ugyanazon a helyen, átkarolva egymást, miközben az egész utca láttára vígan főzőcskéznek esténként.

Egyszer Mary épp őket figyelte, amikor megszólalt a rádió. Olyan dal lehetett, ami különleges jelentőséggel bírhatott számukra, mert látta, hogy egymásra mosolyognak, aztán a másodperc töredékével később elkezdtek ringatózni a reggelizőpult oldala mentén. Mary a jövő egy olyan képével találta szembe magát, amit tőle raboltak el – illetve csak raboltak volna, hiszen ő egyszerűen képtelen volt elereszteni azt. Amikor véget ért a zeneszám, a nő kicsit kifulladva és vidáman szédelegve megfordult, hogy kinyissa az ablakot. Mary elsietett, mielőtt megláthatta volna őt ott bámulni.

Legjobb volt nem összehasonlítani a régi és az új lakását, józan eszének megőrzése érdekében, már ami kevés abból megmaradt. Az újban nem volt túl sok tárgy bútor gyanánt – egy barna műbőr fotel állt a konyhával egybekötött, ebédlőként is szolgáló nappaliban, és egy karmazsinvörös kordbársony kanapé, ami már foltokban kikopott és megfakult. Egy telefon kandikált ki alóla, ami elég régi volt ahhoz, hogy még spirálvezetékkel csatlakozzon valahol egy szem elől elrejtett aljzathoz.

Azon az estén Mary felemelte a készüléket, és gondolkodás nélkül hazatárcsázott. Nem számított rá, hogy kapcsolni fog, még kevésbé arra, hogy fel is veszik.

– Mary, te vagy az? – szólt bele Mama, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a hívó nem szándékszik bemutatkozni. – Annyira aggódtam érted, babám! Alig jelentkeztél, mióta megnyugtattál, hogy épségben visszaért a járatod.

Egy kis hüppögés szökött ki Mary ajkain, és akkor már tudta, hogy kész, neki itt vége van. Megnyíltak a zsilipek, a könnyek pedig olyan gyors és heves patakokban folytak, hogy levegőt is alig tudott venni közöttük.

Mama nem mondott semmit, leszámítva az időnkénti verbális megfelelőjét egy kinyújtott kéznek, mellyel megtörölgette a szemeit – Jól van, jól van, most már ne aggódj, itt vagyok! –, a visszhangjait annak az ír sztoicizmusnak, amit szenvedése közepette Mary már rég maga mögött hagyott. Addig sírt, amíg öklendezni nem kezdett. Az oldalára fordult, mire egy vékonyka sugárban epe csorgott ki a szájából a kezére.

– Csssss, itt vagyok. Jól van, minden rendben lesz! Itt vagyok. Most pedig kezdj szépen mindent a legelejéről, Mary! Semmit se hagyj ki!

Valahogy sikerült rátalálnia a szavakra. Legalábbis a legtöbbre. Arra képtelen lett volna, hogy elmondja Mamának, mi hangzott el közte és Jim között, mielőtt felszállt a születésnapjára tartó gépre.

– Tudtam, hogy valami nem stimmel, amikor nem jött el veled.

– Sose lett volna szabad otthagynom.

– Mary Kathleen, meg ne halljam még egyszer, hogy ilyeneket beszélsz! Neked nincs semmi okod rá, hogy bűntudatot érez, hallasz engem? Egyáltalán semmi!

– De Mama, ő…

– Komolyan gondoltam. Ne is folytasd, Mary! Most az a dolgunk, hogy újra talpra állítsunk téged. Hazajössz?

– Nem tehetem. – A hangja remegett ugyan, de valami határozottabb bujkált a mélyén. Azt nem mondta el Mamának, hogy már aláírta az új bérleti szerződést, mivel az egyetlen bizonyosság a szívében az volt, hogy a közelben kell maradnia, Ealingben. – Nem mehetek el innen. Tudnia kell, hogy én itt leszek.

Mert ez semmiképp sem lehetett a vége. Ez csak egy újabb periódus volt. Egy újabb rossz periódus, amit át kellett vészelnie, amíg Jim észhez nem tért. Hiszen ő maga mondta, nem? Szüksége volt Maryre, hogy a menedéke legyen, akihez hazatérhetett.

– Babám, gyere vissza Belfastba! Mit fogsz tudni kezdeni magaddal így odaát? Biztosan mondta már a rendőrség is, hogy nem tehetsz többet.

Mary leküzdött a torkán egy nyákcsomót. Hogyan vallja be, hogy végül nem vette fel a kapcsolatot az összekötő tiszttel, csak hogy az megerősítse, amit Richard mondott neki? A névjegykártya, amit otthagyott, mostanra már egy szeméttelepen oszladozhat. Inkább az, mint reményének utolsó foszlányai.

– Ott vagy még?

Mama egész este csörgette, de Mary nem volt ott, hogy hallja a hívásokat, melyek olyan gyorsan követték egymást, hogy a lány a földszinti kifőzdében azt hitte, egy akadó CD-t hagytak a lejátszóban.

Nem, Marynek egy sokkal fontosabb helyen kellett lennie – kint a vasútállomás bejárata előtt, felirattal a kezében. Amíg Jim vissza nem talál az ő kitárt karjaiba, addig is hasznosítani fogja azokat. Mary lesz az első, akit meglát majd, ahogy leszállt a vonatról. Pont, mint a régi szép időkben, mondta magának Mary. Pont, mint a régi, boldogabb napokon, amikor Jim látványa, ahogy munka után keresztülszáguld a jegykezelő kapukon Mary felé tartva, még önmagában elég volt ahhoz, hogy kordában tartsa a világot.

Jim látni fogja, hogy Mary sajnálja.

Látni fogja, hogy az elhangzottakkal ellentétben Mary soha nem lenne meg jobban nélküle.

46.

2018

A szombat esték az állomás előtt sosem könnyűek. Míg az ingázók egyedül utaznak, a víkendezők csapatban, és nincs, ami jobban kihangsúlyozná az ember magányosságát, mint az, ha egyedül áll egy tömeg közepén. A legrosszabb a szerelmes párok látványa, akik vonakodnak elengedni egymás összekulcsolt kezeit, még akkor is, ha a jegykezelő kapuk ezt megkövetelik. Mikor volt a legutolsó alkalom, hogy valaki így fogta Mary kezét?

Visszagondol a csütörtök estére az ÉjjeliVonalnál. Ted már közel járt hozzá. Mary tudta, hogy szerette volna megérinteni őt. És ugyan ő maga nem tett egyértelmű mozdulatot, hogy viszonozná az érzést, egy része remélte, hogy Ted majd összeszedi azt a bátorságot, ami belőle hiányzott, vagy inkább amit elvesztett abban a percben, hogy Jim kisétált az életéből. De mégis mit művel, hogy ezen gondolkodik? Az első szerelmének tart egy táblát a kezében, úgyhogy ez se nem a megfelelő hely, se nem a megfelelő időpont, hogy bárki másra gondoljon közben.

Ez a kis darab kartonpapír az utolsó kapocs, ami Jimhez és élete legjobb napjaihoz köti. Amikor először jött az állomásra, felirattal a kezében, Marynek szüksége volt az érzésre, hogy tesz valamit – akármit –, hogy attól Jim meggondolja magát. Azóta már eltelt hét év, és Mary még mindig nem tudja, hogy egy olyan cselekedetből, ami a túlélés zálogaként indult, hogyan lett a személyisége alapköve. Amíg erre rá nem jön, lábai továbbra is ide fognak találni, pontosan ugyanerre a helyre, bármi egyéb járjon is közben a fejében.

Egy csapat részeg bulizó kanyarodik be a sarkon nagy lendülettel, és majdnem Marynek csapódnak.

– Bocsika! – makogja az egyik akadozó nyelvvel. – Az én hibám.

Amikor továbbmennek, végigrikoltozva az utat a liftekig, Mary kicsit megmozgatja a lábait, és kinéz maga előtt az útra. A szokásos homályos forgatag, leszámítva egy nagyon is ismerős utazó látványát, aki a közlekedési lámpánál ácsingózik.

Alice elmosolyodik, amikor Mary észreveszi őt.

– Van kedved egy italhoz? – kérdezi Alice, miután odaért Maryhez. Egy ütött-kopott viaszos esőkabátot visel. Nagy méretű kempingezős hátizsákot vonszol magával, a szemei pedig ki vannak pirosodva.

Mary tenyere izzad, csúszkál benne a transzparens elrongyolódott nátronpapír széle. Olyan bosszúálló erővel cseng a füle, hogy a kapuk és gépek zümmögése és puffogása jelentette háttérzaj teljesen el is tűnt. Tudja, hogy nincs kibúvó az alól, ami most következik.

Évekig nem volt hajlandó szembenézni az igazsággal, és most fennáll a lehetősége, hogy mindjárt ezüsttálcán nyújtja azt át neki egy fiatal nő, aki néhány hete még csupán egy idegen volt számára. És ha ez a helyzet, akkor az élet, ahogy Mary ismeri, véget fog érni. Azzal a ténnyel vigasztalja magát, hogy Alice még mindig beszélni akar vele. Vagyis, ha rá is jött valamire, az csak nem lehet annyira rossz… ugye?

– Persze – válaszolja Mary. Reméli, hogy a hangjában lévő reszketés nem annyira nyilvánvaló Alice-nek, mint neki.

A pubban keres egy kültéri asztalt, amíg Alice megveszi az italokat. Amikor visszatér két nagy gin-tonikkal, Mary egyszerre felhörpinti az övének a harmadát, pedig dupla adagról van szó.

– Szóval milyen volt a kiruccanásotok Malagára? – kérdezi.

Alice tekintete Maryről a kijárat felé rebben.

– Hát igen, nos… a helyzet az, hogy valójában nem Malagán voltunk.

Tehát Mary jól tudta. A gyomra mordul egyet. Zsigeri ösztönök, úgy bizony. Vesz egy mély levegőt.

– Elmentetek megkeresni Jimet, igaz?

– Ne haragudj!

Van egy kis szünet, amikor egyikük sem biztos benne, hogyan is folytassák. Mert anélkül, hogy tudná, mire jött rá Alice, hogyan tudhatná Mary, hogy megbocsát-e neki, vagy sem?

– Megtaláltuk – mondja végül Alice.

Mary meglepettnek tűnik. Olyannyira, hogy Alice-nek egy pillanatra megfordul a fejében, vajon Jim igazat mondott-e.

– Azt állította, hogy a rendőrség megtalálta őt hét évvel ezelőtt. Azt mondta, megkérte őket, hogy adják át az üzenetet, hogy jól van. És hogy nem akarja, hogy más is rátaláljon.

Mary mást sem akar, mint rászorítani kezeit a fülére, és tagadni a szavak áradatát, amik Alice szájából ömlenek elő. De ha így tesz, mikor fog véget érni ez az egész?

– A rendőrség ezt a szüleinek mondta el – helyesbít Mary. – Ők voltak a legközelebbi hozzátartozók. És hogy a szülei továbbították-e az üzenetet? – Marynek épphogy sikerül bólintania egyet. – De nem tudtam elhinni nekik – ismeri el. – Úgyhogy mondták, hogy erősítsem meg a rendőrséggel, de… – Körmeit a tenyerébe vájja, amíg a fájdalom már elviselhetetlenné nem válik. – …képtelen voltam rá. Szóval sose kértem a rendőrség igazolását. Gondoltam, jobb együtt élni a reménnyel, hogy a szülei tévedtek, mint biztosan tudni, hogy igazuk volt.

Alice behunyja a szemét, ami még mindig meg van duzzadva nemrég ejtett könnyeitől. Hát erre gondolt Mary, amikor azt mondta, hogy az ismeretlen nem a legrosszabb dolog a világon. Így most már minden értelmet nyert.

– Sajnálom! – Alice félretolja a poharát és átnyúl az asztalon, hogy megfogja Mary kezét. – Elmondhattad volna nekünk; sose álltunk volna neki követni azokat a nyomokat…

– Én kértelek, hogy ne tedd.

– Tudom, és sajnálom. Azt hittem, ha válaszokat hozok neked, az majd véget vet ennek a szörnyű bizonytalanságnak. Nem tudtam, hogy te már ismered ezeket a válaszokat, vagy hogy nem is akarod ismerni őket…

– Én sem tudtam – mondja Mary csendesen. – Nem volt erőm megbirkózni azzal, amit a rendőrség mondhat. Ha közölték volna velem, hogy Jim nem jön vissza, hogy itt a vége, akkor abba belehaltam volna. Úgyhogy végül nem hívtam fel őket. Helyette hagytam, hogy belül haldokoljak. – Hangja úgy elvékonyodott az agóniától, mint egy nádsíp. – Nem vagy mérges, ugye? Hogy nem mondtam el neked? Hogy ezért utána mentél?

Alice megrázza a fejét.

– Nincs hozzá jogom. Én hagytam figyelmen kívül a kívánságod. És tudom, hogy nem lett volna szabad, de őszintén azt gondoltam, hogy a lezárás lenne számodra a legjobb. Létezik olyasmi, aminek a tudása nélkül nem lehet élni. Egyszerűen lehetetlen. Az én életemben, saját tapasztalatom alapján… – Alice itt megakad. Legkevésbé sem szeretné bagatellizálni Mary szenvedését azzal, hogy előhozakodik a sajátjával; vagy ez csak egy újabb kifogás neki arra, hogy kerülje a saját problémáit? Mielőtt befejezné az önmagával való viaskodást, Mary közbeszól.

– Hogy nézett ki?

Eltelt az a sok-sok év, és Mary soha, egyetlen percre sem szűnt meg törődni Jimmel.

– Jól volt. Egészségesnek látszott. Nem kell aggódnod emiatt.

– Mit mondott?

Mary szomjazik az információra. Egy hétéves aszály után egy aprócska, édes csepp is megteszi.

– Azt, hogy szeretné, ha továbblépnél – válaszolja Alice. Mary feje lehorgad, könnyek kezdenek csordogálni az orra vonalán. – Úgy sajnálom, Mary!

– Nem – Mary elhúzza a kezét Alice-é alól, és megtörli a szemeit. – Nem, ez az én hibám. – Próbál mély levegőt venni, de egy kis oxigént is nehezére esik beszívni. Alice ismét megszorítja a kezét, Mary pedig utolsó erejével gyorsan kiböki a szavakat. – Én… én képtelen voltam beletörődni. Nem ezt ígértük egymásnak, Jim és én. Megfogadtuk, hogy ott leszünk egymásnak, a világ végéig is, de ő… meggondolta magát.

A könnyek most már vastagon és sebesen folynak, Alice pedig feláll a piknikasztal túloldalán lévő helyéről, és Mary mellé préseli magát, egyik karjával átölelve a vállait. Talál egy papírzsepit a zsebében, szerencsére nem volt még használva, és felajánlja neki. A zokogásától nem hallja, hogy mit mond Mary.

– Megértelek.

– Nem tudsz! – Mary hangja rekedt a sírástól, az utolsó szótag úgy robban elő, mint egy károgás.

– Ó dehogynem, komolyan. – Mary odafordul, hogy Alice-re nézzen, a szemöldöke ráncba szalad. – Nekem… nekem eltűnt az apám.

Alice rádöbben, hogy ezeket a szavakat még sose mondta ki korábban. Hangosan nem. Az anyukáján kívül senki másnak nem. És még akkor is eltűnődik, hogy a szavak valóban elhagyták-e a száját, olyan üres a tekintet, ami visszabámul rá. Anyukája mind a mai napig képtelen elfogadni a helyzet realitását. Tagadás – sokkal sűrűbben fordul elő, mint azt gondolnánk.

– Akkor tűnt el, amikor tizenkét éves voltam. Nem hallottunk felőle egy mukkot sem, anyukám és én, amíg tizenhat nem lettem. Fogalmunk se volt, hogy hol lehet, hogy jól van-e. Aztán a tizenhatodik születésnapomon kaptam tőle egy képeslapot. Azt írta, hogy van két új féltestvérem. Bárhová is ment, ott új családot alapított, csak így, egyszerűen. Sose zavartatta magát, hogy újra lássa a régit. És sose hagyta meg a címét. Mostanra már túltettem magam rajta. Vagy inkább azt hittem, így van, amíg bele nem kezdtem Jim felkutatásába, és ez az utazás rá nem világított, hogy még nem értem célba. Nem tudom elnyomni az emlékeket, és reménykedni benne, hogy majd elmúlnak. Te legalább kifejezed a veszteséged. El sem tudom mondani, mennyire tisztellek ezért. De neked is szükséged van válaszokra. Ezért nem adtam fel a Jim utáni kutatást. Én tudom, hogy milyen szörnyű nem tudni. Nem akartam neked is ezt a sorsot.

Mary hagyja magát Alice karjaiba omlani, így a homlokuk röviden összeér. Alice érzi Mary hideg könnyeit az arcán, és felnyúl, hogy lesöpörje őket, csakhogy rá kell döbbennie, azok valójában a saját könnyei.

– És tudod, mi a legrosszabb? – folytatja Alice. – Meggyőztem magam, hogy az én hibám volt. Hogy ha valamivel többet tettem volna, hogy visszatartsam, hogy otthon maradjon, velem és Anyuval, akkor sose hagyott volna el minket. Meggyőztem magam, hogy én taszítottam el őt.

Mary kezével Alice hátának ívét kezdi dörzsölgetni.

– Még csak gyerek voltál, ennek semmi köze nem volt hozzád. Nem a te hibád.

– Ezt neked is el kell hinned. – Mary hevesen pislog, Alice pedig tudja, hogy ennél több helyeslést most nem is várhat tőle. Alice felegyenesedik. Jimre gondol, a magyarázataiban rejlő önutálatra. Ő maga mondta: mentális gyötrődése sose Mary hibája volt, mégis ő itta meg a levét.

Aztán Kitre gondol és Tedre meg az apjára. Senki sem tudta a válaszokat arra, amin keresztülmentek. De ez nem is a megoldásokról szólt, nemde? Itt a támogatáson volt a hangsúly. Abban pedig senki sem jobb Marynél.

– Ha azt gondolod, hogy esetleg te mondtál vagy tettél valamit, tudnod kell, hogy ez a dolog nagyobb volt nálad. Jim problémái sokkal nagyobbak voltak annál, hogy te meg tudtad volna oldani őket. Egy bizonyos ponton muszáj lesz megbocsátanod magadnak. El kell ezt engedned.

– És aztán?

– Ezt hogy érted? – kérdi Alice.

– Mit fogok csinálni, miután elengedtem? Ki leszek én akkor? – Mary ráharap hüvelykujja begyére. – Azért kezdtem a virrasztást, mert szerettem volna, hogy Jim tudja, én nem adom fel. Akkor sem mondtam le róla, amikor utoljára láttam, és azután sem. Mindenki más magára hagyhatta: a rendőrség, a barátai, a szülei. De én szerettem őt. Azt hittem, ez jelent valamit. És végül, még amikor már rá is jöttem, hogy nem ez a helyzet, és az, hogy kiállok oda, és bolondot csinálok magamból, soha nem lesz elég, még akkor is túlságosan féltem abbahagyni, mert nem tudtam, mi történne utána. Nem tudtam, mi lennék én enélkül. Nélküle.

Alice vár, amíg biztosra nem veszi, hogy Mary nem fogja megszakítani a szemkontaktust.

– Te annyi minden más is vagy. Hallasz engem? Te sokkal több vagy, mint a nő a táblával.

47.

2018

Alice figyeli, ahogy a másodpercmutató a faliórán addig siklik, amíg azt nem jelzi, hogy egy perccel múlt egész. Délelőtt 10:01 van. Jack sosem a pontosságáról volt híres, de Alice azért remélte, hogy időtartása fejlődni fog annak a ténynek a természetéből adódóan, hogy ma néhány VIP személy is tartózkodik az irodájában. Nevezetesen: a részvényesek.

Visszafogja a késztetést, hogy ellenőrizze munkahelyi levelezésének bejövő mappáját, hátha érkezett már valami jelzés arról, hogy tetszett-e Jacknek a cikk. Nincs rá garancia, mivel amit e-mailben elküldött neki előző éjjel, még a mai értekezlet előtt, az nem igazán volt tényfeltáró riport. Legalábbis nem a hagyományos értelemben véve.

Miután elbúcsúztak Maryvel, Alice hazaindult egy mindössze ötórás alvásra. Aztán vasárnap már hajnalban fent volt, térdein imbolygó laptoppal és lábai körül szétszórt jegyzethalmokkal, melyek megörökítették a nyomozás minden egyes szakaszát. Volt ott egy füzet is, ami részletezte a hívások körülményeit, amik a megtévesztéshez vezettek, és mindenféle kutatási módszert, hogy hogyan lehetne lenyomozni egy anonim telefonvonalat. Voltak még kinyomtatott keresési eredmények az internetről, vonatkozó tweetek (Gusé kiemelve), térképek vörös pontokkal, amik jelölték a friss észleléseket, és Kit saját dossziéja. Kit. Már rágondolni is elég, hogy borzasztó szégyenérzet öntse el a testét, egy másik érzéssel karöltve, aminek értelmezésére Alice-nek nem volt ideje.

Mindent egybevéve szörnyen sok munka volt ez az egész ahhoz, hogy csak úgy besöpörje a kukába. De amint Alice elkezdett az új ötletével foglalkozni, az igazi történet csak úgy kiszaladt belőle. Évekig arra fókuszált, hogy elvégezze a munkát, amivel megbízták. Mary esetével azonban Alice végre talált egy sztorit, aminek ő maga akart a végére járni. És az, hogy ennyi energiát belefeccölt, hogy megszerezze ezt a sztorit, megtanította neki talán a legfontosabb leckét mind közül: amikor a történetek átadására kerül a sor, akkor nem az a lényeg, hogy mit akarunk, hanem, hogy mire van szükségünk. Egy újságírónak az a dolga, hogy azt az elbeszélést szője össze, ami megköveteli, hogy elmeséljék, nem pedig azt, amit ő maga kívánna irányítani. Alice lehet, hogy kiderítette, hová ment Jim és miért, most mégis arra volt szüksége, hogy egy egészen más történetet írjon meg. Egy hitelesebbet. Egy pontosabbat.

Ötezer szót gépelt le seperc alatt, a nap többi részét pedig azzal töltötte, hogy csiszolgassa és tökéletesítse a szövegét. Este kilenckor, amikor elégedettebb már úgyse lehetett volna a cikkével, elküldte azt e-mailben Jacknek. Amint továbbította, megnyitotta a magánlevelezését, és elküldte Kitnek és Marynek is. Annyira izgult a reakciójuk miatt, hogy azóta se merte megnyitni a postafiókját.

– Alice! – Jack három magas, öltönyös férfinak tartja nyitva az ajtót. – Kérlek, ismerkedj meg Nigellel, Jamesszel és Keithszel, a Bridge Media Group képviselőivel, akik ma minden alkalmazotti konzultációnkon részt fognak venni. – Egy kupac papírt rendezget maga előtt, aminek a tetején Alice cikkének egy másolata fekszik.

Jeges félelem csordogál végig Alice gerincén. Jack beszédének robotszerű formalitásától máris feláll a szőr a hátán, és ez még azelőtt történik, hogy elkezdené analizálni, mi a fenét is jelent valójában egy alkalmazotti konzultáció.

– Köszönöm, hogy tegnap este átküldted nekem a cikkedet! – folytatja Jack. – Megosztottam az itteni csapattal is, és mind egyetértettünk abban, hogy ez egy csodálatos és szükségszerű írás. – Alice azon mereng, hogy közbe kellene-e szólnia egy köszönömmel, de aztán feltűnik neki, hogy Jack kerüli a tekintetét. Nigel és a haverjai se látszanak semmivel sem érdeklődőbbnek. – Mint ahogyan azt szélesebb körben is hangsúlyoztam a csapatnak, te egy ragyogó fiatal tehetség vagy, és nincs kétségem afelől, hogy még sokra fogod vinni. Attól tartok azonban, hogy ez nem a Harsonánál fog bekövetkezni.

– Ezt hogy érted?

Jack végre felnéz, arcát eltorzítja a szégyenkezés és a feldúltság keveréke.

– Megválunk tőled, Alice. A HR-es majd tájékoztat az elbocsátási papírokról…

– De mi van a cikkel? Hiszen azt mondtad, hogy tetszett!

Alice átnyúl az íróasztalon a példányért, ami Jack előtt hever. Újra átfutja a bevezetést. Nem, nem csak képzelte a dolgot. Ez egy jó cikk. Egy átkozottul jó cikk:

GYERE HAZA, JIM!

Férfiak mentális problémái – a néma járvány,

mely elborítja Ealing közösségét

Írta: Alice Keaton

Ha rajta van a közösségi médián, biztosan látta. Nemrégiben egy helyi nő, Mary O’Connor elhíresült, miután egy róla készült videót a beleegyezése nélkül feltöltöttek az internetre, ahol rohamosan szét is terjedt. A felvétel Maryt mutatta, ahogy megzavarták a virrasztása közben, melyet az utóbbi hét évben rendszeresen tart az Ealing Broadway állomás előtt. Eközben egy táblát hord magával, amin a következő felirat szerepel: „GYERE HAZA, JIM!” Hamarosan mindenki ugyanazt a kérdést feszegette online – hol van ez a titokzatos férfi? De amire nem kérdeztek rá, az sokkal beszédesebb: Mi vesz rá egy sikeres orvost, a boldogság összes feltételezhető kellékével, hogy hátrahagyja aranyéletét?

Most vegyünk egy ötvenéves egyedülálló apát, egy huszonvalahány éves ambiciózus diplomást és egy szakembert, aki épp a negyvenkettedik születésnapját ünnepelte. A felszínen talán nehéz lehet közös pontot találni bennük, de adjanak nekik teret, hogy beszélhessenek, és gyorsan fel fogják fedezni az egyezést személyes küzdelmeikben, hogy megtörjék a férfiak mentális problémáit övező stigmát.

Az olyan szolgáltatások, mint az ÉjjeliVonal, ami egy helyi telefonos krízisközpont, mindent megtesznek, hogy kezeljék a járványt, de az önkormányzat pénzügyi támogatása nélkül a jövőjük elég zord képet fest…

Alice nem olvassa tovább. Nincs ideje végigolvasni mind az ötezer szót, most, hogy négy szempár fúrja át a tekintetével, várva a következő lépését.

– Nos, ezt magammal viszem – jelenti ki Alice, miközben feláll. Széklábai végigkaristolják a padlót. – Mert ahogy te is mondtad, ez egy nagyon is szükségszerű írás, én pedig biztos vagyok benne, hogy egy másik kiadvány majd képes lesz szélesebb olvasóközönséget biztosítani neki. Köszönöm szépen az idejüket! – Jackre néz. Akármilyen frusztrált és csalódott is most Alice, tartozik neki, amiért hitt benne. Tudja, hogy biztosan foggal-körömmel harcolt azért, hogy megtarthassa az állását. – És köszönöm a lehetőségeket, amiket adtál az ittlétem alatt! Ezért nagyon hálás vagyok neked, Jack.

Ezzel megfordul és elsétál. A szíve zakatol, a lábai remegnek, és szédelgéssel küzd. Tudja, hogy most összetörve kéne éreznie magát, de valahogy még sosem érzett ekkora felszabadultságot. És még ha ez az érzés mulandó is, bele akar kapaszkodni az energiájába, ameddig csak lehet. Nem áll meg, hogy beszéljen a HR-essel, hogy összeszedje a holmijait, vagy hogy bárkitől is elbúcsúzzon. Mindez még várhat.

Kint a friss levegőn Alice úgy érzi, mintha hetek óta először tudna normálisan lélegezni. Ő maga mondta Marynek: bizonyos problémák túl nagyok ahhoz, hogy egyetlen ember egyedül meg tudja oldani őket. Nem az ő dolga meggyőzni a Harsonát, hogy hibát követnek el, ha nem hozzák le a cikkét. De majd ő megmutatja nekik azzal, hogy keres az írásának egy nagyobb és jobb kiadót.

Ezt letudva maradt még két, kezelhetőbb teendője. Újonnan felfedezett önbizalmával kihúzza vállait, és a SuperShop felé veszi az irányt.

Majdnem egyenesen Marybe botlik. Épp egy láda mandarint pakol ki, háttal az automata ajtóknak, de Alice bárhol felismerné azt a pedánsan feltűzött kontyot. Ahogy megközelíti őt, észrevesz egy pár súlyos, homokszínű bakancsot Mary körömcipője mellett. Férfi méretűek. Alice a szemben lévő árusorba ugrik, és úgy tesz, mintha egy fürt banánt vizsgálgatna. Amikor kellően feltűnésmentesnek érzi magát, felpillant. Ted az, mély beszélgetésbe merülve Maryvel, ami pont hallótávolságon kívül esik Alice-től. Hát akkor majd máskor.

A szárított áruk sorában begyűjti a termékeket, amikre szüksége van, aztán megy is fizetni a pénztárhoz. Ahogy a kijárat felé tart, még egyszer visszanéz a válla fölött Maryre, aki most néhány citromot rendezget át, miközben Ted egy amatőr pantomimes stílusában ad elő egy anekdotát. Mióta Alice találkozott vele, Mary először mosolyog. Rendesen. Az a fajta nyitott szájú, csupa fog, fültől fülig érő vigyor ez, ami azt sugallja, hogy az igazság nem zúzta össze a lelkét. Végül majd talán mégiscsak felszabadítja őt.

Egy tennivaló letudva, maradt még egy. Alice a SuperShoptól második célállomásához kocog, két utcával odébb. A hatemeletnyi séta felfelé nem akar egyre könnyebbé válni. Mielőtt bekopogna, egy szalagot köt az ajándéka köré, a műanyag csomagolást pedig a táskájába dugja. Most vagy soha.

Lehet, hogy Kit még csak nemrég nyomakodott be Alice életébe, de az az eshetőség, hogy ismét kivonja magát onnan, meglehetősen sivár képet festett.

Alice megkocogtatja ujjperceivel a hámló festést, és vár.

– Mit keresel itt?

Kit se boldognak, se bosszúsnak nem tűnik, hogy a küszöbén látja Alice-t. Ez jó jel, igaz? A meglepettséggel még tud kezdeni valamit.

Válasz helyett Alice maga elé tolja a kis ajándékcsokrát. Ötcsomagnyi, masnival átkötött spagetti súrolja Kit csupasz mellkasát. Valószínűleg jó is, hogy van köztük egyfajta korlát. Alice azt kívánja, bárcsak lenne rajta felső. Vagy talán mégse. Akárhogy is, a látvány cseppet sem segít, hogy csillapodjanak az idegei.

– Ez meg mi a szösz?

– Bocsánatkérés – mondja Alice. – Megkaptad az e-mailemet?

Kit bólint.

– Jó cikk volt.

– Köszönöm – pirul el Alice. – Bár nem fogják lehozni. Valójában ma elbocsátottak. Épp az imént, ami azt illeti, úgyhogy az még a jövő zenéje, hogy valaha is megjelenik-e a cikk… De nézd, nem ezért vagyok most itt. Igazad volt. Nem érdemelted meg, hogy titkoljam előled a kiinduló okait, hogy miért is akartam lenyomozni Jimet. Azok után különösen nem, hogy mi mindent megtettél azért, hogy segíts nekem.

– Akkor mik voltak az igazi okok?

Alice üres tekintettel mered fel Kitre. Harminchat órát töltöttek külön, és máris elfelejtette, mennyire éles eszű is Kit.

– Azt mondtad, kiinduló okok. Szóval akkor mik voltak a későbbi, és ebből kifolyólag, feltételezem, igazi okok arra, hogy meg akard találni Jimet?

Vajon Kittel járni intellektuálisan olyan lehet, mint összebútorozni a Legyen Ön is milliomos! egyik versenyzőjével? Talán az intelligenciája egy része Alice-re is átragadna, és a végén még felfedezné a rák ellenszerét, vagy megtalálná a geopolitikai megoldást a világbékére… Ne rohanj előre, Keaton! Hiszen Kit még a küszöbön se engedte át.

– Bemehetek?

Kit felhúzza egyik szemöldökét, melynek szőrszálai pont olyan zabolátlanul meredeznek, mint mindig, aztán oldalra lép, hogy beengedje Alice-t az előszoba folyosójára.

A széthajigált cipők és a penészfoltok között Alice úgy érzi, inába száll a bátorsága. Most tényleg mesélni fog Kitnek az apjáról? De hát ő maga mondta Marynek: megnyílni a múltjával kapcsolatban az utolsó gát, amit át kell ugrania, ha valaha is meg akar békélni az apja eltűnésével. Ráadásul nem hazudhat. Nem teheti meg újra. Kit megérdemli az igazságot. Különösen azok után, hogy ő olyan őszintén beszámolt a saját lelkiállapotáról. És Alice bízik benne. Talán jobban, mint felnőtt élete során valaha is engedte magának, hogy megbízzon bárkiben. Ez az utolsó felismerés megerősíti Alice elhatározását. Nincs reményük egy közös jövőre, ha Alice nincs felkészülve rá, hogy lecsupaszítsa előtte valódi énjét.

Alice lerakja búzaalapú engesztelő áldozatát a dohányzóasztalra. A kanapé szélére ül és odafordul, hogy szembenézzen Kittel. Az ellenséges hozzáállás minden nyoma letörlődött Kit arcáról. Kicsit rá is mosolyog Alice-re bátorításképpen.

– Oka van annak, hogy senkit nem engedek magamhoz közel – kezdi Alice. – És ez ugyanaz az ok, amiért annyira rá voltam görcsölve, hogy megtaláljam Jimet. – Olyan mélyen szívja be a levegőt, amennyire reszkető mellkasa csak engedni. – Amikor gyerek voltam, eltűnt az apám, és sokáig úgy éreztem, hogy az egész az én hibám…

Tíz perccel később Alice úgy érzi, még sosem volt ennyire védtelen. Még anyaszült meztelenül sem az invernessi hotelszobában. Még akkor sem, amikor könnyekre fakadt Ealing legnyilvánosabb autóparkolójában két nappal ezelőtt. Kit még mindig nem szólt egy szót sem. Alice próbálja lenyugtatni a légzését. Talán ez egy jel arra, hogy távoznia kéne? De épp, amikor már felállna, megnyikordul a kanapé. Kit előrecsusszan, amíg a térdük össze nem ér.

– Köszönöm – mondja. – Hogy elmondtad nekem.

Lassan, kissé bizonytalanul, egyik kezét elveszi az öléből, és Alice tarkójára teszi. Alice érzi annak hűsét bubifrizurája tövében, ami úgy hat rá, mint egy megváltó oázis a sivatag közepén. Az az enyhe nyomás testének legsebezhetőbb pontján.

– Csak hogy tudd, nekem nincs szándékomban lelépni – jelenti ki Kit, hüvelykujját végigfuttatva a feszült inakon. – Hacsak nem kérsz meg rá. Mit szólsz?

Alice felnéz. Talán létezik még megbízhatóság és állandóság. Mert minden egyes emberre, aki elfut, kell hogy akadjon egy, aki ott marad, nem igaz?

Csak egy módja van, hogy ezt kiderítse.

– Rendben – suttogja Alice, miközben Kit ajkai az övéhez érnek. – Maradhatsz.

Hat hónappal később

Mary az Ealing Broadway állomás előtt áll, az előcsarnok betontetejétől balra húzódva, ahol nincs az ingázók lába alatt. Március egyik első napja van, így csodálatos a napsugarak állhatatossága, melyek még este hatkor is ragyognak. Megelégedve helyével, Mary magába szívja a látványt, amit olyan jól ismer, mint a saját tükörképét.

Ha hunyorogva a napba néz, ki tudja venni a pub homlokzatát, ahol hat hónappal ezelőtt Alice szembesítette őt az igazsággal, melynek elkerülése köré építette fel az életét. Az a pillanat annyira szeizmikusan hatott rá, hogy Mary nem is értette, a teste hogyan volt képes egyáltalán folytatni az élethez szükséges mozdulatokat. A szíve még mindig dobogott, a tüdeje továbbra is megtelt a szakadozott belégzések során. De a veszteség, a szégyenkezés és a gyász káosza közben, mely szétburjánzott Mary fejében, tudta, hogy ennek kell lennie. A végének. A vízválasztónak, még ha hét évvel később érkezett is a vártnál.

Most, ahogy az állomáson kívül vár üres kézzel, Mary elmereng az életnek azon a különös szokásán, hogy legnagyobb igyekezetünk ellenére is felosztja magát azelőttökre és azutánokra. A kettőt elválasztó nyisszantást pedig csak ideig-óráig lehet késleltetni. Ő talán jobban is érzi ennek a realitását, mint a legtöbben – azelőtt, hogy találkozott Jimmel, és azután, hogy eltűnt. Aztán pedig, Alice-nek hála, a legfontosabb különbségtétel mind közül: azelőtt és azután, hogy megerősítést nyert, mi történt Jimmel.

Korábban Richard szavainak nem volt semmi értelme Mary számára, és az ő felfogásában egyik mondata sem volt összeegyeztethető a férfival, aki a támaszát jelentő kőszikla volt, az ő mindene, az ő otthona. Hogyan dönthetett úgy Jim, hogy nem jön haza? Bármit is mondott a rendőrség, ez egy olyan férfi választása volt, akinek nem volt helyén az esze. Egy másik férfié, egy kétségbeesett férfié, és határozottan nem azé a férfié, aki egy portrush-i pubban állva kijelentette, hogy mindig ott lesz Marynek, a világ végéig vagy Ealingig.

Az Alice által elmondottak után Mary rákényszerült, hogy újralátogassa múltját, ahogyan még sosem tette korábban. Azzal kezdte, hogy átbogarászta Jim képeslapjait. Míg ezelőtt Mary kincsek után kutakodott közöttük – felnyalábolva közös boldogságuk csillogó drágaköveit –, most rávette magát, hogy elfogadja a piszkos kavicsdarabkákat is az aranyrögök között. Vajon ivott Jim azokon az üzleti utakon? Szavait már akkor átszőtte a bocsánatkérés egy olyan veszteség miatt, amiről ő előre tudta, hogy el fog jönni? Habár ez a művelet újra megnyúzta a szívét, Marynek el kellett fogadnia, hogy létezik egy kerekebb kép is a közös életükről. De ettől csak még jobban értékelte a mézeshetekszerű napok szépségét, mert hiszen a lesújtó mélységek nélkül hogyan is lenne bármi jelentősége a szárnyaló magasságoknak?

Gondoskodott róla, hogy eszébe véssen minden egyes Jimtől érkezett bókot is. Aztán kierőszakolta magából, hogy annyi példát találjon a saját kedvességére, együttérzésére és rugalmasságára is, amennyit csak tudott. Annak, hogy nem sikerült erőt vennie magán, hogy megerősíttesse Richard állítását a rendőrséggel, részben az volt az oka, hogy félt tőle: ez a tudás esetleg összezúzhatja az önértékelését. De ő már egy másik nő. Erősebb. Minden este keresztülsétált a fájdalom lobogó lángjain az állomás előtt állva, és ez megerősítette őt.

Végül elég kemény lett, hogy elfojtsa a hangot, mely azt duruzsolta a fülébe, hogy ha ő elég lett volna, Jim még mindig itt lenne; mert mélyen legbelül tudja, hogy ez sosem ennyire egyszerű. Bármennyi jó tulajdonsága legyen is Marynek, azok nem egyenlíthették ki Jim krónikus depresszióját. Olyan sokat várunk a szeretettől… És mégis, ahogy mi mindannyian, ez is meginoghat és kudarcot vallhat. Mary a saját kárán tanulta meg, hogy a szeretet sem ment meg minket mindig mindentől. Ugyanakkor megmutathatja nekünk, hogyan kezdhetjük megmenteni saját magunkat.

Olyan folyamat ez, amely egyedül kell, hogy kezdetét vegye, bármennyire hálás is Mary Alice-nek és Kitnek az ő érdekében vállalt kemény munkájukért. Két nappal a visszatértük után, negyvennyolc órával később, amit azzal töltött, hogy megbirkózzon késleltetett gyászának utolsó morzsáival, Mary arra az elhatározásra jutott, hogy megszünteti a bérleti szerződést az ealingi lakásra. Az ezután jelentkező újdonsült aggodalmak halmaza furcsa megkönnyebbülést okozott neki. Fog majd munkát találni? Hogyan fog az ÉjjeliVonal boldogulni nélküle? Mi lesz az ott szerzett barátaival? Azzal nyugtatta magát, hogy majd megoldja – bármi is legyen.

Az új lakás kevesebb mint egyórányira van Londontól vonattal, de ezzel az erővel lehetne akár egy fél világgal is távolabb. A pénzéért sikerült kibérelnie egy nagyobb helyet, ráadásul a földszinten, úgyhogy kertje is van. Most, hogy nem kell sehova se mennie a műszakja után a helyi Coopban, kezd kiegyezni a saját magára fordítható szabadidő koncepciójával. Bonyolult fogásokat főz vacsorára szakácskönyvekből, amiket jótékonysági boltokból szerez be, vagy egy keresgéléssel eltöltött délután után a helyi könyvesboltban. Aztán kiköltözik a teraszra, és nézi a naplementét, saját életéből kitekintve, nem pedig kívülről megpróbálva belelátni valaki máséba. Kiderült hát, hogy a szívnek hely kell a lüktetéshez, pont annyira, amennyire időre is szüksége van.

Mary első hivatalos látogatója a vidéki kuckóban Mama volt. Habár nagy ritkán elutazott Belfastba az elmúlt hét év során, és néhány hetente telefonált is, Mary sosem árulta el Mamának, hogy mit mondott Jimnek azon az utolsó együtt töltött reggelükön. Nem tudta elmondani azt sem, hogy miről számoltak be Jim szülei, vagy azt, hogy nem volt hozzá bátorsága, hogy megerősítse a sztorijukat a rendőrséggel. Mary ugyanúgy hagyta Mamát a sötétben tapogatózni Jim eltűnésével kapcsolatban, mint ahogyan a kollégáit és a csapatot is az ÉjjeliVonalnál.

De bátornak láttatni magunkat kimerítő vállalkozás, és csak amikor Mary beszámolt Mamának minderről, kezei között reszkető bögrével, akkor jött rá, hogy mekkora áldozatot követelt tőle az a döntése, hogy egyedül cipeli el a vállain az egész történetet. Mary minden egyes mondattal érezte, hogy megszabadul egy ránehezedő súlytól. Mama közben végig csendben hallgatta őt. Aztán, amikor Mary kimerítette a sztorit, és olyan szapora lett a légzése, mintha egy hosszú futásról tért volna vissza emelkedőnek felfelé, Mama azt mondta:

– Büszke vagyok rád, babám.

Mary nem egészen tudta, hogy mit is várt válasz gyanánt, de az biztos, hogy nem ezt.

– Ezt hogy érted?

– Nagy akaraterő kell ahhoz, amit tettél. Hogy így összeszedd magad. A múlt elmúlt, és te cseppet sem vagy hibás abban, ami történt. Büszke vagyok. És ez minden, amit mondani fogok erről a dologról.

Téma lezárva. Meglepő volt, hogy milyen könnyen visszasimultak régi kapcsolatuk sémáiba. Arról beszélgettek, hogy mik történtek időközben odahaza – az unokákról és Mama hektikus beosztásáról, ahogy megpróbált zsonglőrködni velük. Forralt fehérbort iszogattak egy piknikpokrócon, majd fejenként fél üveg után megkíséreltek gyomlálni egy kicsit. Ted bőségesen ellátta őt tanácsokkal arra vonatkozóan, hogy hogyan kell gondozni a virágágyásokat, de Mary rendre azon kapta magát, hogy elfelejti tippjeinek többségét. Jól jött ez kifogásként, hogy olykor-olykor ráírjon.

Végül Mama és Mary olyan sokat nevettek, hogy teljesen fel kellett hagyniuk tessék-lássék kertészkedésükkel. Terveket szövögettek Marynek, hogy gyakrabban látogasson majd vissza Belfastba – így arra is lenne lehetősége, hogy felélessze barátságát Moirával –, aztán épp mielőtt Mama indult volna, hogy elérje a járatát hazafelé, átnyújtott Marynek egy borítékot. Egy icipici köszönőlevélke, mondta. Mary feltette a kandallópárkányra, hogy majd elolvassa, miután kikísérte Mamát a repülőtérre.

Azon az estén, amikor Mary kinyitotta, egy ezer fontról szóló csekk csusszant ki a képeslap ölelő oldalai közül, és lehullott a szőnyegre. Papa kicsit félretett mindannyiótoknak, szólt a levél. Hogy vegyetek belőle valamit magatoknak. Biztosan ő is ezt szerette volna. Először Mary annyira meghatódott, és olyan nagy hálát érzett, hogy fogalma se volt, mire költse a pénzt. Sosem érdekelték különösebben a drága holmik; a javak halmozása még kevésbé. Aztán eszébe jutott – a tárgy, amellyel a legközelebbi rokonságot érezte; a tárgy, amely lehetővé tette számára, hogy új világokat teremtsen.

Varrógépével Mary elkezdett dolgozni az első textiltérképén Jim eltűnése óta. Oly sok rétegnyi rettegést épített fel aköré, hogy milyen érzés lesz majd a varrás, hogy milyen emlékeket hozhat majd felszínre, hogy a valóság annál már csak könnyebb lehetett. Ennek a darabnak a közepén az Ealing Broadway állomás áll. Abból nyúlnak ki Mary elmúlt néhány évét jelentő életének artériái: a SuperShop, a park, ahol Ted megvallotta érzéseit iránta, az ÉjjeliVonal főhadiszállása. Összeköti mind, az utakat, melyeket Mary számtalanszor megtett, minden egyes lépéssel eltűnődve, vajon hol ér véget a csalódás, és végül hol tud valami új gyökeret ereszteni.

A válasz erre a befejezésben rejlik: láncöltés. Messziről az egymást fedő szálak pontosan úgy néznek ki, mint az összekulcsolt kezek. Mary szabad kézzel készítette. Tartozik Alice-nek. Tartozik mindnyájuknak. Azok után, hogy hosszú évekig azt gondolta, az ő keresztjét egyedül kell cipelnie, Marynek szüksége volt egy kis saját fogódzóra, hogy meglásson egy másik, fényesebb jövőt. Ma este kemény munkájának gyümölcsei új otthonra fognak lelni, de egyelőre hátizsákjának belső rekeszében csücsülnek, ahonnan a vászonanyag annyival puhább érzést kelt a vállához simulva, mint a kartontábla valaha is tette.

Ami magát a transzparenst illeti: mostanra már biztosan egy újrahasznosító üzemben van, talán már át is alakították gabonapelyhes dobozzá vagy egy konyhai papírtörlő belső hengerévé. Korántsem volt könnyű kidobni, de ez is egy olyan dolog volt, amit nehezebbnek tűnt elképzelni, mint ahogyan aztán a valóságban alakult. Most már leginkább csak furcsa érzés Marynek, hogy itt áll – de nem a virrasztás miatt. Végül minden eljut a saját, természetes befejezéséhez. Akárcsak a szerelem, gondolja Mary. Egyetlen kapcsolatban sincs rá garancia, hogy örökké fog tartani. A tény, hogy az emberek még így is belevágnak, tudatában ennek a kockázatnak, talán a leggyönyörűbb része az egésznek.

– Mary! – Ted kocog felé, egyik kezét üdvözlésre emelve. – Majdnem észre se vettelek. A frizurád!

– Ó! – Mary végigsimít kezével a haja hátulján, ujjai elidőznek azon a ponton, ahol a borotvált szálak találkoznak tarkója bőrével. Kócos pixie-stílus, olyasmi, amit Mary egy magazint lapozgatva látott meg, miközben a sorára várt, és amit egy őrült pillanatban át is nyújtott a fodrásznak. – Mit gondolsz?

– Csodálatos vagy. – Ted köhécsel egyet. – Mármint csodálatosan nézel ki. Jól áll neked, tényleg.

Mary lenéz a lábára abban a reményben, hogy ez talán segít gyorsabban elmulasztani a pirulását. Amikor felpillant, megkönnyebbülten látja, hogy Ted ugyanolyan kényelmetlenül érzi magát választott szóhasználata miatt, mint ő.

– Jó újra látni téged – mondja Ted, ahogy átverekszik magukat a munka után fesztelenül kiengedett ingekben, egy-egy korsó sörrel a kezükben italozók tömegein. – Ne haragudj, hogy nem tudtam átugrani múlt héten a növények miatt. Tim hazajött, és fuvarozni kellett és… Mindegy, lényeg, hogy hiányoztál. Hiányzott. A látogatás, úgy értem.

– Nekem is. – Felnéz Tedre, és meglepődve látja, hogy inget visel, rendes inget, nem ám valami galléros pólót. Feltűrte az ujjait, kilátszik az alkarja. Azok is nagyon formásak.

– Gondolod, hogy ez az? – Ted lenéz a telefonjára, aztán fel az előttük álló házra, ami egyike azoknak a hatalmas, kertes családi házaknak, kőhajításnyira a főúttól, ahol már valószínűleg dolgozott is korábban. – Itt valami tévedés lesz…

Mielőtt rájöhetnének, mi az, kinyílik a bejárati ajtó, és megjelenik Alice. Fiatalabbnak néz ki. Ahogy közelít feléjük, Mary rájön, hogy csupasz az arcbőre, nyoma sincs rajta sminknek.

– Mary! Hiányoztál! – Lehet, hogy sok minden változott, de Mary szabályai a személyes térről nem. Eltart neki egy-két másodpercig, hogy akklimatizálódjon az öleléshez. Próbál arra fókuszálni, hogy beazonosítsa Alice parfümének illatát. Talán grépfrút? Vagy valami más, citrusos beütéssel? – Te vagy a díszvendég.

Alice felvezeti Maryt a lépcsőkön, majd be a házba, Ted pedig követi őket. A környezet elég volna, hogy bárkit lenyűgözzön – a bejárati ajtó mindkét oldalán oszlop, megfoghatatlan műalkotások monumentális keretekben a folyosó falai mentén –, de Mary és Ted számára komoly erőfeszítésbe kerül, hogy csukva tartsák a szájukat, és ne essen az álluk a kőburkolatos padlóig. Egyenesen a konyhába sétálnak, ahol Kit a sütőnél áll, vállán átvetett konyharuhával. Odajön hozzájuk, és puszit nyom Mary arcára. Neki is grépfrútillata van.

Épp ahogy Mary agya összekötné a dolgokat, Kit visszatér a hűtőtől, ahova betette Ted borát, és átkarolja Alice derekát. Úgy tűnik, a kis utazásuk mégsem volt hiábavaló.

– Sose mondtad nekünk, Kit, hogy úgy élsz, mint egy király – jegyzi meg Ted, átsétálva a szoba hátsó végében lévő üvegajtóhoz, felmérve az azon túli kertet.

– Vehetett volna olyan farmert is, amin nincsenek lyukak. – Olive az étkezőasztalnál ül, ahol az ajtóból pont nem látszik, és épp egy konyhaművészeti magazint lapozgat, aminek fényes oldalai kellemesen surrognak, ahogy megfordítja őket.

– Gracias – mondja Kit, forgatva a szemeit, amikor Olive nem látja. – Igazából a szüleimé a hely, de gondoltam, ma estére megteszi, tekintve, hogy ünneplünk.

Tednek leesik az álla, és Alice gyűrűsujjára mered.

– Nem úgy! – tisztázza Alice. Olyan gyorsan hessegeti el a feltételezést, hogy még Kit szája is fanyar mosolyra húzódik. – Új állásom van.

Amikor Mary elolvasta Alice cikkét, le volt nyűgözve. Az írása érzékeny volt, ugyanakkor ütős, Jim, Ted és Kit névtelen portréi mind hűen és odaadóan lettek ábrázolva. Vajon fel kellett volna ismernie, hogy Alice újságíró? Az megmagyarázta volna a kitartását és a krónikus kíváncsiskodását. Mary két nappal később válaszolt az e-mailjére, és megkérdezte Alice-től, hogy miért nem az egyszerűbb történetet írta meg: hová ment Jim és miért. Az nem lett volna helyes – ezt válaszolta Alice, Mary pedig örült, hogy a lányba fektetett bizalma valójában mindig is jó helyen volt.

És ma este egy még vakmerőbb tettet ünnepelnek. Alice szabadúszóként eladta a cikket, és a sikerének hullámait meglovagolva kiérdemelt magának egy szerkesztőségi helyet egy napilapnál. Épp akkor értesült a hírről, amikor az anyukája házában töltötte a hétvégét. Az egymáshoz való közelkerülésük újdonságérzete még nem múlt el Alice-ben. Rengeteget megtudott az apukájáról is; a nevének kiejtése már nem tabu. Nem mindent volt könnyű hallani, de az anyukája egy dolgot kristálytisztává tett: az édesapja mindig szerette őt, még ha nem is volt megfelelő lelkiállapotban ahhoz, hogy ezt ki is mutassa.

Alice annyira elfoglalt lett az új munkájával, hogy egyelőre fel kellett hagynia az ÉjjeliVonal-as önkénteskedéssel. Nagy kár érte, de némiképp vigaszt nyújt a tény, hogy az a pletyka kering, hogy – részben a cikke keltette érdeklődésnek hála – független támogatókat nyert a szervezet. De ahogy mindenki hangsúlyozza, még korai erről beszélni. Semmi sincs megerősítve, de addig is Olive és Kit fogadja a hívásokat, és Ted is visszatért a telefonok mellé.

Miután Kit hat hónapig főtt a saját levében, hogy mit fognak szólni a szülei, végül meglepően jól fogadták a hírt, hogy otthagyta a bankszakma lélekölő világát, és hazaköltözött, amíg újra talpra nem áll. Ted említette, hogy Kit azt fontolgatja: továbbképzi magát tanácsadóvá, ami arra sarkallta Maryt, hogy rákérdezzen Tednél, ő maga hogy boldogul. Jobban, válaszolta Ted, habár ezt már Mary is láthatta rajta megújult derűjéből. Számára ez bizonyíték arra, hogy a „krízispont” elég félrevezető elnevezés, hiszen nem szükségszerű, hogy onnantól fennálljon a folyamatos válsághelyzet… legalábbis nem mindenkinél.

Még a sok zaj, nevetgélés és bor mellett is könnyen elkalandoznak Mary gondolatai az ünnepi vacsorától. Tudja, hogy soha nem lesz képes elfelejteni Jimet. Már annyira a részévé vált, mint a vér az ereiben vagy a levegő a tüdejében. Elmereng, vajon hol lehet (Alice sosem árulta el, Mary pedig sosem kérdezné meg). Eltűnődik, hogy egyedül van-e, vagy talált valaki mást. Eltöpreng, sikerült-e rálelnie a lelki békére, és az hogyan nézhet ki Jim esetében.

Egyik kezét végigfuttatja az asztalon, amit Kit vaktában letörölgetett. Középen fekszik a térkép, amit Alice-nek készített, köszönetnyilvánítás-féleség gyanánt. Ealing van rajta, igen, de annál sokkal több is; az utak és vasútvonalak hálózata, a parkok és síkságok és épületek, amik mind figyelték, ahogy összetörik a szíve, és amik mind látták első lépéseit afelé, hogy újra összeillessze a darabkáit. Mary felnéz a négy sugárzó és évődő arcra a szerteszórt evőeszközök fölött. Talán sosem költözik vissza, de ennek a helynek a koordinátái egy életre rátetoválódtak.

– Bejelentenivalóm van – köszörüli meg a torkát Kit. Mindenki idegesnek látszik, köztük Alice is. – Ha megtennétek, hogy átcsoportosulunk a kertbe, előkészítettem egy kis örömtűzrakást. Kicsit belemélyedtem ugyanis a jó öreg tavaszi nagytakarításba, és gondoltam…

Megzörget egy doboz alágyújtóst a jobb kezében, mire Mary észreveszi, hogy Olive keze megfeszül a borospohara körül. Arra törvényt kellene hozni, hogy Kit ne mehessen pirotechnikai eszközök közelébe.

Ted kiveszi a riadalmat keltő tárgyat Kit kezéből.

– Hadd legyen enyém a megtiszteltetés, jó?

Olive olyan pillantást vet Maryre, ami azt üzeni, most épphogy elkerültek egy segélyhívást a tűzoltóságra. Mindketten kuncognak egyet, mielőtt Olive követi Kitet és Tedet a szabadba.

– Te nem jössz? – kérdezi Alice a teraszajtóban hezitálva.

A csapat többi tagja már összegyűlt a kupac körül, melyről Mary feltételezi, hogy az lehet a máglya; sziluettjeiket megvilágítja a holdfény.

– Csak egy perc – mosolyog rá Mary, hogy biztosítsa Alice-t, minden rendben, nem fog összeomlani, amint hátat fordít neki. Most már nem. – Majd csatlakozom hozzátok odakint, ne várjatok rám!

Végre egyedül a konyhában, Mary kihúzza a levelet hátizsákja belső, cipzáras zsebéből. Mióta Alice odaadta neki a visszatérése estéjén, hat hónappal ezelőtt, Mary már többször átolvasta a tartalmát, mint amennyit nyugodt szívvel be merne ismerni.

Kisimítja a papírlapot az asztalon, és elkezdi olvasni, még egyszer utoljára:

Kedves Mary!

Találkoztam ma este néhány barátoddal. Kittel és Alice-szel – nem semmi figurák! Örülök, hogy vannak ilyen emberek az életedben. Olyanok, akik megvédenek és támogatnak téged úgy, ahogy én képtelen voltam rá. Mire ezt olvasod, ők már hazatértek. Remélem, az egyikük veled van, miközben olvasol. Mindig is utáltam úgy gondolni rád, hogy egyedül vagy.

Láttam a videót, és mielőtt még felgyulladnál szégyenedben, hadd mondjam el neked, hogy a legerősebb pillanataid egyike volt. Te mindig inspiráltál engem. Amiket pedig olvastam – nem akartam hinni a szememnek. Én sose voltam méltó hozzád, nemhogy ahhoz az odaadáshoz, amit az elmúlt néhány évben tanúsítottál. Sajnálom, ha az üzenet nem ment át a szüleimtől, és sajnálom, hogy nem tettem többet, hogy erről megbizonyosodjak. Sosem kellett volna várnod rám, akár táblával, akár anélkül. Azt kívánom, bárcsak vissza tudnám adni neked azokat az órákat, de mivel erre képtelen vagyok, hadd mondjak annyit, hogy köszönöm! Az, hogy ennyire szeretve lehettem, ráadásul egy olyan nő által, mint te, mindig is a legnagyszerűbb kiváltság és megtiszteltetés lesz az életemben.

Egy dolog azonban még mindig aggaszt, és szerettem volna kihasználni a küszöbömön álló két hírvivő nyújtotta lehetőséget, hogy most tisztázzam. Ha volt vezeklésnek bármi nyoma a virrasztásodban, akkor kérlek, kérlek, engedd el! Bárcsak az utolsó alkalom, hogy együtt voltunk, boldog emlék lenne mindkettőnk számára! Bárcsak rendesen a karjaimba zártalak volna! Bárcsak elmondtam volna neked, mennyire csodálatos vagy, és hogy kétségtelenül te ajándékoztad nekem életem legjobb éveit!

De akkor egyikünk sem volt abban az állapotban, hogy átlássunk a fájdalmon keresztül a kapcsolatra, ami egyszer a miénk volt. Te egyáltalán nem voltál hibás azért, hogy elmentem. Csakis én és a zűrös, elcseszett agyam tehettünk róla. Ne büntesd magad! Te gyönyörű vagy, okos és tehetséges. Remélem, hogy még rengeteg térképet fogsz készíteni, és hogy galériákba fognak kerülni szerte az egész világon. Ha innentől olyan útra lép az életed, amin szeretnél egy új párt találni, akkor remélem, hogy az illető tudni fogja, mennyire szerencsés!

Tudd, hogy én jól vagyok, és biztonságban vagyok. Tudd, hogy te sosem voltál hibás. És tudd, hogy te mindig is a legeslegjobbat érdemelted az életben!

Vigyázz magadra!

Jim

Amikor végzett, Mary felveszi a levelet. Kezei nem remegnek. A papír már gyenge a hónapok óta tartó ki-be hajtogatástól, úgyhogy könnyedén szakad nyolc darabra. Mary a nadrágzsebébe csúsztatja őket. Kisétál a kertbe, ahol a csapat úgy helyezkedik, hogy odaférjen ő is. Ted az infernóját bámulja, de felpillant a közelítő léptek hangjára. Maryre kacsint, szeme csillanását felerősítik a lángok.

Mielőtt bármelyikőjük be tudná őt vonni a társalgásukba, Mary leguggol, és felidézi múltja egy olyan szakaszának végső darabkáit, amin itt az ideje túllépni. Fogalma sincs, hogy mit tartogat a jövő, de abban biztos, hogy mit – vagy inkább kit – nem. Mindig is boldog lesz, hogy találkozott Jimmel. Inkább választotta volna azt a hat évet vele, minthogy örökre kitörölje a hét nélküle töltöttet. Hálás mindenért, amit Jim valaha tanított neki, mindenért, amit valaha is adott, de Mary most már elérte azt az állomást, ami lehet, hogy sokáig váratott magára, de azért csak megérkezett. Elfogadás – végül is nem erre várt mindig is?

Kihalássza farmernadrágjából a levél maradványait, és rádobja őket a tűzre, majd nézi, ahogy lángra lobbannak. Először azóta a nap óta, hogy Jim elment, nem érez megbánást. Mary a papírra mered, megfigyelve, hogyan muszáj sercegniük és felkunkorodniuk a széleknek, hogyan kell vonaglaniuk a forróságban, mielőtt hamuvá porladhatnak és fellebbenhetnek a szellőben. Jim szabad, és most már ő is az. Miután a ragyogás elhalványult a szemében, Mary határozottan felegyenesedik, és tesz egy lépést jobb felé.

Ted becsúsztatja kezét Maryébe. Mary pedig tudja, hogy a többi csak rajta áll.

Tartalom

2018

2005

2018

2005

2005

2018

2005

2005

2018

2005

2005

2018

2005

2018

2006

2018

2006

2018

2018

2007

2018

2018

2009

2018

2018

2018

2018

2018

2009

2009

2018

2010

2018

2018

2018

2011

2018

2018

2011

2011

2018

2011

2018

2018

2011

2018

2018