Világszép lány

Ally Blake

Harlequin Magyarország (2016)

Címke: Romantikus

Romantikusttt

Kendall a vőlegénye végzetes autóbalesete után elhatározza, hogy ezentúl biztonságos, kiszámítható életet akar élni. Az egyetlen kockázat, amelyet vállal, hogy titokban átjár a szomszédos udvarház parkjában lévő medencébe úszni. Váratlanul hazatér a birtok tulajdonosa, Hudson Bennington, akit elbűvöl a lány szépsége. A híres fotóriporter felajánlja, ha Kendall segít megírni az emlékiratait, továbbra is használhatja a medencét. A lány próbál közel kerülni a férfihoz, de falakba ütközik. Hudson a múlt kíséreteivel küzd, és egyedül képtelen elűzni azokat…

Ally Blake

Világszép lány

1. FEJEZET

Hudson rántott egyet hátizsákja vállszíján, miközben szemügyre vette a pompás öreg ház homlokzatát – a házét, mely már tíz éve üresen állt.

A falakon borostyán futott vad összevisszaságban, a bejárati márványlépcsőket moha lepte be, átláthatatlan volt a díszes ablakok sok drága üvege, a tető zöld bádogján lyukak tátongtak, és az ereszcsatornákból nagy halmokban fordult ki az alácsüngő, megbarnult lombhulladék.

Hanem Hudson az épület siralmas állapota ellenére, mint aki álmot lát fényes nappal, hajdani szépségét, pompáját csodálta újra. Felrémlettek előtte az elmúlt évek. Az a tizenkét esztendő, amikor a nyarakat itt töltötte Claudel-ben. Szülei közben kalandos tájakon utazgattak, ahogy munkájuk, a hagyományos népi kultúrák kutatása megkívánta. Idegen világok? Hudson most félénken elképzelte ide hajdani önmagát, ahogy például a fűben hasal, és bújja kedvenc könyveit. Narnia krónikái, ez volt az egyik, ő így utazott mesés tájakra.

Vett egy mély lélegzetet, mielőtt nekiindult volna, hogy az épületet balról megkerülje, és elérkezzen a kertbe, mely még az eddigieknél is vigasztalanabb látványt nyújtott.

Valamikor itt óriási zöld gyepszőnyeg terült el, nagynénje sokat játszott vele a szépen nyírt, füves területen izgalmas, mára már szinte feledésbe merült játékokat – például krokettet –, hanem most a tömérdek dudva és gaz közepette gondolni sem lehetett volna ilyesmit. Álmodni sem. És ami azt illeti, vad elhanyagoltságukban a régi, kedves márványszobrok is inkább rémalakoknak tűntek. A megszürkült testekről itt-ott hiányzott már a fej, szederindák és tüskeágak borították, ami megmaradt. Szegény nénikéje elájult volna, ha látja ezt a sok szörnyűséget.

Hudson a Voyager Enterprises magazin fotósaként a lap által készített dokumentumműsor számára is dolgozott, és a legcsodásabb helyeken fordulhatott meg eddig: királynők díszes birtokain, lenyűgöző szépségű esőerdőkben, hivalkodóan elegáns luxusnyaralókban. Kevés látvány hatott azonban ennyire erősen rá, mint az elpusztult emlékeknek ez a riasztó kertje.

Megborzongott. Kis köhécseléssel nyomta el érzéseit, ebben is volt gyakorlata. Ilyen a világ, gondolta. Aztán indult tovább, nem törődve a tenyerét-csuklóját karcoló töviságakkal, ahogy a régi emlékek ejtette sebek fájdalmát is igyekezett elnyomni a lelkében. Nem volt könnyű, mert egyre csak peregtek szeme előtt az egykori jelenetek. Nagynénjét látta megint, kedves-bolondos ír vadászkutyája ugrándozott körülötte, így mentek együtt a vidáman szikrázó napsütésben.

Ritkult végre a bozót, és előtűnt a jókora fedett uszoda.

Bizony, mosolyodott el. Az ő kedves fürdőháza! A nagy medencével és az ugródeszkákkal, melyekről hatalmas fejeseket ugrott a kristálytiszta vízbe. Aztán csak ringatózott hanyatt fordulva, ó, igen, révedezve-álmodozva abban a messzi múltban! Miközben a vonuló felhőket csodálta az üvegtetőn át, mindig az járt a fejében, hogy anyja-apja milyen különlegességeket láthat most a föld másik felén.

Közben néha arra gondolt, ha majd felnő, biztosan megérti, miért szaladnak a szülei ezért-azért – nyilván nagyon fontos dolgokért – a világ végére, és hagyják őt itt a kedves nagynénire. Hudson bízott benne, egyszer lesz olyan okos, hogy megtalálja a magyarázatot.

Már rég nem gyermek, és úgy érezte, időközben valahogy választ is kapott a fogas feladványra. Mikor történhetett pontosan? Talán a huszonegyedik születésnapján, miközben Boszniában hasalt a bozótban, tizennyolc órán át esőben-sárban, golyózáporban, és a harcokat próbálta fényképezni? Vagy inkább a huszonhatodik születésnapján a Himalája magas csúcsai között, miután társaival rádöbbent, hogy hegyi vezetőjük cserbenhagyta őket? Esetleg alig két hónapja, amikor egy londoni kórházban feküdt, de olyan erőtlenül, hogy egy pohár vizet alig bírt a szájához emelni?

Hudson végre ledobta a súlyos hátizsákot, és jólesően kinyújtóztatta sajgó hátát. Claudelt három méter magas kőfal vette körül, jó vastag, és az egész birtok úgy ötvenméternyire volt az úttól. A legközelebbi helységet, Saffront – jól kilépve – körülbelül tíz perc alatt lehetett gyalog elérni a kis fenyőerdőn át. Hagyhatja hát nyugodtan a hátizsákot, ahová pottyant. Bár nem lenne jó, ha esetleg mégis eltűnne. Valahogy a szívéhez nőtt a sok hasznos kellék, a kiszolgált, vén holmik, melyek már szinte az otthont jelentették a számára, ha valahol tanyát vert vándorélete során. És hátizsákja egyik zsebében ott lapult szabadsága jelképe, rongyosra nyűtt, kedves útlevele…! Hudson érezte, öregszik, mert kezd ragaszkodni a tárgyakhoz.

Hanem azért csak megkönnyebbülten indult tovább. A fürdőház hátsó ajtaját kereste meg. Enyhe csodálkozására nyitva találta.

Vigyázat! – intette magát. Veszélyesnek ítélt helyzetekben sosem hagyta el a józansága. Lába alatt üvegcserép ropogott, mégis beljebb merészkedett, bár a zaj elárulhatta jöttét. Vonzotta azonban a kíváncsiság, mit talál majd odabent.

Ahogy óvatosan bekémlelt, nem akart hinni a szemének. Csillogott-villogott minden. A falak csempéi, a márványpadok. És épségesek-szépségesek voltak nagy dézsáikban, kőedényeikben a díszpálmák. A medencében a víz kristálytiszta, de annyira, hogy látszott a fenéken a burkolat mintázata.

Hirtelen valami szelíd csobbanás hallatszott, és íme, valaki előbukkant a vízből. Egy sellő?

Hudson azt hitte, álmot lát. Mert hogyan lehetett volna valóságos ennyi szépség? A kecses mozdulatok, ahogy a karcsú karok a habokat szelték, és közben a beszűrődő fényben a tömérdek haj vörösen, nedvesen fénylett?

A férfi olyan elbűvölten nézte, hogy önkéntelenül is közelebb lépett. Bár ne nézném! – gondolta, nem tesz jót ez nekem. Túl sokat látott már a világból, öregnek és kiábrándultnak érezte magát, nem való neki az ilyen látvány. Mint ez a csodanő.

Bódultan figyelte a hableányt, aki végre kijött a medencéből. Egyszerű, fekete fürdődressz volt rajta, nem parányi bikini, de ez a ruhadarab is olyan őrjítően feszült tökéletes testén, hogy a férfiszem csak káprázhatott tőle.

A meseszerű nőalak odavonult a padhoz, ott volt a köpenye, feltette rá valószerűtlenül hosszú lábát, Hudson csak nézte álmélkodva. Makulátlan, fakó-fehér bőr, csak pár vízcsepp a lábikrákon… Neki meg egy verítékcsepp futott le homlokán.

Amikor a vízi tündér a haját kezdte törölgetni, szárítgatni puha törölközőjével, Hudson lehunyta a szemét. Mint aki meg akarja őrizni ezt a látványt, ezt a pillanatfelvételt örök időkre.

Képzeletben elkészítette a fotót. Távolság, világítás… Jaj, mit érne egy vacak fénykép! Különben is megtört a pillanat varázsa, elszállt a csodalesés áhítata. Mert a nő megfordult.

És ahogy megpillantotta őt, máris sikított.

Hudson ezt nem vehette rossz néven. Két hete járt-kelt borotválatlanul. A szépség nyilván egy szőrös hegyi gorillát látott nagybecsű személyében. De ki lehet ez a nő? Hívatlan vendég, nyilvánvaló. Tőle ugyan nem kért engedélyt, hogy a fürdőházát használhassa. Akkor pedig megérdemli, hogy ráijesztett.

Kendall, ahogy meghallotta saját riadt sikolyát, a lepedőt is akaratlanul maga elé kapta, eltakarni pucér lábait. Az az alak pedig csak állt ott, lecövekelve, és a legkevésbé sem úgy nézett ki, mint aki el akarna menekülni. Egyébként sem látszott valami ijedős fajtának: borotválatlan volt, erős testfelépítésű… tulajdonképpen egész szemrevaló.

Kendall ennek ellenére megpróbálta elijeszteni:

– Tűnjön el innen, de rögtön! Vagy olyat sikítok, hogy az egész szomszédság összeszalad.

Úgy tizenöt méternyire állhattak egymástól, Kendall mégis úgy érezte, a férfi tekintete forrón perzseli. Ki lehet ez?

– Kérem ne! – hallotta ekkor. A lány nem is értette. Máris könyörgőre fogná? – Kérem ne! – ismételte Hudson. – Ne sikítson! Beszakad a dobhártyám.

– Akkor távozzék! Ha véletlenül tévedt ide, megmutatom az utat, merre mehet tovább. A falu felé, például.

– Nem tévedtem el – hangzott a nyugodt felelet. – Talán inkább maga.

– Aligha. Ez itt magánterület! – vágta ki Kendall magabiztosan.

Ám rögtön elbizonytalanodott, ahogy megpillantotta, milyen fura mosoly jelenik meg a férfi ajkán. Ösztönösen felébredt benne a gyanú, hogy az idegen mégsem lehet olyan idegen itt. Valami kapcsolatban állhat Lady Fay Bennington családjával.

De hát akkor is…! Miért méregeti ilyen leplezetlenül, szégyentelenül? Egyre az járt a fejében, hogy őrület, őrület… de még az utolsó idegszála is beleborzong ennek a borotválatlan fickónak a nézésébe. Pedig olyan benyomást kelt, mintha most szalasztották volna az őserdőből. Talán éppen azért… annyira vad… titokzatos… és észvesztően izgató…

Kendall akaratlanul is szorosabban húzta össze magán a törölközőt, mire testének körvonalai – Hudson nagy örömére – még gyönyörűségesebben rajzolódtak ki alatta.

– Na – törte meg a csendet most a férfi –, ha már a tulajdonviszonyoknál tartunk, hadd mondjak én is valamit. Maga az, aki engedély nélkül használja a medencét, Miss…

– Semmi köze a nevemhez!

Amióta Kendall itt lakott a faluban Taffynál, önvédelmi tanfolyamra járt. Egy kis harci jártasság nem árt két magányosan éldegélő nőnek ilyen isten háta mögötti helyen. Ereje és küzdőtudománya birtokában fenyegetően kiáltott rá a férfira:

– Ne közelítsen, mert megbánja!

Közben akaratlanul is csodálattal figyelte a „birtokháborítót”. Micsoda izmos, mégis karcsú test, arányos, kisportolt alkat! Ráadásul valami elegáns visszafogottság érződik a mozdulataiban… ahogy például az imént figyelmeztető szavaira felemelte a kezét…!

– Mielőtt nekem rontana, szép hölgy – jegyezte meg alattomos kétértelműséggel Hudson –, hadd figyelmeztessem egy apróságra.

– Éspedig? – vonta fel a szemöldökét Kendall.

– Annak ellenére, hogy semmi kifogásom cseppet sem kellemetlen jelenléte ellen, viselkedését illetően bátorkodom megjegyezni, hogy ez a birtok itt, beleértve az úszómedencét is, az enyém.

Kendall érezte, hogy szédülni kezd.

– Hogy micsoda? A magáé?

– Igen, minden – jelentette ki nyomatékkal Hudson, és bátran közelebb lépett a vízi tündérhez, mintha abba a bizonyos „mindenbe”, ő is beletartozna.

Kendallnek a lélegzete is elállt. Némán csodálta a finom vonású arcot, különösen az orr tövétől a felső ajakig húzódó, jól látható sebhelyet. Kellett is ez az izgalmas kis „torzulás”, egyébként túl tökéletesnek látszott volna a férfi, akár egy görög isten. Ugyanezért hatott olyan lenyűgözően többhetes borostája és fésülhetetlenül dús, fekete haja, mert izgató ellentétben állt egyébként kifogástalan külsejével.

Kendall teste bizseregni kezdett.

Közben igyekezett szigorúnak látszani.

– Magyarázza meg, hogy érti ezt! Milyen alapon lenne minden a magáé?

– Nagyon egyszerű. A nevem III. Hudson Bennington – felelte a férfi, miközben előrenyújtott kézzel közelebb lépett. – Ezen a birtokon élt Fay nagynéném, és gyerekkoromban én is itt nyaraltam minden évben. – Mikor némi kétkedést vett észre „hívatlan vendége” arcán, még hozzátette: – Érdeklődjön csak bátran a városban. Biztos akad még valaki, aki emlékszik rám.

Kendall most a férfi kezére pillantott. Aztán megint a szemébe nézett, és amit ebben a szempárban látott, mélységesen felkavarta. Idegesen öltözködni kezdett. Magas sarkú szandálja zsinórjait igyekezett minél gyorsabban összefűzni a lábikráján. A hirtelen mozdulatokból azonban baj lett. Beteg lába sajogni kezdett, ami nem sok jót ígért, főként a méltóságteljes kivonulást illetően.

– Akkor jobb lesz, ha megyek – jelentette ki. Fájdalmasan nyilallt belé, hogy vége a mindennapos lubickolásoknak. Szinte kibírhatatlannak tűnt a gondolat.

– Ne szaladjon így el! – hallhatta Hudson férfias, mély hangját maga mögött.

Kendall azonban menekült, reszkető lábbal, kicsit imbolyogva. Ez az alak jóformán felfalja a tekintetével. El innen! Ám minél inkább sietett, annál erősebben előjött… a bicegése.

A sántasága.

Szerencsésen elérte a kis fenyőerdőt, és a fák védelmében végre megállhatott. Először is meggyőződött róla, nem jár-e véletlenül arra valaki. Mert őt így aztán ne lássák!

Három éve élt már Saffronban, és az emberek lassan megszokták, nem sutyorogtak a háta mögött a sérült lába miatt, és a balesetét sem emlegették föl, amelynek során egy fiatal férfi az életét vesztette. Békén hagyták, nem firtatták a múltját, sőt ő firtathatta másokét, hisz a helyi lapnál helyezkedett el, és afféle „oknyomozó” riporter lett.

Kendall jobbra-balra nézett, de nem látott sehol senkit. Akkor most gyorsan átvághat a kerti úton, a Peach Streeten, egészen a kis emeletes házig, ahol Taffyval kettesben lakik.

Épp a szandálja zsinegét oldozgatta, amikor a barátnője belépett.

– Veled meg mi van? – kérdezte csodálkozva, mert észrevette, hogy Kendall még jócskán vizes.

– Mi lenne? – hangzott az ideges felelet. – Semmi!

– Ne már! – csóválta meg a fejét Taffy, majd követte barátnőjét, aki szinte menekült előle, fel az emeletre, a szobájába. – Talán helyi felhőszakadás volt a piactéren, és egyedül téged áztatott bőrig?

– A piactéren?

– Persze, ahová húsért küldtelek. Egyébként hol a hús?

– A hús, persze, a hús… – Kendall közben buzgón törölközött, látszott, nincs beszédes kedvében. – Mindent a maga idejében. Nem hagynál most egy kicsit békén, Taffy?

Lakótársnője azonban megmakacsolta magát. Letelepedett az ágy szélére, rágcsált valami fánkmaradványt, és kérdő tekintettel meredt Kendallre.

– Nem méltóztatnál kifáradni, amíg átvedlek? – hangzott a meglehetősen türelmetlen kérdés.

Taffy csak a fejét rázta, és újból megismételte:

– Hol a hús? Hallod? Hol a…

Kendall dühös lett. Elsősorban magára. A hús… igen, teljesen kiment a fejéből. Mikor Taffy mindig olyan rendes vele, neki köszönhet szinte mindent. Egyedül ő segített rajta a nehéz időkben. Mintha csak az ég küldte volna, ráadásul a legjobbkor. Azért lehetett itt viszonylagos biztonságban, rendezett körülmények között, és nem csak hányódott valahol a világban egy szál magában. A család ugyanis, ahová tartozott, kitagadta. A család, melyet a világon a legjobban szeretett. Azok az emberek, akikben hitt, a bajban elfordultak tőle.

Felelnie kellett valamit. Az igazat mondta hát.

– Úszni voltam.

– Micsoda? Csak nem a tóban?

– Nem, hanem claudeli fürdőházában.

– Az öreg kúriáról beszélsz? Ott minden csupa rom, a kertet felveri a gaz, és… Na, ez nem lehet igaz… Ott nem úszhattál…

– De, de – bizonygatta Kendall. – Kicsit rendbe hoztam a fürdőházat. Csillog-villog az egész.

– Évek óta üres a medence…

– Nem, fertőtlenített, klóros víz van benne… ahogy kell. És a falai is tiszták megint. Annyit dolgoztam vele, hogy szebb, mint újkorában lehetett.

Taffy hahotázni kezdett.

– Nem mondod! Te Claudelbe jártál takarítani?

– Most kigúnyolsz?

– Nem, csak csodálkozom. Hányszor voltál ott?

– Sokszor. Két éve látogatom… az uszodámat. – Kendall zavartan mosolygott, mert nem tehetett ellene semmit, szavaiban akaratlanul is büszkeség csengett. Erről, persze, rögtön eszébe jutott a pár órával korábbi gyászos fordulat. – Csak épp ma…

– Mi történt épp ma? – hegyezte a fülét Taffy.

– Rajtakaptak. Egy férfi lepett meg váratlanul. Az állítólagos tulajdonos.

– Itt van Hudson?

Taffy hangja olyan furcsa lett hirtelen. Tekintetében hitetlenkedés látszott. Kendall értetlenkedve fogadta barátnője izgatottságát.

– Nem mondanám, ha nem lenne igaz. Az úgynevezett Harmadik Hudson Bennington, személyesen. Csak nem… csak nem ismered?

– Hogy ismerem-e? Tizenhárom éves koromban gondolkodás nélkül az életemet adtam volna érte! Úgy ám, halálosan szerelmes voltam az ifjú Hudsonbe. Aki akkoriban tizennyolc lehetett. Igen, épp végzett a középiskolában, és az utolsó nyarat még Faynél töltötte… miközben becses szülei a messzi Lettországban szaladgáltak valami rég kihalt lápi kultúra nyomában… és csontvázakat keresgéltek a mocsarakban. Ő meg… látom, a szemed azt kérdi, milyen volt ő? Hát valószínűleg hasonló, mint most. Vallani, kislány, halljam! Milyennek tűnt? Rámenősnek? Kihívónak? Ellenállhatatlannak?

– Jaj, Taffy… egyszerűen olyannak, mint akire ráférne egy alapos borotválkozás – dadogta Kendall.

– Ráismerek, ez ő. Bár a szakáll – tűnődött el Taffy – nem jellemző rá.

– Akkor miből ismersz rá?

– Kendall, a szemed csillogásából. Elárulja, hogy Hudson téged is megbűvölt. Egyébként a szakállas képére én is kíváncsi lennék. Odamegyünk, de már ketten!

– Figyeltél te rám egyáltalán? Hallottad, hogy rajtakapott, amikor jogtalanul használtam az uszodáját. Ott nekem többé semmi keresnivalóm. – Kendall nyelt egy nagyot, és pironkodva hozzátette: – Ráadásul félmeztelenül látott…

Taffy csak kuncogott, és a fejét csóválgatta, hogy „mi van abban”, a strandon mindenki úgy jár.

Kendall, persze, tudta jól, hogy a barátnője sem gondolja ezt ilyen egyszerűnek. Taffy ravaszdi, dörzsölt nőszemély. Ráadásul makacs, önfejű, hamar véleményt alkot mindenről, és ki is tart mellette.

– Csak menj oda, ha kedved tartja – legyintett végül Kendall. – Azt viszont el ne áruld, hogy ismersz engem!

– Várj… inkább mégse! – kapott a fejéhez színlelt riadalommal Taffy. – Igazad lehet, ne menjünk az oroszlán barlangjába! Használjuk ki a hazai pálya előnyeit! Majd úgy rendezem, hogy itt, a városban fussak össze vele „véletlenül”, aztán meghívom egy csésze kávéra hozzánk. Hogy tetszik az ötlet? – Miután Kendallre pillantott, már tudta is a választ. Színpadiasán felsóhajtott. – Jó, jó, belátom, nem engedhetünk a közelünkbe egy ilyen veszélyes fickót. Ígérem, ki se teszem a lábam a házból, míg ez a félelmetes vadember itt kószál szabadon.

Figyelmeztette a lakótársát, öltözzön fel minél hamarabb, mert így csuromvizes lesz az ágya, aztán elsietett. Kendall, ahogy maga maradt, dörzsölgetni kezdte sajgó lábát, de ez sem használt. Egész teste libabőrös lett.

Micsoda liba vagyok! – korholta magát. Csak nem leszek féltékeny a barátnőmre egy vadidegen miatt? Csináljon Taffy azzal a szakállas majommal, amit akar!

Csakhogy a következő pillanatban már beleborzongott a gondolatba. Gyorsan levetkőzött, és beállt a zuhany alá. Hiába engedett azonban magára akár meleg, akár hideg vizet, nem segített… sem a lábán, sem a szíve táján gerjedő fura érzésen.

Az utóbbi különösen megijesztette, mert rossz tapasztalatok emlékét idézte. Ő azonban tanult a múlt hibáiból, és soha többé nem hagyja senkinek, akárhányadik Bennington Hudson is az illető, hogy a feje tetejére állítsa szép, békés életét.

Hudson zuhanyozott. Közben kusza gondolatok és kusza érzések kavarogtak a lelkében. Valahonnan, a messzi múltból ismerősnek tűnt ez az állapot. Pedig már azt hitte, soha többé nem dobogtatja meg a szívét semmilyen női teremtmény. Aztán meg.

Dehogynem!

Próbált mindenféle másra gondolni. Igen, hatévesen hozták ide először a szülei, vigyázzon rá a nénikéje, amíg ők fontos küldetésben járják a nagyvilágot. Az egykori kisfiú a környéken indult felfedezőutakra, viharlámpással járta a kiserdőt, észrevétlen kileste a „bennszülött lakosság” szokásait…

Később meg… valódi dzsungelekben, sivatagokban kalandozott, fényképezőgépével ritka vadakat cserkészett be, eljutott szinte minden tájra, rengeteg izgalommal és élménnyel kínálta meg az élet…

Azt hitte, már aligha láthat újat. Akkor mi kavarta fel ennyire? Ez a félmeztelen tünemény, ez a hableány a riadt tekintetével, a tejfehér bőrével, valószerűtlenül törékeny alakjával?

Hudson előtt újból felrémlett a víz színén elterülő, tömérdek vörös haj. Ahogy az uszoda szűrt fényében csillog. És amit nem takart el… a káprázatosán hajlékony, ruganyos test. Hirtelen úgy érezte, ennél izgalmasabb élményben még nem volt része.

2. FEJEZET

Hudson másnap korán kelt. Szörnyen álmos volt még, de gyorsan magára ráncigálta pólóját, könnyű farmerját, majd lement a még mindig harmatcsillámos kertbe.

Természetesen nyomban a fürdőház felé vette az útját. Egy röpke pillanatig kísértést érzett, hogy bepillantson. Aztán rájött: minek? Senkit sem találna ott. Elindult hát a kis fenyves felé, melyen keresztül a közeli városkába lehetett jutni. Határozottabb célja, persze, nem volt. Vagy mégis? Végső soron a titokzatos hableány erre távozott előző nap.

Alig indult el a kis ösvényen, rálépett egy száraz gallyra. Az ágacska megroppant, és ő megállt. Figyelni kezdett. A lombok laza szövedékén át valami fehérség villant. Hudson sejtette, érezte, ez csakis ő lehet. A fürdőházi tünemény. Az a varázslatos szépségű teremtés, aki nemcsak a medencéjét vette birtokba, hanem éjszaka még az álmaiba is belopakodott.

Bármily hihetetlen, most pedig ott közeledik a bokrok sűrűjében. És ez nem álom.

Hudson megköszörülte a torkát, és köszönt.

– Hello!

– Hello! – Mosoly az arcon, de a két kéz dacosan ökölbe szorul. Fekete top, „lépcsős” szoknya, zsinóros szandál. Tehát így néz ki egy álruhás hableány? – futott át a férfi agyán.

Elbűvölő jelenség volt. Hudson, érezte, mondania kell valamit, hogy megtörje a hosszúra nyúlt csendet.

– Nem számítottam rá, hogy itt találkozunk – jegyezte meg végül elég szerencsétlenül.

– Felesleges célozgatnia – hangzott a nem túl barátságos felelet. – A közelébe sem megyek többé a medencéjének!

Hudson elnevette magát.

– Eszembe sem jutott meggyanúsítani, csak gondoltam, ha már így összeakadtunk, válthatnánk pár szót. Ezért nem kell rám támadnia.

– Soha nem szoktam… – Annyira önkéntelenül csúszott ki ez a tiltakozás a lány száján, hogy Hudson nyomban eltöprengett: csakugyan ilyen ártatlan-e? Tényleg nincs tudatában, hogy a tekintete, a teste… igen, az egész lénye maga a kihívás?

Hogy kicsit lehűljön, a férfi az uszoda vizére gondolt. De ott is csak őt látta, méghozzá félmeztelenül. Milyen karcsú, vékony, törékeny. És ugyanakkor hajlékony, rugalmas, izmos. Mint egy igazi sellő…

A hableány most rejtélyesen elmosolyodott.

– Az igazat megvallva – kezdte lassan, mintha kicsit zavarban lenne –, azért jöttem erre, hogy találkozzam magával.

– Hogy találkozzon velem? – kerekedett el Hudson szeme a csodálkozástól. – Mi lett volna, ha egyszerűen bekopogtat?

– Az nem illene hozzám – húzta el a száját Kendall. – Tudja, én egy kicsit mindig túlbonyolítom a dolgaimat.

– Ismerős jelenség – mutatott magára Hudson.

– Szóval – sóhajtott fel most már sokkal oldottabban a lány –, tulajdonképpen a tegnapi viselkedésemért szerettem volna elnézést kérni. Hogy engedély nélkül használtam a fürdőházat.

Hudson csak nézte, csodálta némán, néhány másodpercig még válaszolni is elfelejtett.

– Nincs miért mentegetőznie – szólalt meg végül rekedten. – Számomra megtiszteltetés. A medencém mindig a rendelkezésére áll – hajolt meg régimódi szertartásossággal.

– Nem akarok visszaélni a kedvességével.

– Magának ez jár – jelentette ki Hudson mély meggyőződéssel. – A legkevesebb, amiért ilyen szépen rendben tartotta. Nem lehetek elég hálás érte. Felbecsülhetetlen értékű munkát végzett, már ha csak a takarítást, a medencetisztítást, és egyáltalán… az állagmegőrzést nézzük…

Érezte, hogy ez borzalmasan hangzik. Mintha a lány arcán is mosoly futott volna át.

– Remélem, nem akar kifizetni, így utólag – tréfálkozott Kendall –, vagy átváltani belépőjegyre a befektetett munkát.

– Pontosan valami ilyesmire gondoltam – vigyorgott Hudson. – Hisz kiadása is lehetett bőven: a sok vegyszer, a klór, ugye… meg a vízszámla… Vagyis igazából nekem keletkeztek komoly tartozásaim. – Mivel a lány egyre furcsábban nézett rá, nem húzta tovább, hanem kivágta: – Tehát a lényeg, hogy maga annyit fürödhet itt, amennyit akar.

– Örömmel veszem – bólintott Kendall. – És köszönöm.

Hudson szerette volna folytatni a társalgást, de fogalma sem volt, mit kérdezhetne. Mivel okosabb nem jutott az eszébe, kicsit udvariatlanul megjegyezte:

– Nyilván nagyon ráér.

Meggondolatlan szavait a legszívesebben azonnal visszaszívta volna, de legnagyobb megkönnyebbülésére a feleletben nem érzett semmi sértődöttséget.

– Szellemi szabadfoglalkozású vagyok, főként a helyi lapnak dolgozom, meg másoknak is néha… mint oknyomozó riporter.

– Akkor Saffronban nem lehet sok dolga. Állóvíz volt ott mindig is – szögezte le Hudson.

– Ez azért túlzás, de… sok minden tényleg nem történik, nagy előnye viszont, hogy olcsó az élet – vonta meg a vállát könnyedén Kendall.

– Gondolom, ért a gyors- és gépíráshoz.

– Nagyon is – hangzott a büszke válasz.

Hudson bólintott. Támadt ugyanis egy ötlete.

– Nézze, akkor besegíthetne nekem. Persze, nem ingyen kérem.

– Miről lenne szó?

– Papírra kellene vetnem egy történetet, de csak két ujjal tudok gépelni.

– Végtére is maga fotós, nem újságíró…

– Most azonban adódott egy lehetőség, hogy az élményeimet a képek mellett szavakba is foglaljam – magyarázta Hudson.

Kendall elgondolkodva bólogatott, majd csak annyit mondott:

– Ami azt illeti, elég jól gépelek.

Hudsont egy jelentős londoni kiadó kérte fel erre a munkára. Pénzre különösebben nem volt szüksége, de a főnöke biztos sokra értékelné, ha egy újabb területen bizonyítana.

– Akkor lenne egy ajánlatom – közölte kifürkészhetetlen arccal.

– Tessék? – kapta fel a fejét megrökönyödve Kendall. – Ez most valami vicc, ugye?

– Szó sincs róla! A lehető legkomolyabb munkaajánlat – nevetett Hudson. – Én diktálom a szöveget, maga pedig legépeli. Nem fog rosszul járni, elhiheti.

– Ezen… egész pontosan mit kell érteni? – ráncolta össze a homlokát gyanakodva Kendall.

– Örökös uszodahasználat kétheti munkáért. Veszek egy számítógépet vagy egy laptopot, és máris belevághatunk. Addig az ellátásáról is én gondoskodom.

– Ennyi mindent kapok? És csak… egy kis gépelést kér cserébe?

Kendall maga ijedt meg a legjobban félreérthető kérdésétől. Hudson szívesen félre is értette volna, ő aztán nem zárkózna el a természetbeni juttatások elől. Mondjuk: minden hossz után a medencében kaphatna egy csókot. Szívesen fizetne hasonlóképpen a gépelésért. Jobbnak látta, ha nem folytatja az izgató képzelgést. Határozottan a lány felé nyújtotta a kezét.

– Csapjon bele, és megalkudtunk!

– Úgy legyen, V. Henrik – rázta meg Kendall nem várt erővel a férfi jobbját, miközben leplezetlen jókedv sugárzott az arcáról.

– Tessék? – hökkent meg Hudson. – Miért nevezett V. Henriknek?

– Mert szeretem Shakespeare-t – vágta rá a lány.

– Vagy úgy – nyögte Hudson, de az arcáról lerítt, hogy továbbra sem ért semmit.

– És nagy örömömre szolgált, hogy maga öntudatlanul is őt idézte az előbb – folytatta Kendall. – Szó szerint ugyanezt mondja egyik darabjában V. Henrik Katalinnak, a francia király lányának, amikor megkéri a kezét.

Hudson érezte, hogy kiszárad a szája. Mintha mindig ugyanoda lyukadnának ki. A lány azonban ártatlan arccal beszélt tovább:

– Egykor az ilyen idézeteket mindenki betéve tudta, fújta. De hát változik a világ…

– Bizony – hümmögött egyetértően Hudson. – Az alku viszont akkor is alku marad. Tehát megegyeztünk, ha jól értettem.

– Világosabb választ aligha adhattam volna – mosolyodott el a lány.

– Csak tisztázni akartam, nem az idézet része volt-e véletlenül az is – magyarázta a férfi. – Egyébként hol szerzett ilyen irigylésre méltó jártasságot az irodalomban?

– Angol kultúrtörténetet hallgattam, egyebek között. Jól jött az újságíró szakmában… az a csekélyke tudás, ami rám ragadt.

– Büszke lehet rá – bólogatott elismerően Hudson.

– Ha hiszi, ha nem, a legtöbb hasznát a különféle társasági összejöveteleken meg házibulikon vettem. Pár pohárka után, mindenki nagyon élvezi, ha Shakespeare-t, Byront, Shelleyt idézek.

Hudson maga is meglepődött, de hirtelen vad féltékenység ébredt benne. Miféle bulik lehettek azok? Biztos számtalan rajongó vehette körül ezt a gyönyörű lányt! Vajon hányan akarták hazakísérni?

Közben feltűnt neki, milyen furcsa, hogy a vízi tündér folyton lepillantgat a lábára. Méghozzá mindig a jobbra. Egyelőre nem merte azonban tudakolni az okát. Olyasmiről pedig végképp nem faggatózhatott, hogy miféle alakok voltak azok a bizonyos „irodalomrajongók”?

Visszatért hát a kettőjük dolgára:

– Megkérhetném, hogy pecsételjük meg véglegesen egy újabb kézfogással a megállapodásunkat?

A lány engedelmesen nyújtotta oda a kezét. Hudson arra gondolt, hogy ezt a szépséges kezet akár az örökkévalóságig fogná, és érezte közben, ha valaki ebbe a nőbe beleszeret, egy életen át nem felejti.

Egy életen át? Mennyi idő az? Sok vagy kevés? Hudson az utóbbi időben két hetet sem áldozott egyetlen hölgyismerősére sem, de általában az is soknak tűnt. Ha összejött a dolog ha nem. Bár majdnem mindig összejött…

Most azonban az örökkévalóságot sem érezte volna hosszúnak. Miért? Maga sem értette. A puha érintésű, de határozott tartású kézből valami bűvös erő áradt.

Néhány másodpercig zavartan álltak egymással szemben.

– Áll az alku? – ismételte meg Hudson alig hallhatóan a már többször föltett kérdést.

A lány nem neheztelt érte, csak mosolygott, és lelkesen bólogatott. A férfi csodálkozva figyelte. Vajon mi késztet egy ilyen gyönyörű nőt arra, hogy akár csak néhány másodpercet is rá pazaroljon a drága idejéből?

Hisz meglehetősen lerobbant alaknak látszom, gondolta, és bizonyára az is vagyok. A medencén kívül nem ígérhetek semmit. Nincs jövőm, jelenem is alig van. Ahogy erre majd a szép hableány is hamarosan rájön. Akkor pedig…

– Mikor kezdünk? – érdeklődött Kendall, ami úgy hallatszott a férfi számára, mint valami ígéret, mint az együttműködés szándékának visszavonhatatlan megerősítése.

– Felőlem akár holnap – felelte némi tétovázás után. – Ha magának is megfelel.

– Persze. Főleg délelőttönként. A cikkekre a rendelések általában csak úgy déltájban futnak be. Tehát kilenc óra jó lesz?

– Tökéletesen – biccentett a férfi.

Kendall erre búcsút intett, majd sarkon fordult, és indulni készült. Hudson azonban még utánaszólt:

– Miért van szüksége magának olyan nagyon a medencémre, hogy ekkora áldozatot is hajlandó hozni érte? – Szerette volna tartóztatni valahogy a lányt, maradjon még. Minél tovább.

– Az olimpiára készülök. Edzésben kell lennem – hangzott a válasz, miközben Kendall csak ment tovább, vissza sem fordult.

– Fürdőruhát ne felejtsen elhozni?

– Attól ne féljen!

– És ne a kiserdőben várjon, hátha felbukkanok, hanem kopogjon nyugodtan az ajtómon!

– Meglesz, Hudson.

Bűvöletes volt, ahogy a nevét kimondta. A férfinak erről hirtelen eszébe jutott, hogy ő sem szólíthatja majd „hableánynak”, „vízi tündérnek”, vagy éppen „fürdőházi tüneménynek”.

– És magát hogy hívják? – kiáltott a távolodó nőalak után.

– Kendall York – hallotta már messziről, de tisztán. – Viszlát holnap!

– Alig várom! – válaszolta a férfi.

Másnap reggel Kendall már valamivel kilenc előtt ott állt a kis fenyves szélső fái alatt. Vállán táska, benne a laptop, meg a szokásos füzetek, kislány kora óta mindig hordott magával ilyet, kockásat… kezében műanyag zacskó, de nem bevásárláshoz, hanem abban hozta a fürdőruháját meg a törölközőjét.

Tűnődve nézte Claudel szürke palatetejét, melyen igencsak nyomott hagyott az idő vasfoga. Önkéntelenül is lehunyta a szemét, és ábrándozni kezdett. Álmában látta, az előkelő társaságot. Ahogy játszanak, álldogálnak, iszogatnak, nyilván üres semmiségekről társalognak, léhaságokkal töltik a napot. Fehér öltönyök, tarka vászonruhák. Teát felszolgáló, sürgölődő inasok. Vissza a jelenbe! Dolgozni jött ide, mert üzleti ajánlatot kapott. És aki az ajánlatot tette: egy veszettül jóképű férfi. Persze, Kendall York látott már életében pár jóképű alakot, de eddig egyik sem érhetett George nyomába.

Összeharapta a száját, és arra gondolt: milyen is az élet. Elsősorban nagyon egyszerű. Az ember rájön saját sebezhetőségére, tapasztalatokat szerez, tanul belőlük, és ennek megfelelően alakítja mindennapjait. Így telnek az évek. Egészen addig, míg egyszer csak megint minden összezavarodik…

És vajon mitől? Megjelenik egy ilyen vadember külsejű fickó, és újra felébreszti régóta szunnyadó vágyait. Érzéki száj, erős test… a szemében pedig, igen, a szemében valami rettenetes vonzerő. Csak hát ettől ő még nem fog elolvadni. Benne elevenen élnek még hajdani, gyönyörű emlékei, és ezekben továbbra is George a főszereplő.

Nem Hudson Bennington vonzotta ide, hanem a medence miatt jött. Csakugyan ennyire fontos lenne neki az a rövidke fürdés, hogy még ilyen kulimunkát is elvállal érte? Igaz, ha közfürdőbe kellene mennie, nyilvános strandra, mindenkinek feltűnne sérült lába, és azon nyomban sutyorogni kezdenének a háta mögött. Attól pedig az ég óvja!

Egyébként a legkevésbé sem riasztotta ez a munka, sőt még csábítónak is találta a gondolatot, hogy egy ilyen „nagymenő” fotóssal dolgozhat együtt. Igazság szerint alig várta, hogy viszontláthassa a férfit. De miért? Erre a kérdésre még elalvás előtt is hiába kereste a választ. Csak feküdt hosszan, hevesen dobogó szívét hallgatva, és messzire elkerülte az álom.

Pedig igazán nem mondhatta magát tapasztalatlannak az élet dolgaiban. Már annyi minden történt vele, és a rajongás érzése sem volt éppen ismeretlen a számára. Tizenkét évesen Lord Byronért lelkesedett, a rég halott költőért, csak az ő műveit bújta, de a rajongás elmúlt a gyerekkorral együtt…

Eltelt utána csaknem újabb tizenkét esztendő, és ő sokat tanult. Keservesen. Fájdalmasan. Közben bölcsebb lett, és ehhez a drága kincshez mindenki csak a maga kárán juthat hozzá, ahogy nagyon helyesen tartja a mondás. Vele sem kivételezett az élet, fizetett bőségesen a megszerzett tudásért. Nem fogja hát most csak úgy sutba vágni, fogadkozott magában, ahogy elindult a „veszélyes vadember” háza felé.

A ház oldalsó bejáratához ment, és már épp készült lenyomni a kilincset, amikor meghallotta a mély férfihangot:

– Szép jó reggelt!

Hudson volt az. Meztelen felsőtesttel állt meg mellette. A veteményes, kertecske felől érkezett, ott dobta le a trikóját. Gyomlált, kapált éppen azt hagyta abba.

Kendall alig tudott úrrá lenni lába remegésén. Nagyot nyelt, mert még soha nem látott ilyen izmos férfit, félmeztelenül. Őrület! Hát létezik ilyen? Jó, George jóképű volt, de igazi tudós alkat, egyáltalán nem sportos. És mivel szegény hamar meghalt, Kendall emlékeiben szinte kisfiúként élt még mindig. Ez a Hudson Bennington viszont igazi férfi!

Pillanatra lehunyta a szemét, aztán önkéntelenül újra Hudsonre pillantott. A férfi fölemelte a karját, hogy letörölje homlokáról a verítéket. Ekkor láthatóvá vált az izmos felkaron egy tetoválás. Egyetlen szó volt az. Egy női név. Mirabella.

Kendall keményen összeharapta a száját.

A tetoválás talán egy hajdani szerelem emlékét őrzi? Vagy épp ellenkezőleg? Kit rejthet ez a név? Csak nem Hudson jelenlegi élettársát? Esetleg a feleségét? Egy újságírónőt, aki most valamelyik távoli országban jár? Vagy messzi vidékek lányát, akit Hudson reménytelenül imád?

Látnia kellett, hogy a férfi figyelmét nem kerülte el, milyen hatást váltott ki belőle a tetoválás, és gúnyos kis mosolyféle jelent meg a szája szegletében.

Végül Kendall törte meg a csendet:

– Munkájában zavartam meg éppen?

Hudson vállat vont. Micsoda izmos vállak! – ámult el önkéntelenül a lány.

– Elnézést az öltözékemért – szólalt meg ekkor a férfi. – Tudja, már rég felébredtem, és kijöttem kicsit rendbe tenni a veteményest.

– Szóval korán jöttem…

– Ugyan, szó sincs róla! Az úszás már megvolt?

A buta kérdésre Kendall igen komolyan azt felelte, hogy még nem. Természetesen első a munka.

– Le kell dolgoznom az árát – viccelődött.

Hudson azonban tiltakozva csóválta meg a fejét.

– Ezentúl ússzon mindig egy jót munka előtt! – tanácsolta. – Nem sürgős a gépelés. Magának ráadásul ott az olimpia…

– Az csak buta vicc volt – legyintett Kendall pironkodva. – Mindössze szinkronúszást tanítgatok néha. Itt egyébként még ezt is titkolom, különben rögtön lerohannának az érdeklődők.

– Azt el tudom képzelni – jegyezte meg rekedtes hangon Hudson.

Pár pillanatnyi feszült csend következett. Illatok kavarogtak. A fenyőerdő szaga, a parányi veteményesé… és természetesen a férfias verítéké… Ezt Kendall borzongva érezte, amikor Hudson közelebb lépett hozzá, hogy a táskáját lesegítse.

– Jöjjön! – intett fejével a férfi a ház felé, majd előreindult. Kendallnek azonban néhány másodpercbe tellett, mire erőnek erejével meggyőzte magát, hogy bátran követheti Hudsont, nincs mitől tartania. Legalábbis nagyon remélte.

3. FEJEZET

A homlokzat visszafogott eleganciája távolról sem utalt rá, milyen pompa várja odabent a látogatót.

Kis folyosó vezetett az oldalbejárattól az előcsarnokba. A rózsákkal díszített, eleve is rózsaszín tapéta valahogy egyetlen óriási térré fogta össze a két helyiséget. A mennyezet olyan magas volt, hogy Kendallnek jócskán hátra kellett hajtania a fejét, hogy az emeleti galériára felpillanthasson. Körbe-körbe pedig tág terek nyíltak mindenfelé, és a tündökletes összhatást az sem rontotta, hogy a hatalmas bútorokat még fehér huzat fedte.

A lány hirtelen a nevét hallotta, valahonnan a jobb szárny felől. Ennyire távol járna már Hudson? Persze, őt túlságosan lekötötte a bámészkodás.

– Kendall! – ismételte meg a férfi közelebbről.

A lány megkönnyebbülten látta, hogy vendéglátója felhúzott közben egy pólót. Világos, mégsem maradhat félmeztelenül. Arról már nem is beszélve, hogy Kendall számára az lehetetlenné tenne bármiféle munkát, összpontosítást. Szerencsére más dolgokkal kellett törődnie. Például hogy ne ingerelje állandóan tüsszentésre a rettenetes por.

– Majd megszokom – nyugtatta meg a ház urát. – Sokféle munkahelyen dolgoztam már, bármilyen körülményhez könnyen alkalmazkodom. A gépeléshez pedig elég lesz nekem egy konyhaasztal is, de az sem gond, ha az ölemben kell tartanom a laptopot – nevetett zavartan.

Hudson azonban szemlátomást másként képzelte, és nagy lendülettel szorgoskodni kezdett: lepedőket hajtogatott össze, asztallapot törölgetett. Kendall meg egyre csak bámulta, szinte falta a tekintetével.

– Az asztalt nézi? – kérdezte a férfi. – Ódon darab, talán kissé rozoga.

– Lehet, hogy régi, de közel sem olyan agyonhasznált, mint otthon az enyém.

Végre kialakult a „munkahely”. Kendall leült a bársonyhuzatú székre, és várta, mi következik.

Meglepetés érte, mert Hudson egyelőre csak töprengeni látszott, mint akinek más jár az eszében, nem a diktálás.

– Nos – szólalt meg némi torokköszörülés után a ház ura –, szeretnék még valamit kérdezni. Említette a barátnője nevét, akivel együtt lakik. Taffy, ugye? Csak nem a kis Taffy Henderson lenne az?

Kendallnek önkéntelenül is mosolyra szaladt a szája.

– Dehogynem, csak nem olyan kicsi már.

Hudson hitetlenkedve csóválta meg a fejét.

– Esküdni mertem volna, hogy rég New Yorkban él, és a Brodwayn lép fel, vagy valami ilyesmi. Annyi tehetség volt benne… a drámai jelenetekhez.

– Hahaha! – nevetett Kendall. – A helyi könyvvizsgáló cégnél dolgozik. – Kis szünet után hozzátette: – A drámai jelenetekre pedig inkább odahaza kerít sort. De alapvetően aranyszívű teremtés.

– A fő, hogy jól kijönnek egymással – jegyezte meg Hudson.

– Tudja, még a középiskolában barátkoztunk össze. Taffy pár évvel felettem járt, ezért szeretett úgy viselkedni velem, mintha a nővérem lenne…

– És gondolom, megosztották egymással minden titkukat – vetette közbe Hudson.

– Egyébként se nagyon titkolózhattam volna, hiszen akkoriban épp Taffy unokatestvérével jártam. – Kendall maga sem értette, mitől eredt meg ennyire a nyelve, de Hudsont szemlátomást érdekelte, amit mondott.

– Elképzelhető, hogy ismertem az illetőt? – kérdezte a férfi.

– Nem, egész biztosan nem. Melbourne-be jártunk iskolába mind. Taffy George családjánál lakott a mi házunk közelében. De hagyjuk ezeket a régi dolgokat! Délben várnak a szerkesztőségben, három cikket is rendeltek tőlem mára. Előtte meg még úszni is szeretnék.

– Hogyne, hogyne! – helyeselt buzgón Hudson. – Ne haragudjon, de egy pillanatra teljesen elfelejtettem, miért is vagyunk tulajdonképpen itt.

Kendall közben eligazgatta a laptopot, kis füzetét is odakészítette az asztalra, ujjait a billentyűkre helyezte, és várta… hogy jöjjön a diktálás.

Hudson azonban csak állt ott, egyik keze a derekán, másik a tarkóján, mint akinek ez a munka nem nagyon akarózik. Kendall pedig csak figyelte. Az izmos test minden rezzenése izgalommal töltötte el. Ellenállhatatlannak érezte a látványt. Csak…

Mi ez a végtelen szomorúság a szép szürke szempárban? Nem tehetett mást, várt.

Végre megszólalt a férfi:

– Nos, akkor – pillantott a lányra. – Jól ül, kényelmesen? Kicsit nekem is össze kell még szednem magam.

– Csak kezdjük el, és akkor menni fog.

– Persze, persze. Essünk túl rajta…

Igen, essünk túl rajta! Hudson még ezt ismételgette magában pár másodpercig görcsösen. Meg kell lennie, kerüljön végre papírra életének utolsó két hónapja. Ne csak a fejében kavarogjon. Ezért jött Claudelbe is. Hogy megkönnyebbüljön. Szabaduljon.

Hanem akkor megjelent Kendall, és felborította a számításait. Hol volt már az elhatározás, a remény, hogy valaminek ő itt pontot tehet a végére? Összezavarodott minden, méghozzá egy nő miatt. Ez a csodás alak, a porcelánfehér bőr, a mélykék szempár: mind-mind megtette a magáét. Nem is értette, miként lehetséges, hogy egy nő ilyen hatással legyen rá? Az utóbbi években a másik nem képviselői csak szórakozást jelentettek a számára, és általában a kegyeivel szerencséltetett hölgyek is beérték ennyivel. Érdekes ember, jó szerető, belevaló férfi… ennyi elég volt nekik.

Senki sem ejtett könnyet, nem maradtak sebek. Az élet mindig ment tovább, és hozta az újabb kalandot. A megszokott kalandot, melyből egyre jobban hiányzott a titok vagy az izgalom.

Hudson most próbált a feladatra összpontosítani, és nekilódult.

Na, nem a diktálásnak, hanem a terem méretű szobának. Fel és alá kezdett járkálni, de azt is némán.

Szerencsére Kendall nem bírta tovább.

– Mindig az első mondat a legnehezebb. Fő az, hogy ne legyen közhely. Valami érdekes dologgal kell indítani.

– Hálás köszönetem – felelte Hudson kicsit gúnyosan, de valahol a lelke mélyén nagyon is őszintén.

Leült egy fehér huzatú díványra. Hirtelen úgy érezte magát, mintha lélekbúvárnál ülne, és valamiről vallania kellene. Felkapott egy párnát, ütögetni kezdte. Oldalt sandított, nézte, mit csinál közben a lány a lábával. Kinyújtja, a combját dörzsölgeti… Mi lehet ez?

– Semmi, csak egy kicsit elgémberedtem – felelte Kendall erőltetett mosollyal a ki nem mondott kérdésre.

– Kolumbia – vágta ki végre Hudson az első szót, mintha alvajáróként beszélne.

– Tessék? – kapta fel a fejét a lány.

– Írja, kérem! – mondta a férfi, és szinte hadarni kezdett: – Éjszaka van. Az ég sötétkék. Fekete vitorlák a piaci sátorernyők. Mögöttük az épület. Megszállt erőd. Az agyagviskók ablakai sötétek. Üres szemek. Fiatal férfiak csapata érkezik. Cigarettáznak, otrombán handabandáznak, nevetgélnek. Mocskos vicceket mesélnek, tréfálkoznak.

Kis szünetet tartott. Fülelt. De nem hallotta a billentyűzet kopogását. Kendal nem jegyzett le egy szót sem. Mi történt?

A lány, ahogy megérezte magán Hudson riadt, majd szemrehányó tekintetét elpirult. Megkérdezte:

– Most akkor elkezdtük, vagy ezt még csak úgy mondta? Hogy csak úgy…? – Kínos pillanat volt. A férfi végül felnevetett. – Jó, hát szerintem elkezdtük. Az eredmény viszont a nullával egyenlő. Tudom én, ne is szépítgessük.

– Ó, ellenkezőleg! Kolumbia – ismételte Kendall a férfi szavait, mintha leckét mondana fel. – Üres szemek az ablakok. Durva tréfák hangzanak. Tovább?

– Könnyű azt mondani – vigyorgott zavartan Hudson.

– Figyeljen! – emelte fel a kezét Kendall. – Nekem sem ártana tudnom, mit írok. Regény vagy útirajz? Döntse el, kérem! Milyen stílusban fogalmazzak? Már ha nem szó szerint írom le, amit hallok. És nyilván nem azt akarja.

– Hogy micsoda? – dörzsölgette megint a tarkóját Hudson. – Nem, hát regénynek nem regény. Inkább…

Kötelességteljesítés? Luxus? Időpocsékolás? Az öngyógyítás fura formája?

– Nézze, leginkább emlékiratnak nevezném…

– Emlékirat? – ismételte kissé meglepetten Kendall. – Ahhoz nem túl fiatal? És… ha megbocsát… nem is híres ember.

Hudson ettől a szókimondástól hirtelen megkönnyebbült. Mintha mindketten megszabadultak volna a helyzet által rájuk erőltetett szereptől, hogy végre igazi önmaguk lehessenek. Kellemes jóérzés járta át, miközben kényelmesen hátradőlt. Igen, itt lehet egy csodálatos nő társaságában, ráadásul olyan bűvös környezetben, mint Claudel. Mindez már önmagában is nyereség, ha a végén sikerül valami használható „irományt” összehozniuk, az már csak a ráadás, a „hab a tortán”.

– Csak ne siessünk el semmit sem! – kérte hát. – Legyen irántam türelemmel! A végén mindent meg fog érteni.

Kendall néhány pillanatig tűnődve nézte a férfit, majd arra az elhatározásra jutott, hogy hallgat rá.

– Rendben – biccentett végül. – Folytassa! Az emlékezéseit, ha úgy tetszik.

– Hol is tartottunk? – kérdezte a világ legtermészetesebb hangján Hudson.

– Ott, hogy vak ablakszemek, durván tréfálkozó fiatalemberek… Dohányfüst és röhögés… Aztán?

– Aztán…

Hudson ennyit mondott csak. Jobb szerette volna, ha itt már nem jön semmiféle „aztán”. Gondolta, őszinte lesz. Megkockáztatta hát a javaslatot:

– Nem lenne kedve inkább a nénikém bútorait katalogizálni? Lajstromot készíthetne róluk, értékbecsléssel esetleg. Na, mit szól hozzá? – Várta a választ. Az igenlő választ. De nem jött felelet. A vendég tekintete rosszallóan szegeződött rá.

– Tehát ragaszkodik az eredeti megállapodásunkhoz? Jobb szeretne küzdeni az ügyetlen mondataimmal?

– Nézze, Hudson, nekem esetleg jelenthetne valamit, ha az emlékirataiban megemlítene. Mint a segítőjét, írótársát. Pályafutásom fontos állomása lehetne egy ilyen munka…

– Mi szüksége lenne erre? Már most megvan a becsülete, kiérdemelt hírneve a környékbeli lapoknál. Ráadásul a szinkronúszásban is jeles eredményeket érhetett el, ha tanfolyamokat vezethet…

– Azt csak úgy mondtam.

– Akkor miért olyan fontos magának az úszás?

– Jót tesz az egészségnek. Segíti a szervezet elektrolit-háztartását.

– A micsodáját?

– Inkább ne bonyolódjunk bele! De ez véletlenül most tényleg igaz.

Hudson felsóhajtott.

– Nem gondolja, Miss York, hogy maga tényleg tehetséges író lehetne? Csak úgy onthatná magából a regényes történeteket egyre-másra. Ha valaki egyszer ilyen színes képzelőerővel rendelkezik…

– A regényírás nem nekem való. Tanulmányaim során épp elég művet olvastam ahhoz, hogy belássam, nincs igazi tehetségem a szépirodalomhoz. Szakkönyvekkel viszont szívesen megpróbálkoznék – tette hozzá Kendall. – Itt ez a kis jegyzetfüzet. Gyerekkoromtól kezdve felírom mindig, ha valami megtetszik nekem. Nem érzelmes ömlengésekről van szó. Hanem tényekről, adatokról. Olyan emberekről, akik elnyerték a rokonszenvem, akikre messziről is felnézhettem… Vagyis ez az én kis idézetgyűjteményem valóságos lexikon, melybe számos bölcs mondás mellett figyelemre méltó cselekedeteket, tiszteletet érdemlő életutakat is megörökítettem. Ezek máig tanulságosak a számomra, úgy érzem, bármikor meríthetek belőlük, akár ötletet, akár példát. Efféle füzetem ráadásul igen sok van. Ez a legújabb.

Hudson szívesen belekukkantott volna az „idézetgyűjteményébe”, melynek egy példánya az asztalon hevert, rajta a kissé fellengzős címmel: Életutam naplója. próbált célozni rá, hogy örömmel venné, ha megismerhetne egy-két bejegyzést. Kendall azonban leintette.

– Csak nevetségessé tenném magam. Ami nekem fontos, másnak esetleg teljesen lényegtelen. Megjegyzem – tette hozzá –, ez volt az első alkalom, hogy valakinek egyáltalán említést tettem erről a szokásomról.

Hudson hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Csakugyan? – motyogta megilletődötten, mert zavarában semmi okosabb nem jutott az eszébe.

Közben saját emlékeire gondolt. Melyek inkább rémálmoknak tűntek, és szüntelen kínozták, gyötörték. Vajon sikerül valaha is megszabadulnia tőlük? Ha már az elején feladja, semmiképpen. Újult elhatározással fordult a lány felé.

– Fussunk neki megint! Majd megpróbálom összeszedni magam.

– Helyes – biccentett komolyan Kendall. – Ha úgy gondolja, kérem, folytassa máris!

Hudson megint a semmibe meredt, kinézett a magas ablakon át az előkertbe. Aztán lassan, vontatottan mesélni kezdett:

– Épp azzal foglalkoztunk, hogy egy családi tulajdonban lévő ültetvényen felmérést készítsünk. Aznap Salentóban vacsoráztunk, egy közeli városkában. Ittunk is valamit a helybeliekkel. Három hete voltunk már ott, egészen jól kiismertük magunkat. Sötét volt, bár azt nem mondhatnám, hogy későre járt. Készülődtem volna lefeküdni, de a többiek még az asztalnál ültek. Emlékszem a szállodához vezető keskeny ösvényre, hogy a fáklyák fényében a lábam aranylón csillogott.

– Költői kép – jegyezte meg írás közben Kendall.

Vajon komolyan gondolta? Hudson nem sokat törődött most ezzel. Jobban örült volna, ha csak úgy beszélgetnek, és elfelejthetné a hajdani, zaklató képeket.

– Fotós vagyok. Egy-egy látvány évekre megtapad az emlékezetemben, olykor örökre. Ha például azt kérdezné tőlem, mit is ettem vacsorára, hosszan gondolkoznék. De ha arról van szó, tudom-e, hol szállt ki pontosan a medencéből, mikor először megpillantottam, vagy milyen színű a szeme, azonnal vágnám a választ.

Kendall ezekre a szavakra abbahagyta az írást, és lehunyta a szemét, majd megkérdezte:

– Tényleg megmondja a szemem színét?

– Kék – felelte habozás nélkül a férfi. – Napfényben kék. A fenyők árnyékában inkább szürkés. A fürdőház szűrt fényében pedig a viharfelhőktől elsötétülő ég színére emlékeztetett.

Kendall újra felnyitotta szemét, és vendéglátójára nézett. Aki csak most eszmélt rá, hogy pár másodperce már zihál. Nehezen tudta eldönteni, vajon közölje-e, soha életében nem látott még női szempárt, melyből ennyi erő, igen, ennyi vonzerő áradna. És még soha nem érezte úgy, hogy a legszívesebben elmerülne e szemek titokzatos mélységében.

– Már megint nagyon költőien fejezte ki magát – állapította meg Kendall. Igyekezett tárgyilagos hangon beszélni, de kipirult arca elárulta, hogy nem hagyták hidegen a hallottak. – Hol is tartottunk?

Hudson kicsit bambán meredt a lányra, mert azt aligha árulhatta el, ő már valójában hol is tartott, a korábbiakra pedig alig emlékezett, annyira belefeledkezett a varázslatos szempár csodálatába.

Hogy lesz ebből könyv? – futott át az agyán a nagyon is jogos kérdés, de a következő pillanatban kénytelen volt beismerni, hogy jelenleg ez érdekli a legkevésbé.

4. FEJEZET

– Szokott kávézni? – váltott témát hirtelen Hudson, ahogy letelepedett a díványra. Kendall nem ilyen folytatásra számított.

– Tessék? – kapta fel a fejét meglepetten.

– Azt kérdeztem, szokott-e kávét inni. Mármint igazi kávét. Mert az fontos, hogy meg tudja különböztetni a jót a gyengébb minőségtől. A kolumbiait a kenyaitól, például.

– Sajnos, csalódást kell okoznom, mert ilyen szempontból teljesen „barbárnak” számítok. Gyakorlatilag csak instant kávét iszom, tejjel és cukorral, mi több, bögréből.

– Kolumbiai utam előtt magam is így voltam ezzel.

– És mitől változott meg?

Hudson arcán széles, boldog mosoly terült el. Szemlátomást kellemes emlékek ébredtek benne.

– Az önmagában is elég páratlan élmény, ahogy az ember ott ül a Salinas családdal egy ősöreg, szépségesen faragott fa asztalnál, és együtt hódol velük ennek az ősi szertartásnak. De ha abba is belegondol, micsoda vidéken és milyen különleges szokások szerint élnek ott az emberek, hát ez külön zamatot ad a kávénak. Ígérje meg nekem, egyszer megkóstolja az igazi kolumbiai kávét! Ha lehet, Valle de Caucából valót. Ott terem a legjobb kávébab. Megígéri?

Kendall, állát a tenyerébe támasztva hallgatott, de valójában a férfi arcát figyelte. Hiába várt hát Hudson a válaszra.

– Megígéri? – ismételte meg a kérdést.

A lány, bár fogalma sem volt, mire felel, jó kislányként nagyot bólintott:

– Persze, persze.

A férfin rögtön látszott, hogy elégedettséggel tölti el a válasz, mire Kendall felbátorodott, és faggatózni kezdett:

– Mindig maga választja ki, hová utazik, mit fényképez?

– Nem, nem én döntök. Feladataimat a Voyager Enterprises szabja meg. Kapok egy kis csapatot, aztán körülbelül egy héttel korábban közlik velem hová kell mennem.

– Nem szorongató érzés, hogy ilyen mértékig nem szólhat bele a saját élete alakulásába?

– Nem, dehogy. Különben is, csak illúzió a szabadság. Ha elfogadjuk, hogy az életet egyébként sem irányíthatjuk, csak szerencsejáték az egész, ráadásul még a szabályait sem ismerjük pontosan, akkor könnyebb lesz a dolgunk a világban.

– Hogy én mennyire más vagyok! – állapította meg Kendall. – Mielőtt elmegyek otthonról, mindig összeírom a teendőimet, és nem nyugszom, míg az összes pontot ki nem pipálhatom. Soha nem lennék képes úgy élni, mint maga.

– Tudja, már épp eleget láttam a világból ahhoz, hogy ne higgyem, majd pont én tudok rendet tartani benne. Az életet nem irányíthatjuk, legfeljebb csak elbújhatunk előle.

Ez talált. Kendall zavartan hallgatott. Tizenévesen még tele volt kalandvággyal, úgy érezte, egy szál magában is szembeszállna a világgal. Hát persze, anya nélkül nőtt fel, ráadásul az apja sem sokat törődött vele. Mára azonban az életében a megszokásnak jutott a legfőbb szerep. Mindig a járt úton haladt, csak biztonságos, kipróbált dolgokba kezdett. Igaz, így nem vártak rá különleges élmények, de a veszélyes szakadékokat is elkerülte, és nem is állt szándékában változtatni ezen.

Jó, de akkor miért vállalta az úszómedence engedély nélküli használatának kockázatát, és miért ment bele ebbe a fura egyezségbe Hudsonnel?

– Irigylem magát – szólalt meg, hogy elterelje ezekről a kellemetlen kérdésekről a gondolatait. – Nem mondom, hogy könnyen veszi az életet, de talán szerencsésebben áll hozzá. Én mindig azon emésztem magam, mikor cselekszem jól, mikor helytelenül. Nehogy kétszer elkövessem ugyanazt a hibát.

A keresetlenül őszinte szavak meglepték Hudsont. Egyre erősebb lelkiismeret-furdalást érzett, bár nem tudta volna megmondani, pontosan miért.

– Mindig is szerettem volna sokat utazni – folytatta a lány.

Hudson mély lélegzetet vett.

– Akkor kezdje el végre! Mi akadálya? Becsomagol, megveszi a repülőjegyet, aztán rajta! Vagy kocsiba ül, és meg sem áll, míg a tengerig nem ér.

– Nincs útlevelem. Se kocsim. – Olyan volt ez, mint valami beismerés: ilyen szerencsétlen alak vagyok. – Egész életemet Melbourne környékén éltem le.

– Egész életét! Miért, hány éves? – kérdezte Hudson, és próbálta megállni nevetés nélkül.

– Huszonhárom – hangzott a szinte szégyenkező válasz. – És maga?

Hutson összerándult. Bevallja? Hogy ő már harminckettő is elmúlt. Szinte másik generáció Kendall Yorkhoz képest. Idegen nemzedék.

– Fogalmazzunk úgy finoman, hogy jóval több vagyok. Közben arra gondolt, milyen fékezhetetlenül vad kalandvágy irányította őt huszonhárom éves korában. Önkéntelenül is szánalmat érzett a lány iránt, és röstellte magát emiatt.

– Útlevelet könnyen szerezhet – jegyezte meg. – Autót pedig részletre is lehet venni.

A Kendall arcán megjelenő grimasz elárulta, hogy nincs ínyére a beszélgetés alakulása.

– Még a részletekhez is szükség van valami pénzmagra – felelte kelletlenül. – Mindenhez kell bizonyos induló tőke.

– Ha megvan a vágy, a szenvedély, az utat tör magának minden akadályon át – vágta rá Hudson indulatosan, mert felingerelte ez a tehetetlenség.

– Szenvedély? – ismételte Kendall csodálkozva.

A férfi azonnal rájött, hogy félreértették.

– Csak az utazás vágyáról beszéltem – felelte fakó hangon.

– Aha, értem – nézett rá kissé szomorkásan a lány. – Egyszer majd biztos elmagyarázza, hogyan kell megvalósítani az álmainkat, amikor semmi segítség sincs hozzá.

Mit felelhetett volna erre a férfi? Vajon mivel vehető rá Kendall, hogy kipróbálja: a biztonságos falakon túl káprázatos élmények sora vár rá. Reménytelen feladatnak tűnt, de Hudson úgy döntött, mégis megpróbálja.

– Irány a Machu Picchu! Irány Hawaii! Irány Párizs! Meglátja, ezeken a szép és szédítő helyeken magát csak picike pontnak érzi majd. Átéli végre, hogy nem maga körül forog a világ, és nem kell többet félnie, hogy mindenki figyeli, bírálja, magának pedig mentegetőznie kell, ha valami rossz fát tesz a tűzre. Válassza a szabadságot!

– Honnan ismeri maga egyáltalán ezeket az érzéseket?

– Mert huszonhárom évesen én is úgy voltam, ahogy maga. De akkor… döntöttem. Vesszenek a kicsinyes körülmények! Nem őrlődöm tovább képzelt vádak és ostoba önvádak közepette! Neki a világnak, hajrá, rajta!

Kis csend támadt. Kendall kék-szürke szeme rengeteg visszafojtott érzést, gondolatot tükrözött. Derült-borult az ég. Majd elhangzott a nagy kérdés:

– Mondja, Hudson, maga ugye nagyon gazdag? Borzasztóan gazdag, ha jól sejtem.

Mit felelhetett erre a férfi? A kérdés nem sokat jelentett a számára. Mintha csak azt tudakolták volna tőle, hány szál van a szakállában, vagy melyik kinyúlt pólója a kedvence.

Mivel nem kapott választ, Kendall folytatta:

– A neve, III. Hudson Bennington, arra utal, hogy a felmenői nemcsak a pénzarisztokráciának, hanem az igazi, „kékvérű” arisztokráciának is a tagjai lehettek.

– És ha úgy van?

– Akkor maga minden bizonnyal azon szerencsések közé tartozik, akiknek nem kell a betevő falatjukért megküzdeni, máskülönben Claudelt is rég eladta volna már.

– Az biztos.

– Én viszont bérből és fizetésből élek hónapról hónapra. Ezért nem ültem még repülőn, ezért nincs kocsim. Maga ellenben… csak jár-kel, feltételezem, szándékosan ilyen toprongyosan, már bocsánat, hogy zavartalanul oktathassa ki fensőbbséges tanácsaival az embereket. Ettől érzi magát különbnek? Vagy egyszerűen így gyűjt témát, mert könnyebb feltűnés nélkül elvegyülnie, mintha Ferrarival suhanna. Igazam van?

Meglepő válasz érkezett. Szívből jövő, harsány hahota. Hátravetett fej, villogó szempár… és ehhez a naptól cserzett barna bőr, a soknapos borosta.

Kendall hirtelen vad vágyat érzett. Meg elkeseredett dühöt, hogy megint alulmaradt a férfival szemben, aki a legkevésbé sem sértődött meg bántónak szánt szavain, sőt fölényes tekintettel fordult felé:

– Tehát maga szerint úgy nézek ki, mint egy csavargó?

– Igen – helyeselt Kendall. – Tökéletes hitelességgel alakítja a csórót. Lyukas trikó, kopott szövetű farmer, összekarcolódott karóra.

– Mert maga szerint hogyan kellene járnom? – érdeklődött továbbra is évődve Hudson.

Kendall összefonta a kezét. A körmeit nézte. Riadtan észlelte, hogy ujjai remegnek. Jó ég, miféle fordulatot vett ez a társalgás? Mi lett tisztán szakmainak induló viszonyukból? Alig váltottak pár szót, máris nyilvánvalóvá váltak a kibékíthetetlen ellentétek, a kirívó különbségek: író úr és gépíró-kisaszszony, két idegen, külön világ.

Csend támadt.

Hudson gúnyosan folytatta:

– Ha óhajtja, máris eljöhet velem vásárolni Melbourne legelőkelőbb negyedébe. Talán még itt áll Fay Bentleyje a garázsban… ha igen, semmi sem akadályoz minket semmiben.

Semmi? Minket? Semmiben?

Kendall tiltakozva rázta meg a fejét.

– Nem így értettem, ezt maga is jól tudja. S ne higgye, hogy olyan egyedi jelenség, és nem találkoztam még magához hasonló férfival, aki semmiben nem kívánt a külvilághoz vagy másokhoz igazodni.

Ez kicsit kacifántosan hangzott, Kendall bele is pirult, de remélte, sikerült a lényeget kifejeznie.

– Közömbösnek tart? – fordította le magának a lány szavait Hudson. – Ne ítélkezzen túl korán, mert rengeteg minden van, ami nekem végképp nem mindegy… És ami távol áll tőlem, az a közöny.

– Ha esetleg említene egyet-kettőt… – hangzott a kicsit gunyoros kérés.

– Miért, ezt is bele akarja írni a készülő könyvembe?

– Dehogy akarom. Érdeklődésem magántermészetű.

– Ezek szerint érdeklem magát?

Kendall dühös lett.

– Nem mondtam ilyet. Mint újságíróban él bennem bizonyos szakmai kíváncsiság.

Hudson biccentett.

– Nem lesz bonyolult felsorolni. Ahogy mondani szokták, könnyű csomagokkal utazom, mert a foglalkozásom egyik leglényegesebb követelménye a mozgékonyság, a ruhatáram összeválogatásánál tehát az egyetlen szempont a praktikum lehet. Annál is inkább, mert általában helyet kell szorítanom néhány szótárnak is. Nehézséget okoznak ugyanis a nyelvi korlátok. Viszonylag lassan tanulok, de nagyon fontos számomra a személyes érintkezés az emberekkel. És itt el is érkeztünk a lényeghez. Általában veszélyes helyekre küldenek, háborús övezetekbe, diktatórikus berendezkedésű országokba, ahol feltűnő külsővel veszélybe sodornám a segítőimet, vagy eleve gyanakvást keltenék a helybéliekben. Egyébként sem lenne okos dolog kényelemhez, luxushoz szoktatnom magam, mert akkor mihez kezdenék az őserdőben, ha például a kihalás veszélyébe sodródott állatfajokról kell tudósítanom, és heteken át követni a nyomukat, távol a civilizáció minden áldásától.

Kendall nyelt egy nagyot, majd mentegetőzni kezdett:

– Elnézést, de nem gondoltam bele ezekbe a részletekbe.

– Ugyan már, ne tegyen magának szemrehányást! Nincs miért. Különben is…

Kendall hirtelen közbevágott, hogy kihasználja az alkalmat, és visszaterelje a beszélgetésüket az eredeti medrébe.

– Különben is, meg kell egyeznünk valamiben. Milyen szabályok szerint dolgozzunk együtt? Természetesen maga diktál, és én írok, de itt-ott átfogalmazom a mondatait, megváltoztatom a hangsúlyokat… viszont a beszámolói lényegét érintetlenül hagyom.

– Rokonszenves elgondolás, szerintem tekinthetjük ezt a továbbiakban együttműködésünk alapjának.

Hudson most már felszabadultan mesélt tovább. Nem volt több kényszerszünet, semmibe révedés, ideges fel-alá járkálás, csak mondta és mondta, Hogyan adta el első fotóját a Northern Newsnak. Jelenleg ennek a lapnak dolgozott a legtöbbet Kendall is. Szép sorjában beszámolt róla, hogyan alakult a pályafutása a későbbiekben. Miként kapott „exkluzív szerződést” fiatal fotósként a Voyager Enterprisestől, majd visszatért korábbi történeti folytatásához, hogy milyen volt az első három hét Valle de Caucában, Kolumbiában.

Közben arra is jutott ideje, hogy megfigyelje Kendall bájos kis szokásait. Miként harapja össze a száját, ha egy-egy mondatot befejez. Hogyan ráncolja össze a homlokát, amikor különösen siet az írással. Milyen arcot vág, ha el-eltöpreng egy részleten, jó lesz-e így, mármint a leendő olvasók szempontjából. Olykor-olykor pedig leállt a gépeléssel, és várakozásteljesen felnézett Hudsonre. A férfit ilyenkor elöntötte a forróság, és szinte minden porcikája bizseregni kezdett, de közben igyekezett minél gyorsabban folytatni a történetet, el ne árulja magát.

Két óra munka után Kendall végre lazított egy kicsit. Úgy tornáztatta a kezét, mintha ki akarná rázni az ujjaiból a fáradtságot, a zsibbadást. Közben elismerően megjegyezte:

– Maga ilyen jól beszél spanyolul?

– Konyhanyelven, mondjuk inkább úgy. Egyébként az orosszal meg az olasszal is elboldogulok, és franciául sem lehetne eladni. Tény, hogy a legtöbb országban megértetem magam a helybeliekkel.

– Remek.

– Baj csak akkor van, ha valaki Shakespeare-nyelven óhajt társalogni velem.

– Ezt meg hogy érti?

– Nagyon egyszerűen. A túl emelkedett stílusú, kacifántos angolt nem egészen értem. Az úgynevezett shakespeare-i nyelvezettel mindig hadilábon álltam.

– Botrány! – csapta égnek a kezét megjátszott felháborodással Kendall. – Ha azonnal meg nem ígéri, hogy feltétlenül pótolja ezt a megbocsáthatatlan hiányosságát, sosem fogom kipróbálni a maga kolumbiai kávéját.

– Áll az alku – nevetett Hudson.

– Remek. Akkor foglalkozzunk a munkával! Mikor kapom meg a fotókat?

– Miféle fotókat? – ámult el a férfi.

– Hát a szöveghez illőket. Nélkülük nem sok értelme az egésznek. Bocs, talán túlzás, mindenesetre mégiscsak a fotók ennek a könyvnek a főszereplői.

Hutson rábólintott, és Kendall nyomban kérte, mutasson neki néhány felvételt.

– Így jobban el tudnám képzelni a helyeket, a személyeket.

A dolog azonban kicsit bonyolultabbnak bizonyult. A lapok, folyóiratok képei eléggé élettelennek hatottak a keletkezésükről szóló színes beszámolók mellett. Hudson legalábbis úgy érezte, az emlékezete sokkal hitelesebben rögzítette a tájakat és embereket.

– Mennyi szöveggel készültünk el? – kérdezte végül.

– Körülbelül négyezer szó, nem rossz – felelte Kendall. Jobbjával kisimította homlokából a haját, kicsit ziláltnak látszott. Hudson a legszívesebben magához ölelte volna.

– Érdekes hely lehet ez a maga Salentója – jegyezte meg a lány. – Ígérem, ha kiváltom az útlevelet, és szerzek mellé néhány milliót, elmegyek oda.

– Gondom lesz rá, hogy oda utazhasson, ahová akar – biztosította Hudson.

– Majd megkapom a részem én is a könyvért, aztán enyém a világ!

– A részét? De hiszen megegyeztünk, mi a fizetség.

– Persze, használhatom az uszodáját… meg teljes ellátás. De ez csak a munkabér. A tiszteletdíjból is kérek.

– Teniszezhet a pályámon, napozhat a kertemben. Mi kell még?

– Épp most mondtam.

Hudson megadóan felemelte a kezét.

– Jó, majd mindent megbeszélünk. Most azonban pihenésre lenne a leginkább szüksége. Menjen úszni, én meg közben…

Mit csinálok közben? Rohangálok fel-alá idegesen, és őrjöngök, hogy itt fürdőzik a közelemben egy gyönyörű, félmeztelen hableány, én meg legfeljebb csak álmodozhatom róla?

– Na mit csinál közben? – hallotta ekkor a lány hangját.

– Hogy mit? – tért vissza a valóságba Hudson. – Felderítő útra indulok a házban, még nem volt időm bejárni az egészet.

– Tehát jó szokása szerint ezúttal is felderítéssel tölti az idejét. Csak fotózni ne kezdjen!

A levegő hirtelen megtelt feszültséggel. Kendall megmutatott egy kis tárgyat.

– Ez a külső memória-egység – magyarázta –, erre lehet másolatot készíteni a számítógépre vitt anyagról.

Ahogy Hudson átvette, akaratlanul is hozzáért a lány hűvös bőréhez. Átforrósodott tőle. Kendall azonban a következő pillanatban már ott sem volt.

A férfi a nagy ablakhoz lépett, és kinézett a kertre. A fürdőház falát is látta. A fal mögött talán épp most veszi át fekete fürdőruháját a gyönyörű hableány. Közben egy pillanatig meztelenül marad. Te jóságos ég, micsoda pillanat! Az összes eddigi munkáját odadobná érte, ha megörökíthetné… vagy bármi módon a részesévé válhatna.

A fürdőházban Kendall a medence végében állt. Káprázatos idő volt, az üvegtetőn át bőséggel szűrődött be a napfény. Csillogott-villogott a remegő víztükör.

Felséges búvóhely! Csupa magány, mégis csupa elevenség. Kendall átöltözött, aztán már fürdőruhásan ment a medence szélére. Még tétovázott.

Mindig egy kecses fejesugrással kezdte az úszást, sosem habozott, de arra ügyelt, ne fröcsköljön szét sok vizet. Boldogság töltötte el ilyenkor. Itt végre nem érezte ügyetlennek, esetlennek magát a sérült lába miatt, és külön örömére szolgált, hogy egyébként sem látja senki.

Hudson jelenléte most viszont megzavarta.

Pusztán a tudat, hogy a férfi a közelében tartózkodik. Persze igazi úriember, a vad külseje ellenére is, és Kendall biztosra vette, nem fog utánajönni, hogy leskelődjön. Mégsem tudott egy pillanatra sem elfeledkezni róla.

A medencétől azonban semmiképp sem válhatott meg. A balesete után a lába nem jött többé teljesen rendbe. Állandó fájdalmak gyötörték, nehezére esett úgy járnia, hogy a fogyatékossága ne legyen feltűnő.

Mit mondhatna erről Hudson Benningtonnak? Ugyan már, egy ilyen férfinak, aki szinte minden nőt megkaphat! Ettől függetlenül nagyon jólesett neki a figyelmes bánásmód, amiben a ház ura részesítette. Rendkívül hízelgett neki az egész.

És végül is mitől kellene tartania? Csak átutazóban van itt ez a Hudson Akárhányadik Bennington. Hiába övé a birtok, biztosan nem lesz maradása. A munkával meg majd elboldogulnak valahogy.

Kendallnek lassan elege lett a meddő töprengésből, fejest ugrott a hívogató vízbe. Erőteljes csapásokkal megindult a szemközti fal felé. Mégis maradt benne valami szorongató érzés:

Merre, hová is tart ő most tulajdonképpen?

5. FEJEZET

Kendall gondolataiba mélyedve ücsörgött a kanapén, arra riadt fel csupán, amikor nagyot dördült a bejárati ajtó. Biztos Taffy jött meg.

Kábultnak érezte magát. Bezzeg a hű kutyus, Orlando, aki eddig mellette hevert, vidáman felugrott, és Taffy is lelkesen kiáltotta:

– Hello, itt vagyok! – Majd a szobába lépve máris ömlött belőle a szó: – Holnap, azt hiszem, kiíratom magam. Persze makkegészséges vagyok, csak be kell mennünk Melbourne-be. Ideje, hogy új cipőt vegyek magamnak.

– Sajnos, nem tarthatok veled – rázta meg a fejét Kendall. – Dolgom van, halaszthatatlan.

– Vagy úgy – pillantott Taffy a kis képernyőre. – Azért elárulhatnád, mi olyan „halaszthatatlan”.

– Leszerződtem Hudson Akárhányadik Benningtonnal, hogy segítek neki az emlékei papírra vetésében. Ez minden délelőttömet igénybe veszi, utána azonban korlátlanul használhatom az uszodáját.

Behunyta a szemét, úgy várta, milyen hatást vált ki a bejelentése. Taffy azonban mindössze annyit kérdezett szelíden:

– Értem. Akkor te és Hudson mostantól…

– Semmi „én meg Hudson”, ezt verd ki a fejedből! Tisztán üzleti kapcsolat van közöttünk – háborgott Kendall. – Sőt kifejezetten örülnék, ha például te is ott lennél. Holnap délben, vagy bármikor. Egymásba szerethetnétek, összeházasodhatnátok. Én meg úszkálhatnék kedvemre. Nekem ez lenne a boldogság.

– Csak nem azért mondod, mert érdeklődött utánam? – nézett a barátnőjére hitetlenkedve Taffy.

– Hát mi másért? Élénken élsz az emlékezetében. Hidd el!

Taffy arcán még mindig látszott némi kételkedés, de azért rögtön föltette a lényegi kérdést:

– Agglegény még?

– Hát… nagyon úgy nézem.

– Nézed, nézed, de nem tudod. Gondolom, ő se mondta, hogy életre-halálra szerelmes lett volna abba a szeplős tinilányba, aki vonzalmával üldözte.

– Fogalmam sincs, van-e barátnője vagy felesége. Csak feltételezem, hogy szabad. Bár a karján láttam valami tetoválást… egy női nevet.

Taffy rövid töprengés után kijózanodva legyintett.

– Ritkán fordul elő, hogy egy ilyen szuperpasi csak úgy felajánlja egy nőnek, töltsenek együtt minél több időt. Biztos lehetsz benne, hogy ez jelent valamit. Egész biztos.

Kendall ingerülten pattant fel.

– Neked elment az eszed! Esküszöm, hogy tényleg csak üzleti kapcsolat van közöttünk.

– Elég volt, kislány – intette le Taffy. – Lángvörös az arcod, a szemedben meg ott ég az a bizonyos tűz, amit úgy szoktak nevezni, hogy szerelem. És tulajdonképpen ez így természetes. Már ha nem eresztett Hudson közben sörhasat, vagy nem krákog állandóan a sok dohányzástól…

– Nem, nem – adta fel a hiábavaló harcot Kendall. Ismerte a barátnőjét. Makacs öszvér, szinte lehetetlen megingatni a véleményében. – Hudson tényleg őrjítően vonzó. Magas, izmos, mit mondjak, igazi férfiszépség.

Taffy megcsippentette Kendall orcáját.

– Ez a beszéd, drágám. Csak nem értem, mit fecsérled velem a drága időt, amikor Claudelben adott neked páratlan lehetőséget a szerelem istene. Két ilyen szép ember… igazán összeilletek.

Némi keserűség érződött barátnője szavaiban, és Kendallnek ez nagyon fájt.

– Taffy, nem szeretem, amikor mindenbe bele akarod magyarázni a meggyőződésed. Semmi újat nem hallhattál tőlem az imént, nem vallottam be, hogy halálosan szerelmes lennék Hudsonbe. Hányszor mondjuk valakire valamire, hogy tetszik? Egy festményre, egy film hősére, de akár egy tájra is. Attól még nem esünk rögtön szerelembe. Szép az, ami érdek nélkül tetszik, így tanultuk az iskolában.

– Csak éppen Hudson Bennington nem olyan férfi, akit érdek nélkül, messziről lehetne csodálni. Azonnal a bűvkörébe von, és te egyszer csak rájössz, hogy már álmodni sem tudsz másról, csak róla.

– Amióta életem nagy szerelmével az a szerencsétlenség történt, képtelenségnek tűnik, hogy boldognak érezhessem magam egy másik férfival.

– Badarság. Ilyen nincs, ez természetellenes!

– De, de. Ráadásul ott a karján a tetoválás, az a női név.

– Semmi jelentősége. Valószínűleg csak valami kamaszszerelem emléke. Lehet az édesanyja neve. Annak alapján, amit tőled hallottam, egész biztosra veszem, hogy még nem kötelezte el magát. Szabad a pálya…

– Csak mikor George…

– Megértelek. De annak már három éve. Tested-lelked egészséges.

– Megfeledkezel valamiről – sápadt el Kendall.

– Ugyan már! Csinos vagy, életvidám, csak ez számít. Csináltass magadnak új frizurát. A hajad színe eleve csodás. Aki csak egyszer látja, nem feledheti. Folytassam jó tanácsaimat? Tudsz te mindent.

– Jó, de hamarosan elutazik megint, és talán soha többé nem látom.

– Kendall, én nem azt mondtam, hogy menj hozzá feleségül. Könnyen meglehet, ő sem akarná. De hát egyéb is van a világon…

– Értelek. És ne hidd, hogy eleve elzárkóznék mindentől. Ennek ellenére… lehetetlen.

– Ne gyötörj tovább! Hajts rá! Vagy legalább ne ellenkezz ilyen makacsul.

– Saját, jól felfogott érdekemben sem akarok a tűzzel játszani. Mert mi van, ha komolyan beleszeretek, viszont kiderül, ő tényleg csak futó kalandra vágyott? Én pedig minden este kibőgött szemmel jövök haza, aztán a válladon folytatom.

– Szívesen vigasztallak – nevetett Taffy. – Csak légy tudatában a szépségednek és a csáberődnek, meglátod, a többi már megy magától. Mindössze akarnod kell.

– Te könnyen beszélsz…

– Igen? Ilyen jó viccet rég hallottam. Hajdani rajongásom Hudson Bennington iránt csak kamaszszerelem volt, rég elfelejtettem. Ma már annak is örülnék, ha Jones végre randit kérne tőlem – mosolygott keserűen Taffy.

– A nyavalyát! – tiltakozott Kendall. – Nem vagy biztos a dolgodban, ezért fogod vissza magad. Már rég randit kért volna tőled, ha úgy látná, hogy van esélye nálad.

Kendall jól tudta, hogy a barátnője hónapok óta szerelmes ebbe a Jones nevű munkatársába, és az érzelmei valószínűleg viszonzásra is találtak, de valahogy egyikük sem merte megtenni az első lépést.

– Végre elszántam magam, éppen ezért akarok új cipőt vásárolni – vallotta be Taffy.

Kendall ezt örömmel hallotta, és szinte kötelességének érezte, hogy támogassa barátnőjét elhatározásában.

– Akkor feltétlenül veled tartok holnap – jelentette ki.

Taffy azonban most már határozottan visszautasította:

– Nem, nem, maradsz a fenekeden, és gépelsz őuraságának, közben pedig kacérkodsz vele. Hidd el, célt fogsz érni. De holnap este kérek elmesélni minden részletet.

Másnap reggel Kendall késve érkezett.

Hudson rá-rápillantott az összekarcolt óraszámlapra, és számolta a perceket. Öt, tíz… tizenöt. A mindenit! Ideges lett egy kicsit.

Majd egyre jobban. Bár magának sem akarta bevallani, miért járkál cél nélkül, összevissza a házban.

Végül a konyhába érkezett, és rátámaszkodott az ódon munkaasztalra, melynek fája sok-sok év nyomait viselte magán. Vágások látszottak rajta, kopások, kaparások. De a régi, gyerekkori illatok már nem voltak sehol. A fűszerek, olajok vagy a kenyér szaga, meg a rózsáké a párkányról.

És hiányoztak a ház egykori lakói is. Elsősorban a nénikéje. Aki mindenről tudta, hol található. A kedves szakácsnő, a szobalányok, a sok-sok alkalmazott. Az egész hajdani, meghitt világot elnyelte az idő. Hudson londoni lakása pedig erre a környezetre csöppet sem hasonlított.

Eleve alig nyolc-tíz hetet töltött ott évente. Az ideiglenesség nyugtalanító levegője lengte be a helyiségeket. Egy-két szanaszét heverő táska, hátizsák, bőrönd. Kamerák és egyéb felszerelési tárgyak. Ami azt illeti, mióta Kolumbiából hazatért, a fényképezőgépét és tartozékait még ki se csomagolta. Kolumbia.

Emlékek… De itt Claudelben volt aztán csakugyan üres és kihalt minden. Ahogy ideérkezett, kibírhatatlannak érezte az egészet. Lesz-e ez másképp? Lehunyta a szemét. Már mitől lenne?

Emlékek… Hosszú hónapok óta először gondolt megint a kedves, szép Marcie-re. Londonba költözve ismerte meg, és két kiküldetés között általában vele töltötte az időt. Egy darabig elhitte, ez így kölcsönösen megfelel mindkettőjüknek. Marcié azonban egy este Chelsea egyik elit művészkocsmájában keserves sírásra fakadt, és azt kérdezte, mit kellene tennie ahhoz, hogy ő Hudsonnek elég legyen. A férfi ekkor ébredt rá, hogy szüleinek nyughatatlan szelleme él benne tovább. Képtelen lekötni magát, ugyanott élni évekig… Attól fogva csak olyan nőkhöz közeledett, akik szintén nem akartak többet pár éjszakánál. Hudson pedig tudta már, hogy örök vándorélet vár rá, és nem is nagyon bánta.

Most azonban egyre inkább hatalmába kerítette a türelmetlenség. Az órájára pillantott megint, és látta, hogy Kendall már tizennyolc percet késik. Történt vele valami? Nagyon remélte, hogy nem.

Nem nagyon maradt más választása, tovább rótta a házban a helyiségeket, elvarázsolt világ. Alice Csodaországa? Egy kicsit. Gyerekkorának rejtelmes szobái. Öreg bútorok ropogása. Ismerős képek a falakon. Könyvek-könyvek roskadásig megrakott polcokon.

Sok ismert név. És egy életműsorozat Shakespeare-től. Levette a polcról a bőrkötéses V. Henriket. Leült vele a díványra. Nyomban megcsapta orrát a por. De azért csak lapozgatni kezdte.

Megkereste azt a bizonyos jelenetet. Ahol a király megkéri a szépséges, Katalin kezét.

Önkéntelenül is jókat mulatott a felséges pár szócsatáján.

Biztos más híres mondások is akadnak itt bőven. Erről ismét Kendall jutott az eszébe.

Hol lehet?

Kendall megszaporázta a lépteit. Jól elaludt, bele a délelőttbe. Egy órát késik. Rémes! Már kopogott volna, de látta, az ajtó nyitva áll. Sietve belépett a nappaliba, és ott találta Hudsont az ablaknál. Mit mondjon neki? Füllentsen? Vagy inkább legyen őszinte, és vallja be a gyengeségét?

Mindegy, csak váltsanak szót végre egymással. Kendall vágyott rá, hogy újra hallja a férfias, mély hangot. Hogy beleborzongjanak az érzékei.

– Bocsásson meg, főnök! – kezdte. – Amiért elkéstem – tette hozzá.

Hudson csak nézte. Az imént, magányosan álldogálva, arra gondolt, minek neki megint egy nő? És vajon Kendall titkon mit vár tőle? Tartós kapcsolatot? Jönnek majd megint a szokványos dolgok, és előbb-utóbb esedékes lesz, hogy ő nyilatkozzon. Számára viszont továbbra is elképzelhetetlen a család, gyerek, rendezett életvitel. Nem, neki a szabad csatangolás, a kalandok sora jelenti az életet.

Közben viszont azt érezte, hogy bármekkora is benne az ellenkezés, egyszerűen nem tudja levenni a szemét erről a csodaszép nőről.

– Na jól van – mondta végül megenyhülten. – Csak ne hízelegjen ilyesmikkel, hogy főnöknek szólít. Különben is, ráérek. Pillanatnyilag semmi dolgom. Intézendőim sorában egyetlen tétel ez a könyv, nem kell sietnem vele.

– Akkor is sajnálom, és bocsánatot kérek – mondta fanyar félmosollyal a lány. – Többé nem fog előfordulni.

Sietve előszedegette a munkaeszközeit. Aztán gyorsan feltűzte a haját. Azt remélte, ettől majd lehűl egy kicsit. Csakhogy Hudson közelsége miatt volt melege.

– Tehát hol is tartottunk?

– Hol is, hol is? – vakarta a fejét Hudson.

Kendall próbált segíteni.

– Ha jól látom, a Salinas családnál.

– Vagy úgy, persze – bólogatott a férfi. – Miért néz rám olyan furcsán? – vonta fel a szemöldökét értetlenkedve.

Kendall mélyen elpirult. Mert gondolatban ő nem a kolumbiai családnál járt, hanem sokkal közelebb. Ördög vigye azt a völgyet, a kávét, az ismeretlen embereket! Ő Hudsonnel szeretne közelebbi kapcsolatba kerülni, ha már így hozta a sors. Hallani valamit az észvesztő kalandokról, melyeket átélt. Megtudni például, mi az a seb a szája felett. És miért van az a női név a karjára tetoválva? Egyelőre azonban nem volt bátorsága, hogy ezeket a kérdéseket feltegye.

– Melege van? – hallotta ekkor a férfi hangját.

Kendall összerezzent, és a haját gépiesen visszaengedte a vállára.

– Nem, nem, dehogy – rázta meg a fejét.

Közben nézte a férfiarcot. A szemek sarkában a nevetőráncokat. És meztelen karján hirtelen megérezte a kezét. Kendall, ha lehet, még nagyobb zavarba jött.

– Semmi bajom – hadarta idegesen. – De ha maga úgy érzi, inna valamit, egy üdítőt… megvárom. Aztán kezdhetünk.

– Nekem nincs melegem – mosolygott tovább a férfi. – Csak hát rajtam nincs is annyi ruha, mint magán. Egész nap hosszú szoknyában, zsinóros-fűzős szandálban…

– Nem emlékszem, hogy öltözködési tanácsokat kértem volna magától! – csattant fel hirtelen indulattal a lány. – Említettem már tegnap is, hogy bizonyos dolgaimhoz semmi köze!

– Ugyan, ugyan. Nem akartam semmi rosszat. Egyszerűen csak azt szeretném, ha jól érezné magát… ebben a házban – mondta Hudson.

És Kendall világosan kiérezte a szavaiból, hogy valójában arra gondol: a közelemben. Ez így nem fog menni, gondolta a lány. Vágyott rá, hogy kezdjék már a munkát.

– Remekül érzem magam – jelentette ki hát dacosan. – Már azon is gondolkoztam, hogy idehozom magamnak azt a lábzsámolyt. – Azzal rámutatott a szépséges, antik bútordarabra.

– Hízelgőnek venném, ha társaságomban csakugyan jól érezné magát – hajolt meg gálánsán Hudson.

– Maga néha igen fárasztó tud lenni, Mr. Bennington!

– Maga pedig, Miss York, egyáltalán nem olyan makrancos, mint amilyennek mutatkozik. Miért játssza ezt a szerepet?

– Egyszerűen tartani próbálom magam a társas együttlét szabályaihoz.

– És folyton kiereszti a körmeit!

– A körmeimet megtapasztalhatja, ha csak egyetlen pillanatra is megfeledkezik magáról, uram! – sziszegte a lány. – Most pedig vigye a mancsát…

– A mancsom! – nevetett Hudson. – Vadállatot lát bennem, ugye? Ez már sok volt.

Kendall érezte, vadul zakatol a szíve. Szólni se bírt.

– Visszatérve a hőséghez – folytatta a legnagyobb lelki nyugalommal Hudson –, csakugyan meleg van idebenn. Szép időben nem is szokás zárt helyen ücsörögni.

– Ugyan már, munkához az való – jegyezte meg Kendall elfúló hangon.

– Lehet, hogy magának igen, de én már lassan belebolondulok, hogy napok óta be vagyok zárva a házba. Hiányzik a friss levegő, a tágasság.

– Jó, de akkor hová menjünk?

– Egyelőre fogalmam sincs. De ha nekiindulunk, biztos tudok olyan helyeket mutatni magának ezen a környéken, Miss York, ahol eddig nem járt.

– Már bocsánat, három éve élek itt, elég jól ismerem a vidéket.

– Majd kiderül.

– Egyáltalán, honnan ez a fölényesség, hogy azt gondolja, magának kellene megmutatnia nekem bármit is? Felnőtt ember vagyok, épp eleget tudok már a világról.

– Ez vicces – nevetett Hudson. – Maga huszonhárom éves. Én már elmúltam harminc, nem is tegnap. Egy tapasztalt férfi, amilyen én vagyok, mindig képes mutatni valami újat egy… kedves fiatal hölgynek.

Kendall azt hitte, leszédül a székről, olyan nyilvánvaló célzást vélt felfedezni ezekben a szavakban. Sürgős szükségét érezte, hogy valami kiábrándítót mondjon.

– Kedves uram – kezdte –, mit reggelizett ma? Bolondgombát? És nádi büröklevet ivott rá? Ismerem a környék mérges növényeit, inkább én mutatnám meg, mitől kellene tartózkodnia…

– Alakul, alakul – dünnyögte elégedetten Hudson. – Egyébként a reggeliről jut eszembe: friss paradicsomot hoztak nekem a városból, meg tojást, sonkát, ropogós kenyeret.

– Ki hozta? – csúszott ki önkéntelenül Kendall száján a meglepődött kérdés.

– Képzelje, egy másik kedves hölgy, Jackson a neve.

– És miért? – ráncolta össze a homlokát gyanakvóan a lány.

– Tudja, a modern világban még faluhelyen is meg lehet rendelni telefonon a dolgokat. Ami csak szemnek-szájnak ingere. – Azzal sóvár tekintettel mérte végig szépséges vendégét.

– Akkor talán kérje meg Mrs. Jacksont, hogy ő menjen magával felfedezni a környéket!

– A maga helyismeretében jobban megbízom – vágta rá gondolkodás nélkül Hudson.

– De hiszen maga akart „megmutatni” nekem mindenfélét… Már elfelejtette?

– Pályám során megtanultam, hogy csak felkészült társakkal érdemes bárhová is elindulni.

Mindig övé az utolsó szó, bosszankodott magában Kendall. Próbált valami ügyes kifogást találni.

– Ha mi sétálgatással töltjük az időt, közben a könyve aligha fog saját magától megíródni.

– Milyen kár! – vágott egy mókás fintort Hudson.

– Szerintem az a baj, hogy nem bízik eléggé magában, folyton visszaretten attól, amit egyébként önként vállalt.

– Mond valamit – komolyodott el hirtelen Hudson. – Régen nem voltam ilyen. Mi változhatott? Mi történhetett velem? – tűnődött el. – Ezt is megbeszélhetnénk.

Kendall inkább nem válaszolt semmit, csak összerakta holmiját, és felállt. Közben megcsapta a férfi parfümjének bódító illata. És hiába fonta össze maga előtt védekezőén a karját, Hudson gyorsabbnak bizonyult. Megragadta a csuklóját, és már húzta is maga után:

– Na, jöjjön, kedvesem, várja a csodák birodalma.

6. FEJEZET

Egyelőre azonban csak a régimódi, különleges hangulatú konyhát látogatták meg. Ide vezette a lányt a ház ura.

Kendall álmélkodva vette szemügyre az ódon berendezést, a sok különleges tárgyat. A faragott polcokat, a nehéz bútorokat. Hanem hamarosan valami más keltette fel a figyelmét.

Hudson valahonnan elővarázsolt ugyanis egy jókora hűtőtáskát, mely színültig volt rakva mindenféle jóval. Ezek szerint korántsem hirtelen ötlet vezérelte, hanem már korábban kigondolta ezt a kirándulást, és fel is készült terve megvalósítására.

– Túl korai lenne arról faggatni, hogy mégis hová akar vinni engem, uram? – kérdezte Kendall mosolyogva.

– Bízzon bennem, és meglátja, nem fog csalódni – felelte Hudson, miközben mintegy bátorításul átölelte a lány vállát, majd szórakozottan lecsusszanó karja „véletlenül” végigsimított a hátán. Aztán továbbvezette vendégét, a ház mögé.

Ott megálltak egy ócska fészernél, egy rozoga bódénál, melynek rozsdásan csikorgó ajtaját Hudson titokzatos képpel tárta szélesre. Ez annál is inkább hasznosnak bizonyult, mert bent nem volt semmiféle világítás, viszont hatalmas por fogadta a látogatókat.

Kendall szeme lassan szokta meg a félhomályt. Akkor szemügyre vette a rengeteg, egymásra hányt kacatot. Ijesztő látványt nyújtott a sok régi holmi, félredobott ócskaság, mintha csak a kiszolgált tárgyak temetőjében járnának. A legjobban mégis akkor rémült meg, amikor Hudson egy kerékpárt ráncigált ki a mindenféle deszkaroncsok és kartondobozok közül, majd szakértő szemmel vizsgálgatni kezdte.

Úgy látszott, megfelelőnek találja az állapotát.

– Most már semmi akadálya, hogy nekivágjunk – jelentette ki elégedetten.

Kendall nem akart hinni a fülének. Te jó ég, ebből mi lesz?

– Ez… ez képtelen… De… Mr. Bennington… Hudson – kezdte dadogva, ez lehetetlenség!

Nem tekerheti a pedált a sérült lábával Az első pillanatban kiderül, hogy nem teljes értékű nő. Borzalom! Ezt nem engedheti!

– Miért lenne képtelenség? – hallotta a férfi könnyed hangját.

– Például mert nem tudok biciklizni.

– Nem is kell. Ha nem látna jól, felvilágosítom, hogy mindössze egyetlen kerékpár áll a rendelkezésünkre. Ezzel megyünk. Én majd tekerek, maga pedig szépen ül a rúdon. Van gyakorlatom az efféle fuvarozásban.

A lány ebben egy percig sem kételkedett. Ahogy egykor Taffy is fülig bele volt esve Hudsonbe, ugyanígy lehettek még lányok tucatjai…

– De rajtam az nem segít, hogy maga már sok… utast szállított hasonlóképp. Attól még szédülni fogok, meg aztán ügyetlen is vagyok, még a végén felborulunk.

– Csak bízzon mindent rám, és kapaszkodjon erősen belém!

– Még csak az kéne! Egyáltalán hogy találhatott ki ilyet? Nem, rám aztán ne számítson!

– Ne csacsiskodjon már, csak a gyerekes félelem beszél magából, amire egyébként semmi oka. Higgye el, mellettem nem kell tartania semmitől! Különben is, nézze, milyen pompás hűtőtáskát állítottam össze, piknikezhetnénk a szabadban. Kiadósán megebédelünk, aztán csak heverészünk gondtalanul, jólesően… Higgye el, élvezni fogja! – Hudson cinkosan a lányra kacsintott.

– Ha megkérhetném, hagyjuk a bizalmaskodást! – fortyant fel Kendall dühösen. – Végtére is munkatársak vagyunk, nem gyerekkori játszópajtások. Nincs bennem semmiféle gyerekes félelem, vegye tudomásul, inkább csak megfontolt a viselkedésem. Most is…

– Most is szépen felöltözött, ahogy hőségben illik… két póló, hosszú szoknya, valóban nehéz lenne könnyelműséggel vádolni. Ezért aztán azt mondom, hogy maga csak méltóztasson fölülni, én meg majd nyomom a pedált lelkesen. Így megfelel?

Erre nehéz lett volna mit felelni. Kendall habozni látszott. A férfi rögtön megérezte, folytatta hát a győzködést:

– Még soha nem borultam fel senkivel… legfeljebb csak szándékosan – tette hozzá csibészes mosollyal.

– Azt elhiszem, hogy elég gyakorlott és tapasztalt… – A lány megjegyzésében mintha neheztelés érződött volna.

– Talán zavarja?

Kendall önérzetesen húzta ki magát.

– Engem aztán a legkevésbé sem érdekel, hány fruskát ültetett már a… kerékpárjára… – A mondat végére önkéntelenül is elfúlt a hangja.

– Csakugyan nem? Pedig nagyon úgy hallottam ki a szavaiból, mintha féltékeny lenne.

– A középiskolás kamaszlányokra? Nevetséges! Inkább azt mondja meg…

– Halljam, mire kíváncsi? Na, ki vele! – biztatta a férfi.

Kendall már nem bírta visszafogni magát, akaratlanul is kicsúszott a száján a kérdés:

– Ki az a Mirabella?

Hudson gúnyos szemvillanását látva, meg is bánta azon nyomban, hogy így kiadta magát. Ráadásul meg kellett magyaráznia, honnan veszi a nevet.

– A tetoválás a karján… – dadogta.

– Vagy úgy!

Hudson alig bírta megállni, hogy el ne nevesse magát. Ez a nő itt úgy néz rá, mint aki arra gyanakszik: „Mirabella” valami egzotikus, vad szépség, emlék esetleg Kolumbiából. És Kendall tekintete valóban erről árulkodott.

Most mondjam azt neki, töprengett Hudson, hogy Mirabella az édesanyám neve? Úgyse hinné el. Minden férfi ezt állítaná a helyemben.

Végül bevallotta az igazságot:

– Mirabella a kamerám. Hű fényképezőmasinám. A tehetségemen kívül mindent neki köszönhetek, ezért tetováltattam a karomra a nevét örök hálám jeléül.

Kendall lázasan kutatott agyában valami szellemes válasz után, de csak annyira futotta végül, hogy nagylelkűen kijelentette:

– Jó, rendben van, magával tartok. – És hogy szavainak nagyobb nyomatékot adjon, készségesen félreállt, hadd tolja ki Hudson a kerékpárt a rozoga bódéból.

– Tehát indulhatunk? – nézett rá kicsit még mindig gyanakodva a férfi.

– Amint elárulta, hová megyünk.

– Maradjon azért valami meglepetés is! – tette össze könyörgően a két kezét Hudson.

– És már nem akarja, hogy átöltözzek? – kacérkodott Kendall. – Mondjuk: harangszoknya, kis mellény, rövidke blúz… vagy jobb szerette a rossz kislányokat, fekete farmerben, szűk, szakadt trikóban?

– Én mindig az okos kislányokat kedveltem.

– Nézzünk oda!

– Így aztán a legkevésbé sem zavar a ruhája, felőlem jöhet, ahogy van. – A férfi szavai feltűnően szelíden, szinte békítően csengtek.

– Ezek szerint okosnak tart? Tehát én ezzel érdemeltem ki a biciklifuvart? – érdeklődött kicsit csalódottan a lány.

– Gondoljon, amit akar, újabb szóváltásba nem megyek bele, mert a végén még az éjszaka is itt ér minket. Csupán annyit jegyeznék meg, hogy a közlekedésnek ezt a módját hamar meg fogja szokni, arról kezeskedem.

– Indulhatunk – bólintott elszántan Kendall.

A haja hamarosan vadul repkedett a szélben, kuszán hullt a homlokába, csintalanul veregette a hátát, szállt a szélrózsa minden irányába. Hepehupás ösvényen kerekeztek a folyó felé.

A lány görcsösen kapaszkodott a kormányba. Már vagy húsz perce élvezhette a kirándulás „gyönyöreit”, felszisszent ugyan egy-egy zökkenőre, de igyekezett minél halkabban. Összeszorította a száját, lehunyta szemét. De ha mégis odapislantott néha-néha a tájra, láthatta, milyen szépséges. Kedvesen illatoztak a füvek, aranylóan csillámlott a napfény. És ő megállapíthatta: ez az élmény talán még az úszásnál is jobb. Bár sose érne véget. De akkor…

Hudson kanyarodott egyet a biciklijükkel, és egy facsoport felé kerekeztek tovább.

– Hamarosan megérkezünk – szólt a férfi.

– Még szerencse! – kiáltotta Kendall panaszosan. – Ha még sokáig zötykölődünk, többet nem tudok ráülni a fenekemre.

Pár méter után, ahogy beértek a fák árnyékába, megálltak. A lány most nézett körül először igazán. Kellemes, dimbes-dombos vidéket látott, és mintha vízesés finom csobogását hallotta volna nem is olyan messziről. Egyszer csak érezte, hogy erős kezek gyengéd mozdulattal leemelik a rúdról, és ő közben szinte elbódult az izmos test férfias illatától.

– Minden rendben? – nézett rá fürkésző tekintettel Hudson.

Kendall szólni sem bírt, csak némán bólintott.

– Remélem, jól érzi majd magát ezen a számomra oly fontos helyen. Engem rengeteg emlék fűz ide – magyarázta a férfi.

– A kerékpározást egész tűrhetően átvészeltem, nagyobb baj már nem lehet – próbált tréfálkozni Kendall.

– Nem éhes? – érdeklődött Hudson.

– Korai lenne, nem? De… ha őszinte akarok lenni…

– Ezt elvárom mindig, most… és a jövőben is.

– Farkaséhes vagyok.

– Nem csoda. Az is komoly munka, hogy rendesen üljünk a rúdon – bólogatott nagy komolyan Hudson.

– Még meg sem köszöntem a fuvart…

– Ugyan. Mondjam azt, hogy pihekönnyű volt?

– Csak őszintén…

– Khm… hát…

– Jó, nem vagyok olyan kis vékonyka, mint a hajdani tizenéves rajongói. Bár azt sem lehet kizárni, hogy maga öregedett meg közben, és nehezebben megy már a virtuskodás – háborgott Kendall.

– Az idő nem kímél senkit és semmit – mosolyodott el kissé szomorkásan Hudson.

Lassan elindultak a vízparton, és hamarosan odaértek egy kis öbölhöz, ahol varázslatos látvány fogadta őket.

– Itt viszont még minden a régi… – suttogta szinte áhítattal a férfi.

– Nem tudom, régen milyen lehetett ez a hely, de most tényleg varázslatos.

Valóban az volt. A sötétzöld és világoszöld színárnyalatok… a víz hihetetlen tisztasága… halk csobogása… a tisztán látszó mederfenék, a fürge halak!

– Ez tehát a meglepetés? – kérdezte fojtott hangon Kendall.

– Miért, nem az?

Mindketten leguggoltak, hogy közelebbről csodálhassák a vízi világot.

Hosszú csend következett.

Hudsonnek egy idő után rossz érzése támadt. Vajon mire gondolhat most Kendall, miközben ezt a csodás rejteket nézi? Hamarosan hallhatta is.

– Gyakran járt ide… a szíve választottjaival?

– Attól félek, tévesen ítéli meg a múltamat.

– Remélem, nem akarja elhitetni velem, hogy mindig csak ártatlan csillagnézéssel töltötték az időt. Pompásan szórakozhatott itt…

– Nem azért hoztam ide, hogy ilyesmiket vágjon a fejemhez.

Kendall elsápadt.

– Szörnyű vagyok! – kapott a homlokához. – Bocsásson meg! Nem is tudom, mi ütött belém.

Kínos csönd következett, amit végül Hudson tört meg.

– Elárulná, a maga élete hol zökkent ki a kerékvágásból?

– És maga megmondaná, Kolumbiában tulajdonképpen mi is történt?

– Nocsak – mosolygott elkínzott arccal Hudson. – De hát mondtam, hogy az okos lányokat kedvelem, számíthattam volna erre.

Kendallt sem lepte meg különösebben a kitérő felelet. Kölcsönkenyér visszajár, ezen nincs mit bosszankodnia.

– Mi lenne, ha visszaballagnánk a biciklihez, és falatoznánk egy kicsit? – ajánlotta a férfi. – Kopog a szemem az éhségtől.

Hudson büszkén szedte elő a hűtőtáskából a finomnál finomabb falatokat. Csirkehús, krumplisaláta sok hagymával, sajtok, gyümölcsök, friss kenyér… felettük a magas, kék ég, finom szellő lengedezett.

Csodás ebéd! Kimondatlanul is tudták ezt mindketten, és Kendall elismerően bólogatott, csodálta a kifogástalan vendéglátást.

Ez is része lehet a férfi csábítási fegyvertárának, szögezte le magában epésen.

Pedig úgy szerette volna átadni magát a természet és az étkezés gyönyöreinek!

– Volt-e annak idején – szólalt meg váratlanul Hudson, miközben félkönyékre támaszkodva feküdtek egymás mellett a fűre terített pokrócon – beceneve a suliban? Nem mondom, hogy gúnyneve… az olyan bután hangzik. Mégis… kíváncsi lennék.

– Szeretné hallani, ugye? De én meg nem árulom el, nem ám!

– És miért, ha szabad kérdeznem?

– Mert felhasználhatná ellenem.

– Maga ellen? Miért akarnék én bármit is felhasználni maga ellen?

– Ismerem az ilyesmit…

– Jó, akkor én kezdem. Engem azzal lehetett a legjobban feldühíteni, ha azt mondták rám, hogy „Utánfutó”. Természetesen úgy értették, hogy csajok után futó, de ez már akkor is csak buta ugratás volt.

– Ígérem, nem fordítom maga ellen – nevetett Kendall. – Engem pedig… szóval, engem úgy csúfoltak, hogy „Kisbaba”.

– Ez jó! Legalábbis ami a szépségét illeti.

– Köszönöm a bókot. Magát szerintem úgy kellett volna hívni, hogy…

– Ne árulja el, maradjon rejtély! Egyébként nem is voltam „Utánfutó”, csak most találtam ki, hogy magát szóra bírjam.

– Szégyellje magát!

– Mindjárt elsüllyedek, csak előbb menjünk be a vízbe. Nem jön úszni?

– Most inkább nem – sápadt el Kendall.

– Valami baj van? – nézett rá fürkésző tekintettel Hudson.

– Semmi. Csak most nincs kedvem.

– Miért pont most nincs, amikor egyébként olyan szenvedélyesen rajong a vízért? A tó… valami külön bűvölet. Még egészségesebb a szervezetnek, mint a medence. Sokkal finomabb a vize, és az elektroizé, szóval a tudományos szempontok alapján is rendkívül jótékony hatású.

– Miféle tudományos szempontok alapján?

– Tőlem kérdi? Maga jött ilyen bölcsességekkel, nem emlékszik? Hogy mi kedvező az elektro-akármi háztartásának…

– Ja, persze, emlékszem már. Nekem azonban más a fontos. Elsősorban a fiatalos külsőm megőrzése érdekében úszom.

– Huszonhárom évesen máris a fiatalos külseje miatt aggódik? Nem hiszem el!

– Lélekben öreg vagyok. Maga a fiam lehetne – jelentette ki fellengzősen Kendall. Hudson ezen jót nevetett, de továbbra sem tágított a fürdés ötletétől.

– Rendben, az alsóneműjét nem kell levetnie – jelentette ki nagyvonalúan. – Egyébként is majd elfordulok.

Kendall bizsergést érzett a gerince táján, lehunyta a szemét. Szoknyáját már a puszta gondolatra is még jobban lehúzta bokájára. Pedig…

…olyan csodás volt egy-két órára elfelejteni az ő nagy gondját-baját! Csúnyán elbánt velem a sors, sóhajtott fel magában keservesen.

Milyen más, ha egy férfinak van valami apróbb sérülése, mint például Hudson ajka felett az a kis heg. Ki figyel oda! Vagy még érzékibbnek, izgatóbbnak tűnik tőle. Rejtélyesnek.

– Semmi kedvem vizes cuccokban hazamenni – vágta ki végül Kendall. – És mielőtt előállna jól kigondolt javaslatával, már most leszögezem, soha nem lennék kapható arra, hogy meztelenül fürdőzzem. Ha ebben reménykedett, ki kell ábrándítanom, mert abból semmi sem lesz.

– Maga bánja… maga tudja.

Kendall közben csak leste a férfit. Titkon arra számított, hogy a következő pillanatban harsan a nadrág húzózárja, majd földre hullik sorra az összes ruhadarab, és ott áll Hudson egy szál fürdőnadrágban. Hirtelen visszaemlékezett a csodás barna bőrre… az izmos felsőtestre, a mellkas finom szőrzetére. A lába is formás lehet, csodás férfiláb… barna, izmos, szőrös.

Egyelőre azonban semmi sem történt.

Kendall kínjában megköszörülte a torkát.

– Tulajdonképpen miért hozott engem ide? – csattant fel most már bosszúsan. – Szép hely, nem vitás, de lássa be, nem az a dolgunk, hogy a tóparton heverésszünk. Nem erre szerződtünk, ha hivatalosan akarok fogalmazni. Okosabban tettük volna, ha otthon maradunk, és folytatjuk a munkát – közölte határozottan.

– Egyébre se tud gondolni, Kendall? Örökké csak a kötelességre? – Hudson halkan felnyögött. Már-már közelebb húzódott volna a lányhoz, de most úgy érezte, erre nincs igazi igény a „másik fél” részéről. Vagy mégis? – Maga sosem tud lazítani, Kendall?

– De, de… csak mindennek megvan a maga helye és ideje – magyarázta könnyednek szánt hangon a lány.

Hudson azonban átlátott rajta, és rosszallóan csóválta meg a fejét.

– Tudja – szólalt meg elgondolkozva –, nekem valahogy eszembe jutott ma reggel ez a szép kis hely, és hirtelen vágy ébredt bennem…

Jaj, Kendall is így volt ezzel! Vad vágyat érzett, alig hallotta, mit mond a férfi.

– Mindenképpen látni szerettem volna gyerekkoromnak ezt a régi, kedves zugát. Meggyőződni arról, hogy még ma is gyönyörűnek találom-e.

– Magával kellett volna hoznia a kameráját – jegyezte meg Kendall, majd nevetve hozzátette: – Mirabellát.

– Talán – felelte mosolyogva Hudson.

– Látja, én a kis jegyzetfüzetemet mindig magammal hordom! Vagyis azt, amelyik épp soron van.

– Elhozta ide is?

– Nem, mert maga nem hagyott időt, hogy összeszedjem a dolgaimat. De olyan fura nélküle… mintha meztelen volnék.

Mivel erre Hudson nem mondott semmit, a kép – hogy Kendall meztelen – ott úszott valahogy továbbra is a levegőben. Mindketten zavarba jöttek.

– Hát igen, akkor most lefényképezhetném… meztelenül – szólalt meg végül rekedten, vágyakozástól fojtott hangon a férfi.

– Csak szeretné – öltötte ki a nyelvét kislányosan Kendall. – Bocsánat, de néha olyan benyomásom támad, mintha valamelyik tizenéves kis barátnőjét látná bennem is…

Aztán elvörösödött. Mert ez-már több volt, mint ártatlan évődés. A levegő valahogy kezdett elviselhetetlenül túlfűtötté válni.

Csend támadt. Hudson feltámaszkodott, így nézte a lányt. Kendall lesütötte a szemét, de így is a férfit látta, Hudson Akárhanyadik Benningtont, aki neki most az első volt, az első és az egyetlen.

Tudta, árulást követ el George emlékével szemben. Ó, a drága, kedves George, az ő érzékeny, jól nevelt szerelme. Hudson durva vadembernek látszott mellette. És mégis… vagy épp ezért… neki ő kellett, a forróvérű kalandor, ez a nyers erő, leplezetlen érzékiség, csodás test.

– Kendall! – hallotta meg a férfi hangját hirtelen. – Itt van még? Vagy hol jár?

– Tessék?

– Az emlékei közt kalandozik?

Épp hátat fordítok nekik, gondolta bűnbánóan a lány. Mert így utólag szörnyűnek tűnt belegondolni: ha nincs az a baleset, akkor ő most a szellemes, finom George felesége. Ó, aki titokban vademberekre vágyik!

Hudson ismét megszólalt:

– Tudja, az élet dolgainak megörökítése nem mindig kamera kérdése…

– Nem, nem – rázta a fejét a lány. – Néha úgy érzem, a képek ugyanolyan halottak lesznek egy idő után, mint azok, akiknek emlékét megőrizni hívatottak. Bocsásson meg, nem akarom megsérteni a szakmáját, de fénykép is csak tárgy, önmagában nem sokat ér. Belső fogékonyság, igazi beleérző képesség, a szívünk gazdagsága kell ahhoz, hogy életet leheljünk bele. Tehát a kiérlelt tapasztalatok, a mélyre ható élmények, a lelki történések megőrzése a lényeges, ha valóban meg akarjuk ragadni az események vagy dolgok lelkét, vagy mondhatnánk úgy is: igazi képét.

– Nagyon érdekes, amit mond, számtalanszor éreztem én is hasonlót – vetette közbe eltűnődve a férfi.

Kendall felbátorodva folytatta:

– Éppen ezért jegyzek fel bizonyos részleteket a kis füzeteimbe, mert úgy érzem, azokról később sem szabad megfeledkeznem.

– Például?

A lány habozni látszott, végül azonban úgy döntött, beavatja titkába a férfit:

– Az első ilyen kis jegyzetfüzetemet akkor nyitottam, amikor édesanyám meghalt. Riadtan tapasztaltam ugyanis, hogy egyre több dolgot felejtek el. Holott…

– Megértem – bólintott Hudson. – Az én szüleim néprajztudósok voltak, örökké utaztak. Alig tartózkodtak évente pár hetet odahaza…

– És maga is velük tartott mindig?

– Csak az iskolás korom kezdetéig. Akkor beadtak egy bentlakásos intézetbe, a nyarakat pedig itt töltöttem, Fay néninél. Az egyetem előtti évben a szüleim újra magukkal vittek volna, de akkor egy guatemalai földcsuszamlásban az életüket vesztették.

– Igazán sajnálom… Nekem is nagyon fájdalmasan alakult a viszonyom a szüleimmel. Anyám halála után alig számíthattam apámra. Szeretett volna mindent megadni nekem, de túlságosan lesújtotta a veszteség, mire pedig túljutott rajta, már késő volt.

Néhány pillanatra eltöprengett. Vajon az emberek a saját életükben a szüleik példáját követik-e sok mindenben? Hudson például az örökös utazgatással, ő meg azzal, hogy nagy szerelme elveszítése után, teljesen visszavonult a világtól, akárcsak az apja…

Egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a férfi beszél hozzá. Meg kellett kérnie, hogy ismételje meg, amit mondott, mert nem hallott belőle semmit, annyira elmerült a gondolataiban.

– Az édesapjáról kérdeztem. Hogy mostanság már jó-e a kapcsolatuk?

– Nem igazán. Karácsony táján mindig felhívom, olykor írunk egymásnak egy-egy üdvözlő lapot. Nagyjából ennyi. Ő közben újranősült, új családot alapított, kiúsztam az életéből. Már bocsánat a kifejezésért – mosolyodott el.

Az úszás megint. Hudson felnevetett. Kurtán, halkan. Kendall felkönyökölt. A férfi ámulva nézte szép alakú, vékony karját, majd a pillantása feljebb siklott, és az arcélét figyelte, a finom vonásokat.

Hogy ettől miért mosolyodott el Kendall? Maga sem tudta. Csak a férfi tekintete… valahogy egyszerre volt átható és simogató. Szinte csiklandozta… Hudson pedig azt gondolta: ezt a mosolyt sosem fogom elfelejteni. Hirtelen kiszaladt a száján:

– Te…

Közben a keze is elindult képzeletben. Fel a karcsú bokán, a lábszáron… aztán térd felett megállt. Akkor következett volna, hogy kicsit fölemelkedik, és magához húzza a szépséges vállat… mire a nyak hátrahajlik, az ajkak pedig…

A képzeletbeli csókig azonban már nem jutott el, mert Kendall fontosnak tartotta válaszolni az iménti megszólítására, ezzel is jelezve, természetesnek veszi, hogy áttértek a tegeződésre.

– Igen? Hallgatlak – mosolygott a férfira kedvesen.

Hudson felrezzent, magához tért.

– A fotózáson tűnődtem épp. Mennyit érnek az elkészült képek? Talán te messzebbre jutsz a feljegyzéseiddel.

– Csak nem akarsz hivatást változtatni? Ne feledd, én nem vagyok író, talán soha nem is leszek.

– Ki tudja.

Mit tudunk egyáltalán? Ez volt az arcukra írva, ahogy egymásra néztek. A szemükben, a tekintetükben tanácstalanság tükröződött. Most mi legyen?

Holott olyan egyszerű lett volna. Kendall várta is talán, hogy történjék valami. És Hudson száz esetből százszor ugyanúgy cselekedett volna. Most azonban nem ment.

– Tehát, átállsz a szavak pártjára? – tért vissza az eredeti kérdéshez tréfálkozva Kendall.

– Nem, nem. A fotózás az egyetlen, amihez értek.

– Én aztán semmiképp nem akarlak lebeszélni róla. Csakugyan nagy…

…csodálód vagyok, így hangzott volna a befejezés, de Kendall ezt már túlzásnak érezte.

– Csakugyan nagyon jó volt itt – mondta inkább.

– Ha nem úszunk, nyugodtan hazamehetünk – jelentette ki józanul Hudson. Kendall felé nyújtotta kezét, hogy felsegítse, közben csibészesen rámosolygott: – Gyere már, mozgás! Csak nem lustultál el a finom ebéd után?

Mindenesetre ez jó ürügy volt, hogy a férfi ne engedje el a törékeny csuklót egészen addig, míg Kendallt a bicikli rúdjára fel nem segítette.

7. FEJEZET

A hazaút Kendall számára rövidebbnek rémlett, mint odafelé. Egyébként is úgy érezte, mintha az események felgyorsultak volna. A legfurcsább az volt, hogy közben úgy tűnt, mindez tőle függetlenül, az ő részvétele nélkül történt, valami külső erő hatására.

Amikor megérkeztek Claudelba, segítség nélkül lepattant a rúdról, mert nem akarta, hogy Hudson újból hozzáérjen, átölelje. Aztán szinte futva távozott.

– Valami baj van? – kiáltotta utána hökkenten a férfi. – Csak nem előlem szaladsz el?

Mire utolérte, észrevette, hogy Kendall kicsit sántikál.

– Mi történt? Elzsibbadt a lábad? Túl gyorsan hajtottam?

Azonban jó darabig hiába várt a válaszra.

A lány végül zavartan hadarni kezdett:

– Néha előjön, tudod, ez afféle rossz beidegződés. Semmi jelentősége, hidd el!

– Hát jó, te tudod. Menjünk be a házba… vagy kihozom inkább a kávét – ajánlotta a férfi.

– Nem, nem, most már tényleg sietnem kell haza. Ne feledd, én az erdő túlsó felén lakom – próbált a lány tréfálkozni.

– Nem tartóztatlak, ha dolgod van, de a laptopot nem viszed?

– Inkább maradjon itt, legalább holnap nem kell cipelnem.

– Nem lesz szükséged rá? Tudod, ott az erdő túlsó felén, az igazi életedben?

– De… azt hiszem, igazad van. Akkor mégis bemegyek érte, de utána mennem kell. Biztos neked is van dolgod.

– Nekem? Ugyan mi? – kérdezte vigyorogva Hudson.

– Gondolkozhatnál rajta, mi legyen a folytatás… holnap.

– Holnap? A folytatás? – ismételte meg kicsit kihívóan a férfi.

– Jaj, hát a könyvedben. Készíthetnél néhány feljegyzést is, ne menjen ki semmi lényeges a fejedből.

– És te nem jegyzel fel semmit a mai napról?

Már megint az a kihívó hang.

– Miért ne jegyeznék föl? Szépen néztek ki a sziklák, ugye, a távolban… nagyon tetszett a tópart, nagy hatással volt rám az egész táj.

– Más semmi?

Kendall válasz helyett csak megvonta a vállát.

– Az az igazság, hogy elegem van ebből az egész könyvírásból – jegyezte meg halkan Hudson. – Mit szólnál hozzá, ha egyelőre szüneteltetnénk?

– Mit csinálnál helyette?

Hudson jobban örült volna, ha többes számban hangzik el a kérdés: Akkor mit csinálnánk?

– Fogalmam sincs.

– Leltározhatnád Fay holmiját – javasolta a lány – Vagy kideríthetnéd, mi mindent rejt a fészer. Ahol a biciklit is őrződ. Hátha találsz ott valami érdekeset, például egy lökhajtásos kisrepülőt… vagy egy mini tengeralattjárót.

– És utána diktáljam le neked, mi minden akad még, hogy megörökítsük a későbbi nemzedékeknek?

– Akkor hát gondolj egy nagyot, és add el Claudelt! – bökte ki Kendall. Maga is megijedt szavainak merészségétől, de most már nem volt visszaút, folytatta: – Hiszen a tied. Miért élnél egy lerobbant múzeumban? Azt se várd, hogy helyetted bárki is kezd valamit ezzel a…?

– Ezzel a…? – ismételte meg fenyegetően Hudson.

– Szent hellyel, na – engesztelte ki gyorsan Kendall.

– Szent vagy sem… de ami a lényeg, igazad van. Talán tényleg eladhatnám.

Kendall elmosolyodott. Ismerte ezt. George kitanította. Hogyan kell jó ötleteket elfogadni, mégis elvetni. Belátni, hogy ez az egyetlen megoldás, utána kiokoskodni, hogy persze, de a helyzet már más… És így tovább.

Hudson arca azonban sugárzott. Tényleg ennyire tetszene neki az ötlet?

A férfi hevesen bólogatott:

– Talán csakugyan… leltározni… rendet rakni… és te összeírnád. Rengeteg dologban segíthetnél…

Kendall beleborzongott a gondolatba, hogy Hudson szemlátomást akkor is szerepet szánna neki az életében, ha felhagyna az emlékiratok diktálásával.

– Várj itt! – szólalt meg ekkor megint a férfi. – Kihozom a holmid a házból.

Kendall közben végiggondolhatta a saját ügyeit. Arra az eredményre jutott, hogy elsősorban szünetet kell tartani. Holnap nem jön át. Ezt meg is mondja rögtön.

Mikor Hudson ismét felbukkant, és a lány közölte az elhatározását.

– Otthon nagyon elmaradtam a dolgaimmal, ezért holnap inkább nem jönnék.

A férfi csak rövid gondolkodás után felelt:

– Megértelek, viszont… nekem is fontos lenne, hogy egy nap kihagyás után nekilássunk újra.

Nem kellett megvárnia a választ, a lány arcáról mindent leolvashatott.

– Jó, tehát délelőtt nem – módosított máris az elgondolásán. – Mit szólnál a délutánhoz? Vagy az estéhez? Remek vacsorát főzök.

– Nem, nem – nevetett Kendall. – Inkább délután. Négy óra jó lesz?

– Remek – bólintott Hudson, és búcsúzóul odahajolt a lányhoz.

Kendall érezte a férfi borostáit az arcán, beszívta testének illatát, élvezte ajka gyengéd érintését. Percekig tartott az egész. Vagy csak másodpercekig, évekig? Kínos csend következett.

Kendall végül elfúló hangon megszólalt:

– Egy kis nyiratkozás rád férne. Legalább a hajad…

Nem fejezte be. Mert Hudson felnevetett.

– Biztos tartasz magadnál ollót… a kis táskádban. Akár hozzá is láthatsz…

– Nincs nálam olló – hangzott a kissé rideg válasz. – Egyébként sem lenne jó, ha elrontanám a frizurádat, elvégre híresség vagy, hátha meg kell jelenned valami elegáns helyen.

– Nemrég még azt mondtad, hogy tulajdonképpen nem is vagyok igazi híresség. Mitől változott meg hirtelen a véleményed?

– Mindenki csinálja azt, amihez ért. Keress egy hivatásos fodrászt, akad a városban elég.

– Kölyökkorom óta nem jártam borbélynál!

– Jobb későn, mint soha.

– Tényleg nem tetszem így?

– Piszkálja a hiúságodat, ugye? – nevetett Kendall. – De nem erről van szó, hanem előbb-utóbb a hátadat fogja verni a hajad.

– Van egy vadászkésem. Megpróbálhatnád esetleg azzal. Egyszer már borotválkoztam is vele.

– Még a végén elvágnám a nyakadat – tiltakozott Kendall.

– Jó, akkor a kedvedért Iderendelem Melbourne legdrágább mesterfodrászát.

– Hagyjuk már! Tényleg mennem kell – vesztette el a türelmét Kendall.

– De holnap folytatjuk, ugye? – emelte fel Hudson figyelmeztetően a mutatóujját.

– Persze, ahogy megbeszéltük.

– Helyes – biccentett a férfi, és az ujjaival csaknem hozzáért Kendall ajkához.

– Itt leszek.

Őrült vagyok, gondolta a lány. Teljesen összezavarodom, ha a közelében vagyok, és olyan dolgokat művelek meg mondok, amelyek egyébként álmomban sem jutnának eszembe.

A férfi magabiztosan integetett utána, és figyelte, ahogy Kendall alakja eltűnik a buján tenyésző növényzet között. Buja, ez a szó jutott Hudson eszébe. Mert karcsúsága ellenére is eszméletlenül buja látványt nyújtott ez a lány.

Hirtelen megszólalt a zsebében a mobilja.

Ez csak Grant lehet, csapatának leghűségesebb tagja, meg sem kellett néznie a számot. Munkatársa ezúttal üzenetet küldött, mert már vagy ötször nem fogadta a hívását. Hudson elolvasta.

Hello, haver! Új meló a láthatáron, csütörtökhöz egy hétre indulás Észak-Afrikába. Híres színész házaspár gyereket fogadott örökbe. Csodás tájak, édes babafotók. Gyere, ha tudsz! Jelentkezz minél hamarabb!

Grant.

Hudson mereven nézte a mobilt, keze már gépiesen meg is mozdult, de az agya még nem tudta, mire adjon parancsot.

Csapatának emberei tíz éve még a családját is pótolták. Összeforrt kis társaság. Ő meg? Kezdi úgy kezelni őket, mintha nem így lenne. Mintha alig jelentenének többet a számára, mint azok a vadidegenek, akikkel úton-útfélen összeakad.

Felnézett a magasba. A fák karcsú koronái szelíden ringatóztak a könnyű szélben. Bezzeg az ő szíve nem volt ilyen nyugodt. Mert sosem találkozott még olyasvalakivel, aki még némán, szavak nélkül is arra biztatta volna: Ne menj, maradj!

Eddig ezt elképzelni sem tudta.

Most azonban nem is tűnt olyan rossz ötletnek a hangtalan sugallat.

Maradjak? Miért ne? Claudel megér pár hetet, hónapot is akár, a világ nem szalad el. Ráadásul itt ez a Kendall York, aki… Aki?

Aki egyelőre nem enged el, bár ő erről mit sem sejt.

Valahogy bonyolultabbnak látszott ezzel a lánnyal minden, mint Marcié esetében annak idején. Vagy csak ő lett idősebb és érettebb? Hosszú-hosszú évek óta nem fordult elő vele, hogy ennyire sóvárgott volna valaki után. Furcsa, de nem ijedt meg a hirtelen változástól, inkább csak őszinte kíváncsiságot érzett. Vajon mi sül ki ebből?

Mindenesetre egyelőre nem válaszol a munkaajánlatra.

– És hogyan alakult a mai napod Hudsonnel? – érdeklődött Taffy. – Biztos mesélt egy-két hajmeresztő történetet az életveszélyes kalandjairól.

– Hát persze. – Kendall szórakozottan zöttyent le nappalijukban a zöld bársony huzatú díványára, és az egyik párnát az arca elé tartotta. De csak egy-két pillanatig. Aztán nagyot sóhajtva leeresztette. – Nem mesélt semmit. Miért mesélne?

– Nem mesélt? Sebaj, az is épp elég izgalmas lesz az olvasók számára, ha a Mester jóvágású képét odanyomtatják a címlapra. Tessék, itt van Mr. Szívdöglesztő, és máris biztos a milliós példányszám.

– Mintha kicsit elfogult lennél…

– Miért? Nem kellenek ide taposóaknák, gerillaharcok, morcos arcú szabadságidők, Hódító Hudson személye önmagában többet ér a kiadónak bármilyen kalandregénynél.

– Gondolod te. Különben is miféle taposóaknákról meg gerillákról beszélsz? Lehet, hogy csalódást fogok okozni neked, de el kell árulnom, hogy sokkal több szó esett a babkávéról meg a kolumbiai földműves családokról.

– Tényleg? És mit csináltok tulajdonképpen? Kávézgattok? Meg akarjátok oldani a világ éhezőinek problémáit?

Közben már szálltak a csudás illatok, Taffy kedvencei. A lány szívesen vásárolt össze mindenféle egzotikus faháncsot, gyertyát és füstölőt. Rendes körülmények között Kendall is élvezettel szívta be a nehéz, fűszeres levegőt, most azonban barátnője idegesítő faggatózása összezavarta.

– Hallod, mit csináltok? – ismételte makacsul Taffy.

– Semmi különöset – vonta meg a vállát egykedvűen Kendall. – ő diktál, én gépelek, kicsit átfogalmazom a szöveget, jobb mondatokat formálok, ennyi az egész. Nem kapkodjuk el.

– Azt el tudom képzelni! – nevetett gúnyosan Taffy. – Hogy annál tovább tartson a ti kis „együttműködésetek”. Ismerd el, belezúgtál a munkaadódba. Amit egyébként nem is csodálok.

Kendall újra lehunyta szemét, mert teljesen reménytelennek érezte a helyzetét. Hudson Bennington csakugyan egy álompasi, ő meg jóformán mozgáskorlátozott, egy sérült lábú nő. Ráadásul egyre inkább úgy tűnt, hogy a férfi nem fogadja igazán a bizalmába. Itt vannak például azok a borzasztó háborús élményei: taposóaknák, harcok a lázadókkal vagy épp a drogbárók uralmával. Miért nem mesél róluk?

És miféle élet lenne az a számára, ha beleszeretne Hudsonbe? Leshetné a híreket, mikor jelentik be, hogy az egyik háborús övezetben vagy katasztrófa sújtotta területen életét veszítette a Voyager Enterprises fotósa. Az ő szerelme! Kibírhatatlan lenne.

Taffy igazán megérdemelné, hogy őszinte legyek vele, talán még valami okos tanácsot is adna, gondolta közben. Összeszedte hát minden bátorságát, és belekezdett:

– Jó, ha annyira akarod hallani… Hudson nem közömbös nekem… – Micsoda rémes kifejezés! – bosszankodott magában. Akkor is komoly eredményként kell elkönyvelnie, hogy legalább a lényeget már bevallotta. Ennek ellenére valami vad kétségbeesés fogta el. Két keze közé temette arcát, úgy folytatta: – Jaj, Taffy, mért hagytam, hogy idáig fajuljon a dolog?

Barátnője azonnal a lényegre tért.

– Miért, meddig jutottatok? Lefeküdtetek már egymással?

– Nem, dehogy! – tiltakozott Kendall, mint akiben feltámad a remény, hogy mégsem rontott el még mindent véglegesen.

Taffy azonban nagyon elégedetlennek látszott, és rosszallóan csóválta a fejét.

– Nem tudom, mit mondjak. A huszonegyedik században élünk, belezúgsz egy ilyen álompasiba, és az egészből valahogy kimarad a szex… Ez nem normális. Mondd csak, hányszor találkoztatok eddig?

– Úgy, ahogy te gondolod, egyszer sem. Nem volt még randink.

– Ki beszél itt udvarlásról, randiről? Jaj, Kendall, te reménytelen eset vagy! Még egy kis ártatlan kézszorongatásról sem tudsz beszámolni nekem?

– Talán így a jó. Eddig legalábbis nem jelezte, hogy szándékában állna testileg közeledni hozzám.

– Hát én mindjárt eldobom az agyam! Mégis melyik múltszázadbeli lányregényből veszel ilyen kifejezéseket, hogy „eddig nem jelezte” meg „testileg közeledni hozzám”. Esetleg arra vársz, hogy aranykeretes meghívót nyújtson át, melyen az áll: szívesen látna valamelyik bokor aljában vagy épp Fay néni ágyában testi közeledés céljából?

– Mondom, egyelőre nem került sor köztünk semmi ilyesmire. Talán épp ez a szerencsém.

Mert ha lefeküdnének egymással, mi lenne utána? Hudson feltehetően azonnal ejtené. Már így is lehet, hogy gyanakszik. Felfigyelt a bicegésére. Csend támadt.

– Hát jó, akkor egyelőre hagyjuk ennyiben! – csapott a combjára Taffy, majd felemelkedett. – Rengeteg a munkám, elvonulok, nekilátok. Csak egyet árulj el! Legalább a tetoválás rejtélyét megoldottad?

– Igen. Mirabella a fényképezőgépe: szerelmetes kamerája, állandó kísérőtársa, sikerei záloga.

– Mesebeszéd. Ilyen nincs.

– Hiszed, nem hiszed, ezt mondta. Ha bármi más, kiderülne, ne félj, azonnal elmesélem.

– Jó, de akkor már arról is szeretnék hallani, vajon eldöntötted-e, valójában mit is akarsz. Mert egyelőre nagyon úgy tűnik, hogy még a saját szándékaiddal sem vagy tisztában.

Kendall felbicegett az emeletre. Minden lépés újabb szégyen volt számára, a reménytelenség forrása. Intő jel. Taffynak igaza van. Végre szembe kellene néznie a helyzetével, a lehetőségeivel. Ráadásul neki is rengeteg munkája, elmaradása gyűlt össze.

Letelepedett az asztalához. Nehezen, de rászánta magát, hogy rendezze a cikkek anyagát, vázlatokat készítsen. Miután végzett, egyszerre megint olyan üresnek érezte a világot. Hiába feküdt le korán, nem jött álom a szemére. Ellentmondásos érzések gyötörték.

Szerencsére végül elaludt, de reggel azzal ébredt, hogy… Te jó ég, előző nap az úszásról is megfeledkezett! Pedig már hosszú évek óta soha nem hagyott ki egyetlen alkalmat sem!

8. FEJEZET

A fészerrel – a bicikli tárolóhelyiségével – Hudson egyelőre ugyanúgy nem tudott mit kezdeni, ahogy eszébe sem jutott leltározni, rendet rakni a házban.

Tudta, Kendall ötlete nem rossz, csak éppen mégsem illik hozzá. Ez az ő háza, az ő élete, miért ne hagyhatna mindent úgy, ahogy van, miért tenne erőszakot magán? Hiszen neki sohasem volt késztetése efféle „házias szorgoskodásokhoz”.

A dolgozószobában azért kihuzigált pár fiókot, és hirtelen valami meglepő dologra bukkant. Kipottyant egy nagy barna boríték, rajta ez állt: Bentley.

Benne pedig egy kulcs rejtőzött. A kocsi kulcsa, nem vitás. Mellette az autószerelő címe, ahol a járgány nyilván található.

Micsoda gondosság Fay részéről. Így őrizte meg neki a kocsit. Remélhetőleg használható állapotban. A szerelő csak nem hagyta tönkremenni, remélhetőleg karban tartotta annak rendje és módja szerint.

Fay, Fay, nálad rendesebb nagynénit aligha hordott hátán a Föld! És milyen nagy volt a hited! Ennyire bíztál benne, hogy egy szép nap visszajövök ide. Igazad is lett.

Kinézett az ablakon. Arra gondolt, elugrik Saffronba. Még nem is járt ott, mióta hazatért. Ideje meg bőven van négy óráig. Kendallnek állítólag rengeteg a dolga, hamarabb biztos nem fog beállítani. Hát irány a városka, megnézi például, hogy a helyén áll-e még a hajdani kedves fája, nem esett-e „a fejlődés” áldozatául, mint annyi régi szépség mindenfelé.

Hudson azt az utacskát választotta, amelyet Kendall is használni szokott. Félóra múlva már ott járt a Peach Streeten.

A fenyőillat és a mozgás jót tett neki. Nem szokta meg, hogy ennyit unatkozzék bezárva egy vidéki házba. Noha senki sem kényszerítette, hogy ott üsse agyon az időt, de eddig semmi okosabb nem jutott az eszébe.

Érdeklődéssel figyelte az utcát, és elégedetten állapíthatta meg, hogy itt aztán szerencsére nem sok minden változott. Pár új üzlet nyitott legfeljebb, de semmi egyéb nem történt. Elnézett a lapszerkesztőséghez is, bepislogott az ablakon, de azt a bizonyos újságírónőt, akit a szemével keresett, nem látta. Egy pillanatra rémület szorította össze a szívét, hátha.

Nem, ez már túlzás! Még a végén leskelődni fog egy nő után?

A postahivatalhoz érve meglepetés fogadta. Egy teltkarcsú, kissé zilált hajú, fiatal nő integetett feléje. Ugyan ki lehet ez?

– Hé, idegen! – kiáltotta neki a gömbölyded teremtés. – Légy üdvözölve minálunk!

– Tessék? Jól látnak szemeim? Tényleg te vagy az, Taffy? – álmélkodott Hudson meglepett örömmel.

Boldog mosoly volt a válasz, majd puszi jobbról, puszi balról. Hudson visszaemlékezett a régi időkre, amikor Taffytól nem két puszit kapott volna, de… mindent, amit csak óhajt.

Ahogy lehajolt hozzá, azt is érezte, hogy hajdani rajongója mintegy véletlenségből hozzádörzsöli mellét. Vonzó nő, nem vitás, gondolta… csak sajnos nem az ő esete.

– A mindenit! – csóválta a fejét. – Felnőttél, igazi nő lett belőled.

– Csak azért, mert valaki tíz évig máshol jár, ne higgye, hogy nélküle megáll az élet.

– Látom, még mindig jól forog a nyelved. De mesélj! Mit csinálsz itt?

Taffy elmagyarázta.

– Különleges levélpapírokat, borítékokat, bélyegeket állítok össze csomagokba, és azokat árulom. Sokkal érdekesebb azonban ennél, hogy te mit keresel itt?

– Intettél nekem, bejöttem.

– Jó vicc. Mintha nem értetted volna a kérdést.

– Meghívhatlak egy kávéra?

– Majd én téged. Nem, ne is tiltakozz!

– Jó, és biztos ismered Saffron legjobb kávézóját is.

– Azért ne várj sokat.

Már épp indulni készültek, amikor valaki utánuk szólt:

– Mr. Bennington, nem vinné el rögtön a postáját?

– Ideküldtek nekem valamit? – fordult vissza csodálkozva Hudson.

– Persze. És nem kell aláírnia semmit. Megismerem én magát – közölte a hölgy elpirulva. Kitűzőjén a „Margó” név volt olvasható.

Hudson azonban mindenről megfeledkezett, amikor meglátta, hogy a küldemény feladója a Voyager Enterprises. Grant előző napi üzenete után sejtette, mi állhat a levélben. Kelletlenül forgatta a borítékot, néhány másodpercig eljátszott a gondolattal, hogy át sem veszi.

Taffy közben csak nézte. Rólam, gondolta, meg is feledkezik. Bezzeg ha egy karcsú, szürkéskék szemű nő állna itt helyettem, minden másképp lenne.

– Megyünk? – karolt bele a férfiba.

Hudson szórakozottan bólintott, és eltette a küldeményt. Kis ideig szótlanul bandukoltak egymás mellett, végül Hudson megjegyezte:

– Hát itt nem sok minden változott.

– Legfeljebb az emberek szívében – felelte kissé sejtelmesen Taffy, majd magyarázóan hozzátette: – Én például annak idején fülig szerelmes voltam beléd, de röpke pár év alatt kijózanodtam.

– Hát… ilyen a kamaszszerelem – hümmögött Hudson zavartan, mert erre aztán végképp nem tudott semmi értelmeset válaszolni.

– Ne ijedj meg, nem szenvedtem maradandó sérüléseket – folytatta kissé gúnyos hangnemben Taffy. – Közben annyi pasi került az utamba; hogy… kiszerettem a műfajból is.

– Tessék?

– Azt akarom mondani, hogy kiábrándultam a szerelemből – magyarázta. – Azért ne vedd túl komolyan! – tette hozzá kacsintva.

Letelepedtek egy egész tűrhető helyen. Hudson ennek ellenére kényelmetlenül érezte magát, s nem alaptalanul. Taffy ugyanis rögtön a lényegre tért.

– Gondolom, tudod, hogy Kendall York a lakótársam. És azt is rögtön szeretném leszögezni, hogy testvérekként szeretjük egymást.

Hudson mosolyogva bólintott.

– Csak irigyelhetem Kendallt, hogy ilyen csinos nővérkéje van.

– Elmondta neked, honnan ismerjük egymást?

– Említette, hogy az unokabátyáddal járt egy darabig.

– Nézzünk oda! – csapta össze a tenyerét Taffy. – Erről is beszélt neked? Nem hittem volna. Azt szintén elmesélte, hogy eljegyezték egymást?

Hudson nyelt egy nagyot.

– Nagy fafej lehetett az unokatestvéred, ha lemondott egy ilyen lányról, mint Kendall.

– Jaj, szegény, dehogy mondott le…

– Akkor mi történt?

– A legjobb lesz, ha az elejéről kezdem. Még a főiskolára jártunk, amikor teljesen egymásba habarodtak. Én akkoriban George családjánál laktam, és egyszer csak Kendall megjelent a színen, és szinte minden idejét a szerelme mellett töltötte. Arra már nem emlékszem, mikor is került sor pontosan az eljegyzésre, de mindenki biztosra vette, hogy összeházasodnak. George tudósnak készült, Kendall angol irodalmat tanult. Úgy tervezték, ha megesküsznek, utána sokat utazgatnak együtt, bejárják az egész világot, miután pedig kicsavarogták magukat, letelepszenek, családot alapítanak, és boldogan élnek… jaj, még mindig fáj, ha beszélnem kell erről. Mert…

Hudson kezdett rosszat sejteni. Tehát Kendall ezért nem hagyta el soha Ausztráliát. Együtt akart utazgatni leendő férjével.

Taffy szipogva folytatta:

– George életét vesztette egy autóbalesetben. Kendall vezetett, ő rántotta félre a kormányt, mert a kocsi elé szaladt egy róka. Csak az utolsó pillanatban vette észre, és teljesen ösztönösen cselekedett. A család azonban sosem bocsátott meg neki, még a kórházban sem látogatták meg, ahol hetekig feküdt súlyos sérülésekkel. Egyedül én jártam be hozzá. Aztán kiengedték, ő meg néhány hónapra nyom nélkül eltűnt, és amikor újra előkerült, én befogadtam. Remek lány, mondhatom, nem érdemelte ezt a sorstól. Persze George sem…

– Nem lehetett könnyű feldolgozni – bólogatott elgondolkodva Hudson.

– Az nem kifejezés! – emelte égnek a tekintetét Taffy. – Tudod, Saffron kisváros, mindenki ismer mindenkit, és George népszerű fiatalember volt itt. Hosszú időbe telt, mire Kendallt elfogadták. Becsületére váljon, hogy szívós, odaadó munkával kivívta az emberek megbecsülését. Két napot nem volt szabadságon az utóbbi évek során.

– Csak azt nem értem, miért tért vissza ide? Bárhol újrakezdhette volna az életét.

– Szerintem, ha elgondolkozol egy kicsit, magadtól is felelni tudsz majd a kérdésedre.

A férfi tűnődve nézett maga elé. Afféle vezeklés lehet? Hiszen ő ült a kormánynál.

Taffy hirtelen témát váltott:

– Elárulnád nekem, miről szoktatok beszélgetni, amikor Kendall meglátogat?

– Az időjárásról – nevetett Hudson. – Többnyire.

– Vele még az is érdekes lehet – felelte Taffy, miközben teát töltött. – Különleges lány.

Hudson némán bólintott. Kendall York csakugyan kivételes teremtés. Hirtelen egy ismerős hang szólalt meg a közelükben:

– Taffy? – És csodák csodája, Kendall bukkant fel. Vele egy kutya: Orlando.

A lány ellenfényben állt, és Hudson máris a különleges megvilágítás előnyeit mérlegelte. Ahogy kiemeli a bámulatos vörös hajat… a csodás bőrt… a fantasztikus alakot…

– Szia!

– Mit csináltok ti ketten itt? – kérdezte Kendall gyanakodva.

– Semmi különöset, csak kávézgatunk – vonogatta a vállát Taffy.

– A barátnőddel a postahivatalban futottunk össze – magyarázta Hudson. – Magam egyébként az autószerelőhöz igyekszem, ha jól sejtem, ott van Fay Bentleyje. Csak abban nem vagyok biztos, hogy az öreg járgány ennyi év után még autónak nevezhető-e.

– Ugyan, már miket beszélsz! – szólt közbe Taffy. – Remek formában van a kocsid. A szerelők háromhavonta megsétáltatják.

– Ennek igazán örülök – sóhajtott fel megkönnyebbülten Hudson, de aztán ismét Kendallre nézett.

Ez volt az első alkalom, hogy a férfi saját, otthoni terepén látta a lányt. Riadalmat érzett, a szíve érthetetlen módon vadul kalapált.

Megtanították őt az évek, hogy minél többet képzel egy nőről, annál nagyobb lesz a csalódás. Vajon most is ez vár rá? Ahogy egyre kevesebb a titok, egyre kevésbé lesz érdekes a „fürdőházi tünemény”.

– Ülj le már, édesem! – törte meg végül Taffy a csendet. – Csak a viszontlátást ünnepeltük, de már kifecsegtük magunk. Épp ideje, hogy leválts.

Őrület! – gondolta Hudson, egy hivatásos kerítőnő se csinálhatná jobban. Nem sejtette, hogy Kendall fejében is valami nagyon hasonló jár. Mindenesetre a lány távozni készült, de Taffy elkapta a karját, és lenyomta a székre, közölte:

– Nekem mennem kell, vár a munka.

Ekkor azonban Orlando kutyus is nyugtalankodni kezdett, néhány pillanatig tehát úgy látszott, mégis Kendallé a győzelem. Csakhogy Taffyt nem olyan fából faragták.

– Nem sérthetjük meg városunk vendégét – érvelt nagy átéléssel –, hogy csak így magára hagynánk egy csésze hideg kávéval.

– Jeges… – javította ki Kendall.

– Csend – intette le Taffy, mire csakugyan jeges csend támadt. Győzedelmes mosollyal biccentett, szemlátomást szerfelett elégedetten, hogy végül mégiscsak ő győzött, majd elegánsan távozott.

Hudson szörnyen kínosnak érezte a helyzetet, és még csak nem is sejtette, mi lesz ebből. Hogy ezúttal kényszerből maradtak kettesben, pontosabban hármasban Orlandóval, nem ígért semmi jót az elkövetkezendőkre nézve. Pedig ő kifejezetten szívesen beszélgetett volna el egyszer már fesztelenebbül a lánnyal, de valahogy sosem kedveztek a körülmények. Ahogy most se. Kendall úgy ült ott, mint aki karót nyelt, és nem igazán próbálta leplezni kedvetlenségét.

Hudson megsimogatta a kutya fejét.

– Helyes szőrmók – mondta.

A lány arca rögtön megenyhült, sőt még egy halvány mosoly is megjelent rajta.

– Csak süket, szegény, gyakorlatilag nem hall semmit. Ezért még jobban szeretem.

– Mert süket? – kérdezte Hudson.

Kendall elpirult, majd zavartan magyarázni kezdett:

– Öreg már, egyre nehezebb sétára fogni, csak a megszokott helyén szeret heverészni. Most is látom rajta, hogy már nagyon fáradt.

Hudson ki nem hagyta volna a kínálkozó lehetőséget. A javára is fordíthatja ezt a suta helyzetet, ha előzékenyen viselkedik.

– Akkor értem már, miért nem akartál maradni. Nem is tartalak fel tovább, hadd pihenje ki magát szegény pára.

Kendall hálás mosollyal állt fel. Miután kiértek a kávézóból, a férfi megkérdezte:

– Merre mész?

– Hisz tudod, a kiserdő környékén lakom.

– Én meg a szerelőhöz igyekeztem.

– Épp az ellenkező irány – bólintott Kendall. – Viszlát, Hudson, négykor találkozunk…

A férfi már azzal is boldog volt, hogy ez a gyönyörű nő kimondja a nevét.

– Várni foglak – intett búcsút, majd mindketten nekiindultak.

A férfi elhatározta, hogy aznap délután sokat fognak beszélgetni. Csak úgy, mindenféléről. Visszafordult, és elkapta Kendall tekintetét. Ettől aztán mindketten zavarba jöttek, de azért nem olyan nagyon. Volt ebben valami az ártatlan diákszerelmek varázslatos hangulatából, ami jóleső érzéssel töltötte el őket. Újra intettek egymásnak, majd folytatták útjukat.

Hudson továbbra is a délutáni találkozást tervezgette magában. Négyre Kendall nála lesz.

Biztosan nem fog késni.

Még szerencse, hogy már tisztázta vele, most egy darabig nem akar az írással kínlódni. Így aztán nyugodtan beszélgethetnek. Hosszan, hosszan.

Önkéntelenül elmosolyodott. Egyszerűen nem ismert magára. Órákat tölthet együtt egy ilyen gyönyörű nővel, neki meg mi a leghőbb vágya? Egy kiadósat… beszélgetni!

9. FEJEZET

Délután Hudson tűnődve üldögélt a nappaliban, mellette a díványon a Voyager Enterprises levele. Tökéletesen tanácstalannak érezte magát. Most mi legyen? Azt kérik tőle, jelöljön ki egy időpontot, amikor újra dolgozni kezd. Két hónapja történt már, hogy kis csapatának emberei életveszélyes állapotban találtak rá az egyik salentói sikátorban.

Egy hónapja hagyta el a londoni kórházat, egy szál hátizsákkal és a kamerájával. Egy hete érkezett Claudelbe, hogy kissé összeszedje magát, mielőtt visszatérne a régi életébe.

Csak hát… Igen, ez a hely olyan furcsán hatott rá. Kezdte megszokni a semmittevést, az álmodozást. Kirándult! Shakespeare-t olvasgatott! De ez nem az ő világa. Menekülnie kellene, mielőtt Claudel elvarázsolt légköre teljesen a saját képére formálja. Rendet kell raknia a fejében, az életében! Ki innen, a friss levegőre, hogy ne gondoljon mindig Salentóra… meg Kendall Yorkra.

Miközben a kijárat felé haladt, a vállára kanyarította „Mirabellát” is, a kameráját, hűséges társát. Nagyon jó érzés volt.

Mintha két hónapon át a csuklóján nem lett volna óra, és csak úgy élt volna a nagy semmiben.

Hudson állt a lépcső tetején, és fürkésző tekintettel körülnézett. De már azzal a tudattal, hogy ott van nála a kamerája. Egy rózsabokor vonta magára a figyelmét, melyre egy terebélyes ősfa két ágának árnya hullt. Csodásnak találta a színek és formák e különleges együttesét. Vett egy mély lélegzetet, megcsinálta a képet. Aztán meg is nézte rögtön, mi lett belőle.

Szinte tökéletesen visszaadta az eredeti hangulatot. Lassan elindult a kamerával, keresni valami újabb témát. A sűrű bokrokon át egy helyen valami csillogást pillantott meg. Üveg, nem vitás. Mégpedig…

Az uszoda üveg teteje!

Érdekesnek ígérkező motívum, állapította meg nyomban. Áttörtetett a sűrűn, hamarosan ott állt az üvegtetős fürdőház mellett.

Benézett. És Kendall ott volt. A gyönyörű nő a medence szélén ült, hosszú, sötétzöld ruhában, ezúttal nem fürdőtrikóban és nem a vízben. Vöröses haja meg-meg csillant a nap beszűrődő sugaraiban. A vizet nézte. Arcán ott tükröződtek a parányi hullámok fényei. Fantasztikus, suttogta Hudson. Az üvegfal felülete kimondottan előnyös hátteret szolgáltatott a képhez. Csak kattintania kellett.

Meg is tette. A következő pillanatban azonban valami rossz érzés fogta el, ahogy a lány – bár nem láthatta őt – feléje fordult. Ráadásul Kendall, ahogy testhelyzetet változtatott, kicsit felhúzta szoknyáját. Aztán felhúzta egészen. Hudson hirtelen mindent megértett.

A gyönyörű hableány szépséges lábán irtózatos hegek húzódtak. A sebek eredetileg nagyon mélyek lehettek. Kendall most kedvetlenül végigsimított a forradásokon, látszott rajta azonban, hogy közvetlen fájdalmat már nem okoznak. A mozdulataiban mégis óvatosság volt, amit a megszokás diktálhatott. Tűnődő arccal nézett maga elé…

Hudson megértette az összefüggéseket. Ezért az örökös hosszú szoknyák. Ezért az elvonulás a világtól. Ezért él Kendall Saffronban, ahol nem jelent újdonságot különös öltözködése, és nem firtatják az okát. Ezért a bátortalan, bizonytalan magatartás, holott a megjelenése királynői.

Ez a titka. A halálos autóbaleset során ő vezetett, amikor George halt meg. A tragikus esemény azonban egy életre megjelölte, nem is akárhogyan.

Hudson nézte a lányt. S akkor nem tehetett mást, újra lefotózta. Majd megint. Más és más szögből. Az arcát. Azt a földöntúlian szép arcot. A hatalmas szempárt, benne a végtelen szomorúságot.

A sérüléseiről is készített néhány megindító felvételt. Az egyik kép, amelyen a lábait a víz felett összekulcsoló Kendall igazi sellőnek, vízi tündérnek látszott, különösen nagy elégedettséggel töltötte el.

Vággyal és elégedettséggel. Végre megint a dolgomat teszem, nyugtázta megkönnyebbülten. Azt, amihez értek. Amit – függetlenül ettől a gyönyörű nőtől – valóban imádok.

Ez titkos jeladás. Vissza kell térnie a saját világába. Telefonálnia kell Londonba, és folytatni a munkáját. Nem bújhat el tovább a világ elől.

Kendall a medence szélén ült, a lábát lóbálta. Közben a finoman fodrozódó vizet nézte, és a gondolataiba merült.

Szüntelenül Hudson Bennington járt a fejében. Látta maga előtt a férfit, ahogy a városban találkoztak. A világcsavargó fotós most mutatkozott előtte először rendezett külsővel: borotváltan, rendezett külsővel. Így még jobban kitűnt, hogy ez a jóképű férfi egyáltalán nem Saffronba való. Hudson Bennington életében átmeneti állomás csak Claudel. Egy hét, legfeljebb tíz nap, és vége.

Borzasztó lesz Hudson nélkül. Kendall még soha életében nem találkozott ilyen emberrel, aki ekkora hatással lett volna rá. Micsoda férfi! Ha csak rágondolt, a szíve máris hevesebben vert.

Ez pedig csak egyet jelenthet. Ő ezt az embert szerelemmel szereti. Nem tagadhatja többé, hogy így van. Mert érzett ő már hasonlót, amit akkor tapasztalatlanságból szintén ezzel a szóval illetett, de valójában a jól nevelt, fegyelmezett vonzalom, mely annak idején a szintén jól nevelt és fegyelmezett George-hoz fűzte.

Most azonban igazán szerelmes. Egy sokat próbált, erős kalandorba, aki veszélyes helyzetek során edződött, küldetésről küldetésre az életét kockáztatja, és olyan dolgokat lát, mint más senki!

Kendall elemi, leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy újra láthassa Hudsont.

Az órájára pillantott. Mindjárt négy. Felállt, majd sietős léptekkel és reménykedő szívvel elindult a ház felé.

Hudson épp egy könyvet tartott a kezében. Kendall szandálja sarkának kopogására felrezzent. Vagy csak megjátszotta?

Mutatta vendégének a Shakespeare-kötetet.

– Látod, mit olvasok? – kérdezte büszkén.

– Ejha! – nézett a lány tényleg meglepődve. – Örülök. Főként, ha még tetszik is…

– Mit mondjak? Nem az én stílusom, de kétségtelenül nagyon bölcs, és helyenként már a nyelvezete is egész elvarázsol.

– Most már érted, miért próbáltalak rávenni, hogy olvasd a műveit?

– Igen, és köszönöm. Nézd, találtam itt egy részt, ami különösen megragadott.

– Halljuk! – mosolygott rá várakozásteljesen Kendall.

– Verset szavalni sosem tudtam, ismertetem inkább a tartalmát.

– Rendben.

– Arról szól, hogy a szép arc megöregszik, a finom bőr ráncot vet, a gerinc roppan-görbül, a láb megsérül, sánta lesz, a haj őszül, kihull… és így tovább. Ám a jó szív, a tiszta lélek, az igazi vonzalom – emelte fel mutatóujját a férfi –, Katicám… örökké friss marad, él, örömet okoz, boldogságot ad.

Csend lett.

Hudson közben azon tépelődött magában, vajon sikerült-e értésére adnia a lánynak, amit szeretett volna? Hogy most már tudja a titkát, érti a viselkedését. Őt azonban egyáltalán nem zavarják a sérülései, mert belső szépségének ragyogása minden mást elhomályosít.

– Szólalj meg már, Kendall!

– Mit mondjak? – nézett a lány kicsit tanácstalanul Hudsonre. – Örülök, hogy te is tanultál valamit Shakespeare-től, és ha múlnak az évek, évtizedek, nem fogsz kétségbeesetten, boldogtalanul visszagondolni legszebb férfikorodra, mikor fiatal voltál, vonzó és elbűvölő…

– Hogy micsoda? Elbűvölő… én? Viccelsz? – tiltakozott zavartan a férfi. Pedig hízelgett neki ez a jelző. Csak az bosszantotta, hogy az ő „üzenete” nem jutott el Kendallhez. Nem bókot akart volna kikényszeríteni, hanem… Közölni szeretett volna valami megnyugtatót. Bátorítva a lányt, hogy semmi oka a szégyenkezésre, ne bújjon el többé az élet elől, ne fossza meg varázslatos szépségétől a világot és a többi embert.

Hudson nagyot sóhajtott. Beszívta a fenyők, a virágok jó szagát, Kendall csodás illatát.

Még hogy én elbűvölő volnék? Szamárság! Kendall a gyönyörű. Őrületes… hogy itt lehet a közelében.

Hudson férfiúi hiúságát azonban más is legyezgette. Mert a lány arca nyitott könyv volt. És mit olvashatott ki belőle? Hogy ez a csodálatos tünemény szerelmes belé. Kötözni való bolond lenne, ha hagyná, hogy csak úgy eltűnjön mégis az életéből.

Rövid habozás után megszólalt:

– Ma újra nekiláttam. Fogtam hű társamat, Mirabellát, aztán… szemre vettük megint a régi módon a világot.

– Tessék? – ámult el Kendall.

– Vagyis épp ellenkezőleg. Minden másodpercben valami új módon néztünk mindenre. Egyszóval: fényképezgettem. Ahogy már rég nem tettem.

– Mióta nem? – nézett rá nagy, komoly szemével a lány. Egyszerű volt a válasz.

– Kolumbia óta. – Hudson érezte, hogy a szája kiszárad. Nem is folytatta.

– És? Az eredmény…? – tudakolta Kendall.

– Szaladgáltam kicsit a kertben, találtam pár érdekes részletet, így érkeztem el a fürdőházhoz.

A lány elsápadt.

– A fürdőházhoz – ismételte szinte kábán. Majd riadtan megkérdezte: – Mikor történt ez?

– Alig egy órája.

Kendall arca most lett csak igazán hamuszürke. Hudson azonban elszántan folytatta:

– Láttalak, ahogy töprengtél, kicsit megfeledkezve magadról, és belógattad a lábad a vízbe.

– Miért nem jöttél be? – csattant fel ellenségesen a lány. – Az első nap még nem riadtál vissza egy ilyen találkozástól.

– Látszott rajtad, hogy gondolatban messze jársz. Nem akartalak megzavarni.

– Mesebeszéd! – kiáltotta fojtott hangon Kendall. – Valami mást is láttál. És egyszerre nem kértél belőlem.

Hudson hirtelen tehetetlennek érezte magát. Hunyorogva pillantott a szépséges nőre. Kereste közben a megfelelő szavakat, de Kendall nem hagyta szóhoz jutni.

– Nem szeretem a mellébeszélést – zihálta felindultan. – Amikor Shakespeare-t idézted… Nem minden szándék nélkül, már értem. A láb megsérül… jaj, hogy nem jöttem rá rögtön!

– Tévedsz, nem erre utaltam. És a medencénél is… valahogy olyan végtelen nyugalmat árasztott a víz, a napfény, a sziporkázó üvegtető, te pedig az egész mesevilág közepén, mint valami tünékeny látomás… Egyszerűen nem mertem megzavarni a szépségnek és a békének ezt a fenséges ünnepét, durván csörtető lépteimmel elriasztani a pillanat varázsát, ahogy mondani szokták. – Hudson a kezét nyújtotta Kendall felé, de a lány hátrálni kezdett.

– Ne is próbálkozz többet. A lábam sérült. Torz. Nem fáj… mégis mindennél jobban fáj, hogy most már ilyen marad örökre. Kérlek, hagyj meg nekem legalább annyi méltóságot, hogy nem áltatsz engem, nem ámítasz hazugságokkal!

– Értsd meg végre, hogy miközben néztelek… kívántalak. Eszeveszetten. És ez így van most is.

Kendall legyintett. Látta a sebhelyeit. Ki ne iszonyodna ilyen szörnyű hegektől…

– És ne hidd – folytatta Hudson, mint aki olvas a lány gondolataiban –, hogy fogyatékos lennél. Nálad gyönyörűbb teremtést még sohasem láttam. És elismétlem, olyan szerelmes vagyok beléd, mint egy… Nem, beszélni sem tudok erről. Cserbenhagynak a szavak. Titkon Mirabellát is azért vittem magammal, hogy… hátha sikerül valamit megörökítenem varázslatos lényed kisugárzásából. Igen, hihetetlenül izgatott, milyen lehet rólad egy fotó.

– És mit segít ez rajtam? Mirabellával kezdesz megint összebarátkozni, engem pedig…

– Nem, nem! Ha veled nem találkoztam volna, talán már itt se lennék. Így meg… képtelen vagyok elmenni.

– Próbálkozz csak, akkor sikerülni fog. Látod, én is megbékéltem a sorsommal valahogy… már ha nem zaklatnak fel.

– De én nem akarok elválni tőled, Kendall, hiszen ihletet, lendületet adsz.

– Nekem viszont többé már senki nem tud lendületet adni, mert ha nem láttad volna meg, sánta vagyok. – És a lány leplezetlen bicegéssel nekiindult, hogy faképnél hagyja ezt a hazug alakot.

– Ne menj így el! – Hudson tett néhány lépést, hogy visszatartsa Kendallt. – Maradj itt, beszélnünk kell egymással.

A lány dühösen meredt rá.

– Sohasem utaltam rá, hogy szándékomban állna megosztani veled a gondjaimat.

– Mert még nem ismersz egyáltalán. De hidd el, van gyakorlatom benne, hogy meghallgassak másokat.

– És én, meséljek neked magamról? Úgy képzeled?

– Nagyon szeretném. Órákig el tudnálak hallgatni téged.

– De miért?

– Mert akkor legalább együtt lehetek veled addig is, Kendall, ami nekem bármit megér.

– Ezt meg hogy értsem?

– Kitöltetlen csekket kapsz. Tiéd a birtok, a fürdőház. Tiéd a Bentley. A lelkem.

Kendall figyelmét nem kerülte el, hogy Mirabella kimaradt a felsorolásból.

De mielőtt válaszolhatott volna, történt valami…

A bokrok sűrűjében mentek, a lábuk egyre-másra beakadt a kiálló gyökerekbe, miközben indák, tüskék tépték a bőrüket. S Hudson volt az, aki felbukott. Rettentően szégyellte. Nem is tudta, mi a fájdalmasabb: a karcolásai, a megrándult bokája – vagy a reménytelenség.

A lány elutasítása.

Forgott vele a világ. Szinte azt se tudta, hol van. Próbált felülni.

És akkor…

Hihetetlen!

Kendall kezét érezte meg a karján, ahogy megpróbálja felsegíteni őt. A nevét hallotta…

– Hudson! Hudson – ismételgette a lány. – Nem esett bajod? Te jó ég, én vagyok a hibás.

– Dehogy, te nem tehetsz semmiről… Csak menjünk innen. Jobb lesz a házban.

Kendall haladt elöl. Olyan furcsa volt az egész. Egy véletlen kis baleset mindent a feje tetejére állított. Hudson sosem érezte magát még ennyire kiszolgáltatottnak. Sajgó lábbal, szédelgő fejjel, kusza gondolatokkal, de vak bizalommal követte a lányt.

Hudson a faasztal sarkán ült a konyhában.

Kis keresgélés után megtalálták az elsősegélycsomagot. Géz, jód, tapasz, volt benne minden, ami kellett. Kendall nagy szakértelemmel látott a dologhoz. Sebek kezelésében éppen elég tapasztalattal rendelkezett. Nem is ez aggasztotta.

Hanem valami más.

Hudson tehát nem bírta az elvonultságot, a semmittevést, ezért „képvadászatra” indult a kamerájával. Eddig érthető is minden. Csak közben a balszerencse – legalábbis Kendall annak ítélte – épp az uszodához vezérelte. És az ablakon át meglátta őt.

Ez a kifejezés, hogy „meglátta”, a lány számára egyet jelentett a lelepleződéssel. Kiderült a titka. Hogy ő egy sérült, csaknem nyomorék nő.

Kendall biztosra vette, most megint elvesztett valakit, aki mindennél fontosabb volt neki. Második szerelmét is elszakította tőle a végzet. Ráadásul egy ilyen ostoba véletlen folytán. Persze gondolhatta volna, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.

– Tartsd már rendesen a kezedet – utasította kicsit ingerülten Hudsont. – Így ni! Nem akarok fájdalmat okozni. Csak karcolásnak látszik, de…

– Sssz!

– Igen, jól sejtettem, elég mély a seb.

– Ne aggódjon, doktornő, mindig fegyelmezetten viselkedem az ilyen helyzetekben – vigyorgott Hudson. – Au! Jaj! Juj! Mit is akartam mondani? Ja, persze, fájhat bárhogy, egy pisszenést sem fogsz tőlem hallani. Úúúú!

Kendall lopva a férfi arcára sandított.

– Bátor kisfiú – viszonozta a tréfálkozást.

Hudson ekkor elkapta a kezét, és csak szorította, hogy az ujjai csaknem belezsibbadtak. Mit akarhat ezzel?

– Most inkább a te kezeddel kellene törődnünk – szabadította ki magát végre Kendall. – Így sosem végzünk.

– Ahogy kívánja, doktornő! – játszotta a férfi megint a jó beteget, és mártír képpel odatartotta sebesült kezét: jöjjön, aminek jönnie kell.

Kendall igyekezett kizárólag a feladatára összpontosítani. Hogy ne kelljen a bűvös szempárba néznie. Így is elég felkavaróan hatott rá Hudson közelsége. A hosszú, erőteljes ujjak, az izmos kar, a férfias illat.

A csaphoz ment vízért.

Előszedte, majd kinyitotta a jódos üveget.

Ekkor elhangzott az a kérés, amitől mindvégig félt.

– A lábadról – szólalt meg a férfi – nem mesélnél?

A lány nem felelt. Pedig érezte, Hudson érdeklődése őszinte. Ennek ellenére képtelen volt megszólalni.

– Kendall, mondd el végre, hogyan is történt az egész? Kérlek, tisztelj meg a bizalmaddal! Ne félj, nem élek vissza vele. Nekem nyugodtan beszélhetsz George-ról is…

– Kitől hallottál róla? – kapta fel a fejét hirtelen a lány.

– Taffy említette…

– Jellemző! – mérgelődött Kendall. – Gondolom, jól kitárgyaltatok a hátam mögött. Utálom az ilyet.

– Nem volt bennünk semmi rossz szándék. De szívesebben venném, ha te mesélnél végre valamit magadról…

– Mit meséljek? Unalmas kisvárosban unalmas, kisvárosias életet élő unalmas, kisvárosi nő vagyok…

Ezen mindketten nevettek, és kissé oldottabbá vált a hangulat.

Közben a kötés is elkészült, és Hudson megfogta szép gyógyítója kezét, aztán ujjai elindultak csuklótól fölfelé, majd az ütőér környékén simogatni kezdte a különlegesen érzékeny, finom bőrt.

– Mondj el mindent magadról! – kérte, miközben mélyen Kendall szemébe nézett.

A lány nem húzódott el, bár pillantását zavartan elkapta Hudson perzselő tekintete elől.

– Feldúltnak látszol – állapította meg a férfi.

– Hidd el, nem vagyok az – ellenkezett Kendall. – Igaz, valamikor szinte betegesen érzékeny voltam. Talán azért érintett meg olyan mélyen az irodalom. Régebben rengeteget olvastam.

– Régebben?

– Amíg George-dzsal meg nem ismerkedtem. Ő esküdt ellensége volt ugyanis a könyveknek. Nem érdekelték a képek sem. Múzeumok, galériák? Számára nem léteztek.

– Pedig tudós embernek hittem – vetette közbe halkan Hudson.

– Igen, de csak a műszaki tudományok érdekelték. Engem viszont nagyon szeretett, és csak ez számított.

– Persze, persze – helyeselt szórakozottan, különösebb meggyőződés nélkül Hudson. Mikor azonban látta, mennyire elszomorítják a lányt a régi emlékek, vigasztalóan közelebb húzta magához.

Kendall folytatta:

– Egy nap épp ide, Saffronba tartottunk, hogy benézzünk Taffyhoz. Egyébként Sydneybe igyekeztünk. Én ültem a kormány mögött, a rádióban az egyik kedvenc dalom ment, együtt dúdolgattam az énekessel… Egyszer váratlanul beszaladt egy róka a kocsink elé. Elrántottam a kormányt, kicsúsztunk az útról, neki egyenest egy fának.

Ahogy ezt mesélte, a szája kiszáradt. Nehezen kapott levegőt. Nyelt egy nagyot.

– George a helyszínen életét vesztette. Homlokán kis vércsík futott… máskülönben úgy nézett ki, mintha csak aludt volna. De én nagyon jól tudtam, mi történt.

– Jaj, drágám! – suttogta fojtott hangon Hudson, és még szorosabban ölelte magához a lányt.

– Ahogy a fának ütköztünk… a lábam beszorult. El nem mondhatom, micsoda őrületes fájdalom kínzott órákon át, és milyen reménytelen tehetetlenséget éreztem közben, mert esély sem látszott a szabadulásra. Hiába kiabáltam, senki sem hallotta meg. A mobilomat pedig nem értem el, mert a hátsó ülésen maradt a táskámban. – Az emlékek hatására most is potyogni kezdtek a könnyek Kendall arcán. – Közben mindvégig láttam a mellettem ülő George élettelen arcát. Egyszerűen nem bírtam a szemem levenni róla. Így telt el három óra. Akkor végre megtaláltak minket, jöttek a mentők, a tűzoltók…

Hudson arcán látszott, hogy mélyen együtt érez a lánnyal. Bármennyire is sajnálta azonban őt, fel kellett tennie a legfájdalmasabb kérdést:

– És a lábaddal mi történt?

Kendall összeszedte magát, igyekezett szenvtelen hangon válaszolni, mintha nem is saját magáról beszélne.

– Egy fémdarab átfúrta az izmokat, csaknem csontig hatolt. Tehetséges sebészcsapat küzdött órákig, hogy minél kisebb legyen a maradandó károsodás… Ennyit sikerült elérniük.

– Nem próbálkoztál más orvosokkal, terápiákkal?

– Mindenütt ugyanazt a választ kaptam: a fájdalom ellen küzdhetek különféle módszerekkel, mást azonban nem nagyon lehet már tenni.

Hudson ingerülten legyintett.

– Ismerem az ilyet! Az orvosok nyilván sok mozgást ajánlottak, de közben a lelkedre kötötték, hogy kíméld a lábad, de ne terheld. Jól mondom? Láttam, már egy-két hasonló esetet életemben. Néha rengeteg badarságot hordanak, össze a doktor urak.

– Azt viszont remekül tudják ismételgetni, hogy „csak türelem, csak türelem…” – tette hozzá Kendall csendesen, szomorkás gúnnyal.

Újra eleredtek a könnyei.

– Nem a te hibád volt – próbálta megnyugtatni őt Hudson.

– Tudom.

– Akkor legalább ezzel ne gyötörd magad.

Kendall már nem is sírt, de egész testében reszketett. A lelke mélyéig felkavarta az a gyengéd féltés, ami Hudson szeméből sugárzott. Megmelengette a szívét, hálát ébresztett benne, rajongó szeretetet, és valami emésztő vágyat, hogy bármivel és bárhogyan, de viszonozhassa a törődést, a vigasztaló együttérzést. Döbbenten tapasztalta, hogy fellobban benne a szenvedély, és már semmi mást nem kíván, csak hogy minél közelebb kerülhessen ehhez a csodálatos emberhez, hogy odaadhassa magát neki egészen. Szólni sem bírt, annyira meglepte, ami néhány másodperc alatt lejátszódott benne. Ahogy állt ott remegő térddel, levegő után kapkodva, Hudson biztosra vette, a rettentő emlékek gyötrik még mindig.

– A bűntudat, az önvád nem vezet sehova – magyarázta szelíd hangon. – Se George nem támad fel tőle, se te nem leled meg a nyugalmadat. Fogadd el a jelent… a helyzetet, amiben élsz… és próbáld a lehető legtöbbet kihozni belőle! Ne riasszon vissza az állandó lelkiismeret-furdalás! Igenis megérdemled a boldogságot… minden jót megérdemelsz!

Kendall nézte a szabályos férfiarcot, a szájat… És akkor nem bírta tovább, előrehajolt. A következő pillanatban összeért az ajkuk.

Sóhajok és nyögések hallatszottak. A vágy hangjai. Kendall gömbölyű melle a férfi izmos mellkasához nyomódott. Hudson ép keze odaaraszolt, és a bimbókat kezdte ingerelni.

Közben tovább csókolóztak.

A lány minden idegszálában ott lüktetett a parancsoló késztetés, hogy végre egyszer féktelenül kiélje a vágyait, odaadja magát ennek a káprázatos férfinak. Teljesen magával ragadta a pillanat heve. Kiégetett belőle mindent. Keserűséget, csalódást. Gyávaságot és dacot. Elfeledtette vele élete tragédiáját. Ám a legnagyobb boldogság az volt, hogy tudta. Tudta, innen már nincs visszaút.

Vajon ez az út hová vezet?

Nem törődött vele.

Beleremegett a könnyelműség ismeretlen gyönyörűségébe.

– Csak nem fázol? – kérdezte Hudson.

– Mindjárt elégek – zihálta Kendall.

– Vegyem bóknak? – mosolyodott el a férfi. – Akkor mindjárt felszítjuk azt a tüzet – suttogta közben forrón, majd fölemelte a lányt, és a tálalóra ültette.

Kendall kihívó pózban hátratámaszkodott. Kéjes testtartása valósággal megvadította Hudsont. Egyelőre azonban uralkodott magán, mert még meg akart értetni a lánnyal valami nagyon fontosat. Keze lassan elindult a szoknya alatt a sebhelyen. Aztán felhúzta a könnyű anyagot a térd fölé. Kendall lehunyta szemét. Nem akarta látni a férfi elborzadó tekintetét.

Végtelenül kiszolgáltatottnak érezte magát. A fehéres-barnás hegek rútak voltak. Taszítóak. Így ér hát véget ez is, gondolta csüggedten.

Hirtelen azonban kinyitotta a szemét, mert érezte, Hudson a keze után nyúl. Odahúzta a combjára, és együtt tapintották ki a sebhelyeket. A férfi végül előrehajolt, és szájával is megérintette a hegeket. Kendall azt hitte, elájul. Feljebb húzta Hudson fejét, hogy az ajkaik ismét összeérjenek.

Borzongató volt a jelenet, mégis reménység ébredt a lány szívében. Aztán a férfi megint a sebhelyeket csókolta, majd… újra a száját. És így folytatta még hosszan.

Kendall számára annyira hihetetlen volt ez az egész, hogy régi szokása szerint gyanakodni kezdett, Hudson talán még nem is látta úgy istenigazából a sebhelyeket, hisz csókjai közben csukva tartotta a szemét. A gondolatra fázósan megborzongott.

10. FEJEZET

– Fáj? – kapta fel Hudson ijedten a fejét.

– Nem, dehogy – nyugtatta meg Kendall. – Nagyon is jólesik – tette hozzá pironkodva.

– Nem érzékeny? – kérdezte a férfi.

– Csak ritkán.

– Ha sokat járkálsz?

– Vagy ha sokat ülök – felelte a lány, majd elmosolyodott. – Az úszás jót tesz.

– Persze, a víz az ősi gyógyszer, már magam is tapasztaltam. – Hudson feltűrte inge ujját, így láthatóvá vált egy hatalmas sebhely karjának belső felén. Fogta Kendall kezét, végighúzta rajta, közben jelentőségteljesen a szemébe nézett.

– Hogy történt? – érdeklődött a lány.

– Semmi romantikus – vonta meg a vállát hanyagul Hudson. – Nyolcéves koromban kiestem egy ablakból.

– Itt?

– Nem. A bentlakásos iskolában. Eléggé fékezhetetlen kölyök voltam akkoriban…

– Akárcsak most – nevetett Kendall. – Jól mondom?

– Hát… Beszereztem már néhány zúzódást az életem során – ismerte el Hudson.

Nadrágszárát felgyűrve mutatta, mi minden van a térde alatt.

– Ó! – borzadt el a lány. – Ezt meg hogy szerezted?

– Motorbaleset, Londonban.

– Csoda, hogy még élsz – jegyezte meg Kendall.

– Szeretem a veszélyt… – vigyorgott a férfi.

A lány elmosolyodott. Hudsonnek is vannak sebhelyei, nem most lát először ilyet. Most már felszabadultabban kérdezte:

– Mivel büszkélkedhetsz még?

A férfi nem válaszolt, csak nagy nyugalommal kezdte fölgyűrögetni a pólóját a hasán, derekán. Farmerja csípőnadrág volt, hamarosan elővillant sportos kis alsónadrágja.

Kendall azt hitte, megőrül. Mi ez? Mi történik vele? Várta a fejleményt, várta a sebhelyet. Már ha az lesz. De mi lenne más? Kezdte sejteni, hogy itt valóban csak ifjúkori kalandok nyomai tárulnak majd a szeme elé. Már jól látszott a lapos has izgató kis dombvidéke… feljebb a mellkas feszülése, piheszőrök, majd bozont… és a bordák táján egy nem túl nagy, vöröses csík.

– Mi ez? – tudakolta Kendall elfúló hangon. – Szintén valami sebhely a bentlakásos iskolából?

– Nem, ez kenyai emlék. Valami elhagyatott tanya mellett szabályosan karóba húztam magam, úgy értsd, egy korhatag, de még jó erős kerítéscölöpre sikerült felnyársalódnom.

– Te jó ég! – rémüldözött Kendall. – Életveszélyes sérülés lehetett…

– Szerencsére létfontosságú szervet nem ért a szúrás, de borzasztó sok vért vesztettem. El is ájultam. Átvészeltem azonban már cifrább dolgokat is…

A lány érezte, Hudson eddig megpróbálta tréfára venni a dolgokat, de most már, akarva-akaratlan, elkomolyodott a hangja, elborult a tekintete.

Mi jön még?

Kendall a férfi ajka fölötti sebhelyre pillantott. Milyen veszélyes életet élhet! Szeretett volna… mit is szeretett volna?

Mindent megtudni erről az életről? Vagy nem is annyira a kíváncsiság hajtotta, inkább önmagát vizsgáztatta, képes-e még egyszer közel engedni magához egy embert, minden hibájával, rejtélyével, gyengéjével együtt? Ahogy egyszer… még a szerencsétlenség előtt… már tett kísérletet hasonlóra.

– Van… lőtt sebed is? – kérdezte szorongva.

– Nem, nem. Szerencsére sosem találtak el – hangzott a válasz, mire Kendall megkönnyebbülten fellélegezhetett. Jött azonban a folytatás: – A fotóstáskámat azonban háromszor lőtték át. A helyszínek is érdekelnek? Guatemala, El Salvador, Texas.

– Texas…? – ismételte izgatottan Kendall. Micsoda romantikus hely volt az ő számára Texas! Legalábbis mostanáig…

– Mirabellán csak egyetlenegyszer esett karcolás. Megmentette viszont jó párszor az életemet.

Kendall egyre inkább úgy érezte, hogy Hudson csak vigasztalni akarja, hogy lássa, nem ő az egyetlen, aki maradandó sérüléseket szerzett ebben a nyomorult életben.

Fura volt, hogy egyszerre mégsem érezte magát már olyan nyomorultul! Ugyanakkor egyre erősebb elégedetlenséget érzett, ha a saját sorsára gondolt.

Hudson elbeszélése egy másik világot tárt a szeme elé. A férfi már többször is keresztül-kasul járta a földgolyót, hihetetlen kalandok sorát élte végig, ő viszont még az Eiffel-tornyot sem látta!

Miféle életet élek én? – kérdezte magában. Mindennap bekenem magam napvédő krémmel, hosszú szoknyát hordok balesetem nyomainak leplezésére, ki sem mozdulok egy unalmas kisvárosból, és becsapom magam, ahogy másokat is, mert sohasem mutatom meg igazi önmagam.

Hudson Bennington ezzel szemben máris olyan, mint egy regényhős, pedig tíz évvel sem idősebb nála. És ki tudja, mi minden áll még előtte, nyughatatlan vére merre hajtja tovább?

Mert azt biztosra veheti, hogy itt fogja hagyni őt.

Jaj, mi lesz velem? – kérdezte magától kétségbeesetten Kendall. Halálosan beleszeretett egy kalandorba, akinek lételeme az állandó utazás, képtelen hosszabb időre bárhol is megragadni. Állandóan izgulhat érte, megtér-e egyáltalán veszélyes küldetéseiből. És ha meg is tér, hozzá visszatalál-e?

– Mikor jössz legközelebb vissza? – csúszott ki önkéntelenül is a száján.

– Tessék? – nézett rá értetlenkedve Hudson. – Hova? Ide?

Kendall elpirult. Nem találta a megfelelő szavakat.

– De hisz még el se mentem! – nevetett a férfi.

– Jaj, ne tégy úgy, mintha nem tudnánk mindketten, miről beszélek – ingatta a fejét a lány. – Válságövezetek mindig is lesznek, te meg majd újra és újra útnak indulsz, hogy tudósítsd az olvasókat a legújabb borzalmakról.

Hudson arca elkomorult.

– El sem tudod képzelni, mennyire éheznek az emberek a rémségekre. – Miközben beszélt, szelíden hátrasimított egy fürtöt Kendall homlokából. – Csakugyan megkeresett már a cégem, mikor állnék újból munkába.

– És te mit válaszoltál? – kérdezte szorongva a lány.

– Egyelőre semmit. De meglehetősen sürgősnek tűnik az ügy, és nem csodálkoznék, ha bármelyik pillanatban megjelenne itt a ház tetején egy postagalamb, és idepottyantaná a következő felszólítást.

Nevettek, bár Kendall tudta, a dolog egyáltalán nem humoros. Hudsonnek mennie kell, nyilvánvalóan életveszély vár rá megint. Tudni szerette volna legalább, hogy ezúttal a világ melyik szegletébe.

– Közölték már, hogy hová…?

– Észak-Afrikáról lenne szó.

– Mikorra tűzték ki az indulást?

– A jövő hétre.

– Te már… – Kendall hangja elcsuklott. – Te már döntöttél?

Hudson szemlátomást zavarba jött, kerülte a lány tekintetét.

– Legalábbis gondolkodóba estem…

Kitérő válasz volt, a lány folytatta hát a faggatózást:

– Eredetileg nem úgy terveztétek, hogy előbb még befejezed a könyved?

Hudson kedvetlenül vonta meg a vállát.

– Úgy néz ki, elfogyott a türelem. Szerintük túl hosszúra nyúlik az alkotói szabadságom.

– Értem – biccentett Kendall, és lecsusszant a tálaló lapjáról.

Ott állt most a férfival szemközt, és remélte, nem árulja el magát.

Hudson elutazik, erre akár mérget is vehet. Ráadásul a nagyobb szenvedés csak aztán jön. Retteghet állandóan, mikor kap hírt arról, hogy fogságba esett… megbetegedett… a nyakát szegte.

Elhatározta, ezúttal nem adja fel harc nélkül. Jól mondta a férfi, ő is megérdemelne már egy kis boldogságot. Összegyűjtötte minden bátorságát, aztán tett még egy utolsó, elkeseredett kísérletet.

– Leülhetnénk a nappaliba, és folytathatnánk a munkát – javasolta.

– Nem hangzik rosszul – vélekedett Hudson.

Kendall nem hagyott a férfinak több időt a gondolkodásra, kapta táskáját, és besietett a szobába. Hát most majd gondja lesz rá, hogy Hudson ne ragadjon le a vámosok packázásainál vagy a kávétermesztés fortélyainál, hanem…

Elmesélje végre a maga Nagy Történetét.

A fenébe is!

Hudson halkan szitkozódott magában, miközben követte a lányt a nappaliba. Kendall nem is sejti, mekkora áldozatot hoz. Hisz ő már leszámolt magában a könyvírással, eldöntötte, nem érdemes erőltetni a dolgot. Idegen számára ez a terület, nem a szavak embere, csak a képek nyelvén tud beszélni. Ami pedig a nyomasztó, sötét emlékeket illeti, azok ellen, most már úgy gondolta, épp az újabb és újabb küldetések vállalása a legjobb gyógyszer.

A lány viszont már ki is csomagolta laptopját, kirakta szokásos helyére a jegyzetfüzetét, és várakozásteljesen a férfira nézett.

– Készen állok, Mr. Bennington – jegyezte meg a nyomaték kedvéért. – Diktálhatsz.

Hudson még mindig vonakodott. Élt benne a gyermeki remény, hogy hátha mégis sikerül valahogy megmenekülnie az utolsó pillanatban a nemszeretem feladat elől. Húzni kezdte hát az időt. Leült a díványra, és összeráncolt homlokkal azt mímelte, hogy igen erősen töri a fejét. Akkor kezdhetjük? – hallotta az újabb sürgetést.

Mintha sportversenyen lennénk, dohogott magában. „Felkészülni, vigyázz, kész, rajt…”

Vett egy nagy lélegzetet.

– Azon a salentói estén – kezdte hát –, mikor a helybeliekkel ettünk és ittunk, a társaim, akikkel gyakran dolgoztam együtt, Phil, Grant meg Vinnie, még az asztalnál maradtak. Úgy volt, hogy két nap múlva teherautó jön értünk, az visz minket tovább Bogotába. Én felmentem szállodai szobámba, látni akartam, működik-e még egyáltalán a hűtőszekrény, ugyanis párszor már bedöglött. Volt velem egy öreg kamera, és ott tároltam a filmeket, hogy ne legyen bajuk a nagy forróságban.

Kendall megköszörülte a torkát. Hudson ettől egy pillanatra kizökkent. Aztán úgy nézett körül a nappaliban, mint aki nem érti, hogy került ide. Mert miközben beszélt, Kolumbiában járt újra, és látta maga előtt a régi színhelyeket, embereket, mintha csak ott lenne megint. Kísérteties érzés volt, homlokát elöntötte a veríték. Megpróbálta folytatni:

– Emlékszem.

És nem is kellett erőlködnie. Emlékezett mindenre, legalábbis egyelőre úgy érezte:

– Emlékszem a szagokra. Hús… fonnyadt zöldség… rothadó fa… A levegőben esőillat. Igen, lógott az eső lába.

Hirtelen elhallgatott. Korábban mindig itt szakadt el a film, hiába faggatták az orvosok, próbálkoztak mindenféle trükkel a lélekgyógyászok.

Kendall jó érzékkel nem sürgette, csak elismételte szó szerint, amit a férfi az esőről mondott az imént. Aztán beállt a csend.

Ez a hang… a lány hangja… hirtelen reménységgel töltötte el Hudsont. Erő, biztatás, hit és szeretet áradt belőle. Most vagy soha, gondolta Hudson. Most sikerülnie kell.

Igen, mert újra úgy érezte, vallania kell az emlékeiről, ki kell beszélnie magából.

– Verítékszagot érzek. Férfiak verítékszagát. Jönnek mögöttem. Utánam. Elérnek, de nem hagynak el. Hanem… megragadnak. Ütést érzek. A fejemet találják el. Ököllel? Valami tompa tárggyal? Elzuhanok.

Csend támadt megint.

– Hudson… – hallatszott újra Kendall hangja.

– Tudom, itt vagyok. De nem megy tovább. Fekete lett a szemem előtt a világ. Minden elsötétült. Nem tudom folytatni.

– Mégis…

Ez a hang… a szeretett lány hangja… szétoszlatta lassan a ködöt. Hudson látott valamit. Újra emlékezett.

– Vonszoltak. Hepehupás terepen. Hová? Nem tudtam. Ellenállásról szó sem lehetett. Hiába volt sajtóigazolványom. Igen, az ilyen papírok szerte a világon mentességet biztosítanak. De nem Kolumbiában. Nem véletlen, hogy az emberrablások kétharmada ebben az országban történik.

– Tudták, ki vagy?

– Mondom, láthatták az igazolványomat. De egész egyszerűen… nem is törődtek vele, ki vagyok, mivel foglalkozom.

– Valami bajuk volt veled?

– Nem hinném, hogy bármi személyes jellege lett volna az ügynek. Egyszerűen pénzforrást láttak bennem. Külföldi riporter, drága felszereléssel, csak fizet érte valaki. Ott így folynak a dolgok. A bűnözés mindig összefonódott a hétköznapi élettel. A hatvanas évektől fogva tart a harc a kokainért. A kávén már rég túl vannak. Ha érted, miről beszélek.

– Inkább az érdekel… téged bántottak-e?

– Nyolc napig voltam a foglyuk. Enni semmit sem kaptam, vizet is csak alig. Gúzsba kötöttek, és egy agyagveremben kuporogtam. Kilencedik nap találtak rám, feltehetően egy kocsiból dobhattak ki valamelyik salentói sikátorban. Eszméletlen voltam, vérzett a szám. Amikor néhány nap elteltével magamhoz tértem egy londoni kórházban, már csak töredékesen tudtam visszaemlékezni a történtekre.

Hudson csak most eszmélt rá, hogy a lány már rég abbahagyta az írást. Fejét két kezébe támasztotta, az arcán könnyek csorogtak végig.

A férfi felállt, kicsit arrább sétált. Most hogyan tovább? Munkaadója azt tanácsolta, pihenjen, próbáljon felejteni. Jó vicc! De ha nem ezt választja, hetente többször pszichiáterhez kellett volna járnia.

Akkor már inkább az öngyógyítás.

Ami nem várt eredménnyel végződött. Sosem hitte volna, hogy vele ilyen megeshet. Hogy akad majd valaki, aki ennyire átéli, ami vele történik, pusztán az elbeszélése nyomán. Aki aggódik érte, törődik vele. A régi sebeivel. És félti az újabbaktól. Igen, ez Hudson számára teljesen új volt…

Kendall közben összeszedte magát, és bocsánatkérő mosollyal törölte le a könnyeit.

– Ne haragudj – mentegetőzött –, nem fog többet előfordulni. Nyugodtan folytathatjuk.

– Minek? Semmi értelme! Legalább magunkat ne áltassuk!

– Tessék?

– Nem olyan vonzó történet ez az olvasóknak. Miért érdekelné az embereket, hogyan kaptak el, tartottak fogva, majd hajítottak ki az út szélére, mint egy zsák szemetet. Egyszerűen nem vagyok érdekes, Kendall. Ne értékeljük túl a jelentőségemet. Erre kérnélek téged is…

– Miről beszélsz?

– Nem vagyok sem mesebeli herceg, sem szuperhős, aki megoldja a gondjaidat, célt ad az életednek, feledteti veled George-ot.

– Bocsánat, miért akarnám én George-ot egyáltalán feledni? A szerelmem volt, a legjobb barátom, ő jelentette számomra a családot, a család további ígéretét. Nem fogom elfelejteni őt soha.

– Jó, de akkor mit vársz tőlem? Ami engem illet, tizenöt éve folyton csak utazgatok szanaszét a világban. Három hónapnál tovább nem időztem még sehol. Senki nem is tartóztatott, de nem is tudott volna.

– Jó, ezt már mondtad – felelte égő arccal Kendall. – Most is alig várod, hogy elhagyd ezt a porfészket, a nagynénéd házát. Unod az egészet. Miért nem fogod magad, és indulsz máris, például még ma.

A férfi nagy lélegzetet vett. Sóhaj volt ez, de egyben erőgyűjtés is. Olyat nem szabad mondania, amit később megbánna.

– Azért jöttem Claudelbe – kezdte vontatottan –, hogy kicsit kipihenjem magam. Messze hagyjam a világot. És nem is bántam meg. Másképp nem ismertelek volna meg.

– Segített ez valamiben? – állt fel Kendall türelmetlen mozdulattal az asztaltól. – Elmész, folytatod, ahol abbahagytad, én meg élem a magam szürke életét tovább, és változatlanul az úszás lesz a fénypontja napjaimnak. – Csüggedt kis mosoly kíséretében az íróasztal mögé ment, mint aki védelembe vonul. – Nem voltál őszinte velem, és nem vagy őszinte saját magadhoz sem. Úgy viselkedsz, mintha nem kellene neked senki, de ez csak a látszat. Hisz boldog nosztalgiával emlékezel közben Fay nénikédre… kedvesen beszélsz a szüleidről… fontosak neked a munkatársaid. Miért félsz az igazságtól, Hudson?

– Nézzünk csak oda! Az igazság bajnoknője! Te talán őszinte voltál hozzám az első pillanattól fogva?

– Mindenesetre hamarabb vallottam színt. Amivel egyébként lehet, hogy nagy hibát követtem el. Mert mit jelentek én neked? Sajnálni való, sérült kis szerencsétlent? Helybéli nőcskét, akivel elszórakozhatsz?

– Kendall, ne beszélj így! – kiáltotta felháborodottan Hudson, a hangja furcsán rekedten csengett.

– Mert akkor mi lesz? – vonta fel a szemöldökét fölényesen a lány.

A férfi elindult feléje.

– Az lesz – folytatta lassan lépkedve Kendall felé –, hogy újra megcsókollak.

– Látod, ez jellemző rád. A problémákat félresöpröd, éljünk a pillanatnak! Tudod, mire jöttem rá?

– Hogy te is kívánsz?

– Csak azt ne hidd, elájulok a boldogságtól, amiért némi érdeklődést mutatsz irántam – sziszegte Kendall. – Mert az igaz, hogy én nyomorék vagyok a lábamra, de te meg érzelmi nyomorék vagy. És az sokkal, de sokkal rosszabb!

– Hogy mi vagyok én? Érzelmi nyomorék? Ezt meg honnan veszed? Mikor éppen te vagy az, aki az érzéseimről hallani sem akarsz!

– Annál többet tapasztalhattam belőlük – jegyezte meg gúnyosan a lány. – De hagyjuk ezt, nem akarom untig ismételgetni, hogy az életmódoddal eleve ellentétben áll bármiféle tartós kötődés. Ezt te sem tagadhatod.

– Eszembe sincs vitába szállni veled, csak annyit jegyeznék meg szerényen, hogy ez is olyan eset, amikor más az elmélet és más a gyakorlat.

– Oda akarsz kilyukadni, hogy elméletben igazam van, gyakorlatban nincs? – érdeklődött kissé gyanakvó hangon Kendall.

Közben Hudson elért az íróasztal mögé, és veszélyes közelségbe hajolt a lányhoz:

– Közöljem, mit érzek irántad? – kérdezte.

– Inkább befogom a fülem, hangosan énekelni kezdek, csak ne halljam? – jajdult fel komolyan, félig tréfásan Kendall. – De ha kérhetlek, inkább kímélj meg.

Kíméletről azonban már szó sem lehetett. Ahhoz túl közel kerültek egymáshoz. Hudson átfogta a lány karcsú derekát, testét hátrahajlította, és élvezettel szívta be csodás illatát. Fenyőtűk szaga, parfüm…

A szépséges teremtés pedig lábujjhegyre állt. Az ajkuk összeforrt, és már nem volt szükség szavakra.

11. FEJEZET

Hudson szája egy idő után a forró ajkakról a pihés nyakra vándorolt.

– Kívánlak, Kendall, az első pillanattól kezdve vadul kívánlak – zihálta. – Igen, igen, vadul… mert teljesen megvadítottál.

– Hudson! – A lány kicsit elhúzódott, és összefonta karját a melle előtt. – Várj, mondani szeretnék valamit.

A férfi megborzongott. Már attól is, ahogy Kendall a nevét kiejtette. Kéjes érzés volt. Nem bírt ellenállni. Nyújtotta kezét, hogy a drága arcot újból két tenyere közé fogja.

A lány pedig azt gondolta: túl szép ez ahhoz, hogy igaz legyen. Beleillik egyáltalán ő ebbe a történetbe? Halvány jelenség ő a férfi mellett. Gyönyörű, kemény arc, cserzett bőr, izmos test… ellenállhatatlan kisugárzás. A reménytelenség kiülhetett az arcára, mert Hudson döbbenten nézett rá.

– Mi a baj?

Kendall azonban képtelen volt kinyögni egyetlen szót is. Csak lehuppant a díványra, mert úgy érezte, nem tartja meg a lába. Végül összeszedte minden bátorságát, és a férfira emelte a tekintetét.

– Nem vagyok az, akinek hiszel – suttogta. – Én mindig kétszer ellenőrzöm, jól raktam-e rá a kupakot a tollra… és háromszor nézek körül a zebránál, mielőtt lelépnék a járdáról. Ráadásul szabályosan feltekerem és az utolsó cseppig kinyomom a fogkrémet a tubusból, meg még ezer ilyen kispolgári szokásom van.

– Kendall – mosolyodott el szeretettel Hudson –, én is ilyen vagyok.

– Hogyne! – gúnyolódott a lány. – Ne szédíts! Te egészen különleges életet élsz. Olyan vagy, mint egy extrém sportoló meg egy szuperhős egy személyben.

– Nem is sejted, mennyire tévedsz – felelte derűsen a férfi. – Nem rohangálok égő épületekbe, az aknamezőknél jobban szeretem a búzamezőket, egyébként meg golyóálló mellényt öltök mindig, és kerülöm a veszélyt. Bizony nem megyek közvetlenül a frontvonalba, azt meghagyom a vakmerőbb kollégáimnak. Még soha nem történt senkinek komoly baja a csapatomban.

– Mégis… Kolumbia…

– Az kivétel volt.

– Ennek ellenére… visszatérsz Salentóba.

– Még nem tudom. Lehet, hogy az itáliai Salerno jobban vonzana. Főként veled. Ha ott nyaralhatnánk együtt.

– Na, ebből elég! – nevetett fel Kendall, de aztán megint elkomolyodott.

Csend támadt.

– Nem akarlak elveszíteni. – Hudson két tenyere közé fogta a drága arcot.

– De lehet ennek jövője? – nézett rá nagy szemekkel a lány.

– Ha naponta kétszer nem kapunk hajba valamin… – mosolygott Hudson.

– Elvégre mindketten vonzódunk a békés, rendezett élethez – felelte félig komolyan, félig mókázva a lány, de a mosoly hamar az arcára fagyott. – Mindenesetre könnyű lesz megállni veszekedés nélkül, ha tízezer kilométer választ el bennünket egymástól.

– Mit szólnál hozzá, ha feladnám a londoni lakásomat, aztán ideköltöznék?

Kendall nem akart hinni a fülének.

– Komolyan mondod? Nem bánnád meg később?

– Miért? Tetszik nekem itt. Nyolc-kilenc hetet évente… biztosan kibírnék Claudelben.

A lány érezte, le kellene szállnia a földre. Aztán úgy gondolkodott, hogy az bő két hónap… végtére is sokkal több a semminél.

Aztán meglátnák. Sosem eszik olyan forrón a kását, ahogy főzik. A kettőből lehet talán három hónap is… talán.

Hudson érezhette Kendall tétovázását, ezért még hozzátette:

– A közbeeső időben is találkozgathatnánk. Londonban, mondjuk. Két munkám között bőven lenne annyi időm, hogy a várost megmutassam. Mit szólsz hozzá? Arról már nem is beszélve, hogy a fontosabb európai fővárosok többsége Londonból könnyen elérhető, épp csak egy ugrás Párizs, Brüsszel, Berlin… de Madrid és Róma sincs sokkal messzebb.

Csábító ajánlat, gondolta Kendall, csak éppen teljességgel tisztességtelen. Tartozzanak össze, ám csak akkor tölthetik együtt az időt, mikor a férfi bokros teendői lehetővé teszik. Ő meg élje tovább a szegény, sérült nő életét egy ausztráliai porfészekben.

– Hudson – szólalt meg hát határozott hangon –, igazán nagyra értékelem az áldozatkészségedet, de sajnos ez is olyan eset, amikor más az elmélet és más a gyakorlat. Elméletben jónak látszik az ötlet, a gyakorlatban viszont nem válna be. Soha nem működne.

– Soha – visszhangozta letörten Hudson. – Nem túlzás?

– Mi?

– Ez a borúlátás.

– Jobb, ha szembesülünk a valósággal.

Kendall nézte közben a férfi szabályos arcát, próbálta bevésni emlékezetébe. Hogy lássa majd az idők távolából is. Amikor sok ezer kilométer választja majd el őket.

– De én nem akarok szembesülni ezzel – tiltakozott hevesen Hudson. – Kell lennie valami megoldásnak. Hidd el, ha veled vagyok, minden más lényegtelen. Csak te számítasz.

– Hudson, én… én látom, hogy te… csak…

– Jó, persze – folytatta Hudson, be sem várva a mondat végét, mint aki félszavakból is érti a másikat. – Tudom, mi bánt, és azt is tudom, hogy én tehetek róla. Kolumbia után nagyon megváltoztam. Ez a legrémesebb. Rosszul alszom, kapkodok. Túl óvatos vagyok. – Nagyot nyelt, vágyakozva nézte a lányt. Látszott, a legszívesebben magához ölelné, de uralkodott magán, és tovább beszélt: – Védőfalat emeltem magam köré, s te valahogy bejutottál mögé. Hála az égnek. Most már azt szeretném, ha mindig itt maradnál.

Kendall bánatosan nézte.

Jaj, drágám, én sem akarok mást, csak hogy örökké veled legyek…!

Valamit azonban mondania kellett hangosan is, olyan nagy lett hirtelen a csend.

– Hudson – suttogta –, az évi két hónap, vagy kicsit több… meg egy-egy utazás Párizsba, felülmúlná a legmerészebb álmaimat. Csak mi lesz aztán? Egy napon újra Kolumbiába küldenek, Kongóba vagy valami veszélyes helyre, én meg remeghetnék, hogy visszatérsz-e. Én már veszítettem el olyan embert, aki nagyon közel állt hozzám, és még egyszer nem bírnám elviselni. Abba belehalnék.

– Elveszítettél valakit, akit… szerelemmel szerettél?

– Igen. Ahogy mondod.

– Ebből az következik, hogy engem is szerelemmel szeretsz.

Kendall érezte, hibázott. Most már nem táncolhatott vissza. Talán így jobban megérti őt a férfi.

– Jaj, Hudson, nem bírnék napra nap abban a tudatban élni, hogy esetleg épp most kapsz halálos lövést valahol, elrabolnak egy válságövezetben… nem sorolom. Tehát az a végső válaszom, hogy nem fogadhatom el az ajánlatodat. – Azzal indulni készült.

Hudson felállt, tett két lépést a lány felé, Kendall szíve vadul vert. Érezte, most bármi megtörténhet. És akkor teljesen mindegy, mit magyarázott még az imént. Elég egy szenvedélyes csók, és ő feladja az ellenállást.

Hudson fölébe hajolt…

Kendall ajka megnyílt.

De csak egy puszi következett, majd a férfi már ment is tovább, súlyos léptekkel. Nem nézett hátra. A lány kétségbeesetten dőlt a falnak.

Hát vége, sóhajtotta magában. Mindennek vége.

És ez a bizonyosság szörnyűbb volt, mint a halál.

Hudson a következő két napot olyan munkák végzésével töltötte, amelyeket mindjárt ideérkezése után el kellett volna intéznie. Szó szerint hajnaltól késő estig dolgozott. A bútorokat meg kellett szabadítania súlyos, poros huzataiktól. Szellőztetnie kellett mindenütt. Rendezésre, összeírásra várt sok minden.

A nyitott ablakokon át a helyiségeket kezdték elárasztani a nyár jellegzetes illatai, és fény hatolt a sötét zugokba is. Virult odakint a kert, szálltak az áldott jó szagok. A férfit azonban nem a rózsák illata, inkább a fenyőké emlékeztette egy világszép, vörös hajú nőre. Aki csillagként bukkant fel az ő egén, de hullócsillagnak bizonyult, fénycsóvát hagyott maga után – és eltűnt.

Szinte óránként merült fel benne a kérdés, hol lehet most éppen Kendall? Íróasztalánál szorgoskodik? Vagy Taffyval ül egy kávézóban? Elképzelhető, hogy úszkál a medencében? Remélte, hogy ezt a jó szokását nem adta fel.

Őrülten vágyott rá, hogy viszontlássa. Gépiesen tett-vett, de a gondolatai szüntelen a lány körüljártak. Az nem lehet, hogy így véget érjen valami, ami el sem kezdődött.

A nagy rendrakás is csak pótcselekvés volt, ezt Hudson pontosan tudta. Persze időről időre néhány igazi kincsre bukkant. Például képeslapokra. Szülei küldözgették ezeket szerte a világból, és Fay egy barna kartondobozban őrizgette a gyűjteményt. Emlékezett, gyerekkorában mennyi izgalommal nézegette a lapokat. Bizonyítékul szolgáltak, hogy a szüleinek mégis hiányzott néha, és ilyenkor írtak neki. Az első fényképezőgépét is postán küldték neki, fotózgasson, örökítse meg claudeli élményeit.

Távolság… vágy… hiány… képeslapok.

Írni. Annak, aki hiányzik, aki messze van, akire vágyunk.

Hudsonnek hirtelen támadt egy ötlete.

– Leveled jött! – rikkantotta Taffy.

– Biztos valami hivatalos – húzta el a száját kesernyésen Kendall. – Mindegy. Lássuk!

Hangjában nem érződött semmi kíváncsiság. A díványon hevert, s az utóbbi napokban szinte ki se dugta az orrát az utcára. Mellette pihent Orlandó. A kutyát most lepakolta a földre, ő pedig kiment az előtérbe a küldeményért.

Kézbe vette a borítékot. Semmi feladó. Nohát. De ezen a levélen – vagy micsodán – bélyeg sincs. Apja feladó nélkül, de felbélyegezve küldte leveleit. Már ha írt neki egyáltalán.

– Ezt meg hogy hozhattad a postáról? – kiáltotta oda Taffynak.

– Nem is onnan hoztam. Valaki becsúsztatta az ajtó résén.

Kendall még nagyobb gyanakvással méregette a küldeményt, de végül felbontotta a borítékot. Rögtön tudta, kitől érkezett. A szíve riadtan szorult össze. Ha ezek búcsúsorok…

De nem „sorok” voltak a borítékban.

Hanem fotók.

A lány térde remegni kezdett. A képeken saját magát látta viszont. Meg kellett kapaszkodnia.

Nézte, nézte a pillanatfelvételeket. Néhány úgy ábrázolta, ahogy az úszómedence széléről lóbálta a lábát éppen. Ruhája kicsit felhúzva, arcán boldog mosoly. Más fotók a szemét mutatták. Készültek felvételek azonban csak a kezéről is külön. És egy kép ahogy úszik. A lábait összezárva, mintha csakugyan hableány lenne, sellő. A legtöbb fotó mégis az arcát mutatta. Hunyt szemmel, félmosollyal, tűnődőn. Ahogy a messzeségbe réved…

– Hú, a mindenit! – hallotta egyszer csak maga mögött Taffy hangját, aki lábujjhegyre állva, a vállán keresztül leskelődött: – Ezeket meg hol csináltattad?

– Sehol. Vagyis… nem én rendeltem egyiket sem. Tudtomon kívül készítette őket Hudson.

– Csodálatosak! – álmélkodott Taffy, és a hangjában alig leplezett féltékenység remegett.

Ám jó barátnő volt, és tapintatosan magára hagyta a lányt.

Kendall érdeklődését főleg az a felvétel keltette fel, amelyikről tudta, mikor készült. Azokban a pillanatokban, amikor ő épp Hudson Benningtonra gondolt ábrándozva, és az arcán egyszerre fájdalom és boldogság tükröződött.

Akkor már nemcsak a térde remegett, de a torka is elszorult. Mert olvashatta a kép hátlapján a szöveget, alatta a férfi kezdőbetűit: HB…

És a szöveg ennyi volt:

A legszebb nő, akit életemben láttam.

Kendall szeme megtelt könnyel, leeresztette a kezét. Most már képtelen volt uralkodni magán. Taffy újból megjelent.

– Mi történt? Drágám, csak nincs valami baj?

– Óriási baj van! – suttogta a lány. – Mindent elrontottam. Az önfejűségemmel. Annyi mindent feláldoztam az utóbbi években a múlt miatt, ezt azonban nem lett volna szabad.

Taffy körülbelül értette, miről van szó.

– Kendall, de hát fogd fel végre, nem árulod el George-ot azzal, ha végre nem élőhalottként sínylődsz a világban.

– Annyian gyászolják őt még ma is. És akkor épp én legyek az árulója?

– Hidd el, drágám, hogy legalább ugyanennyien vannak, akik azért szomorúak, mert téged gyötrődni látnak. Tudod, az utóbbi napokban annyira örültem, hogy egyszer csak kivirultál.

Kendall könnyei potyogtak, úgy nevetett.

Vagy tulajdonképpen sírt? És erőltetni próbálta a jókedv látszatát?

– Hudson van a dolog hátterében, ugye? – nézett rá megértőén a barátnője.

Kendall bólintott.

– Hudson meg egy csomó dolog, amire az ő révén jöttem rá. Mindennek eredményeként pedig – sóhajtott egy nagyot – már teljesen másképp látom az életemet, mint nemrég.

– Mégis hogyan? – kérdezte kíváncsian Taffy.

– Hogy végérvényesen és tökéletesen elszúrtam – kesergett Kendall.

– El kellene menned hozzá – szólalt meg egy idő után Taffy váratlanul. – Nem mondhatsz le az utolsó esélyről.

– Talán igazad van – felelte Kendall. – Majd még meggondolom.

Hudson egy kovácsoltvas lépcső harmadik fokán ücsörgött, és olvasott. Élvezettel merült bele az V. Henrik szövegébe. Gyerekkori élményei ébredeztek. Rábukkant arra a helyre is, ahol…

Henrik megkéri Katalin kezét.

Kendallra gondolt, így könnyebben ment az olvasás. A nyelv szépségét is érezte, élvezte. Ugyan ki hitte volna! Munkatársai biztosan kinevetik, ha megtudják.

Teljes béke és csönd vette körül.

Hirtelen azonban kopogtatást hallott az ajtón.

Csak nem…? Kendall?

Újabb kopogás. Hudson letette a könyvet, ment a ház nagy kapujához, kinyitotta, és a lélegzete is elállt.

– Kendall! – kiáltotta elfúló hangon.

Valóban a lány állt vele szemközt, szépségesen, mint mindig. Haját nem fogta össze, lazán szétbontva hullott a vállára. Hudson szemében olyannak tűnt, mint valami erdei nimfa, gyönyörű, érzéki tündér.

– Postám érkezett – tért a lány rögtön a lényegre: – Ha jól sejtem, tőled.

Hudson a homlokát ráncolta:

– Postát kaptál? Tőlem?

A gyönyörű lány pár pillanatra elbizonytalanodott. Majd előhúzta a fotókat. Foltosak voltak, ujjlenyomatok bizonyították, hogy sokat forgatták őket. Kendall hátrasimította haját.

– Ezeket te csináltad, ugye? – A választ meg sem várva, előkeresett egyet, megfordította, és a hátán lévő szövegre mutatott: – Mi ez?

– Az igazság – felelte Hudson a világ legtermészetesebb hangján, majd elismételte, amit ráírt: – A legszebb nő, akit életemben láttam.

– És szabad tudnom, mi volt a célod ezzel az egésszel? – nézett rá számon kérőn Kendall.

– Talán nem tetszik? – kérdezett vissza Hudson.

A lány nagyot nyelt.

– Jó, hát mint fotók csodaszépek, csak… nem értem…

– Én igen – hangzott a válasz. – Ugyanis éppen attól szépek, hogy egy csodálatos nőt ábrázolnak.

Kendallt ezekre a szavakra forróság öntötte el. Zavarba jött, mert a férfi szelíd makacsságával szemben tehetetlennek érezte magát. Pedig otthon elhatározta, hogy nem enged az érzelmeknek, tárgyilagosan az ügy végére jár.

– Akkor is megértheted, hogy kicsit furcsállom… – folytatta volna az eredeti elhatározása szerint, de a ház ura udvariasan félbeszakította:

– Nem jönnél be inkább?

Kendall engedelmeskedett. A hűvös nappaliban várta, hogy a férfi bezárja a kaput.

– Hudson, én… – kezdte volna, de ugyanebben a pillanatban vendéglátója is megszólalt:

– Ó, Kendall… – Mindketten elakadtak.

– Mondd csak – intett a lány.

– Jó. Kezdjük azzal, hogy már régóta nem fényképeztem, neked köszönhetem, hogy újra képesnek éreztem magam folytatni a mesterségem.

– Igazán megtisztelő, csak… – Kendall bizonytalan kézzel szétterítette maga előtt a fotókat, és végignézett rajtuk, közben akaratlanul is elpirult – …csak nekem olyan furcsa, titokzatos szépségnek tűnik ez a lány a képeken, mintha nem is én lennék. – Most felpillantott, és szomorú mosollyal elismételte: – Ez nem én vagyok. Valami trükk lehet az egész, vagy a gyakorlott fotós bravúros technikája…

– De mennyire, hogy te vagy – suttogta Hudson. – Amit a képen látsz, valóságosabb a valóságnál, mert igazi lényed tükröződik benne, a maga tökéletességében és pompájában. Én pedig egyebet sem akarok, mint hogy mindig ilyen maradj, hadd gyönyörködhessek benned életem végéig.

– Hudson.

– Értsd meg, nem élhetek nélküled!

Kendall szemét elöntötte a könny. Szólni sem bírt.

A férfi folytatta:

– Tudod, hogy imádom a fotózást, és életelemem az utazás, a változatosság. Ám hogy te mit jelentesz nekem, az elmondhatatlan. Egyet hadd áruljak el! Ha téged magam mellett tudhatlak, megleszek a Voyager Enterprises nélkül is. Majd kitalálunk valamit együtt.

– Tehát nem utazol el Észak-Afrikába? – csillant fel most a remény a könnyek mögött Kendall szemében.

– Egyelőre csak annyit mondok, hogy a Voyagernek elküldtem a mai postával a felmondásomat. Ennek ellenére – tette hozzá rejtélyesen – Afrika még szóba jöhet.

– Nem értem!

– Hát például úgy, hogy ketten megyünk oda. Te meg én. Kendall York, te három éve nem voltál szabadságon, most három hónapot nyugodtan kivehetsz. Mit szólnál hozzá?

– Honnan tudod, hogy pont három hónapot?

– Érdeklődtem Taffynál. Na, milyen vagyok?

– Hogy milyen vagy… – homályosult el ismét a lány szeme. – Csodás vagy, Hudson Bennington.

A következő pillanatban a férfi gondolkodás nélkül felkapta, és megpörgette a levegőben Kendallt. Ahogy újra egymással szemközt álltak, a lány összeszedte minden bátorságát, és beszélni kezdett:

– Őrülten hangzik, de én beléd szerettem abban a pillanatban, hogy megláttalak. Szemedbe néztem, és rögtön tudtam, te vagy az igazi. Nem könnyű ezt megmagyarázni, mert elsősorban nem a külsőd hatott rám, hanem azt éreztem… hogy rokonlelkek vagyunk. Érted? Nem nevetsz ki?

– Csak nem azt akarod mondani, hogy belém szerettél, mert a tükörképedet láttad bennem? – mosolygott Hudson.

– Inkább úgy fogalmaznék: elemi erővel éreztem, hogy mi ketten minden különbözőségünk ellenére is egymáshoz tartozunk – magyarázta Kendall. – Persze, a külsőd is lenyűgözött. Hogy izmos vagy, erős. Az érintésed… csókod… Csaknem elájultam, mikor az ajkunk összeforrt.

– Jó, hogy erősen fogtalak – nevetett Hudson, de aztán hamar elkomorodott. – Tehát? – kérdezte rekedtes hangon. – Velem maradsz?

– A tiéd vagyok. Tudhatod jól. És ha kellek, örökre a tied leszek – suttogta a lány.

– Szeretlek, imádlak, megőrülök érted.

– Akárcsak én. De azt ne hidd, hogy ez feltétel nélküli megalkuvást jelent.

– Nem hiszem – vágta rá azonnal a férfi, majd kissé szorongva megkérdezte: – Hogy értsem?

– Ha valamit másképp gondolok, mint te… nem hallgatom el – felelte Kendall kissé elbizonytalanodva, majd felcsillant a szeme, mert megtalálta a megoldást. – Szólok neked, és megvitatjuk. Rendben?

– Természetesen – helyeselt megkönnyebbülten Hudson.

Kendall boldog mosollyal nyújtotta a férfi felé a kezét.

– Akkor csapjon bele, és megalkudtunk – idézte Shakespeare szövegét.

– Egy életre – nevetett felszabadultan Hudson. – Most pedig bizonyítsd be, mennyire szeretsz.

És a nap hátralévő részét ezen tényállás alapos és kimerítő bizonyítására szánták.

Kendall ott állt a régi vár romjainál a világhírű olasz város, San Gimignano felett. A lába kicsit sajgott, megerőltette a kapaszkodás az emelkedőn, de a látvány kárpótolta mindenért.

Sok-sok zöldet látott, gyönyörű ciprusokat, hullámzó dombokat, kék eget, néhány kóbor felhővel: jellegzetes toszkánai vidék terült el odalent. Könnyű szél fújt.

Mint már annyiszor, három hónapos afrikai és európai útjuk során, most is csak nehezen talált szavakat a csodálatos tájra. Pedig elengedhetetlen volt, hogy kicsit megerőltesse magát, hiszen a Voyager Enterprises három kötetben akarta kiadni Hudson fotóit az ő kísérőszövegével. Álom, álom. Kendall úgy érezte, tökéletesebb nem is lehetne az élete.

Gondolataiból halk kattanás riasztotta fel. Megperdült, és már látta is, Hudson állt mögötte – odalopakodott, hogy fotózhassa. Kendall gyorsan az arca elé kapta a kezét.

– Azt hiszem, a páratlanul gyönyörű toszkán vidék érdemesebb a megörökítésre.

– Nálad? Kizárt dolog. – És a férfi lelkesen folytatta a kattintgatást. Kendall azonban úgy érezte, a legcsodásabb kép akkor készülhetne, ha ő fotózná Hudsont. A szabályos, vonzó férfiarcot a ragyogó fényben, a fekete, kusza fürtöket… a különös csillogást a szemekben.

– Mesélj – szólalt meg végül Hudson –, találtál-e valami látnivalót, amíg nem voltam veled?

Kendall mosolygott, és már sorolta: a citromfákat, a szelíd lankákat, odalent a szép, hangulatos kertmozit.

Hudson csak nézte, majd pajkosan intett neki.

– Na, gyere ide!

– Újabb fotóhoz?

– Nem, nem. Valami máshoz. Még közelebb… még… még…

És máris egymás karjába simultak, és szenvedélyesen megcsókolták egymást. Úgy érezték, mintha a világ tetején lennének, mérhetetlen távolságra Saffrontól, mégis hálás szívvel gondoltak vissza a kis „porfészekre”, ahol egymásra találtak.