ANGELA MARSONS

Halálos játék

ANGELA MARSONS

HALÁLOS JÁTÉK

A mű eredeti címe

Play Dead

Copyright © Angela Marsons 2016

All rights reserved.

Hungarian translation © Seregi Márton

© General Press Könyvkiadó, 2018

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SEREGI MÁRTON

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 145 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Ajánlom ezt a könyvet anyukámnak és apukámnak,
Gill és Frank Marsonsnak. Büszkeségük és bátorításuk
a mai napig inspirál.

Köszönöm, hogy velem voltatok az utamon, és azt is, hogy ilyen vidámmá tettétek.

Mindkettőtöket szeretlek.

Köszönetnyilvánítás

Minden könyv különálló és egyedi utazás. Az út során akaratlanul is mindig tanulok valamit, és ez a könyv sem kivétel.

Ebben a könyvben azt szerettem volna, ha Kim egy olyan gyilkos elméjét tárja fel, akinek ugyanolyan fontos volt, hogy mit tesz az áldozatokkal, amíg nála vannak, mint az, miként szabadul meg tőlük.

Mint mindig, most is rengeteg türelmet és ötletet kaptam partneremtől, Julie-tól. Az ő hite és biztatása sosem lankadt, sem a hajlandósága arra, hogy mindent eldobjon, ha kétségbeesetten azt kiáltottam: „Megbeszélés, most!” Egyszer azt mondta nekem, „bízzak a történetben”, és a nehéz idők során ez mára a mantrámmá vált. Bár sose hiszi, ezek a könyvek nem születhettek volna meg nélküle.

Mint mindig, szeretném ismét megköszönni a Bookouture csapatának a töretlen lelkesedést Kim Stone és a történetei iránt. Külön köszönet a hihetetlen Keshini Naidoonak, aki nem nyugszik addig, amíg a könyvekből ki nem hozza a maximumot.

Különleges köszönet illeti az elképesztően karakán és kitartó Lorella Bellit, aki a külföldi kiadói jogokat értékesíti, és eddig nem kevesebb mint tizennégy országot hódított meg.

Muszáj megemlítenem a Bookouture-szerzők folyamatosan bővülő családját. Mindegyikük tehetség és egyéniség. Az egymás iránti lelkesedésük valódi, és barátságos, egymást támogató légkört teremt. Caroline Mitchell az egyik ilyen elkötelezett és szorgalmas szerző, akit büszkén nevezhetek barátomnak. Renita D’Silva gyönyörű, kifejező prózája továbbra is magával ragad.

Szívből jövő köszönetet mondok testvéremnek, Lynnek és férjének, Clive-nak, valamint az én szuper unokaöcséimnek, Matthew-nak és Christophernek, akik bátorítanak és támogatnak az utazásom alatt.

Örök hálával tartozom a csodálatos bloggereknek és kritikusoknak, akik áldoztak az idejükből, hogy megismerjék és kövessék Kim Stone-t és a történeteit. Ezek a nagyszerű emberek mind világgá kürtölik és másokkal is megosztják a véleményüket, nem azért, mert ez a munkájuk, hanem mert ez a szenvedélyük. Sosem tudom eléggé megköszönni ennek a közösségnek a támogatást, amelyet irántam és a könyveim iránt tanúsítanak. Egyikük-másikuk néha meg is jelenik a könyveimben (ti tudjátok, hogy rólatok beszélek). Mindannyian barátságos és nyílt terepet biztosítanak közösségimédia-oldalaikon, ahol jó elidőzni. Nagyon köszönöm nektek.

Hatalmas köszönet a csodás olvasóknak, főleg azoknak, akik időt szakítottak zsúfolt mindennapjaikban arra, hogy felkeressék a weboldalamat, a Facebook- vagy a Goodreads-oldalamat, illetve a Twitteremet, és igen, tudom, hogy a Bull and Bladderben jó a konyha!

És végül meleg köszönet a helyi könyvtárak elragadó hölgyeinek. Mindenekelőtt Rachel Hamarnak a Stourbridge-i Könyvtárból és Shazziah Rocknak a Cradley Heath-i Könyvtárból. Meglátogatni titeket és elcsevegni veletek és a kedves olvasóitokkal csodás ajándék nekem.

Prológus

Old Hill, 1996

Már azelőtt tudtam, hogy halott, mielőtt megérintettem volna. És mégis megérintettem.

A bőre hűvös volt, ahogy végighúztam az ujjamat az alkarján. Elidőztem a szemölcsnél a könyökén. Sose fogom már látni, ahogy közelít felém. Sose látom viszont, amikor kitárja felém a karját, és a melegébe zár.

Lágyan megsimogattam az arcát. Nem reagált, ezért kicsit erőteljesebben rányomtam az ujjamat a bőrére, de a szeme továbbra is a plafonra meredt.

– Ne hagyj magamra! – kértem, és tagadón megráztam a fejem, mintha ezzel meg nem történtté tehetném.

Nem tudtam elképzelni az életemet nélküle. Olyan régóta csak egymásra számíthattunk.

Hogy teljes bizonyosságot szerezzek, visszatartottam a lélegzetemet, és a mellkasára hajtottam a fejemet. Huszonháromig számoltam, mielőtt kiszaladt belőlem a levegő. A mellkasa nem mozdult. Egyszer sem.

– Tegyek fel egy teát, mami? Játszhatnánk a kedvenc játékunkat. Mindent előkészítek – ajánlottam könnybe lábadó szemmel. – Ébredj, mami! – kiáltottam, és rázogattam a karját. – Kérlek, mami, nem akarom, hogy elmenj! Tévedtem, amikor azt hittem, igen.

Ahogy ráztam, az egész teste remegett. A feje ide-oda hánykolódott a párnán, és egy pillanatra azt hittem, mintha azt mondaná: ne! De amint abbahagytam, ő is mozdulatlanná vált. A billegő feje állt meg utoljára.

Térdre rogytam, és arcomat a kezébe temetve zokogtam, mintha abban bíztam volna, hogy a könnyeimnek varázserejük van. Akartam, hogy az izmai megfeszüljenek, és a tenyere reagáljon az érintésemre. Hogy érezzem, ahogy az ujjaival a hajamba túr.

Megragadtam az élettelen kezét, és a fejem tetejére helyeztem.

– Gyerünk, mami – kérleltem, és forgatni kezdtem a fejemet élettelen ujjai alatt. – Mondd... mondd, hogy én vagyok a legjobb kislány a világon!

1. fejezet

Black Country, napjainkban

Kim egy kuka mögött guggolt. Tizenöt perc mozdulatlanság után a combja kezdett elzsibbadni.

Beleszólt az adóvevőbe.

– Stace, van valami hír a házkutatásiról?

– Még nincs, Főnök – jött a válasz a fülhallgatón keresztül.

Kim felnyögött.

– Nem várhatunk örökké, srácok.

A szeme sarkából látta, ahogy Bryant megrázza a fejét. Ő egy nyitott motorháztető mögött rejtőzött, szemben a célobjektummal.

Mindig is Bryant volt a józanság hangja. Óvatos természete azt diktálta, hogy mindent a nagykönyv szerint csináljanak, és Kim ezzel teljesen egyetértett. Legalábbis egy bizonyos pontig. De mind tudták, mi zajlik abban a házban. És annak ma véget kellett vetni.

– Közelebb menjek, Főnök? – szólalt meg Dawson izgatott hangja a fülesben.

Már épp nemmel felelt volna, amikor újra meghallotta a férfi hangját.

– Főnök, dél-európai férfi az utca túloldalán, százhetven centi, fekete nadrágban, szürke pólóban.

Kim még jobban összehúzta magát. Kétteleknyire volt a háztól, egy kuka és egy hortenziabokor közé ékelődve, de nem kockáztathatta, hogy meglássák. Jelenleg helyzeti előnyben voltak, és nem szándékozott ezt feladni.

– A személyazonossága esetleg, Kev? – szólt bele az adóvevőbe. Talán valaki, akit ismernek?

– Negatív.

Behunyta a szemét, és remélte, hogy a fickó továbbhalad. Nem kellett abba az épületbe még egy férfi. A számok jelenleg nekik kedveztek.

– Bement, Főnök – jelentette Bryant szemből.

A fenébe... ez csakis egy dolgot jelenthet. Egy ügyfél.

Megnyomta az adóvevő gombját. Mi van már azzal a nyavalyás paranccsal?

– Stace?

– Még semmi, Főnök.

Hallotta, hogy a ház ajtaja kinyílik, és a két férfi köszönti egymást.

Kim egész testében érezte a saját vérének pumpálását. Minden egyes izom, amit csak meg tudott nevezni, készen állt, hogy nekifeszüljön az ajtónak, berontson, megbilincselje és előállítsa a bent lévőket, a papírozást meg majd utólag elsikálja valahogy.

– Főnök, csak egy percet várj még – szólalt meg Bryant a motorháztető mögül.

Mintha kitalálta volna, mi járt a fejében.

Kim lenyomta az adóvevő gombját, de nem beszélt, csak jelezte, hogy értette.

Ha most behatol az épületbe, fújhatják a vádat.

– Stace? – kérdezte ismét.

– Semmi, Főnök.

Kim hallotta az elkeseredést a hangjában, és tudta, hogy Stacey ugyanannyira szerette volna a várt választ kimondani, mint amennyire ő maga hallani.

– Oké, srácok, akkor jön a B terv – mondta a mikrofonba.

– Mi a B terv? – jelentkezett be Dawson.

Fogalma sem volt.

– Csak kövessetek – mondta, és felegyenesedett.

Kibújt a hortenziabokor öleléséből, és megmozgatta elgémberedett tagjait. Leporolta a fekete farmerját, hátha esetleg maradt rajta valami nedvesség a virágokról.

Elszántan indult a bejárat felé, mintha csak a szomszéd kertből bújt volna elő. Ahogy haladt, a fülhallgató drótját a hajába rejtette.

A parancs ugyan bármelyik pillanatban megérkezhet, de a férfi, aki bement, minden bizonnyal egy kuncsaft, és ezt a gondolatot nem tudta elviselni.

Enyhén féloldalasan helyezkedett el az ajtóval szemben, hogy a fülese az utca felé nézzen.

Bekopogott, és mosolyt erőltetett az arcára. Bryant hangja sziszegett a fülhallgatóban, de annak ellenére is értette, hogy a haján keresztül szólt.

– Főnök, mi az isten...?

Kim az ajkához emelte a mutatóujját, ezzel jelezve, hogy csendet kér, mivel lépéseket hallott az előszoba felől.

Asraf Nadir nyitott ajtót.

Kim meg tudta őrizni semleges arckifejezését, annak ellenére, hogy hat hete a férfi minden mozdulatát figyelték.

A férfi arca azonnal elkomorodott.

– Üdvözlöm, tudna esetleg segíteni nekem? Lerobbantunk – magyarázta, Bryant felé bólintva. – A férjem szerint valami komoly hiba, de szerintem csak az akkumulátor.

A férfi Bryantre sandított, Kim pedig bekémlelt a lakásba. A másik két személy odabent beszélgetett a konyhában. Egy jegyzettömb járt köztük kézről kézre.

Asraf megrázta a fejét.

– Nem, bocsánat... – Durva akcentussal beszélt. Asraf Nadir Irakból érkezett hat hónapja.

– Nincs esetleg egy indítókábele, amivel próbálkozhatnánk?

A férfi ismét megrázta a fejét. Hátralépett, és Kim látta, hogy az ajtó kezd bezáródni.

– Uram, biztosan nem...?

Az ajtó tovább záródott.

– Megvan, Főnök – kiáltotta Stacey a fülhallgatóba.

Kim becsúsztatta a lábát a nyílásba, és testével az ajtónak nehezedett. Érezte, hogy felkavarodik a levegő, amikor Bryant megjelent mellette.

– Asraf Nadir, itt a rendőrség, házkutatási parancsunk van...

Az ajtó hirtelen engedett. Ahogy belökte, látta, hogy Nadir átszalad a házon, fellökve a két másikat, akár a tekebábukat.

Utánaeredt, követve a férfit a hátsó ajtón át.

A hátsó kertet sűrűn benőtte a bozót. Egy öreg, a természet által birtokba vett kanapé állt jobbra, a kerítésnél. Asraf szaladt tovább, át a kerten. Kim utánagázolt a bokájára csavarodó magas fűben.

Asraf megállt egy pillanat töredékéig, és vadul kutatott a kiút után.

A pillantása megállapodott egy borostyánnal borított kerti fészeren.

A férfi felszökkent egy vödörre, majd lábával kapálózva próbált némi támasztékot találni a fészer téglafalán. Kim utánavetette magát, és csak pár centin múlt, hogy nem sikerült elkapnia a lábfejét.

– A francba! – nyögött fel, és lépésről lépésre követte Asraf útvonalát.

Ahogy felkapaszkodott a fészer tetejére, Asraf épp leereszkedett a túloldalon.

Kim érezte, hogy veszít a tempóból, és ezt a férfi is észlelte. Asraf vékony ajka mosolyra húzódott, ahogy eltűnt a szeme elől.

A diadalmas pillantás feltüzelte Kimet, és ismét visszatért az elszántsága. Egy másodperc alatt felmérte a kertet, ahová a férfi leugrott, és azonnal észrevette, amit ő nem.

A kert gondosan nyírt gyepszőnyege egy kövezett teraszban végződött. A jobb oldali rész a szomszéd házig tartott.

A bal oldalit viszont egy két méter magas, felül hegyes tüskékben végződő kerítés határolta. De a kerítés előtt két, még ennél is érdekesebb dologra lett figyelmes.

Kim lóbálni kezdte a fészer tetejéről a lábát, és várt.

Két németjuhász bukkant elő az épület mögül, és Asraf azonnal ledermedt.

Kim Bryant hangját hallotta a fülhallgatóban.

– Főnök, merre vagy?

– Nézz ki hátul! – válaszolta a mikrofonba.

– Ööö... Egy fészer tetején ülsz.

Bryant megfigyelőkészsége mindig lenyűgözte.

Látván, hogy az első számú gyanúsított nem megy sehová, Kim azonnal a vasárnap reggeli rajtaütés okára gondolt.

– Megvan? – kérdezte Bryanttől.

– Meg – felelte a férfi.

Kim a combja mellé támasztotta két kezét, és figyelte, ahogy a barna-fekete kutyák elindulnak Asraf felé, kiszorítva őt saját területükről.

A férfi hátrálni kezdett a két kutya elől, teste menekülni akart, elméje lehetséges kiutak után kutatott.

– Kell segítség, Főnök? – recsegett Bryant a fülébe.

– Nem, egy perc, és ott vagyok.

Asraf tett még két lépést hátra, majd megfordult.

Kim röviden ráintegetett.

A két kutya ugyancsak tett két lépését.

Bár lassan mozogtak, a szemükből és a megfeszült nyakizmukból leszűrhető volt, mit akarnak.

Asraf még egy pillantást vetett a kutyákra, és úgy találta, Kimnél jobb esélyekkel indul.

Megfordult, és a fészer felé szaladt. A hirtelen mozdulata felszabadította a kutyákban felgyülemlett feszültséget, és mindkettő ugatva vetette magát utána. Kim jobb kézzel lenyúlt, és felhúzta a férfit.

A kutyák ugráltak és ugattak, alig pár centire a talpától.

A férfi, akit felhúzott, nem is hasonlított arra, aki kinyitotta az ajtót.

Kim Asraf vékony csuklóját fogva érezte, hogy a férfi egész testében remeg.

A homlokán izzadságcseppek jelentek meg, és nehezen vette a levegőt.

Kim a bal kezével benyúlt a hátsó zsebébe, és lefogta a férfi jobb kezét, mielőtt még az összeszedhette volna magát. Még egyszer nem hajlandó üldözni.

– Asraf Nadir, letartóztatom Negib Husszein elrablásának és jogellenes fogva tartásának vádjával. Jogában áll hallgatni. Bármi, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon. Joga van egy ügyvéddel beszélni. Ha nem tud ügyvédet fogadni, az állam fog kijelölni egyet önnek. Megértette a jogait?

Kim megfordította a férfit a fészer tetején, így mindketten a ház felé néztek.

Bryant a maga száznyolcvan centijével ott állt előtte, oldalra biccentett fejjel.

– Amikor csak gondolod, Főnök.

Közelebb vitte Asrafot a tető széléhez. Örömmel lelökte volna fejjel előre, de az eljárásrend szerint tilos az indokolatlan erőszak az őrizetbe vett gyanúsítottakkal szemben.

A férfi vállának dőlt, és ülő helyzetbe kényszerítette.

– Tájékoztattad a jogairól? – kérdezte Bryant, és a földre segítette a gyanúsítottat.

Kim bólintott. A kerti fészer teteje nem a legfurcsább hely, ahol valaha letartóztatott valakit, de a top ötben benne van.

Bryant megfogta Asraf bilincsét, és egy lökéssel elindította.

– Miért nem futott tovább?

– Két németjuhász miatt.

Bryant Kimre pillantott.

– Aha. Mondjuk, én inkább megkockáztattam volna a kutyákon át.

Kim nem törődött a megjegyzéssel, és belépett a hátsó ajtón.

A második gyanúsított és az ügyfél Dawson és két egyenruhás rendőr őrizete alatt állt megbilincselve.

Kim kérdően Dawsonra pillantott.

– A nappaliban, Főnök.

Bólintott, és benyitott a következő ajtón.

Stacey a kanapén ült, fél méterre a tizenhárom éves fiútól, aki mindössze egy alsónadrágot és egy pólót viselt Bryant ráadott zakója alatt, amitől úgy nézett ki, mint egy kisgyerek, aki beöltözőset játszik.

A fejét lehajtotta, lábát összezárta, és halkan sírdogált.

Kim lepillantott az összekulcsolt kezére.

Rájuk tette a sajátját.

– Már biztonságban vagy, Negib. Érted?

A bőre hűvös volt, és nyirkos.

Kim a fiú mindkét kezét a sajátjába fogta, hogy megállítsa a remegését.

– Most be kell vinnünk a kórházba, Negib, aztán szólunk apukádnak...

A fiú hirtelen felszegte a fejét, és remegni kezdett. Szégyen csillant meg a szemében, és Kim azt hitte, megszakad a szíve.

– Negib, apukád nagyon szeret téged. Ha nem lett volna olyan kitartó, most nem lennénk itt. – Kim mély levegőt vett, és kényszerítette magát, hogy a fiú szemébe nézzen. – Nem a te hibád. Ez az egész, ami történt, nem a te hibád, és apukád tudja ezt.

Látta, hogy a fiú bátran küzd a könnyei ellen. A fájdalom, a megaláztatás és a félelem ellenére nem akart összeomlani és sírni.

Kim emlékezett egy másik tizenhárom évesre, aki ugyanígy érzett.

Kinyújtotta a karját, és gyengéden megsimogatta a fiú arcát. Kimondta azokat a szavakat, amelyeket ő maga is hallani szeretett volna annak idején.

– Minden rendben lesz, kicsikém. Ígérem!

A szavaktól megeredtek a fiú könnyei, majd hangos, ziháló zokogásba váltott. Kim odahajolt hozzá, és magához szorította.

Elnézett a feje felett, és azt gondolta: Csak nyugodtan, kicsikém, engedd csak ki.

2. fejezet

Jemima Lowe érezte, hogy egy kéz megszorítja a bokáját.

Valaki egy hirtelen mozdulattal kirántotta őt a furgonból. A háta a földön landolt, a feje követte. A fájdalom szupernóvaként robbant szét a koponyájában. Egypár másodpercig csillagokat látott maga előtt.

Kérlek, engedj el – ennyit mondott némán, mert a száját nem tudta megmozdítani.

Mintha izmainak irányítását leválasztották volna az agyáról. A végtagjai nem engedelmeskedtek. Az elméje ontotta magából az üzeneteket, de a teste nem reagált ezekre. Simán le tudott futni egy félmaratont. Át tudta úszni a La Manche csatornát, oda és vissza. Le tudott kerekezni egy triatlontávot, de jelenleg még bemutatni sem tudott volna a középső ujjával. Átkozta saját testét, amiért cserben hagyta, és nem tudta leküzdeni a szervezetét letaglózó drogot.

Érezte, hogy megfordítják a földön. Ahogy felgyűrődött a felsője, a murva felhorzsolta a hátát.

A bokájánál fogva húzták. Arra gondolt, hogy ilyen lehetett, amikor az ősember hazavitt egy frissen elejtett állatot a családnak.

A talaj megváltozott alatta. Most füvön húzták. A feje fel-le ugrált, ahogy a testét rángatta a láthatatlan kéz. A látószöge megváltozott. Egy dombra húzták felfelé. A feje oldalra billent. Az arca egy apró kőnek ütődött.

Ráparancsolt a kezére, hogy ragadjon meg valamit a földön. Tudta, hogy az egyetlen esélye az, ha lelassítja a folyamatot. Csak így maradhat életben.

A hüvelykujja és a mutatóujja majdnem megfogott egy fűcsomót, de azonnal el is engedte, mert a többi ujj nem volt hajlandó kapaszkodni. Érezte, hogy a drog teljesen átjárja a szervezetét. A tehetetlen düh könnyei gyűltek a szemében. Tudta, hogy meg fog halni, és azt is, hogy nem tehet ellene semmit.

Fogvatartójának mély sóhaja szakította meg a csendet, ahogy az emelkedő egyre meredekebbé vált, és testének szöge ismét megváltozott.

Engedj el, kérlek – imádkozott ismét. A gondolatai egyre élesebbek lettek, de az izmai nem zárkóztak fel hozzá.

A teste megállt. Egyenes terepen voltak, a lába egy vonalban volt a hátával.

– Szeretnéd, ha abbahagynám, ugye, Jemima?

Ismét megszólalt a hang. A hang, amelyet már huszonnégy órája hallgatott.

Kirázta tőle a hideg.

– Én is szerettem volna, ha abbahagyod, Jemima. De te nem voltál hajlandó.

Jemima már megpróbálta elmagyarázni korábban, de nem találta a megfelelő szavakat. Hogy tudta volna elmagyarázni azt, ami aznap történt? Gondolataiban az igazság felfoghatatlannak tűnt, kimondva pedig még rosszabbnak.

– Az egyikőtök zoknit tömött a számba, és nem tudtam segítségért kiáltani.

Jemima bocsánatot akart kérni. Bocsánatot kérni azért, amit tett. Egész felnőtt élete során annak a napnak az emléke elől menekült. Sikertelenül, a szégyen mindig vele maradt.

Kérlek, engedd meg, hogy megmagyarázzam – üvöltötte a tudata a bénultságon át. Biztos volt benne, ha csak egy percet kapott volna, hogy gondolkodhasson, meg tudta volna magyarázni.

Sikerült kinyitnia a száját, de mielőtt összeszedhette volna magát annyira, hogy beszélni tudjon, valamit beleerőszakoltak. A nyelve hátratolódott a sűrű, száraz anyagtól.

– Minden lefekvéskor a te nevetésedet hallom.

Újabb marék földet tömtek a szájába. Érezte, hogy lenyomul a torkán, és elzárja a légutait. Egy sikoly formálódott benne, de képtelen volt kijutni.

– Soha többé nem fogom hallani a nevetésedet.

Újabb maréknyit erőszakolt bele, és tenyerét az arcára szorította. Jemima arca felduzzadt, ahogy a föld megpróbált helyet találni magának odabent. Az egyetlen útja azonban lefelé vezetett.

Érezte, hogy leáll a légzése.

Megpróbálta félrelökni az arcát takaró kezet. Mozdulatát erősnek és határozottnak érezte, valójában csak egy szánalmas rángatózás volt.

– Aztán leszorítottatok, igaz, Jemima?

Vajon ilyen érzés lehetett? – gondolta, ahogy a teste levegőért küzdött.

Érezte, ahogy elszivárog belőle az élet, egyenesen a földbe. Az elméje sikítva tiltakozott, de a teste képtelen volt.

A kéz egy pillanatra felemelkedett, és Jemimában felcsillant a remény: hátha vége.

Valami arcon vágta. Hallotta, ahogy reccsen a csontja, egy pillanattal azelőtt, hogy a fájdalom a fejébe nyilallt. Vér buzgott fel az orrából, és elöntötte az ajkait.

Most a szájában érezte a fájdalmat, és felsikoltott, bár hangot továbbra sem volt képes kiadni. Ez a reakció újabb adag földet juttatott le a torkán.

Az öklendező reflex megpróbálta kilökni az idegen anyagot, és ettől fuldokolni kezdett. Megpróbálta lenyelni a száraz földet, de az hozzátapadt a torkához, mint a frissen lerakott kátrány.

Könnyek szöktek a szemébe, ahogy próbált valahonnan levegőhöz jutni.

Egy második ütés rázta meg az arcát.

Legbelül üvöltött a fájdalomtól.

Egész testében vonaglott a talajon, rémült sikolyait felfogta a föld.

Egy harmadik ütés érte a száját. Néhány foga kirepült az ínyéből.

Minden porcikájában érezte a fájdalmat, és a nyugodt hang ismét megszólalt:

– Többé nem fogom látni az arcodat álmomban.

Volt egy utolsó gondolata, mielőtt elragadta a sötétség.

Kérlek, csak hagyj meghalni...

3. fejezet

Kim kopogott, mielőtt belépett volna főnöke, Woodward főfelügyelő birodalmába, a halesoweni rendőrőrs harmadik emeletének sarokirodájába.

A férfi a vezetékes telefonon beszélt. Enyhe idegesség ült ki az arcára, mielőtt hirtelen letette volna a telefont.

– Megvárni, hogy „szabad”, luxus, igaz? – morogta Woodward.

– Ööö... ön hívatott engem, uram – felelte Kim. Tudnia kellett, hogy jön.

A férfi az órájára pillantott.

– Egy órával ezelőtt.

– Tényleg olyan rég lett volna?

Kim megállt egy szék mögött, és a férfi felé fordult.

A főfelügyelő hátradőlt, Kim leginkább talán mosolyként tudta volna beazonosítani az arckifejezését. De azért nem vett volna rá mérget.

– Gratulálok a tegnapi eredményhez az Asraf Nadir-ügyben. Ha nem ragaszkodott volna annyira ahhoz az elmélethez, hogy több személy is érintett ebben a prostitúciós hálózatban, sose találtuk volna meg a második ingatlant.

Kim elfogadta a dicséretet. Woody egyetlen mondattal méltatta a nő áldozatos munkáját. Ha jól emlékezett, négy külön kérvényt nyújtott be, hogy nyomozhasson Asraf Nadir után, miután észrevette, hogy a hírekben is megjelent birminghami ügy egyik férfi gyanúsítottjával beszélget. Azt nem lehet mondani, hogy letáborozott a főnöke irodája előtt, de egy sátorba azért már majdnem beruházott.

Kim tett egy lépést kifelé.

– Ne olyan gyorsan, Stone. Volna még pár kérdésem.

Olyan nincs, hogy csak egy kis vállveregetésre hívja be őt egyszer az irodájába. Csak ekkor vette észre a csapata által a Nadir-rajtaütésről készített jelentéseket a főfelügyelő asztalán.

A férfi felvette az olvasószemüvegét, és kinyitotta a legfelső jelentést az első oldalon, bár nem is kellett volna megtennie. Kim tudta, hogy ha kérdése van, azt nem a papírról fogja felolvasni.

– Szeretném, ha tisztázná az időkülönbséget a házkutatási parancs megszerzése, illetve az ingatlanba való behatolás között.

– Elhanyagolható, uram – válaszolta Kim őszintén.

– Percek vagy másodpercek? – kérdezte a férfi.

– Másodpercek.

– Két vagy egy számjegyű az érték? – kérdezte Woodward, levéve a szemüvegét.

– Egy.

A főfelügyelő a szemüvegét az asztalra helyezte.

– Stone, megvolt a parancs, mielőtt belépett volna az épületbe?

Kim nem habozott.

– Igen, megvolt. – Nem tette hozzá: „épphogy”. Azt sem tartotta volna bölcsnek megjegyezni, hogy akkor is bement volna, ha nem érkezik meg időben. Elég bajba került a hirtelen döntései miatt már eddig is. Felhívni a figyelmet azokra a pillanatokra, amikor sikerült nem elkerülnie ezek meghozatalát, nem lett volna szerencsés.

A főfelügyelő gyanakvóan méregette Kimet pár másodpercig, majd megütögette a jelentéseket az ujjával.

– Ezt leszámítva hibátlan – bökte ki végül.

Kim egyetértően bólintott, és újabb lépést tett az ajtó felé.

– Olyannyira, hogy úgy gondoltam, önnek és a csapatának kijár egy kis jutalom.

Stone összevonta a szemöldökét és hegyezte a fülét. Most már gyanakodott.

– Emlékszik még a tájékoztatásra a Wall Heath-i létesítménnyel kapcsolatban? – kérdezte a férfi.

Kim bólintott.

– A kórboncnoki kutatóintézetről? Persze.

Felügyelői szintig mindenkit tájékoztattak róla, amikor megkezdődött ott a munka. A Westerley-ben elsősorban az emberi test halált követő állapotát vizsgálták.

Kim arra gondolt, nem kapott-e Woodward hőgutát így július közepén. A huszonhárom fok látszólag csak arra volt elég, hogy a férfi kigombolja a mandzsettáját, de lehet, hogy belül már olvadozott.

A bűncselekmények utáni nyomozás nem olyan, mint a bowling. Egy ügy megoldása nem borítja a többit. Számtalan eset várt még az asztalukon, és Woody ezt pontosan tudta.

– Uram, nem lehetne elnapolni a dolgot? – kérdezte Kim. – A csoportom csak most hétvégén hat új ügyet kapott.

A főfelügyelő arckifejezése ismét szinte mosolygósra váltott.

– Nem, Stone. Már hetek óta ki akartam küldeni magukat, de eddig elhalasztottam a Nadir-ügy miatt. Ma kimennek oda.

Kim megtanulta elfogadni, hogy vannak esetek, amikor a főnöke hajthatatlan, és az ilyen vitákba már nem ment bele. Most azonban meg kellett próbálnia még egyszer utoljára.

– Van valami különleges oka, hogy miért épp most...?

– A West Mercia-iak megoldottak két döglött ügyet a múlt hónapban a Westerley-ben végzett kutatási eredmények alapján – felelte, és az arcáról egyértelműen leolvasható volt: a beszélgetést befejezték.

Ideje volt indulniuk.

4. fejezet

A csoport bevágódott Kim tízéves Golfjába. Reggel beadta Barney-t a kozmetikushoz, ezért volt autóval. Normális esetben a Kawasaki Ninjája pont megfelelt számára.

Bryant behajtogatta száznyolcvan centijét az első ülésre, Stacey és Dawson becsusszantak hátulra.

– Öveket bekötni, gyerekek! – szólt hátra Bryant a válla felett.

– Azt a rohadt, Kev. Menj már odébb egy kicsit, jó?

– Jézusom, Stace, annyi hely van még.

Dawson és Stacey civakodásának aláfestő zenéjére Kim kihajtott a parkolóból.

– Hé, ti ott hátul... – szólalt meg Bryant, és Kim azt gondolta, szerencse, hogy ő majd rendet tesz, mielőtt neki kellene. – Remélem, elmentetek WC-re, mielőtt elindultunk.

Dawson felnyerített, Stacey kuncogott.

– Hé, Bryant – kontrázott Dawson előrehajolva. – Csomagoltál nekünk...

– Még egy szó – csattant fel Kim –, és gyalog jöttök. Ez nem egy iskolai kirándulás az állatkertbe.

Az irodában legalább elbújhatott a „Katlan” nevet viselő kis helyiségbe, ami az irodájaként szolgált a bűnügyi nyomozó részleg sarkában. Ebben a kis autóban nem lehetett hová elmenekülni.

A csönd függönyként ereszkedett le rájuk.

Végül Bryant törte meg.

– Főnök?

– Mi van?

– Ott vagyunk már?

– Bryant, esküszöm...

– Bocs, csak azt akartam kérdezni, hogy hová is megyünk pontosan?

– Wall Heath mellé.

Az intézet a West Midlands és Staffordshire rendőrségi körzetek határán helyezkedett el.

Wall Heath lakóövezet volt, West Midlands peremén, nyugatról Staffordshire határolta. Ez volt Kim komfortzónájának vége is egyben, innentől az utak összeszűkültek, a közvilágítás megszűnt, és minden kanyarban elütött állatok hevertek.

– Ez a Holbeche-ház – mondta Bryant, amikor elhaladtak egy igen impozáns épület mellett. – Arról híres, hogy itt ért véget a lőporos összeesküvés. A villát még 1600 körül építették, most magánszanatórium.

– Csodálatos – vágta rá Kim. – Mi egy Westerley Farm nevű helyet keresünk – mondta, miután oldalra pillantott.

– És nincs kiírva, hogy oszló hullák parkja? – kérdezte Stacey.

– Az állami kutatótelep? – kérdezte Dawson.

Kim megkönnyebbült, hogy visszatértek a felnőtt témákhoz.

– Igen, de ennél több – felelte. – A programot több egyetem és a rendőrség finanszírozza.

– De valószínűleg nem fog bekerülni az évi rendes „nézd, mire költöttük a pénzedet” prospektusokba – nyugtázta Stacey.

Kim is így gyanította. Ez nem volt rajta a közönségbarát kezdeményezések listáján.

– És épp most hagytad el, a jobb oldalon – szólalt meg Bryant hátrafelé nézve.

Az út egysávos volt. Majdnem fél kilométert kellett mennie még, amíg egy felhajtónál meg tudott fordulni.

Visszavezetett az úton, és lelassított, amikor meglátta a hézagot a kétméteres sövényen. Az intézet nevét egy egyszerű, fából készült táblába gravírozták, ez lógott a kapu tetején, amely nagyjából harminc centit hagyott Kimnek az autó két oldalán.

Bryant kiugrott, és kinyitotta a kaput, intett Kimnek, hogy szabad az út, majd bezárta maguk után.

– Nincs rajta zár? – kérdezte Kim összeráncolva a szemöldökét.

Az út tovább szűkült, majd egy gyomos fűsávot közrefogó sáros keréknyompárrá alakult. A sövény egyre magasabban tornyosult föléjük. Kimet az autómosó hengerkeféire emlékeztette.

Az ösvény egy második fakapunál ért véget, ez azonban, ellentétben az előzővel, két és fél méter magas tömörfa építmény volt, a tetején fekete kovácsoltvas tüskékkel. Ezt a kaput már zárva találták. Kim úgy vélte, ez lesz az ingatlan valódi bejárata.

Leengedte az ablakot, és belebeszélt a tőle jobbra álló mikrofonba.

– Stone felügyelő, West Midlands-i rendőrség.

Nem jött válasz, de a nehéz kapu elindult oldalra egy sínen. Félúton megállt, remegett egy kicsit, majd továbbindult. Amint a kapu megfelelő szélességűre nyílt, Kim egyből áthajtott rajta a Golffal. Bár már korábban is foglalkoztatta ez az intézet, a valódi rendőri munka ott várt rá az asztalán. Gondolatban már szét is osztotta a fegyveres rablást, a két szexuális erőszakot és a súlyos testi sértést a csapata tagjai közt.

Megállította a kocsit egy szürke, előre gyártott elemekből épített mobilház előtt, amelyik nagyjából akkora volt, mint két nyolctengelyes lakókocsi. Az épületen két piros ajtó fogott közre egy sor szabályos négyzet alakú ablakot.

Néhány személyautó és pickup parkolt előtte két mobil vécé mellett.

A járművek mind egy apró, murvás területen zsúfolódtak össze. Kim látta, hogy próbáltak egy ösvényt kialakítani az épület és a rögtönzött parkoló között is, de a kavicsok java részét már beletaposták a sárba. A felügyelő kénytelen volt a sárban leparkolni egy piros pickup mögött. Bryant a kocsira pillantott, majd elfintorodott.

– Ragyogó, mi? – jegyezte meg Stacey ajtónyitás közben.

– A francba, a drága cipőm... – méltatlankodott Dawson, és megpróbálta úgy kirakni a lábát, hogy ne nyelje el a sár.

Egy férfi jött feléjük, széles mosollyal az arcán, és már nyújtotta is a kezét.

Kim úgy az ötvenes évei közepére saccolta, kellemesen kikerekedett alakjának köszönhetően bandukolásszerű járással haladt feléjük. Zöld kordnadrágját térdig érő fekete csizmájába tűrte. Mindezt kiegészítve mintás pulóverével egy édesanyjával élő gazdálkodóra emlékeztetett.

– Stone felügyelő, örvendek, hogy megismerhetem. Chris Wright vagyok, az emberi élettan professzora, és egyben a Westerley vezetője.

A tenyere meleg volt, húsos, és lelkesen szorongatta a bemutatkozás címzettjének kezét.

Kim röviden bemutatta a csapata többi tagját, és a professzor mindegyikükkel kezet rázott.

Követték a férfit a bal oldali piros ajtón át, melyhez két falépcső vezetett fel, ezzel jelölvén, hogy a főbejáratról van szó.

Ahogy a csapattal a nyomában beléptek, egyből látták, milyen csalóka az épület. Belülről jóval nagyobbnak tűnt, mint amilyennek kívülről gondolták.

Az ajtó az épület közepében nyílt, egy irodába. A falakra kétoldalt bükkhatású pultokat szereltek, ezek szoba felőli szélén található beszögelléseiben ergonomikusan elhelyezett székek sorakoztak.

Három jól elkülöníthető munkaterületet láttak. Az ajtóval szemben három síkképernyős monitor sorakozott, előttük pedig a legnagyobb billentyűzet, amit Kim valaha látott, egy csuklótámasz előtt várakozó egér társaságában. A munkaterület két oldalán elhelyezkedő képernyők úgy voltak beállítva, hogy takarják egymás elől a másik irodarészét.

– Jameel ma késik – mondta Wright professzor, és a képernyők felé biccentett. – Remélem, megérkezik, még mielőtt elmennének, hogy bemutathassa az elemzőszoftvert, amit használunk.

Kim esküdni mert volna, hogy látja, amint irigység önti el Stacey-t.

A professzor az épület utolsó harmadát leválasztó tolóajtókra mutatott.

– Ez az előkészítő helyiség. A másik bejárati ajtó egyenesen oda vezet, így nem kell átvinnünk a holttesteket az irodán. – A professzor elvigyorodott. – De gondolom, önök inkább a bentlakóinkat szeretnék látni.

Amit Kim igazán szeretett volna már látni, az a nagy fakapu volt, amint bezáródik mögöttük, de nem akarta megsérteni a professzort. Elismerte, hogy az itt végzett munka értékes, de az asztalán tornyosuló ügyek kapcsán ott motoszkált a fejében, hogy közben fontos tanúk esetleg elfelejthetik az általuk ismert kulcsfontosságú információkat.

Oldalra lépett, ahogy a professzor a tolóajtótól a terem közepe felé indult. A többiek körülöttük sündörögtek, és követték őket, mint egy széttagolt kígyó.

Az igazgató végigsétált az irodán, a terem túlsó végéig. Balra egy konyha nyílt, a szokásos felszereléssel. Kim inkább nem akart belegondolni, mi lehet a hűtőben vagy a fagyasztóban. Egy háromszemélyes bőrkanapé és egy, az íróasztalokhoz hasonló borítású, bükkhatású kerek tárgyalóasztal egészítette ki a képet.

Egy nő állt a teáskanna felett, és épp bögrékbe adagolt instant kávét. Sötét farmert és fekete csizmát viselt. Utóbbi láthatólag a felszerelésük kötelező darabjának számított. Egyszerű copfba fogott barna haja rálógott egyetemi címeres pulóverére.

– A hölgy Catherine Evans rovarszakértő. Ő az ügyeletes férgesünk.

A nő feléjük fordult, elmosolyodott és bólintott. A mosolyt se barátságosnak, se üdvözlőnek nem lehetett nevezni. Szakszerű volt, és Kimet egy kisgyerek mosolyára emlékeztette, akit arra treníroztak, hogy ezt az arcot erőltesse magára, ha meglátja azt a bizonyos nagynénit.

Catherine Evansről lerítt, hogy ezt a bemutatást már vagy százszor végighallgatta, és Kim arra gondolt, vajon mennyire örülhetett annak, hogy kiterjedt ismereteit és kutatásait egyszerűen a „férges” jelzővel illették.

Wright professzor megállt, megfordult, és összekulcsolta maga előtt a kezét.

– Jelenleg is tartózkodik nálunk pár tanácsadó, de ők épp Stant és Pant vizsgálgatják, úgyhogy nem fognak zavarni minket.

– Tessék? – kérdezte Kim döbbenten.

A férfi elmosolyodott.

– Elmagyarázom – felelte, és kifelé vezette őket. Becsukta az ajtót maga mögött, és lassan elindult keleti irányban. – Hivatalosan törvényszéki antropológiát és az ehhez kapcsolódó tudományterületeket kutató intézmény vagyunk – folytatta a professzor. – Ismertebb nevén hullafarm.

– Nincs egy ilyen Amerikában is? – kérdezte Dawson.

– Amerikában hat ilyen van, ami azt illeti. A legnagyobb a Texasi Állami Egyetemé, és csaknem három hektáron terül el.

Dawson összeráncolta a homlokát, és megrázta a fejét.

– Nem, én nem erre...

– Ön bizonyára az eredeti hullafarmra gondolt, a Tennessee állambeli Knoxville-ben, amelyet William Bass doktor úr alapított nyolcvanegyben, és Patricia Cornwell írónő tett ismertté. A Westerley sokkal kisebb, mint a texasi, de itt az igazságszolgáltatásban dolgozókat oktatjuk a bűnügyi helyszínek vizsgálatának praktikáira. Pár éve meglátogattam azt a helyet, és sok ötletüket beépítettem a Westerley kialakításakor.

– Az önök területe mekkora?

A professzor előrebiccentett.

– Kicsivel túl a láthatáron van a telek déli vége.

Kim követte a férfi tekintetét. A terület, amit beláttak, nagyjából nyolc futballpálya hosszan, dimbes-dombosan ereszkedett az épülettől.

Wright nyugatra mutatott.

– Azok a fák jelzik Staffordshire határát. A tölgyfákon túl, az egész déli telekhatáron sövény van, utána pedig egy patakocska, amelyik elválaszt minket a közvetlen szomszédainktól.

– És nekik mi a véleményük? – kérdezte Dawson.

Az igazgató elmosolyodott.

– Nem reklámozzuk magunkat, és a legközelebbi szomszédunk egy élelmiszer-csomagoló üzem. Egy kilométeren belül nem lakik itt senki.

Dawson elégedettnek tűnt.

– Hány holttestük van? – kérdezte Bryant.

– Jelenleg hét.

– Honnan szerzik őket? – kérdezte Stacey.

– A családtagok hozzájárulása vagy az elhunyt végakarata alapján...

– Na várjon csak, professzor – vágott közbe Bryant. – Komolyan azt mondja, hogy emberek engedélyezik, hogy a szeretteik holttestét ilyen kutatásra használják?

Wright professzor habozott.

– Az orvosi célú felhasználás során ritkán mondják el, hogy pontosan milyen kutatásnak vetik alá a testet. Nem sok hozzátartozó kíváncsi erre, elég nekik a tudat, hogy a szeretteik teste tudományos célt szolgál, és ez természetesen igaz is.

Kim közbeszólt.

– És vannak, akik a végakaratuk szerint ide akarnak kerülni?

– Nem kimondottan ezt a helyet jelölik meg, hanem annyit írnak, hogy a testüket tudományos célokra ajánlják. A texasi intézetnek évi száz holttestet ajánlanak fel, és eddig ezerháromszáz ember regisztrált, hogy halála után oda kerülhessen.

– Várólista van? – kérdezte Kim hitetlenkedve.

A professzor elmosolyodott és bólintott.

– Az itteni holttestek a bomlás különböző fázisaiban vannak? – kérdezte Stacey.

– Igen, kedveském, úgy gondolom, elég sokat megtudhatnak arról, mit is csinálunk mi itt, a két bentlakónktól, akikhez igyekszünk.

Kim észrevette Stacey ellenérzését a becézés hallatán, de látta, hogy ennek ellenére megőrizte a mosolyát.

Követték a férfit, ahogy a reggeli napfény végre átsütött a fehér felhőkön, teljesen megváltoztatva a nap hangulatát.

Kim felzárkózott a professzor mellé.

– Gondolom, elég különleges a támogatási rendszerük.

A férfi bólintott.

– Valóban hatalmas szerencse, hogy a legtöbb intézmény, akiket felkerestünk, érdeklődött a kutatásunk iránt, de egyikük sem akarta befogadni. Mi megosztjuk a kutatási eredményeinket az összes érdekelt féllel, és segítünk, ahol csak tudunk.

– A jelenleg zajló vizsgálatok során is?

A professzor bólintott menet közben.

– Természetesen. Megpróbálunk annyi forgatókönyvet modellezni, amennyit csak lehet, és ez nem csupán a mi kutatásainkat, de a rendőrség munkáját is segíti mind a jelenleg zajló, mind pedig a korábban lefolytatott vizsgálatok megértése kapcsán.

És a West Mercia-iaknak már két elfekvő esetet segítettek megoldani. A francba, Woody... Most már nagyon kíváncsi volt. Kim nem gúnyolódott egy lehetséges új rendőrségi erőforráson. A döglött ügyek rengeteg fejfájást okoztak a nyomozóknak. Nyomasztották őket, mint egy beszélgetés, amelyikben nem mondtuk el, amit akartunk. Ott motoszkáltak a tudatalattiban egészen addig, amíg meg nem oldották őket. És ez utóbbihoz szerencse kellett.

Néha még az is előfordult, hogy nem is igazán bújt meg az elme hátsó zugaiban, hanem folyamatosan előretolakodott, és zavarta az épp aktuális nyomozást. Időnként felbukkantak, és kínos, mardosó kérdésekkel bombáztak. Rendesen kikérdeztem a tanúkat? Nem hagytam ki egy fontos nyomot? Tehettem volna többet? Kimnek az volt a szilárd meggyőződése, hogy az ilyen ügyek tehetők felelőssé a rendőrök között előforduló alkoholizmusért.

– Nos, itt vagyunk – szólalt meg Wright professzor, újból magára vonva a figyelmét.

Kim két tökéletes téglalap alakú mélyedést pillantott meg a fűben. Ahogy közelebb értek, látta, hogy ideiglenes sírok.

– Bemutatom Jacket és Verát – mondta a professzor, és mint egy büszke apa, a földre mutatott.

– Ez a valódi nevük? – kérdezte Stacey, amire Dawson szeme elkerekedett.

A professzor megrázta a fejét.

– Nem, a holttestek mind egyedi azonosítószámmal rendelkeznek, és az a hivatalos megnevezésük, de mi jobban szeretjük ezt a kicsit személyesebb megközelítést.

Kim a közeli fa tövét nézte, ahol két csokor hervadozó virágot pillantott meg. Rózsa és liliom.

– Virágok? – kérdezte.

A férfi követte a tekintetét.

– Igen, így igyekszünk megadni a tiszteletet.

Kimnek tetszett ez a kis gesztus.

A professzor a sírok fölé állt, és letekintett. Mindannyian követték a példáját.

A jobb oldali sírban Vera feküdt, jól láthatóak voltak rajta a boncolás nyomai. A testét vízbe merítették, és Kim észrevette, hogy a sír alja nem egyenletes, feléjük emelkedik.

Átnézett Jackre, akinek a testét szintén víz alatt tartották, de rajta nem voltak boncolásnyomok, és a sírja sem volt lejtős.

– Sok mindent kell még tanulnunk a rovarok vízbeli aktivitásáról – magyarázta Wright professzor. – Verát a patakból táplált vízbe merítettük. Vágtunk egy csatornát, és megdöntöttük a sírt, a patakkal ellentétes irányba.

Kim elhessegetett egy legyet a füléről, és a síroktól másfél méternyire folydogáló csermely felé tekintett. Most már értette, hogy miért lejt. Azért kellett így kialakítani, hogy a patak vize elfolyhasson a víz forrásától, és ezáltal a holttestből származó kórokozók ne kerülhessenek vissza a lassú sodrású patakba.

– Minden lehetőséget megragadunk, hogy hasznunkra fordítsuk a környezeti tényezőket – jelentette ki a professzor, majd felvonta a szemöldökét. – Amikor a texasi létesítményt a Freeman Ranchon helyezték el, a helyválasztást a keselyűk miatt sokan kritizálták. Mostanra ez egy teljesen új területet nyitott meg a kutatások előtt, amelynek kapcsán azt vizsgálhatjuk, milyen hatással vannak a dögevők az emberi test bomlására.

Kim bólintással nyugtázta a hallottakat. A környezeti tényezők kiaknázását megértette, de a keselyűk?

– Jacket esővíz alatt tartjuk, így az őt körülvevő folyadékban nincsenek rovarok, nem úgy, mint Veráéban.

– Tűnj már innen! – mondta Dawson hessegető mozdulatok kíséretében.

Wright professzor rámosolygott Kim munkatársára.

– Sose panaszkodjon, ha döglegyet lát, fiatalember. Huszonkét fok alatt nem rajzanak, így egyértelműen jelzik, hogy melegszik az idő.

– Nos, ez itt eléggé ragaszkodó – nyavalygott Dawson.

Nem az volt az egyetlen, ahogy Kim észrevette, egy másik Bryant vállára próbált leszállni.

Lenézett a testekre a sírokban. A legyek nem mentek a közelükbe.

– Ez munkahelyi ártalom, attól tartok – felelte a professzor. – Na, induljunk a következőhöz.

Elindultak Jack és Vera sírjától a telek nyugati végébe. Kim visszanézett, vajon a legyek követik-e őket. Nem követték. Visszavonultak egy területre a patakon túl. Kim látta, hogy nincsenek egyedül. Több légy is emelkedett és ereszkedett együtt, valami új felfedezés izgalmában.

Kim látta, hogy az igazgató két férfihoz vezeti őket, akik a távolban valami, a föld felett elhelyezkedő, dróthálóval körbevett, élettelen dolgot vizsgálgattak.

Habozott.

– Professzor, visszamehetnénk egy...

– Jaj, Főnök, menjünk inkább azokhoz a srácokhoz ott – mondta Bryant, szemében izgatott csillogással.

Kim nem tudta, miért olyan lelkes, és nem is érdekelte. Ha van egy frissebb holttest, amit a csapat megvizsgálhat még a rovarrajzás elején, akkor ő inkább eltérne a hivatalos túrától, hogy valami érdekeset is láthassanak.

Megfordult, és visszaindult Jackhez és Verához.

– Felügyelő, ott már nincs semmi más – kiáltotta utána Wright.

Gyorsan odaért a két sírhoz, a professzor ott érte utol.

– Nem tudom, mit szeretne...

– Ne aggódjon, a csapatomat nem fogja felkavarni – nyugtatta, és átgázolt a lassú patakon.

A víz bokáig ért, a motoroscsizmának meg se kottyant, de a fekete farmere átázott. Nem érdekelte. Majd megszárad.

– Nem úgy értem, felügyelő. Csak nem értem, mit szeretne...

Amikor a patakból kijutva észrevették a rajzás okát, elakadt a szava.

Egy női holttest feküdt ott ruhában, betört arcával, vakon a kék ég felé meredve.

Vagy száz légy zsongott a véres feje körül.

– Elmondaná nekem, professzor, hogy ebben az esetben mit vizsgálnak pontosan? – kérdezte Kim, ahogy a csapata többi tagja is odaért.

Wright arca halálra sápadt, és képtelen volt levenni a szemét a holttestről.

Hosszú szünet után végül megszólalt:

– Sajnálom, felügyelő, de erről nem tudok mondani semmit, mert ez a holttest nem hozzánk tartozik.

5. fejezet

– Kev, keress valamit, amivel körbekeríthetjük ezt a területet. Stace, menj vissza az épületbe, és nézd meg a felvételeket, hátha találunk rajta valamit, amiből kiindulhatunk.

A professzor megrázta a fejét, még mindig a holttestre meredve.

– A kamera nem veszi...

– Majd meglátjuk – felelt Kim, és a csapata felé biccentett.

A többiek elindultak felfelé a dombon. A felfedezés okozta sokk már lecsengett, itt volt az ideje, hogy munkához lásson. Úgy tűnt, a professzor még mindig nem ocsúdott fel.

Az asztalán tornyosuló aktákról meg is feledkezett. Azoknál az áldozatok még mind életben voltak, megsérültek, de még lélegeztek.

A szeme sarkából látta, hogy a távolban álló két férfi elindul feléjük.

– Bryant, tartsd őket távol. Nem érdekel, milyen szakértők. Nincs itt semmi látnivaló...

– Azonnal, Főnök.

Kim még mindig a kezében tartotta a telefonját. Elsőként Keatset hívta, aki azonnal értesítette a bűnügyi helyszínelőket. Ezt követően mindenkit a patak túloldalára küldött, hogy ott várakozzanak, amíg meg nem érkeznek.

– Felügyelő, tudok valamiben segíteni? – kérdezte Wright professzor a túloldalról.

Tekintettel arra, hogy nem rendelkezett a megfelelő törvényszéki ismeretekkel, nem engedhette a holttest közelébe.

Kim megrázta a fejét, de közben látta, hogy a férfi sápadt arcába kezd visszatérni a szín.

A felügyelő legörgette a kapcsolatok listáját a telefonján, majd a hívásra bökött.

– Uram, találtunk egy holttestet – kezdte, minden udvariaskodás nélkül.

Alapvetően sem tulajdonított túl nagy jelentőséget a köszönésnek és az illemnek, de ilyen esetek során gyakorlatilag semennyit se.

Kim kihallotta a mosolygást a főfelügyelő válaszából:

– Jaj, Stone, a humora...

– Nem, ez élő eset.

Kim érzékelte, hogy mekkora paradoxon, amit mond, de tudta, Woody érti.

Folytatta a jelentést.

– Nő, a kora nehezen meghatározható az arcát ért súlyos sérülések miatt. Teljesen felöltözött állapotban találtunk rá, és nincs itt régóta.

– Oké, maradjon ott. Összeállítok egy anyagot a sajtónak. Felhívta Keatset?

Kim megpróbált higgadt maradni. Persze hogy Keatset hívta először. A patológus már elindult a bűnügyi szakértői csapatával, hogy megvizsgálja a helyszínt, feltárja a nyomokat, amelyek alapján majd elkapják a felelőst. Woody eközben sajtóközleményt írt. A prioritások...

– Igen, uram – felelte. – Első dolgom volt.

Talán mégsem tudta teljesen magában tartani az indulatait.

Woodward rövidre fogta:

– Később tájékoztasson!

A férfi bontotta a hívást, Kim pedig egy vállrándítással zsebre tette a telefont.

A professzorhoz fordult, akinek teljesen visszatért a színe.

– Van róla fogalma, mióta lehet itt?

A férfi krákogott, és Kim szemébe nézett.

– Tudjuk, hogy a melegben hagyott testek százával vonzzák a döglegyeket, akár percek alatt is. Egy olyan napon, mint a mai, elég pár óra, hogy az orr, a száj és a szem megteljen petékkel.

Előző nap meleg volt, de nem látott egyetlen sárgás petét sem, ami azt jelentette, hogy valamikor az este során hagyták itt.

A professzor folytatta:

– Több ezer peterakó nőstény repkedett itt egy test felett, a megérkezése után alig valamivel, és egy nőstény több száz petét képes lerakni egyszerre. – Itt kis szünetet tartott. – Érdekes, hogy a legyek csak az arcára mennek.

– Miért? – kérdezte Kim Bryantre pillantva, aki épp vehemensen gesztikulálva kommunikált a többi látogatóval. Megpróbálta őket távol tartani.

Kim figyelme újra a professzorra összpontosult, aki még mindig beszélt.

– ...ez jelentheti, hogy nincs további sérülése. Minden véres felületet azonnal megszállnak.

Ez a fickó díjat érdemelne – gondolta Kim. Máris tudják, hogy a testet az este során hagyták itt, és hogy valószínűleg nincs másik sérülés rajta. Ha így haladnak, akár szabadnapot is adhat Keatsnek.

– Nagyon köszi, hogy újból csatlakoztál hozzánk, Bryant – szólalt meg Kim, amikor a kollégája visszatért. – Azt mondtam, tartsd távol őket, nem pedig, hogy vidd el őket vacsorázni.

A megszólított megállt a patak partján, és odaszólt a professzornak:

– Ha nem iszik kávét, harap.

Kim gyilkos pillantást vetett rá válaszul.

– Itt az erősítés – mondta Bryant a dombra pillantva.

Keats, a köpcös patológus közeledett feléjük. Egy csapat bűnügyi helyszínelő követte. A West Midlands Rendőrkapitányságon több mint százfős, civil technikusokból álló csapat dolgozott, fotókat, rajzokat készítettek, és begyűjtöttek minden bizonyítékot, mielőtt a patológus hozzányúlt volna a holttesthez.

Keats hirtelen megállt, a szeméhez emelte a kezét, majd integetni kezdett valakinek a távolban.

Pár pillanattal később már Kim mellett állt.

A férfi hegyes szakálla megemelkedett, ahogy elmosolyodott.

– Felügyelő, te mindenhol holttestbe botlasz?

– Keats, mi lenne, ha csak egyszerűen...

– Tudja? – kérdezte Keats Bryanttől.

Kim elkapta kollégájának rövid fejrázását.

– Mit tudok? – kérdezte.

– Pompás! – felelte a doktor mosolyogva. – Na, hadd lássam az áldozatot.

Kim további felvilágosításért fordult a munkatársához.

– Bryant...?

A férfi mentegetőzve felemelte a kezét.

– Szerzek egy kávét. Szükséged lesz rá.

Kimet hirtelen olyan érzés öntötte el, mintha valaki viccet mondott volna, és ő nem értené a poént. Nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy ennek köze lesz a jelenleg épp a telek közepén álldogáló szakértőkhöz.

Kim megvonta a vállát, és a professzorhoz fordult.

– Meg kell kérnem, hogy hagyja el a helyszínt.

– Megértem, ez egy bűnügyi helyszín. Megyek, és beszélek a többi látogatónkkal.

Kim felvette a neki felajánlott lábvédőt.

– Szóval, felügyelő...

– Keats, ma ne! A mai egy jutalomkirándulás lett volna elvileg – mondta, ahogy felhúzta a kék kesztyűjét.

Gyakran civakodtak így a bűnügyi helyszíneken. Az orvos évődésként fogta fel, Kimnek viszont csak púp volt a hátán. Az azt megelőző évben Keats tragikus hirtelenséggel elveszítette a feleségét, harminckét év házasság után. A veszteség sokkal mélyebben megrázta, mint azt valaha bárkinek is mutatta volna. De Kim tudta. Ezért engedte, hogy szórakozzon vele. Nagy ritkán.

A technikusok munkához láttak körülöttük, Kim pedig kizárta a háttérzajt. Egy pillanatra olyan mozdulatlanná vált, akár a holttest. Minden más homályba veszett, ahogy az előtte fekvő nőt szemlélte. Már csak a rajta található nyomok számítottak. Az áldozaton kívül minden egyébről megfeledkezett, ahogy a részben fedetlen lábfejet kémlelte.

A nő lábujjai egy fűzős saruból kandikáltak ki, amelynek két pántja volt mindössze a boka felett. A kettő közül csak az egyiket kötötte meg.

Hosszú cigányszoknyát viselt, a függőleges minták egy gumis derékban értek véget. Kim közelebbről is szemügyre vette. A szoknya szinte rálógott a sarura, mintha valaki szépen eligazgatta volna. A lila ujjatlan felsőjének vékony pántjai egyértelművé tették, hogy nem visel melltartót. Ilyen kis méretre nem kellett. Egy egyszerű aranylánc lógott a nyakából a mellcsontjára.

A karja pár centire volt csak a törzsétől. A csuklójáról alig lehetett megállapítani, hol is helyezkedik el pontosan. Egy fehér sáv jelezte, hogy az óráját a bal csuklóján hordta, de a jobb csukló volt az, ami gondolkodóba ejtette Kimet.

Egy tökéletes vonal futott körbe rajta, és valami lehorzsolta a bőrt a kézfején. Nem volt szükség további információkra, hogy tudja, ez csakis egy bilincstől származhatott.

A szíve pár másodpercre sebesebben kezdett verni, amikor arra gondolt, annak idején, hatéves korában pont így nézett ki az ő csuklója is. A fájdalom és a lehorzsolt bőr emléke arra késztette, hogy megdörzsölje a saját kézfejét. Néha emlékeztetnie kellett magát, hogy mindez már csak a múlt. Bár azóta begyógyult a seb, még így, huszonnyolc évvel később is ki tudta tapintani a heg körvonalát a bőrén.

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a múlt árnyait.

A tekintetét a valamire szegezte, ami régen a nő feje volt. Az arc annyira eltorzult, mintha kiharaptak volna belőle egy darabot, akár egy almából. Az alvadt vér, amely az egész arcát beborította, kiszáradt patakokban kanyargott az állán és a nyakán. A haját jobb oldalt pirosra festette a vér, de a bal felén látszott, hogy szőke volt. Kim úgy gondolta, megpróbálta a föld felé fordítani a fejét az ütések elől.

Az orra balra mutatott. A sérülései feldagadtak a testét ért behatásoktól. A halál után szerzett sérülések nem dagadnak fel, ebből kiderül, hogy az áldozat még élt, amikor összeverték.

– Mi a...? – kérdezte Kim lehajolva.

A figyelmét egy, a két ajak között meghúzódó sáv vonta magára. Valamilyen barna anyag volt a szájában.

– Csak óvatosan, felügyelő – figyelmeztette Keats, miközben minden mozdulatát követte.

– Ez mi? – kérdezte Kim, megbillentve a fejét, hogy jobban szemügyre vehesse.

Keats lehajolt a test másik oldalán, és nagy levegőt vett, mielőtt az arcát közel helyezte az áldozatéhoz, hogy jobban megvizsgálhassa. Nem akarta kockáztatni, hogy a kilélegzésével értékes bizonyítékokat fúj el.

– Nekem földnek tűnik – mondta a férfi visszapillantva a felügyelőre.

– A szájában? – kérdezte Kim.

Keats egy ujjal több helyen is megtapintotta a nő feldagadt arcát. Hogy honnan tudta, pontosan mit is tapogat, teljes talány volt Kim számára.

– Ne hivatkozzon rám, amíg vissza nem értünk, de szerintem a szája tele van földdel.

Kim felállt és körülnézett.

– Itt! – mutatott egy területre, amit egyértelműen megbolygattak. Egy technikus megjelölte a helyet, ahová mutatott, Kim pedig tovább haladt. Ha a gyilkos kézzel kaparta ki a földet, akkor meg kellett lazítania valahogy, és annak kell hogy legyen valami nyoma.

Bryant jelent meg mellette, és egy papírpoharat nyújtott felé. Elvette és belekortyolt, majd újra Keatshez fordult.

– Már tudom, hogy kevesebb mint tizenkét órája van itt, és hogy nincs másik sérülése, szóval...

– Halljátok, fiúk? A felügyelő már mindent tud, úgyhogy pakoljunk, és holnap már el is temethetjük.

Egy másodpercre Kim nem volt biztos benne, hogy a holttestről vagy róla beszél.

Megjegyzését mind a technikusok, mind pedig ő figyelmen kívül hagyták.

– A professzor sokat segített, amíg vártunk.

– Szóval próbálsz kifeszegetni belőlem egy elhamarkodott szakvéleményt, mi? – vágott vissza Keats.

– Csak szeretnéd. Én pedig azt szeretném...

– Holnap reggel kilenc, és nincs alkudozás.

– Jó.

– Bryant, fogja meg a homlokát. Nem is próbálkozik. Szerintem beteg lesz.

Kim halványan elmosolyodott.

A boncolás eredménye tökéletesen megfelelő lesz másnapra. Táskát nem találtak a közelben, és az áldozat ruháján sem voltak zsebek, úgyhogy a mai nap úgyis elmegy az azonosításra.

Kim még egyszer utoljára körbesétált a holttest körül, és minden egyes részletet alaposan az emlékezetébe vésett, majd megállt. Volt valami, amit addig nem vett észre. Lenyúlt az áldozat bal kezéhez, de Keats elhessegette.

– Eszedbe ne jusson! Zsákba kell tenni.

Kim felvonta a szemöldökét. Nem ez volt az első holttest, amit látott.

A kéz mindig az egyik legfontosabb testrész egy bűnügyi helyszínen talált holttestnél. Bármi lehet a köröm alatt: bőrszövet, valamilyen nyom.

Elindult a test mellett, és a lábán megtalálta ugyanazt a nyomot.

Megérintette a nagylábujj körmét, és az ujját előre-hátra járatta rajta.

Amikor letérdelt, hogy közelebbről megnézhesse a körmeit, lépéseket hallott a háta mögül.

– Nahát... Felügyelő, ismét találkozunk.

Kim szeme elkerekedett a túlságosan is ismerős hangra.

6. fejezet

– Bate doktor! – mondta Kim, miközben felegyenesedett.

– Remélem, mostanra már inkább Daniel – válaszolta a megszólított, és kezet nyújtott.

Kim röviden megrázta a férfi kezét.

Most már értette, min mulatott olyan jól Keats, és hogy Bryant miért gondolta, hogy kellemetlenül fogja érinteni a dolog.

Kim és Daniel egy évvel ezelőtt találkoztak a Crestwood-nyomozás során. A férfi csontok törvényszéki vizsgálatával foglalkozott, és Dundeeból küldték ki az esethez. Eleinte nem jöttek ki túl jól. Három sekély sírral később viszont már egyre jobban érdeklődtek egymás iránt. Aztán az ügy lezárult. A férfi elment. A történet véget ért.

A haja kicsit világosabb volt, mint amilyenre Kim emlékezett. Lehet, hogy kiszívta a nap. A szeme ugyanolyan zöld volt, és továbbra is csibészes fény ragyogott benne, bár a munka során viselt vékonykeretes szemüvege mögött sötétebbnek tetszett.

Világos farmert és khaki pólót viselt. A terepmunka edzésben tartotta a karizmait, és egy friss sebhelyet vett észre a bal könyöke alatt.

Kim úgy érezte, mintha hirtelen egy bokszmeccs kellős közepén találta volna magát. Az első ütést már be is kapta, és a három emberből álló közönség érdeklődve várta a reakcióját.

A reakciója egy széles mosoly volt.

– Úgy örülök, hogy látom, Bate doktor. Remélem, jól van!

Keats a szakállát simogatta, Bryant az öklébe köhögött.

Kim a patológusra nézett.

– Mikor tudod elvinni a holttestet?

A fontossági listán semmi sem kerülhetett az áldozat elé. A többi holttesttel ellentétben ez nem tartozott a Westerley-hez. A nőt semmilyen módon sem hagyományozták kísérleti célokra.

A hibái ellenére Kim mindig megnyugodott, amikor az áldozatot Keats gondjaira bízta. A férfi nagy tisztelettel bánt a holttestekkel.

– Amint lehet, felügyelő.

Kim újból Danielre pillantott. Észrevette, hogy a férfi szeme izgatottan felragyog. Ha valami játékot próbál játszani, azt játszhatja egyedül.

Kim elfordult, és átgázolt a patakon, majd visszafordult.

– Keats, holnap reggel kilenckor találkozunk – mondta, majd oldalra pillantott. – Jó volt újra látni, Bate doktor.

Ezzel felrobogott a hegyre, és akkor sem lassított, amikor Bryant felzárkózott mellé.

– Júdás! – szisszentette.

Már mindent értett. Ahogy a tekintetét a pickupra szegezte. Az az önelégült mosoly, és a hosszú beszélgetés a szakértőkkel... Úgy emlékezett, Bryant és Daniel elég jól kijöttek egymással.

– Tudtad, hogy itt van, és nem akaródzott szólni?

Bryant bocsánatkérés helyett vállat vont.

– Úgy voltam vele, hogy jó helyen vannak a golyóim ott, ahol vannak, köszönöm szépen. És amúgy meg annyira nagy ügy? Nem mintha bármi történt volna...

– Egyáltalán nem nagy ügy! – csattant fel Kim. Igen, volt köztük némi vonzalom, de mindketten túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy komolyabban foglalkozzanak a dologgal.

– Jól van. De, izé... Főnök, megkérdezhetem, hogy miért nézted a halott lány lábát?

Kim felemelte a kezét, és mutatóujjával megdörzsölte a hüvelykujja körmét.

– A körme mindkét kezén és lábán száraz és érdes volt. Mintha matt festékkel festették volna be.

Bryant megrázta a fejét.

– Nem, még mindig nem értem.

– Körömlakklemosó. Elveszi a körmöd természetes fényét. Nemrég csinálta valaki.

– És gondolod, hogy ennek van valami jelentősége? – kérdezte a férfi kétkedőn.

– Bryant, azt hittem, mostanra már megtanultad: mindennek van jelentősége.

7. fejezet

Kim lerakta a kagylót, és kilépett a Katlanból az irodába.

– Oké, Stace, hozd a táblát. Kev, tölts kávét, Bryant, te pedig nyisd ki az ablakot.

Az eligazítóban hullaszag terjengett, és akár képzelték, akár a ruháikon és a cipőiken hozták vissza magukkal, mostanra teljesen beitta magát az orrukba.

Stacey lábujjhegyre állt, hogy írni tudjon a tábla tetejére. Hamarosan megjelent rajta az ISMERETLEN NŐ felirat egy tökéletesen egyenes vonallal aláhúzva.

Kim gyűlölte ezt a kifejezést. Nem tudta elviselni, hogy egy áldozatnak nincs neve. Az életük során volt nevük, személyiségük, múltjuk, arckifejezésük, szerettek, gyűlöltek, tele voltak félelmekkel és álmokkal. Élték az életüket, emberekkel kerültek kapcsolatba, befolyásolták mások életét. A kasszás néni mosolya, egy rövid beszélgetés a kávézó baristájával, egy adomány jótékony célokra – minden áldozat nyomot hagyott a világban.

A legfontosabb az volt, hogy kiderítsék a nevét.

– Oké, először is a tények. Nagyjából százhatvanöt centi. A súlya nem volt több ötven kilogrammnál. Természetes szőke. Kora, kizárólag a ruházata alapján: késő húszas, kora harmincas. A halál idejét és okát holnap első dolgunk lesz megtudni. Stace, húzz egy vonalat a tábla közepére, kérlek.

Dawson átnyújtott Kimnek egy bögre kávét. Forró volt. A felügyelő lerakta maga mellé egy üres asztalra.

– Írd fel, légy szíves, személyazonosság, helyszín, gyanúsítottak, indíték.

Szünetet tartott, és belekortyolt a kávéjába, amíg Stacey mindent felírt.

– Az öltözéke teljes, a körömlakkját lemosták – jelentette ki Kim.

– Azt magának is csinálhatta – csatlakozott be Bryant. – Nem tudjuk, pontosan mikor rabolták el. Lehet, hogy múlt éjjel vacsora után, vagy akármikor máskor.

Kim bólintott.

– Utcai öltözéket viselt – tette hozzá. – Lehet, hogy nem jelent semmit, de azért írjuk fel.

Stace állt és várt.

– A csuklóján bilincstől származó sérülések – mondta Kim, és hosszan a táblára meredt, majd gyorsan folytatta. – Az arcát a felismerhetetlenségig összeverték. – Ismét szünetet tartott. – Ezt vajon azért tette, hogy hátráltassa az azonosítást, vagy valami egyéb oka van? A föld a szájában vajon véletlen vagy szándékos? Hol vannak a személyes tárgyai? A legtöbb embernél szokott lenni legalább egy telefon meg némi készpénz.

Stacey összefoglalta a felügyelő mondatait három szóban, és lejegyezte őket.

Kim elégedetten nézett a táblára, és konstatálta, hogy a főbb pontokat felvezették. Most megvárta, míg kollégája visszaül a helyére.

– Oké, Stace, kérlek, kezdd azzal, hogy megnézed, mit tudunk kideríteni a Westerley alkalmazottairól. Igazolvány híján el kell indulnunk valahonnan. A patak túlpartján fekvő terület hivatalosan nem tartozik a Westerley-hez, és az intézet titkos. Van jelentősége annak, hogy itt hagyta a holttestet? Továbbá azonosítsátok a behatolási pontot. Hogy jutott be, és honnan ismerte a bejáratot?

– Értettem, Főnök.

– Kev, nézd meg a nyilvántartásban az eltűnt személyeket, hátha találunk egyezést.

Kev bólintott, és a telefonért nyúlt.

Kim belekortyolt a kávéjába.

– Én pedig megyek, és tájékoztatom a főnököt.

Bryant gúnyos arckifejezést vágott.

– Jó mulatást.

– Te pedig velem jössz.

Bryant arcára kiült a kétségbeesés, Dawson felkuncogott.

– Na, Bryant, mit követtél el már megint? – kérdezte Kim, ahogy felfelé másztak a lépcsőn.

– Pont ezt akartam kérdezni én is.

Woody utasítása egyértelmű volt. Hozza magával Bryantet. A feletteseként eddig mindig ott volt, ha Bryant valamiért fejmosást kapott, de fordítva, amikor Kimet pirongatták, ez még nem fordult elő.

– Kész vagy? – kérdezte, ahogy megérkeztek a főfelügyelő réz névtáblával ellátott ajtajához.

Kim kopogott és belépett.

– Üljenek le, mindketten.

Így tettek.

– Jelentsen, Stone – kérte Woody, a címzettre pillantva.

Kim mindent elmondott, amit odalent felírtak a táblára.

A főfelügyelő bólintott, majd Bryantre nézett.

– Mindkettőjükkel beszélni szerettem volna. Ez az eset igen bonyolulttá válhat, ha kiderül, hol találták meg a holttestet. Az intézet jelenleg titkos, és nem akarom, hogy tőlünk szerezzen róla tudomást a nyilvánosság.

Erről akart beszélni? – töprengett Kim. Erre magától is rájött már.

– És még valami...

Naná, hogy volt még valami.

– Ugye nem feledkeztek meg a hétvégéről?

– Ööö... a hétvégéről? – kérdezte Kim, Bryantre pillantva. Fogalma sem volt, miről lehet szó.

– A díjátadó ünnepség, Stone!

– Ó, az, igen, uram!

Jesszus, máris? Teljesen megfeledkezett róla. Kitüntetik az emberrablási ügyben végzett munkájáért.

Kim nem akart hálátlannak tűnni, de a díjak nem különösebben izgatták. Mint mindig, most is csapatmunkával értek el eredményt, és ez a dicsőséghajhászás nem passzolt a profiljába.

Ha fel lehetett volna darabolni ezt a kitüntetést, szétosztotta volna a csapata tagjai között, akik zokszó nélkül ugyanannyit dolgoztak az ügyön, mint ő.

De kapnának belőle azok a rendőrök is, akik napokon át őrizték a területet, amíg a törvényszéki technikusok begyűjtötték a bizonyítékokat, miután az ő csapatuk levonult.

És adna belőle az egészségügyi dolgozóknak is, akik ellátták a lányok sérüléseit, és meggyógyították őket. És jutna még egy rész a pszichológusoknak és terapeutáknak, akik segítenek helyrehozni a gyerekeket.

– Szóval a lényeg az, hogy nem akarok panaszt hallani.

– Természetesen.

Komolyan, a hangnem alapján azt gondolhatná az ember, hogy általában érti – gondolta Kim.

– Elnézést, ha ezt így bemondásra nem fogadom el, Stone. Azt javaslom, hogy ezzel az üggyel kapcsolatban fogadja meg Bryant tanácsait.

Kimnek összerándultak a lábujjai. Mindenképpen Bryant lett volna a másodpilóta az ügyben, de azt rohadtul nem tudta elfogadni, hogy valaki ilyesmire utasítsa.

– Uram, ha nem bánja...

– Nem kérés volt, Stone.

Kim hirtelen felpattant.

– Ha ez minden...

– Üljön vissza – utasította a főfelügyelő. – Ne duzzogjon, Stone, nem áll jól magának. Azért mondom el mindezt, mert vannak ügyek, amelyek másféle megközelítést igényelnek. Azt senki sem vitatja, hogy hatékonyan dolgozik, de néha egy kis megfontoltságra és diplomáciai érzékre is szükség lehet...

– A legnagyobb tisztelettel...

– Stone, nyissa ki a jobb öklömet – kérte Woodward mélyet sóhajtva.

– Uram? – kérdezett vissza Kim, és szemöldökét felvonva a férfi bezárt öklére tekintett az asztal túloldalán.

A férfi Kim arcáról saját öklére pillantott.

– Ez egy egyszerű feladat. Nyissa ki a jobb öklömet.

Kim előrehajolt, és bal kezével felfelé fordította a főfelügyelő öklét. Belefúrt a férfi lezárt ujjai közé, egészen a tenyérig, és megpróbálta szétfeszegetni. Meghúzta a hüvelykujját, amelyikkel egy helyben tartotta a többit. Meg se mozdult.

A bal kezét bevetve megpróbálta megemelni a hüvelykujjat, és a jobbal kifeszíteni a többit.

Próbálkozása eredménytelen maradt.

Elengedte a férfi kezét, visszaült a székre, és nem igazán értette, mit akart a főfelügyelő bizonyítani ezzel az egésszel.

Woodward Bryant elé nyújtotta ökölbe zárt kezét.

– Bryant, nyissa ki az öklömet.

Kim azt várta, hogy Bryant majd kinyúl az ököl felé, de a férfi mozdulatlan maradt.

– Uram, kérem, nyissa ki az öklét! – kérte Bryant.

Az ujjak mintegy varázsütésre megmozdultak, majd szétváltak.

Kim felmordult.

– Ennyi, Stone. Ugyanaz a probléma, két különböző megközelítés. Meg se próbálta használni a száját.

Pedig megfordult a fejében, csak nem épp úgy, ahogy azt Woody szerette volna. Viszont, ha megharapta volna a főnöke kezét, az feltehetően előkerült volna a teljesítményértékelésnél.

Kim fészkelődni kezdett a székében.

– Esetleg akkor...?

– Induljon, Stone – mondta a főfelügyelő, és kezével az ajtó felé intett.

Kim úgy érezte, hogy Bryant gúnyos mosolya égeti a tarkóját, miközben visszasétáltak az eligazítóba, ahol csend fogadta őket.

Stacey a számítógép képernyőjére tapadt, Dawson elkeseredetten bámult az asztalának közepén tornyosuló nagy halom papírra.

– Ki kell szedni a túl fiatalokat és a túl időseket és a...

– Már megcsináltam. Ez a maradék.

Az eltűnt személyek felkutatása sokkal fontosabb részét képezte a nyomozásnak, mint azt sokan gondolnák, és jóval többet jelentett pár száraz ténynél egy rövid jelentésben.

Az eltűnt személyek nyilvántartását régebben papíron vezették, de jelenleg már a rendőrség Compact nevű rendszerében dolgoztak, így a folyamat is kétfelé oszlott.

A bejelentőnek először tizenhat roppant fontos kérdésre kellett válaszolnia, hogy megállapítható legyen, az illető valóban eltűnt, vagy csak elcsatangolt. A részleteket, köztük a szokásosakat, mint a név, születési hely, lakcím, személyleírás, legutoljára viselt ruházat, mentális és fizikai állapot, mind feljegyezték, és ez alapján építették fel a profilt.

Amint ezeket a kérdéseket megválaszolták, az adatok bekerültek az OASIS nevű irányítási és ellenőrzési rendszerbe. Ezen a szinten az ügyeletes felügyelőt tájékoztatják, aki dönt az ügy további sorsáról.

Az elektronikus rendszer elképesztően nagy adatbázist tartalmazott, és nem is volt mindig túl gyors, úgyhogy a Halesowenben bejelentett eseteknél papíralapú dokumentumok között kutattak, míg a többi őrs esetében az adatbázist bújták.

– Oké, osszuk négyfelé ezt a kupacot, és lássunk hozzá.

Ebben az esetben nem volt fontosabb dolguk az áldozat nevének kiderítésénél.

Kim leült egy asztalhoz, a szoba pedig elcsendesedett. Csak a lapozás hangja hallatszott.

Kim a kizárás módszerét alkalmazta. A két leggyakoribb ismertetőjegy a szem- és a hajszín voltak. Az áldozat kék szeme látható maradt a bedagadt hús alatt.

Minden olyan jelentést, amelyik szőke hajat és kék szemet említett, lefordítva lerakott az asztalra.

– Ez rohadtul nyomasztó – mondta Bryant, megrázva a fejét.

Kim észrevette, hogy Bryant minden olyan jelentést, amelyik nem egyezett, nagyon finoman rak vissza a stócba. Tudta, miért. Nyomozó énje mélyebbre akart ásni minden egyes eltűnt nő ügyében, és édesapaként is mindet haza akarta volna hozni.

– Mennyire mentél vissza az időben, Kev? – kérdezte Kim.

– Három hónapra.

Ez mocskosul sok ilyen rövid idő alatt.

– Megvan! – szólalt meg Dawson, felemelve egy darab papírt.

Dawsonon kívül mind kétkedve néztek egymásra.

A férfi még egyszer végigfuttatta a szemét a papíron.

– Igen, Főnök. Itt van egy kép róla. Rajta van a kereszt. – Dawson felolvasta az adatlapot. – Szombat dél körül tűnt el. A szülei jelentették. A neve: Jemima Lowe.

Kim kissé megnyugodott a hír hallatán.

Az áldozatának már volt neve.

Most már csak meg kellett találnia a rohadékot, aki megölte.

8. fejezet

– Na és ez? Mennyi? – kérdezte Bryant.

Kim értette a kérdést. Sokszor szórakoztatták egymást a házárak megtippelésével. A kérdéses ingatlan ebben az esetben a Lowe családé volt.

Dawson hozta haza a családtagokat. Kim utálta, hogy abban az állapotban kellett látniuk a lányuk holttestét, de szükséges volt, ha tovább akartak lépni az ügyben.

Tudta, hogy Keats mindent megtesz majd annak érdekében, hogy a lehető legkisebb sokk érje őket, de ő is csak egy kórboncnok volt, nem csodadoktor. Jemima összevert arcának brutális valóságát nem lehetett elrejteni. Nem létezett olyan szó – legyen akármilyen kedves is –, amelyik elfedte volna, milyen szenvedést kellett átélnie Jemimának a halála előtt. Ez egy olyan kép, amely örökre az elméjükbe ég majd.

A szülők azonosították a ruhája, az ékszerei, a vakbélműtét hege és a jobb kéz kisujjának egy rendellenesen nőtt csontja alapján.

Az áldozat egyértelműen a harmincegy éves Jemima Lowe.

Kim összevonta a szemöldökét, és felmérte az ingatlant. Viktoriánus ház volt, az ajtó két oldalán szimmetrikusan elhelyezkedő ólomüveg ablakokkal. Különálló ingatlan volt, és a kétautós garázsa zárta az utca három ehhez hasonló épületeinek sorát.

– Háromszáztíz – saccolta Bryant.

Kim megrázta a fejét. Kizárt, hogy kétszáznyolcvannál többet érjen.

– Ne csináld már. Legalább négy hálószobás, ha nem öt.

Kim elmagyarázta, miért nem ért egyet.

– A fákon túl ott egy forgalmas út és a Merry Hill bevásárlóközpont. Próbáld messzebbről szemlélni a dolgot.

– Igen, de...

– Itt vannak – mondta, ahogy az autó lassan elgurult mellettük.

Ahogy a jármű megállt, Dawson kiszállt az anyósülésről, és kinyitotta a hátsó ajtót.

Mr. Lowe kiszállt, és segített a feleségének, aki pedig a harmadik utas kezét fogta. A másik lányukét.

Mr. Lowe kurtán biccentett Dawson felé, aki egy hasonló, tiszteletteljes bólintással viszonozta, mielőtt visszaszállt volna az autóba.

Ahogy a család haladt felé, Kim észrevette, hogy egyikük sem néz a másik szemébe. Ha megtennék, képtelenek lennének tartani magukat. Látni a saját fájdalmunkat a másik arcán egyértelművé tenné azt, amit a szívük még nem akart elfogadni.

De mégis volt fizikai kapcsolat, amely összetartotta az egész családot. Mr. Lowe finoman átölelte felesége vállát, aki pedig a lányuk kezét szorította. Sara Lowe-nak ugyanolyan szőke haja volt, mint a nővérének, de pár kilóval több lehetett a súlya, amitől sokkal egészségesebbnek tűnt.

– Mr. Lowe, Mrs. Lowe! – szólalt meg Bryant előrelépve. – Bryant őrmester, a kollégám, Stone felügyelő. Bejöhetünk?

Mr. Lowe kicsit habozott, majd bólintott. Minden egyes porcikája azt kívánta, bár elmennének. És Kim is ugyanezt szerette volna.

Egy család gyászát megzavarni olyan, mint az éjszaka közepén benyitni a hálószobájukba.

Követték a családot, ahogy lassan végigsétáltak a kocsifeljárón.

Mr. Lowe kinyitotta a bejárati ajtót, és előreengedte a feleségét és a lányát. Miután mind bementek, a család megállt a folyosón, teljesen tanácstalanul. Minden ugyanolyan, de mégis nagyon furcsa volt körülöttük. A házuk is másképp nézett ki, mert a lányuk sosem jön már haza ide többé.

Egyikük sem tudta, mitévő legyen. Teljesen újra kellett tervezniük az életüket.

– Készítek egy teát – mondta Mrs. Lowe szinte csak magának.

Valami, amit csinálhat, egy tevékenység, amivel kicsit elterelheti a figyelmét. A családtámogató tiszt hamarosan megérkezik, és akkor még az ilyen apróságokat is meg kell majd osztaniuk vele.

A jobb oldali ajtó egy hangulatos, a bézs különböző árnyalataira festett nappaliba nyílt. Kim egy laposképernyős TV-t pillantott meg a sarokban.

Mr. Lowe bevezette őket a helyiségbe. A férfi leült a karosszékébe, Kim és Bryant a kanapéra.

– Őszinte részvétünk – törte meg a csendet Kim.

A jó modor automatikusan bólintást vont maga után a férfi részéről, mintha ez a közhely jelentene bármit is. Merthogy semmit sem jelentett. Azt leszámítva, ha esetleg kiderülne, hogy tévedés történt, minden teljesen mellékes volt ennek a gyászoló férfinak. Ezt Kim is megértette. Ő is látta, amit az apának látnia kellett. Az ő számára is borzasztó volt, de a férfinak mérhetetlen traumát jelenthetett.

Kim jó ötvenesnek saccolta. A fehér ingjében és a sötétszürke nadrágjában olyan ember benyomását keltette, aki ügyel arra, hogy fitt és igényes maradjon. A haja ősz volt, az arca napbarnított.

– Sarát kihagyhatjuk ebből? – kérdezte, Kimről Bryantre nézve. A szomorúság és a gyász mellett hirtelen aggodalom bukkant fel tekintetében.

Kim bólintott. Csak akkor beszél Jemima húgával, ha feltétlenül szükséges lesz.

Mrs. Lowe jött be, és lerakta a tálcát az üveg kávézóasztalra. A tálcán egy teáskanna, cukor és egy tejeskancsó állt, de csésze egy sem. Senki sem szólt egy szót sem, ahogy Mr. Lowe felállt, hogy hozzon egy széket a feleségének.

Az asszony a magas sarkú cipőnek köszönhetően pont ugyanolyan magas volt, mint a férje. Haja rakoncátlan, göndör, vörös tincseit hajcsipeszek és egy gumi tartotta össze. Amikor Mr. Lowe a szék mögé lépett, és felesége vállára tette a kezét, Kim nem tudta nem észrevenni, milyen vonzó párt alkotnak ketten.

– Meg tudják mondani, mikor tűnt el Jemima? – kérdezte a felügyelő.

– Szombat délután – felelte Mrs. Lowe. – Elkésett a munkából. Sose szokott késni a munkahelyéről.

Kim kíváncsi volt, hogy ez a harmincegy éves lány tényleg minden szombaton dolgozni ment-e, délutánonként pedig a szüleivel teázott...

– Volt férje? Esetleg gyermekei?

Mrs. Lowe megrázta a fejét.

– Szerintem mostanában kezdett gondolkodni rajta, de miután befejezte az egyetemet, kizárólag a karrierjét építette. Lovasoktatóként dolgozott, és úgy tervezte, itthon lakik addig, amíg mindent el nem rendez.

– Elrendez? – kérdezte Kim.

– Jaj, igen, elnézést, ő... ő...

Mr. Lowe átvette a szót a feleségétől, akinek a gondolatait összekuszálta, hogy továbbra is jelen időben beszélt a lányáról.

– Jemima öt évvel ezelőtt, egyik napról a másikra bejelentette, hogy Dubajba költözik. Egy ottani lótenyésztő családhoz ment dolgozni. Alig egy hónapja tért vissza.

Kim egy bólintással nyugtázta a hallottakat.

– Volt barátja? – kérdezte.

– Párszor randizgatott valakivel, úgy tudom.

Bryant a notesze fölé görnyedt.

– A neve Simon Roach, a bevásárlóközpontban találkoztak az út túloldalán. Azt hiszem, igazgatóhelyettes ott.

– Találkoztak vele?

– Egyszer – ismerte be Mr. Lowe. – Elhozta vacsorára egyik este.

– És? – kérdezte Bryant.

– Nem szeretek első benyomás alapján megítélni valakit.

A ki nem mondott üzenet egyértelmű volt.

– Volt Jemimának esetleg konfliktusa valakivel?

Mr. Lowe összevonta a szemöldökét.

– Nem, egyáltalán nem. Jemima... egy nagyon kedves ember volt.

Mrs. Lowe felszipogott a múlt idő használata miatt. Mr. Lowe ismét megszorította a vállát.

– A lányom kerülte a konfrontációt. Gyűlölte a vitát, ezért mindig engedett.

Kim felállt. Ennyi információ elég volt egyelőre. Már épp eléggé megzavarták a család gyászát.

Bryant követte a példáját, és Kimet megelőzve elbúcsúzott.

– Köszönjük, hogy válaszoltak, és még egyszer hadd fejezzem ki őszinte részvétünket.

Kim végighaladt a folyosón.

Egy árnyék követte a lépcső tetején, majd egy záródó ajtó halk hangját hallotta.

Kim egy másodpercig habozott, majd kilépett a házból.

9. fejezet

Kim bekapcsolta az iPodját. Korábban nem hallgatott Bachot túl gyakran, de a Brandenburgi versenyek jól illettek a motorszereléshez.

Ezeket a versenyműveket több hangszerre írták: két kürtre, három oboára, két hegedűre, egy brácsára és egy csellóra. Az a művészi teljesítmény, ahogy Bach ezekből a különálló elemekből egy egységes zeneművet alkotott, nem sokban különbözött attól a munkától, amit ő a garázsban heverő alkatrészekkel végzett. Egy szép napon ezekből elkészül majd egy 1954-es BSA Gold Star.

Miután elbúcsúztak Jemima szüleitől, elengedte az embereit. Dawson kezét szétvagdosták az eltűnt személyek aktái, Stacey-nek kifolyt a szeme a monitor előtt, Bryant pedig hajnal óta talpon volt. Mindnyájukra ráfért, hogy hét óra előtt hazaérjenek.

Utálta ezt a részét: az elejét, amikor a táblán sorakozó részletekben még túl sok volt a bizonytalanság. Ilyenkor úgy érezte, mintha kavicsokból kellene tornyot építenie. Kötőanyag nélkül lehetetlen.

Kihasználta az időt, és lemosta az ablakokat, majd levitte Barney-t az esti sétájára. A kutya ebben a pillanatban épp a konyha és a folyosó közötti küszöbön feküdt. A mellső mancsa előtt egy darab agancs hevert. Ez afféle örök jutalomfalatnak számított, az állat igencsak sok munkával tudott volna megküzdeni vele. Barney nagy néha ugyan megrágcsálta, de aztán végül mindig otthagyta. Kim úgy vélte, ha ilyen sebességgel halad, a gyerekei megöröklik tőle.

A kutyája volt a legnagyobb boldogsága.

Barney-t egy korábbi ügyénél találta. Egy büntetett erőszaktevő hűséges társa volt, a férfit a Thorns Roadon gyilkolták meg. A támadást követően a kutya nem szaladt el, hanem a gazdája mellett ült, véráztatta bundával. És bár a nyomok már rég eltűntek róla, Kim még mindig maga előtt látta, ahogy ott ül.

És maga előtt látta azt is, ahogy elvezették egy öreg nénitől, aki nem tudta gondját viselni, majd berakták a menhely legeldugottabb részébe. A ketrecére még névtáblát sem raktak, annyira biztosak voltak benne, hogy nem talál új gazdára.

Sajnos, valamilyen okból kifolyólag, a kutya nem jött ki túl jól másokkal, és több lakást látott, mint egy ingatlanügynök.

Kim még egyszer megsimogatta, tudván, több közös van kettejükben, mint bárki mással az ismerősei közül.

A kutyára nézett, és oldalra biccentette a fejét. Kim pont úgy nézett, ahogyan a kutya szokott rá.

– Kérsz répát?

Barney füle megmoccant, és a farkával suhintott egyet a padlóra.

– Gondoltam...

A mondatot félbeszakította az iPodja mellett megcsörrenő telefon. Ritkán jön jó hír éjfél után.

Megnézte a kijelzőt, de a számot nem ismerte.

– Stone – szólt bele.

– Á, felügyelő, tudtam, hogy még ébren lesz.

Elsőre nem volt ismerős a hanyag, negédes hanghordozás, de amikor rájött, ki az, Kim hangosan felsóhajtott a telefonba.

Tracy Frost volt, helyi riporter, országos katasztrófa és valaki, akinek egyáltalán nem kellett volna tudnia a telefonszámát.

– Frost, magánál nem éjfél van? – kérdezte Kim.

– Ó, tudja, mi, riporterek sosem alszunk.

Kim úgy vélte, a „riporter” megnevezés több méltóságot és szakmaiságot sugallt, mint amennyire Tracy számot tarthatott, de ráhagyta. A nő csak púp volt a hátán a legutóbbi nagy nyomozás óta, amikor azzal fenyegette, hogy a hírzárlat ellenére nyilvánosságra hozza az emberrablásos történetet. Eleve nagyon gyorsnak kellett lenniük, hogy a lányokat épen, egészségesen megtalálhassák, de Tracy úgy érezte, szükség van még egy kis extra nyomásra.

– Mint ahogy önök, rendőrök sem, nemde? Elég hasonlóak vagyunk.

Kim eltartotta a fülétől a telefont, és olyan képet vágott, mintha belenyaltak volna. Vajon milyen gyógyszerre ivott ez a nő?

– Én most lerakom...

– A helyében nem tenném. Biztos szeretné tudni...

– Tracy, tudja, hogy mi nem vagyunk barátok, ugye? – tisztázta Kim.

– Persze – felelte a nő kuncogva.

– És azt is tudja, hogy nem bírom magát, és sose fogom semmiről előre tájékoztatni egyetlen üggyel kapcsolatban sem?

– Naná – felelte Tracy.

– Akkor meg mi a jóistenért tárcsázta ezt a számot?

Kim visszatartotta a lélegzetét, és imádkozott, hogy még ne tudjanak a Westerley-ről. Nem akarta kirángatni Woodyt az ágyból egy kis éjszakai vészhárításra.

– Nos, épp egy cikket írok arról, hogy West Merciának sikerült megoldania pár régi ügyet. Ami azt illeti, a cikk inkább arról szól, hogy a West Midlands-i rendőrségnek miért nem sikerül az ilyesmi, és a maga neve is felmerült... Szóval meg szeretném adni a lehetőséget arra, hogy esetleg nyilatkozzon.

Kim megkönnyebbülten és egyszersmind undorodva felsóhajtott. Tracy Frost megbízhatóan csak a negatívumokra koncentrált. Azt is tudta, hogy a nyilatkozás lehetősége valójában annyit tett, védekeznie kell.

– Frost, én most lerakom – mondta Kim, és már emelte is el a fülétől a telefont.

– Jaj, ne húzza fel magát, Stone. Már kérdeztem a főnökét is, de elhajtott, szóval gondoltam, megkeresem, ha már úgyis írok magáról is.

Naná, hogy ír róla. Mivel Kim nem bánt kesztyűs kézzel vele, Tracy West Midlands-i rendőrségről írt cikkei kiemelten foglalkoztak a személyével is. Az, hogy Frost Woodyt is felhívta, megmagyarázta, hogy miért kellett hirtelen ellátogatniuk a Westerley-be.

– Az egyik ilyen régi ügynél, amiről szó lesz, egy Bob nevű férfi az áldozat...

– Ki a franc az a...

– Egy azonosítatlan férfi, akit a Fens Pools víztározónál találtak meg két éve, levágott ujjakkal. Én hívom Bobnak...

Kim undorodva elfintorodott.

– És miért hívja Bobnak?

– Mert emlékeztet Robert bácsikámra. Látja, nem vagyok érzéketlen.

Kim ezt nem kívánta kommentálni.

A nyomozó kihangosította a készüléket, és lerakta a pultra. Visszatért a garázs közepén lerakott alkatrészek közé, és letérdelt. Sokkal jobban érdekelte az, hogy a hajtórudat a dugattyúhoz rögzítse, mint bármi, amit ez a nyomorult mondani tudott.

Kim nem tett semmit, amivel bátorította volna rá, Tracy mégis folytatta.

– Biztos emlékszik rá.

– Emlékszem, igen, de nem az én ügyem volt – felelte Kim, és a hegesztőpisztolyért nyúlt.

A Brierley Hill-iek intézték az ügyet, mert egy köpésnyire voltak csak a holttest megtalálásának helyétől. Nem volt köze az ügyhöz.

– Sosem találták meg a gyilkosát.

– És? – kérdezte Kim. Az ilyesmi előfordul. Minden rendőr gyűlölte, mert a megoldatlan ügyektől sosem szabadultak. Folyamatosan piszkálta őket, mint egy viszkető seb.

– Ugyan már, Stone! Biztosan érdekli egy fickó, akinek nincs ujja. Ne mondja, hogy nem. Egy gyilkos mindent elkövet, hogy ne tudják azonosítani az áldozatot, és megússza. Ez nem bosszantja?

Igen, ez dühítő volt, és a nő rohadt jól tudta is ezt.

Mosolyogva vette tudomásul, hogy Barney hátat fordított a telefonnak. Valóban okos kutya.

Kim lerakta a hegesztőpisztolyt, és kutatni kezdett a pulton található tárgyak között.

– Azt a rohadt, mit csinál, Stone? – kiabálta Tracy.

– Egy szerszámot keresek, szóval, ha befejezte ezt a késő esti...

– Ugyan, felügyelő. Ha az ügy a magáé lett volna, kizárt, hogy...

– Na, megvan a kulcs – mondta Kim.

– Hogy mondja? – kérdezte Tracy.

– Megtaláltam – felelte, és a szerszámért nyúlt.

– Erről a szerencsétlenről nem tudunk semmit, még a nevét sem sikerült kideríteni. Úgy értem, gondoljon bele, mi lenne, ha a maga családtagja lenne? Akkor nem dobták volna ilyen...

– Egyetlen áldozat sincs dobva! – csattant fel, és rájött, hogy a riporter pont erre várt. Egy reakcióra. – Most leteszem, Frost – és a telefonért nyúlt.

– És csak hogy tudja, vettem egy új cipőt a díjátad...

Kim kinyomta a telefont, és örült a hirtelen támadt csendnek. Ez a nő akkor sem tudott volna tapintatlanabb lenni, ha betrappol a házába, és leül elé.

Feltekerte a hangerőt, és ismét Bach muzsikája töltötte be a teret.

Mit gondolhatott vajon Tracy Frost? Mintha Kimnek felelősséget kéne vállalnia más kapitányságok megoldatlan ügyeiért. Volt elég gondja a saját körzetében is.

És mégis, ahogy a rúd és a dugattyú rögzítésén dolgozott, a Bobnak nevezett férfin járt az esze.

10. fejezet

Tracy Frost belépett az apró bérelt házba a Quarry Bank főutcájának végén. Bár a ház nem esett Amblecote puccosabbnak számító körzetébe, mégis azt adta meg, ha postacímet kértek tőle.

A legelső dolga az volt, hogy megnyomta a space billentyűt az ebédlőasztalon álló laptopján. A gép zümmögve életre kelt, és a képernyőn hamarosan megjelent legbecsesebb tulajdona, a hófehér Audi TT képe.

Quarry Bank főutcáján elég feltűnő egy ilyen autó, csak éppen a rossz értelemben. A dombon lévő gyorsétkezdékbe indulók gyakran megálltak és megbámulták. A túloldalon álló motorkerékpárbolt kirakatát fürkésző kölykök pedig átjártak megvizsgálni. Néha egy-egy irigy szomszéd kiszúrta a kerekét. Ez gyakoribb volt azt megelőzően, hogy felszerelte a kamerát.

Már csaknem hajnali egy volt, és ma nem sokan mászkáltak az autója körül.

Bekapcsolva hagyta a képernyőt, és levette a tizenkét centi sarkú cipőjét. Gyűlölte ezt a cipőt, de nem lett volna önmaga nélküle. A kocsiját jobban szerette bárminél, de ha választania kellett volna a kettő közül, akkor a magas sarkút választja. Szinte betegesen ragaszkodott hozzá.

Egész nap gondterhelt volt. Annak ellenére, hogy már minden olyan dolgot elvégzett, amivel általában csillapítani tudta a szorongását. Megnézte a számláit a neten, és nem talált semmi különöset. A bankszámláján lévő összeg pont annyi volt, amennyi szokott lenni, épp egy hajszálnyira a hitelkeret-túllépéstől.

Átkutatta a naptárát, és meggyőződött róla, hogy senkinek sincs épp születésnapja vagy évfordulója, amit esetleg elfelejtett.

Felhívta az édesanyját, aki részletesen beszámolt mindenről, ami a legutóbbi hívása óta történt vele. És mint mindig, most is nyugtatgatta: minden rendben, és reméli, hogy a következő héten meg tudja látogatni mindkettőjüket. Utálta, hogy mindkét kijelentés hazugság, és azt még jobban, hogy ezt az anyja is tudta.

Remélte, hogy egy kis vita a számára legkevésbé kedves rendőrrel telefonon majd valahogy felvidítja, de nem így történt.

Amiről nem beszélt Kim Stone-nak, az a Bob kapcsán érzett bűntudat volt. Két éve, amikor végignézte, ahogy elszállítják, megfogadta, hogy kideríti, ki volt a gyilkosa. Szerette volna meggyőzni a szerkesztőjét, hogy készítsenek egy emberközeli cikket, amelyben a férfi kilétét kutatja.

Két nappal később viszont már egy helyi focistáról írt, miután az egyik szeretője kitálalt a sportoló kokainfüggőségéről. Nem bírt ellenállni a szex-drog témának, és a cikke a Diana hercegnőről szóló emlékkiadás után a második legnagyobb példányszámot hozta a Dudley Star történetében.

Amikor a következő héten a kiadójával beszélt Bobról, a férfi nem emlékezett az esetre, és nem engedélyezte a cikket. Nem volt tagja a nyomozásért felelős rendőri szervnek, de mégis úgy érezte, hogy valamelyest felelős azért, hogy a gyilkosa szabadlábon van. Ez az ügy néha visszakúszott az emlékezetébe, és egy kicsit megnyomorgatta. Az, hogy West Mercia sikerrel oldott meg régi ügyeket, újra eszébe juttatta Bobot.

A nap folyamán sok mindent megpróbált, de a rossz közérzet csak nem múlt el.

Talán csak aludnia kéne. Az ilyen rossz érzések ritkán maradtak vele másnapig.

A Jimmy Choo cipőjét egészen a hálószobáig vitte magával, és lerakta a többi Anouk tűsarkú mögé. Már hat pár volt neki. És minden bal lábasban betét.

Tudta, hogy az emberek a háta mögött kinevették, amiért imbolygott bennük, de nem érdekelte, mert nem tudták, hogy ezek a cipők segítettek palástolni a valódi problémáját.

Azt, amely egész életében kínozta.

11. fejezet

Jaj, mami, mindennap hiányzol.

Évek iszapján gázoltam át, amióta elhagytál.

Milyen különös, hogy mindig ekképp fogalmazódik meg bennem. Elhagytál. Pedig nem elhagytál. Kurvára meghaltál!

Sajnálom, mami, nem szereted, ha káromkodom, és én nem is szeretek. Mindig azt mondogattad, a szűkös szókincs jele.

Én végül mindenben egyetértettem veled, mami. Végül.

Emlékszem arra az egy alkalomra, amikor nem. Amikor felébredtem, a ruhám már ki volt készítve az ágyam végébe.

Egy barna kötényruha volt, az elején gombokkal. Sötétbarna volt. Sárszínű. Egy trapéz, amely a térdem és a bokám közötti senki földjén ért véget. Hosszú, alaktalan sárdarab két álzsebbel az elején. Még csak igazi zsebei sem voltak.

Pedig én szerettem a zsebeket.

Utáltam azt a ruhát. Nem akartam felvenni, és meg is mondtam, hogy nem fogom.

Megkérdezted, nem gondolnám-e meg magamat.

Azt mondtam, nem.

Szomorúan mosolyogtál rám, és tudtam, hogy hibát követtem el. De nem hátráltam.

És te sem.

Egy szó nélkül bemasíroztál a szobámba. Kirángattad a kedvenc ruháimat a szekrényből. Elővetted az ollót, az éleset, amivel a hajamat szoktad vágni. Tudtam, hogy éles, mert egyszer egy hajvágás alkalmával megvágtad vele a nyakamat.

Leültél a konyhaasztalhoz, könnyed mosollyal az arcodon, és én örültem, hogy egyáltalán érzelmeket látok rajta.

Nyissz, nyissz, nyissz.

Néztem, ahogy cafatokra vágod őket. Az anyagok darabkái úgy hullottak, akár a szerpentin, és végül egymásba gabalyodva textilkígyóvermet alkottak a földön.

A kötényruha ott feküdt kettőnk között az asztalon.

Nem a varrások mentén vágtál, hanem úgy, hogy soha többé ne lehessen őket megjavítani. A ruháknak végük volt.

Megértettem a leckét.

Amikor elkezdtem vetkőzni, az ollócsattogás lelassult, de nem állt le. Rád néztem, de te nem néztél vissza, mert tudtad.

Nyertél.

Felvettem a sárga pólót, majd azt a barna zsákot. Akár egy tábla csokoládé.

Finoman, egy szó nélkül leraktad az ollót a konyhaasztalra, felálltál, és a mosogatóhoz léptél. Én pedig egyedül a csobogást hallottam, ahogy a folyékony mosogatószerből buborékokat gyártottál.

De szólni egy szót sem szóltál. Mi rosszat tettem még? Megtettem mindent, amit csak kértél, de továbbra is néma maradtál, és elfordultál tőlem.

– Mami...

Amikor visszafordultál, az arcodról semmit sem lehetett leolvasni, talán csak egy mosoly ígéretét.

Ez volt az én pillanatom. Ha jól csinálom, újra helyreállhat a világunk rendje.

Ha a megfelelő szót mondom.

– Mami, játssz velem!

És végre elmosolyodtál.

Te már nem vagy itt többé, hogy játssz velem, igaz, mami? Sebaj, a többi barátom még itt van nekem.

Most mennem kell.

Már vár rám az új legjobb barátom.

12. fejezet

– Oké, srácok, lássunk hozzá. Stace, mit tudtunk meg a westerley-sekről? – kérdezte Kim, izgatottan, hogy végre nekiláthattak az első teljes értékű napnak a nyomozás során.

– Wright professzor 1959-ben született. Az apja meghalt, amikor még csak kétéves volt, az édesanyja nem ment férjhez újra. Megrögzött agglegény, több orvosi területen is megfordult, mielőtt megállapodott volna a humánbiológiánál. Számtalan publikáció szerzője, és hét egyetemnek dolgozik tanácsadóként, legalábbis eddig ennyit találtam.

– Okos fickó – jegyezte meg Bryant.

– Ó, van még tovább is – folytatta Stacey. – Bejegyzett szakértő legalább három gyilkossági nyomozásnál, továbbá két fellebbezésnél tanúskodott. Úgy ismerik, mint aki a legkomolyabb keresztkérdések alatt is megőrzi a nyugalmát. A westerley-s állása mellett komoly figyelmet szentel a tanításnak is. Korai tanárévei során egy diák panaszt nyújtott be vele szemben, de később kiderült, hogy alaptalan, és a diák vissza is vonta. Ja, és van egy Brian nevű macskája.

– A rohadt életbe, Stacey. Mit csináltál, elvitted vacsorázni? – gúnyolódott Kevin.

– Igazából tele van vele az internet. Nem nehéz megtalálni – ismerte be Stacey.

Kim kérdésre nyitotta a száját, de a nyomozó belefojtotta a szót.

– Nincs priusza, Főnök. Három parkolási bírsága volt, de mindet időben befizette.

– Mint egy nyitott könyv – vetette fel Bryant. Valóban semmi érdemleges nem volt az emberben.

– Catherine Evans azonban már más tészta – folytatta szemöldökét felhúzva Stacey. – Nulla publikáció. A LinkedInen fent van, de a Facebookon és a Twitteren nincs. Furcsa.

Annyira nem furcsa – gondolta Kim. Tudta, hogy a LinkedIn egy szakmai Facebook, de ő nem volt fent rajta. A Facebookon és A Twitteren sem. Néhány ember szerette volna távol tartani magát a közösségi médiától.

– A következő...

– Jameel Mohamed huszonkét éves, osztályelső volt a Loughborough-i Egyetem statisztikai analízis szakán. Fent van A Facebookon, a Twitteren, a Snapchaten és a Pinteresten. Hat videója is van a YouTube-on. Gitározik... rosszul. Nethertonban lakik a szüleivel és a nővéreivel.

Oké – elmélkedett Kim. Itt sincs semmi, amiről üvöltene, hogy egy gyilkossal van dolgunk.

– Nézzük meg Catherine-t alaposabban, és azt hiszem, egy kicsit nagyobb merítésre lesz szükség, hogy fogjunk is valamit. Kérjetek egy listát Wright professzortól azokról az emberekről, akik valamilyen szálon köthetők a Westerley létrehozásához.

– Úgy lesz, Főnök.

Kim megvakarta az állát.

– Stace, mielőtt nekilátsz, szereznél nekem egy légifelvételt a területről?

Stacey megnyomott pár billentyűt a gépén, Kim pedig beállt mögé. A kamera ráközelített a létesítményre, és Kim megvárta, amíg az egész területet belátja.

– Szeretném tudni, hogy jutott be.

A Google tovább forgatta a világot előttük.

– Állj! Ott a Westerley határán fekvő patak, így egyértelmű, hogy nem konkrétan a telken ölték meg.

Kim érezte, hogy ez fontos lehet.

– Távolítsd egy kicsit, de lassan. Van még itt valami más is?

Stacey és ő is a képet figyelték, ahogy távolodott.

– Az ott egy út, Stace?

Stacey újból ráközelített.

– Olyasmi.

Alig látható egysávos földút volt, alig több, mint pár kósza keréknyom a fűben.

– Gondolod, hogy egy ember képes volt egymaga felráncigálni azon a füves parton, Főnök?

– Valahogy odavitték, Bryant, és az biztos, hogy nem a Királyi Posta volt. – Stacey-hez fordult. – Távolítsd, kérlek! Jézusom, itt nincs semmi.

A helyválasztás egyre rejtélyesebbnek tűnt. Biztosan volt jelentősége, és Kim tudni akarta, hogy mi az.

– Oké, Stace, te tudod, mi a dolgod. Kev, te koncentrálj a kamerafelvételekre. Hogyan vonszolta fel oda?

Valami máris nem stimmelt ezzel az egésszel.

13. fejezet

– Főnök, elmondanád, hogy mivel érdemeltem ki a megtiszteltetést, hogy visszatérhetek ide?

– Tegyük fel, hogy csak ennyire szerencsés vagy – mondta Kim, míg azt várta, hogy a kapu kinyíljon.

– Szuper.

– Bryant, tudod, hogy nagyon igazságosan szoktam kiosztani a szar melókat. Az kapja, aki a leginkább idegesít. Ennyi.

– Á, akkor már értem, hogy miért mindig én.

Kim már vitára nyitotta volna a száját, de a férfinak igaza volt.

– A gyilkosunknak nem volt ilyen nehéz dolga a bejutással – nyögte Kim, majd ismét megnyomta a gombot.

A kapu lassan elindult.

Kim áthajtott a murvás részen.

A kocsikra pillantott, és magában felsóhajtott, amikor meglátta Daniel Bate pickupját.

– Egy szót se! – morgott Bryantre.

– Igaz, már így is elég bajban vagyok.

Leparkolt a sor végén egy ezüst Aston Martin mellé. Ezt az autót nem látta előző nap.

– Oké, én megkérem Catherine-t, hogy vigyen körbe, te addig beszélj a többiekkel.

Kiszállt a kocsiból, majd megfordult, hogy becsukja az ajtót.

– Á, Kim! Reméltem, hogy visszajön – mondta Daniel Bate az autójukhoz lépve.

– Miért van még itt? – kérdezte a felügyelő.

– Semmi sürgős nem vár Dundeeban, úgyhogy azt gondoltam, elidőzöm itt. Idegesítem kicsit az ittenieket.

– Jó lehet ilyen rugalmas beosztásban dolgozni – jegyezte meg Kim.

– Kiérdemeltem – jelentette ki Bate egész egyszerűen.

Akármennyire is idegesítette Kimet, tudta, hogy a férfinak igaza van. A Crestwoodban együtt töltött idő során Daniel bizonyította, hogy nem fél a kemény munkától.

– Nos, csak engem ne idegesítsen – mondta a férfi hátának címezve.

– Ha hiszi, ha nem, meg se próbáltam. Még.

Kitárta az anyósülést, és Lola, a félszemű kutyája ugrott ki a földre, megrázta magát, majd csóválni kezdte a farkát. A kutya megfordult, egy pillanatra felnézett, és Kim felé szaladt. Kim nem tudta, hogy a kutyának okoz-e bármilyen nehézséget az, hogy csak egy szeme van, de úgy tűnt, nem zavarja a dolog.

Stone azonnal kinyújtotta a kezét, hogy a kutya megszagolhassa.

– Felesleges – mondta Daniel feléjük gyalogolva, kezében pórázzal. – A kutyák orra annyira érzékeny, hogy már azelőtt tudta, hogy itt van, hogy behajtott volna a kapun.

Kim tudta ezt, de így jelezte legegyszerűbben a kutya felé, hogy nem jelent veszélyt rá.

A kutya veszettül elkezdte szagolni a cipőjét, és játékosan felugatott párszor.

Daniel álmélkodva rázta a fejét.

– Úgy látszik, kedveli, az ég tudja, miért.

Bryant, tudván az okot, felkuncogott.

– Érzi Barney szagát.

Kim gyilkos pillantást vetett a kotnyeleskedőre.

– Ki az a Barney? – kérdezte Daniel Bryantről Kimre pillantva.

– Az aranyhalam – felelte a felügyelő.

Daniel lenézett Lolára, és konstatálta, hogy a kutya figyelme továbbra is Kim bakancsára összpontosul.

Felhúzta a szemöldökét.

– És mit csinált, rálépett?

– Igen, mert felcseszett – felelte, és elsétált.

Hallotta, ahogy Daniel a hátuk mögött nevet valahol.

Kim kinyitotta a létesítmény ajtaját, és beleütközött egy hatalmas, sötétkék pulóverbe bújtatott mellkasba. Felnézett, majd újra maga elé pillantott, ahogy a férfi lesétált a murvás ösvényre.

Az első dolog, ami feltűnt, hogy a nap eltűnt a birkózóteste vagy a kopasz feje mögött.

– És ön kicsoda? – szólította meg Kim.

– Darren James biztonsági őr, és megyek haza.

Megigazította a nyakán a zsinórt, és felmutatta az engedélyét.

Nyilván itt töltötte az éjszakát, és őrizte a holttesteket, és abba a hamis hitbe ringatta magát, hogy most, a műszakja végén hazamehet.

– Nos, sajnos nem – juttatta tudtára Kim. – Nem megy innen sehová addig, ameddig Bryant el nem beszélgetett önnel.

– Kizárt dolog, drágaságom. Hív az ágy ez után a tizenhárom órás műszak után. – A férfi az ajtó felé biccentett. – A főnök odabenn van, vele elbeszélgethetnek.

Kim a férfi jelvényére pillantott.

– Drágaságom helyett legyen mondjuk inkább felügyelő, és ha továbbmegy, az ajtóhoz bilincselem.

A férfi Bryantre nézett.

Kim elhúzta a száját.

– Jó, valójában ezt nem tehetem, Darren, de akkor is itt kell maradnia.

Az őr továbbra is gyanakodva nézett a felügyelőre. Nincs már az embereknek egy csepp humorérzéke se?

– Bryant előre veszi önt, hogy minél gyorsabban elmehessen, jó?

A férfi bólintott.

– Jó, de egy cigit legalább elszívhatok előtte?

– Csak nyugodtan – felelte Kim, és megkerülte a biztonsági őrt.

Belépett a mobilházban kialakított irodába.

Jameel és a munkatársa hátrafordult. Jameel köszönésképpen bólintott, és visszafordult a képernyőhöz. A másik férfi tekintete továbbra is rájuk szegeződött.

Kim felvette vele a szemkontaktust. A drága, szürke öltöny elárulta, hogy a kint parkoló Aston Martin tulajdonosához van szerencséje. Azok közé a férfiak közé tartozott, akin jól is állt a drága öltöny. Nem volt sem túl szűk, sem pedig bő. Frissen vasalt fehér ingjéhez burgundi vörös selyem nyakkendőt kötött. Gesztenyebarna haját stílusos, rövid üzletemberfazonra nyíratta, a szempillája viszont olyan fekete volt, amilyet Kim még sose látott egyetlen férfin sem.

Az illető felállt, és kezet nyújtott. Kim fogadta, kezet ráztak egymással.

– Curtis Grant ügyvezető igazgató, Elite Systems Security.

Kim felismerte a cég nevét. Bele volt hímezve Darren pulóverébe.

A szeme sarkából Kim észrevette Jameel képernyőjén a négyfelé osztott képet.

– Ön alakította ki itt a kamerarendszert? – kérdezte Kim.

A férfi bólintott.

– Teljes körű biztonsági szolgáltatást nyújtunk, minden igényt kielégítően.

Grant belenyúlt öltönyének belső zsebébe, Kim pedig azonnal feltartotta a kezét. Lehet, hogy a férfinak szokása boldog-boldogtalannak névjegykártyákat osztogatni, de Kimet egyáltalán nem érdekelte az általa nyújtott szolgáltatás.

A férfi tett egy újabb lépést előre.

– Wright professzor megkért, hogy nézzek be. Fejleszteni fogunk.

Kimnek valamiért az eső és a köpönyeg szavak jutottak eszébe, de nem az ő dolga volt.

Elfordult az öltönyös férfitól, és két újabb lépést tett az épület belseje felé.

– Jó reggelt, professzor! – köszönt Kim. Ez már haladás. Már kezdte megszokni, hogy reggel köszönteni kell az embereket. Woody most nagyon büszke lenne.

– Kérem, felügyelő, szólítson Chrisnek.

Kim egyetértően bólintott. Nagyon ritkán engedte meg embereknek, hogy ne felügyelőnek szólítsák. A keresztnév használatát a magánélet részének tekintette, és oda nem engedett be akárkit. Hasznos, ha az ügyben érintetteket emlékeztetik, hogy egy rendőrrel és nem egy haverral van dolguk. A cím elhagyását azonban néha saját előnyére is fel tudta használni.

A férfi hangja suttogóra váltott, ahogy elfordult a kollégáitól.

– Történt valami fejlemény az ügyben? Tud mondani valamit?

Kim megértette, miért kérdezi. Ő volt a létesítmény vezetője, és velük volt, amikor megtalálták a holttestet. Csakhogy civil volt, és nem mondhatott neki többet az ügy részleteiről, mint akárki másnak.

– Sajnálom, professzor, de nem beszélhetek a folyamatban lévő nyomozásról.

Nem tudta ajkára erőltetni a keresztnevét. Nem törődött a férfi arcáról leolvasható meglepődöttséggel, inkább csak folytatta a mondandóját.

– Szeretném körbejárni a területet...

– Catherine most végez a reggeli ellenőrzéssel. Ha gondolja, kísérje el.

Tökéletes.

Kim bólintott, és elindult a nő felé, aki a maga elé tartott csíptetős mappára meredt.

– A professzor azt mondta...

– Igen, hallottam, felügyelő. Nem vagyok süket – állította le Catherine, anélkül hogy felnézett volna.

Kim egyből leszűrte, hogy a nő nem kedveli a reggeli órákat. Nem tudta hibáztatni ezért. Még ő maga sem találta meg azt a napszakot, amelyik különösen jó hatással lett volna a hangulatára.

Mindazonáltal Kim nem a türelméről volt híres, így köhintett egyet.

Catherine erre megfordult, és Kimre nézett. Se mosolyt, se megrovó pillantást nem látott az arcán.

– Igazán tapintatos... – jegyezte meg felállva, és ezzel Kim fölé tornyosulva. A bő farmer és a fekete ujjatlan felső kiemelte a nő férfias alakját. – Most már mehetünk.

Kim kivette a telefonját fekete farmerjának hátsó zsebéből, és levette a kabátját. Tizenkilenc fok volt, és párás idő.

Követte Catherine-t ki az ajtón, majd balra fordultak. Jemima holttestének megtalálása rövidre zárta a tegnapi látogatást, és Kim konstatálta, hogy most a másik irányba indulnak.

– Tehát ön rovarszakértő? – kérdezte Kim, ahogy elhagyták a murvát, és leléptek a fűre.

– Igen – felelte Catherine.

– És mióta is dolgozik itt?

– Gondolkodom, felügyelő. Séta közben is dolgozom.

Én is – gondolta Kim. Vagy legalábbis próbálok.

Catherine megjegyzése nem volt kellemetlenkedő vagy udvariatlan. Csak hűvös és távolságtartó. Kimnek be kellett ismernie, hogy ebben eléggé hasonlítanak.

– Engem gyanúsítanak? – kérdezte, és Kim először pillantott meg valamilyen érzelmet az arcán. Egy aprócska mosolykezdeményt.

– Jelenleg mindenki gyanúsított – felelte Kim teljesen őszintén. – Szóval...

– A megnyitása óta dolgozom a Westerley-ben. Wright professzor megkeresésére hagytam ott a régi munkahelyemet.

– És önök hol is ismerték meg egymást?

– A diákja voltam az Aston Egyetemen.

– És mi volt olyan vonzó ebben a... te jóságos isten! – szakadt ki Kimből.

– Bemutatom Elvist – mondta Catherine.

Egy holttest feküdt félig ülő állapotban egy fatörzsnek dőlve. Kim örült, hogy bemutatták, mert különben nem találta volna ki az elhunyt nemét.

Nem a test látványától riadt meg, hanem a darazsak mennyiségétől.

Az egyik a füle mellett repült el, ő pedig alig győzte elhessegetni. Kettő zümmögött Catherine jobb szeménél, de ő nem tett semmit az elzavarásuk érdekében.

Kötélből vannak az idegei – gondolta Kim.

– Elvis segít nekünk, hogy megismerjük a darazsak holttestekre gyakorolt hatását.

– Hogyan?

Catherine közelebb hajolt a hullához. Kim nem. Rengeteg holttestet látott már, amit tüzetesen átvizsgáltak bizonyítékokat keresve, de az, hogy csak így lerakjanak egyet, a rovarok és különféle állatok lakomázó- és lakóhelyéül, újdonság volt a számára.

– Azt már tudjuk, hogy a légypeték telepeiből négy-hat óra alatt több ezer lárva kel ki. De a darazsak is megjelennek már az első pár órában. Némelyikük táplálkozik a holttestből. Mások legyeket ejtenek el a szárnyuknál fogva, magukkal viszik őket, és egyetlen gyors harapással lefejezik őket. Megint mások a legyek petéit eszik, vagy a testnyílásokban frissen kikelt lárvákat.

– És mit remél a darazsak tanulmányozásától? – kérdezte Kim egy lépést hátrálva. Catherine mozgolódásának hatására a rovarok fürtökben másztak elő a holttest bal szeméből.

A nő a füle botját se mozdította.

– Tanulmányozni akarom a darazsak viselkedését a bomlás különböző fázisaira vetítve. A friss, felpuffadt állapotban, a rothadáskor és a kiszáradt szakaszban.

Kim a különleges aromából arra következtetett, hogy Elvis még nem érte el a száraz szakaszt.

– Van oka annak, hogy Elvis egy fa alatt fekszik?

Catherine bólintott, miközben újból felegyenesedett.

– A napon hagyott holttestek mumifikálódhatnak. A bőrük megkeményedik, és a rovarok számára áthatolhatatlanná válik.

Kimet megakadályozta a további kérdések feltevésében, hogy Catherine jegyzetelni kezdett. Kim figyelte, ahogy a keze mozog a papír felett, és a figyelmét valamiért felkeltették az ujjízületei. Mind a négy középső ujjízülete elütött a barna bőrétől. Fehérek és sebesek voltak.

– Most mondhatja – szólalt meg Catherine.

Az asszony megpróbált valamit leírni, majd megrázta a tollát le-fel.

– Maga tényleg szereti a rovarokat, igaz?

– Lenyűgöz a túlélőképességük. Csak abban bízom, hogy sose tanulnak meg kommunikálni egymással.

– Miért? – kérdezte Kim, kissé furcsállva ezt a kijelentést.

– Mert több mint egymillió rovarfaj él a földön, a bolygó élő organizmusainak több mint a felét ők alkotják. Tehát ha egyszer megtanulnak egymással kommunikálni, akkor nagy bajban leszünk.

Kim még sose gondolt erre, de lehet, hogy Catherine gondolt rá kettejük helyett is épp eleget.

Catherine újból megrázta a tollát, majd Kimre pillantott.

– Volna esetleg...?

Kim a fejét rázta.

Amíg Catherine megpörgette a tollat a két tenyere között, Kim tekintete arra a helyre szegeződött, ahol negyvennyolc órával korábban álltak. Nem volt semmi mozgás.

– A technikusok elmentek?

Catherine bólintott.

– Pont mielőtt beértem reggel.

Kimnek még nem szóltak, hogy befejezték a bizonyítékok begyűjtését.

Elővette a telefonját és tárcsázta Woody számát.

– Stone – köszöntötte a főfelügyelő.

– A technikusok elmentek, uram. Ez egy elég nagy terület. Nem hinném, hogy ennyi idő alatt rendesen át tudták nézni.

– Tudom – felelte a férfi. – Az én utasításom volt. Ma reggel el kellett onnan jönniük.

– Megkérdezhetem, hogy...

– Nem mintha bármit is meg kéne indokolnom, de egy terrorista sejt elhagyott főhadiszállására bukkantunk Digbethben tegnap délután.

Á, így már nem is kellett tovább magyarázni. Az a munka prioritást élvez. Minden ilyen elhagyatott főhadiszállást alaposan át kellett vizsgálni. Itt Kim egy olyan személy kapcsán nyomozott, aki már elhunyt. A digbethi nyomok azonban százak vagy akár ezrek életét menthetik meg.

De csak mert elfogadta, még nem kellett örülnie is ennek.

– Rendben, uram, köszönöm, hogy szólt.

Letette a telefont, mielőtt még a férfi reagálhatott volna a kis szurkálódásért amiatt, hogy nem értesítette.

Catherine az alig százméternyire álló mobilházra tekintett, majd felmutatta a tollát.

– Be kell mennem egy...

– Kiküldené Bryantet? – kérdezte Kim. Időközben megfeledkezett Catherine-ről, és csak a helyszín járt a fejében.

Catherine bólintott, és elindult visszafelé.

Kim pár lépéssel eltávolodott Elvistől és a lakóitól, majd figyelte Catherine-t, ahogy visszatér az irodába.

Kimnek az volt az érzése, hogy valószínűleg igencsak különleges személyiségre vall, ha valakinek ennyi örömet szerez a rovarok viselkedésének tanulmányozása.

14. fejezet

– Levehetted volna a kabátodat, Bryant – állapította meg Kim, ahogy a férfi odaért hozzá.

– Jól vagyok így, köszönöm.

Kim megrázta a fejét. A tárgyalójukon kívül ritkán látta zakó nélkül.

– Sikerült kideríteni valamit odabent? – kérdezte Kim, miközben elindultak, át a telken.

– Ennyi idő alatt? – vágott vissza a kollégája.

– Nos... valamit... akármit...

– És te mégis mit tudtál meg? – kérdezett vissza Bryant.

Kim elmosolyodott.

– Nos, most, hogy így kérdezed, megtudtam, hogy Catherine jobban szereti a rovarokat, mint az embereket. Furcsa sebhelyek vannak a jobb ujjpercein, és nehéz kihozni a sodrából.

Bryant felsóhajtott.

– És mindezt kínvallatás nélkül?

– Igen. Most te jössz.

– Megtudtam a biztonságis figura nevét.

Kim felmordult.

– Oké, alig egy kilométerre lakik innen az út mellett, mert bár ez a hely a frászt hozza rá, mégis kényelmesebb így. Régen kidobó volt, de a főnök most ide tette.

– Még valami? – kérdezte Kim.

– Igen, kétóránként körbe kéne járnia az egész telket, de a legtöbb esetben nem teszi meg, csak bejelöli a lapon, hogy teljesítve.

– Mesés – felelte Kim. – Gondolom, mostantól rendesen fog járőrözni, hogy megtarthassa az állását.

Bryant a bűnügyi helyszín felé biccentett.

– Na, miért vonták vissza őket?

– Elhagyatott terrorista sejt főhadiszállása Digbethben.

Bryant megértően sóhajtott.

– Szóval akkor most szakértősködünk, mi?

Bryant nyomozóként tudta, hogy mindent meg kell tenniük, ha a munkát el akarják végezni.

Elérték a telek túloldalát. Kim átsétált a patakon, és megtalálta azt a helyet, ahol Jemimát hagyták. A bokáig érő fű lelapult azon a helyen, akár egy gabonakör. Egyetlen kitaposott nyom haladt le a domboldalon, amelynek a végében állt valószínűleg a bűnügyi szakértők furgonja.

Kim felmászott a domb gerincére. A talaj két méterre az ösvénytől emelkedni kezdett, úgy tíz méteren keresztül, mielőtt a főbejárat felé lejtett volna.

Onnan, ahol állt, az egyenes út gyorsabb, de meredekebb lett volna, így a technikusok végiggyalogoltak a domb gerincén oda, ahol a lejtő szöge már csökkenni kezdett, és könnyebbé vált a lejutás.

– Nem hiszem, hogy bármit is találhatnánk itt, Főnök – mondta Bryant, és egy zsebkendővel megtörölte a homlokát. Bár a szakértők elhagyták a területet, két, egymástól nagyjából negyvenöt méterre álló fa között még mindig rendőrségi szalag feszült.

– De nem biztos – felelte Kim, majd elhaladt Bryant mellett, és lenézett a lejtőn. A mögöttük elterülő terep már mellékes volt, mostanra már átvizsgálták, vagy rosszabb esetben összejárkálták. Ráadásul ketten nem tudták volna átfésülni sem rendesen.

Mindazonáltal Kim szinte maga előtt látta a történteket. A gyilkos leparkolta a járművét, kiszedte Jemimát, felvitte a dombtetőre, lefektette, majd megölte.

Tett pár lépést keletre, majd megfordult.

– Várj itt! – mondta, és elindult a technikusok által bejárt ösvényen, amíg egy vonalba nem került Bryant helyzetével.

Megállapította, hogy a dombtetőre vezető legrövidebb, ámde legmeredekebb útvonal előtt áll.

– Bryant, gyere le! – kiáltotta Kim.

Mire a férfi odaért, Kim már meg is találta, amit keresett.

– Nézd a füvet! – Kim egy, az ösvénytől alig harminc centire fekvő lelapult területre mutatott.

Bryant megvonta a vállát.

– Mit is kellene néznem egész pontosan? – kérdezte, és a szalag másik oldalára lépett.

– Itt ment fel – felelte Kim, és elindult felfelé, követve a lelapult füves sávot.

Az ösvény nem volt teljesen egyenes vonalú, látszottak benne a folyamatos korrekcióból fakadó kanyargós kiszögellések.

Ahogy követték a vonalát, egyértelművé vált, hogy arra a helyre vezet, ahol Jemimát megtalálták.

– Szerinted mik ezek a nyomok, Főnök? – kérdezte Bryant, ahogy újra elindultak lefelé a dombról.

Kim megállt félúton, és közel hajolt a talajhoz. Lefeküdt a fűbe, és megpróbálta úgy elhelyezni a testét, hogy az hasonlóan mutasson ahhoz, ahogy Jemimáét megtalálták. A túl magasra nőtt fű és a csalán fölé magasodott.

– Főnök, tényleg szükséges...?

– A feje – felelte, oda se figyelve Bryantre. – Ahogy húzta, a feje pattogott, önkéntelenül.

Amikor húzták, Jemima feje nem lapította le a füvet azon a területen, amelyen már az egész testét végighúzták, de amikor a gyilkos akár csak egy kicsit is elkanyarodott, a lány feje egy kicsit később követte csak a testet.

Kim már épp felkecmergett volna, amikor ismerős hangot hallott. Daniel Bate kiabált le a domb tetejéről.

– Hahó, felügyelő, magánpiknik, vagy lehet csatlakozni?

Kim felült.

– Daniel, hányszor mondtam már, hogy...

– Kopjak le? – kérdezett vissza a címzett. – Szükségtelen, felügyelő, mivel nem is önhöz jöttem. – A férfi a domb teteje felé nézett. – Rá fog jönni, hogy én szívem szerint kerülném.

– Helyes! – Végre megértették egymást.

A férfi megsimogatta a mellette álló Lola szőrét.

– Bár, ami azt illeti, megtisztelő, hogy a keresztnevemet használta.

Vagy talán mégsem. A nyelvbotlást észre sem vette.

– Bryant, készíts pár fotót! – utasította a kollégáját.

– Miről?

– Készíts egyet arról a helyről, ahol állok, és menj végig a vonalon egészen a domb tetejéig.

Bryant elővette a telefonját, készített egy képet, és megpróbálta letörölni az arcáról a gúnyos vigyort. Daniel viszont meg sem próbálta.

– Nem kéne pont máshol lennie? – kérdezte, és megpróbált felállni.

A férfi felkuncogott, és megrázta a fejét.

– Ami azt illeti, nem. Jól érzem magam itt.

Kim egy undorodó sóhajjal válaszolt, és maga mellé tette a kezét, hogy feltápászkodhasson.

– A rohadt... – kiáltotta, ahogy jobb keze beleakadt valamibe. Ezt a kezét vágta át csontig a legutóbbi nyomozásnál, és erre az emlékre még mindig émelygett.

– Mi az? – kérdezte Bryant visszalépve.

Kim óvatosan lenyúlt, és felvette a tárgyat.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte Bryant, ahogy a felügyelő feléje nyújtotta a tenyerét.

Olyan volt, mint egy hajcsat. Fehér dróttal mintázott műanyag volt, a közepén egy rézszínű dísszel.

Kim közelebbről is szemügyre vette. A díszítés egy cakkos szélű, kettétört szívet ábrázolt. Ez szúrta meg a tenyerét. Kimet arra a bizonyos nyaklánctípusra emlékeztette, amit párban lehetett venni, és egy ember hordhatta az egyik, egy másik pedig a másik fél szívet.

– A nejemnek is van valami hasonlója – mondta Bryant. – Azon nincs szívecske, nyilván, de ilyennel fogja hátra a frufruját, ha kiegyenesíti a haját.

Igen, Kim is pont erre gondolt.

Bryant elővett egy bizonyítékos tasakot a belső zsebéből. Kim beleejtette a bizonyítékot, és Danielhez fordult.

– Nos, jó volt újra látni – majd a kutyához hajolt, és megpaskolta –, Lola.

Ezzel elmosolyodott, és sarkon fordult.

Gondolataiban máris a hajcsatra koncentrált. És arra, hogy eljuttassa azt Keatshez.

De máris sokkal többet tudott annál, amit a patológus elmondott.

Nem kellett megvárni a toxikológiai vizsgálat eredményét. Tudta, hogy Jemimát bedrogozták. Már csak azt kellett megtudnia, hogy mivel.

Továbbá a tény, hogy felhúzták a domboldalon, feltehetőleg a bokájánál fogva, ahelyett hogy vitték volna, elárulta, hogy az elkövető egyedül dolgozott.

15. fejezet

Kimre frissítően hatott a hullaház hideg sterilsége. Odakint már húsz fok fölé kúszott a hőmérséklet, és ismét párás, fülledt nap elé néztek.

A Bryant zsebében lapuló hajcsat járt a fejében. Ebben a pillanatban még abban sem lehetett biztos, hogy kapcsolódik-e egyáltalán az ügyhöz.

Egy Jemima édesanyjával folytatott rövid telefonbeszélgetés után kizárta, hogy a csat az áldozaté lenne. A lány szerette kibontva hordani a haját, és az édesanyja elmondása szerint nem volt amolyan szívecskés típus. Elhaló hangon árulta el, hogy maximum egy egyszerű hajgumit hordott.

Keats feléjük fordult, amikor beléptek.

– Ó, felügyelő, megtisztel e találkozás. A tegnapi elválásunk...

– Nem volt elég korai... – vágott vissza Kim. – Muszáj minden alkalommal eljátszanunk ezt?

A férfi fontolóra vette a dolgot.

– Igen, úgy vélem, máskülönben az emberek még azt gondolnák, hogy kedveljük és tiszteljük egymást.

– Ha rajtam múlik, akkor nem – mondta a felügyelő, és elindult az áldozat felé.

Jemima testét egy egyszerű, fehér lepedő borította, amelyet finoman betűrtek a válla alá.

És pont az ilyenekért nézte el olykor Keats kisded játékait. Az ehhez hasonló apróságokért.

– Kezdhetjük? – kérdezte Kim.

– Már kész vagyok. Korán kezdtem. Két új ügyfelem van úton egy autópályai balesetből.

Keats felvett egy csíptetős mappát a fémpultról.

– Oké, először is. A bugyija fordítva volt rajta. Nem tudom, ez számít-e.

Kim Bryantre nézett, aki elővette a noteszét.

– Van nyoma szexuális erőszaknak? – kérdezte Kim.

Keats megrázta a fejét.

– Nem valószínű. Se zúzódás, se irritáció, ondónak semmi nyoma.

Kim bólintott, a férfi folytatta.

– A halál oka fulladás, amelyet a légcsövébe jutó föld okozott. Egy kisebb veteményest ki lehetne hozni ennyi földből. – Keats egy ételhordó méretű műanyag zsákra mutatott. – Ennyit távolítottunk el.

Kim odalépett a zsákhoz, és felemelte. El sem tudta képzelni, hogy ennyi földet nyomjanak le valakinek a torkán.

– Küldtünk mintákat a laborba, hátha találnak valami érdekeset.

Kim bólintott.

– Még valami?

Keats összeráncolta a homlokát.

– Igen. Nem volt semmilyen védekezésből származó sérülése, de volt néhány zúzódás a felkarján, és még pár a bokáján.

Keats félrehúzta a lepedőt Jemima lábáról.

Kimnek azonnal beugrott a kísérlet, amit a helyszínen végzett. Már tudta, miről van szó.

Kim a holttest lábához lépett, és végignézett a lányon.

– A fickó felvonszolta őt a dombra – mondta Kim, és a kezét a lány bokájára helyezte. Az ujjaival szinte tökéletesen lefedte a zúzódások nyomát.

– Hogy micsoda, felügyelő? Máris kijelentenéd, hogy az elkövető férfi, annak ellenére, hogy nem volt szexuális erőszak?

Kim óvatosan bólintott. A férfi vállat vont.

– A gyanúd talán megmagyarázza a friss horzsolásokat a háton és a bőrbe fúródott apró kavicsokat.

Kim felemelte a lepedőt, és megvizsgálta a halvány zúzódásokat az áldozat felkarján.

– Szerintem ezeket akkor szerezte, amikor elrabolták. – Ismét csöndben tanakodott úgy tíz másodpercig. – Szerintem a fickó legalább százhetven centi.

Keats felsóhajtott.

– Felügyelő, nem mondhatod komolyan...

A szavai elakadtak, ahogy Kim kibújt a kabátjából.

– Te jó ég, ugye nem akarsz maradni? – kérdezte a férfi.

Kim Keats mellé állt. A kórboncnok úgy nyolc centivel volt alacsonyabb Kim százhetvenöténél.

– Oké, most pedig vonszolj el az ajtóig – kérte Kim.

– Parancsolsz?

– Egyszerű kérés, Keats. Vonszolj el az ajtóig – ismételte meg Kim.

Keats Bryantre nézett, aki megrázta a fejét.

– Nem vonszolhatnálak esetleg tovább?

– Csak csináld már – csattant fel Kim.

Az orvos vállat vont, és a nő mögé állt.

– Meghaltál? – kérdezte.

– Ne reménykedj, Keats. Nem haltam meg, csak elernyedtem.

– Nos, ez esetben...

– Ne gondolkozz, csak csináld.

– Oké – felelte, és a kezét a derekára helyezte, éppen a mellei alatt.

Egyenesen az ajtó felé vonszolta. Kim úgy engedte el magát egyre jobban, mint ahogy a levegő szökik ki egy lyukas kerékből. Bukdácsolt és tántorgott. Keats az egész testét átkulcsolta a karjával, hogy valahogy mozgásban tartsa.

Kim megvetette a lábát, ahogy az ajtóhoz értek.

– Rendben, köszönöm – mondta, majd visszatért oda, ahonnan kezdte.

Bryanthez fordult.

– Most te.

Bryant megállt mögötte, Kim pedig tudta, hogy a feje búbja nagyjából a kollégája orráig érhet.

A férfi ösztönösen a felkarjánál ragadta meg, és elindult vele előre. Kim most is elengedte magát, mégis sokkal gyorsabban odaért az ajtóhoz, mint  előzőleg.

– És mire is volt jó ez a kis szerepjáték? – kérdezte Keats.

– A magasság – felelte Kim, és a karján lévő pontra mutatott, majd újra Keatsre pillantott. – Te, nos... alacsonyabb vagy, mint én, így a törzsemnél kellett megfognod. Bryant magasabb, és ő ösztönösen a karomat fogta meg, és az ajtó felé tolt.

Bryant megfontolta a hallottakat.

– Vagy férfi, vagy egy nagyon magas nő.

Kim egyetértett.

– Nos, ha ennek a kiselőadásnak vége, akkor elmondanám, hogy a gyomor tartalmát elküldettem vizsgálatra. Nem könnyű eset, pép az egész.

Kim megállt a fémasztal előtt. Ahogy lenézett, két kiálló tincset vett észre a lány ritkás szőke hajában.

Kinyújtotta a kezét Bryant felé. Mint minden jó műtőssegéd, a férfi pontosan tudta, mit akar a főnöke.

A bizonyítékos tasak máris a tenyerébe került. Maga elé tartotta, és megmutatta Keatsnek.

– Nem biztos, hogy van bármi jelentősége...

– Azt meg hol találtad? – kérdezte Keats a tasakra bámulva.

Az orvos elvette Kimtől a tárgyat, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Nem messze onnan, ahol Jemima holttestét megtaláltuk – magyarázta Kim, Keats reakcióján meglepődve. – Valami baj van?

Keats, továbbra is a kezében tartva a tasakot, az asztal sarkához ment.

– Van egy ugyanilyenem itt – mondta az orvos, és felmutatott egy tökéletesen ugyanolyan bizonyítékos tasakot.

Kim nem tudta mire vélni a dolgot.

– Ezt nem láttam tegnap.

– Nem is láthattad, felügyelő. Úgy kellett kiásnom az arcából.

Bryant sóhajtása után mély csend ereszkedett rájuk. Kim tudta, mindannyian azt latolgatták, vajon milyen erővel kell ütni valakit, hogy egy ilyen tárgy teljesen a bőr alá kerüljön.

Végül Keats volt az, aki megtörte a csendet. Köhintett egyet, majd megszólalt.

– Tehát a halál időpontja... azt mondanám, valamikor tegnap, hajnali egy és három óra között.

– Oké, Keats, van még valami, amit tudnom kéne?

– Mondjuk, például, hogy miként illik beszélni az emberekkel.

– Az áldozatról... – morogta Kim.

– Valójában van itt egy különös dolog.

A férfi óvatosan felhúzta a lepedőt, és Kim tekintete azonnal a csuklóján körbefutó bilincsnyomokra terelődött.

A hullaház fehér fényében a begyulladt szőrtüszők és a borotválástól irritált bőr könnyen kivehetővé vált Jemima lábán. Kimnek az volt a benyomása, hogy valami buliba készülhetett.

Keats finoman megérintette a holttestet a köldök felett két és fél centiméterrel. Egy halvány, piros csík húzódott végig a derekán, nagyjából két centiméter szélességben.

Kim elsőre azt gondolta, talán megkötözték, de akkor a nyomnak sokkal szélesebbnek és kevésbé egyenesnek kellett volna lennie.

– A hátán? – kérdezte Kim.

Talán körbetekerték valamivel.

– A hátán nincs, de itt igen.

Keats az oldalára fordította a holttestet.

Ugyanaz a vonal húzódott végig a feneke és a vádlija között pontban félúton.

Kim Keatsre nézett, aki megvonta a vállát.

Ilyet még nem látott soha korábban.

16. fejezet

– Jézusom, mindjárt elhányom magam – mondta Bryant gúnyosan.

Az út Russell’s Hallból Dudley Woodba nem volt tíz perc se. A cím, ahová mentek, a Cradley Heath-i salakmotorpályával szemben helyezkedett el.

A salakmotorcsapatot 1947-ben alapították a Dudley Wood Stadionban. A nyolcvanas és a kilencvenes években ez volt az egyik legsikeresebb klub a sportágban, versenyzői hét világbajnokságot nyertek.

1995-ben a csapatot kidobták a stadion új tulajdonosai, akik lakóházakat terveztek volna az épület helyére.

Kim nem tudott úgy elmenni a stadion mellett, hogy ne szorult volna össze a gyomra. Tíz és tizenhárom éves kora között a legtöbb szombatját itt töltötte Keith és Erica között, szurkolva a pálya mellett.

Emlékezett a gumik hangjára a vörös salakon, amely túlharsogta még a szombat esti szurkoló tömeget is. A helyiek elviselhetetlennek tartották a hangzavart, de amint eltűnt, hiányzott nekik. Sose felejtette el az illatot, ahogy a motorok üzemanyagául szolgáló metanol szaga keveredett az olcsó hot dogéval.

Kim eredetileg nem értette, mi ez a nagy felhajtás a salakmotor körül. Csak mentek körbe-körbe, amíg az egyik motor meg nem nyerte a versenyt. Motor-motor, kész. Soha életében nem szurkolt még egyetlen csapatnak sem.

A nevelőszülei azonban a helyi csapat elszánt rajongói voltak, és a lelkesedésük rá is átragadt. Továbbra is szurkolt nekik, de nem büszkeségből, hanem mert Keith és Erica is szurkolt nekik. A fish and chips hazafelé ugyanolyan jólesett, ha nyertek, ha veszítettek.

Hiába nem volt igazi szurkoló, azok az esték mágikusak voltak.

A Dudley Wood Road szélén álló tágas házak mögött elrejtve ott sorakoztak az új építésű ingatlanok. Családi és társasházak egyaránt megtalálhatók voltak itt, és mindet aprócska kövezett udvar vette körül.

A Simon Roach nevére bejegyzett földszinti lakás előtt egy régi BMW parkolt egy közös parkolóban.

Az ajtaján volt egy kék folt, amely nem passzolt a kocsi színéhez.

Bryant megnyomta a csengőt, de belülről nem hallott semmit. Kim bekopogott az ajtón, három hangos koppantással. Semmi.

Bryant újrapróbálkozott. Kim hátralépett, és felmérte a terepet. Semmi mozgás.

Kim a kollégájára nézett. Ez a férfi nem ment dolgozni. A kocsija az ingatlan előtt parkol, és a barátnőjét kevesebb mint negyvennyolc órája meggyilkolták. Bryant is értette.

– Azt hiszem, most igazad van – mondta egy bólintást követően.

Bryant megnyomta az ajtót, és megkereste a zár pontos helyét.

Kim elhelyezkedett a férfi mögött. Ő alul fog belerúgni az ajtóba, amikor Bryant felül megpróbálja belökni. Nem volt szép látvány, sokkal inkább olyan, mint egy állókép a Twister társasjátékból. De korábban már kipróbálták, és működött.

– Háromra – mondta Bryant.

Kim felemelte a lábát, rúgásra készen.

– Egy... kettő... három...

A zár alatt és felett keletkezett erőhatás kiszakította az ajtót.

A lendülettől visszapattant a falról.

– Rendőrség! – kiáltotta Kim, és belépett a keskeny, sötét folyosóra.

A további zárt ajtók semmilyen fényt nem engedtek be a szűk térbe.

Egy másik ajtó nyílt ki előttük. Egy fénysugár jelent meg a résben, és egy anyaszült meztelen férfi sziluettje.

– Mi a fasz...?

– Simon Roach? – kérdezte Kim.

– Ja, baszki. Maga ki?

Bryant elővett egy házkutatási parancsot, és bemutatkozott az embernek, aki nem igazán erőltette meg magát annak érdekében, hogy eltakarja bármilyen testrészét. Kim határozottan úgy vélte, a túlzott magabiztosságát nem indokolja semmi.

– Mi a franc...?

– Simon, mi történik...?

– Semmi, Rach – kiáltott be anélkül, hogy hátrafordult volna.

Előrelépett, és ezzel egy kissé túl közel került Kim személyes teréhez.

Kim oldalra lépett. A férfi becsukta a hálószoba ajtaját maga mögött, és kinyitotta a másik szobába vezetőt.

Kim követte őt a nappaliba, és nem vette le a tekintetét a férfi tarkójáról. Roach haja hosszú volt, sötét és kócos.

Két kanapé állt egymással szemben egy fa kávézóasztal mellett. A férfi az ajtótól távolabbit célozta meg, és leült.

Kim is elhelyezkedett vele szemben.

Roach a bal lábát a jobb térdére helyezte.

Kimnek a szeme se rebbent.

– Az elhunyt barátnője miatt jöttünk – tisztázta előre. Tudta, az, hogy nem hajlandó felöltözni, a tiszteletlenség jele, és azért csinálja, hogy elbizonytalanítsa. De ez nem fog sikerülni.

– Jemima? – kérdezte, és Kim elgondolkodott, hogy vajon hány halott barátnője lehet még.

Kim bólintott.

– A barátnő megnevezés talán túl hivatalos lenne a viszonyunkra vonatkozóan – mondta, és egy hanyag mosoly jelent meg az arcán.

És Kim ekkor megértette. Tanúja lehetett a férfi szembetűnő, szégyentelen vonzerejének. Ennyi idő elég volt, hogy megfogalmazódjon benne a kérdés: vajon mit látott Jemima ebben az emberben?

Ám a hanyag mosoly teljesen megváltoztatta Roach arcát. A jókedv a szemében is ott tükröződött. A tekintete kihívó volt, és semmi jót nem ígért.

A férfi mélyen a nyomozónő szemébe nézett.

Kimet nem nyűgözte le. Az igazán veszélyes férfiak nem reklámozzák a természetüket. Mindazonáltal belement a játékba.

– Mi a helyzet Rachcsel? Ő a barátnője? – kérdezte Kim.

A férfi megrázta a fejét.

– Á, akkor egy barát, extrákkal – állapította meg Bryant.

– Valami olyasmi – mondta, és tekintetét továbbra is Kimébe fúrta.

Simon előrehajolt, és elvett egy csomag cigarettát az asztalról. Gyufát gyújtott, és a levegő hirtelen megtelt a kénes szaggal. Végig az ujjai között tartotta, amíg le nem égett, és Kimre nézett, amikor a láng elérte az ujját, és elaludt.

Kimnek nehezére esett nem nevetni. Ez a fajta nyílt szexuális közeledés sosem vált be nála. Persze ha fogta volna az égő gyufát, és eloltja a csupasz seggén, az talán egy érdekes partitrükk lett volna.

Roach a hamutartóba dobta a gyufát.

– Tudja, hogy Jemimát meggyilkolták? – kérdezte Kim, mivel a férfi viselkedéséből ez nem volt nyilvánvaló.

– Nem vagyok ostoba, őrmester – morogta, és egy pillanatra olyan ingerültség villant fel az arcán, amely akár lobbanékony természetére is utalhatott.

– Nem mondtam, hogy az, Mr. Roach. És felügyelő, nem őrmester. Nekem úgy tűnik, igencsak gyorsan túltette magát a gyászon.

Az ingerültség eltűnt, és visszatért a gúnyos mosoly.

– Ne játsszunk egymással, felügyelő. Nem kenyerem a kizárólagosság. Nem vagyok az a monogám típus. Túl sok szép nő mászkál ebben a világban.

A férfi Kim mellére pillantott.

– Jemima is tudta ezt? – kérdezte Kim.

A férfi vállat vont, majd lekocogtatta a hamut.

– Nem emlékszem, hogy említettem volna neki, de tudnia kellett volna. Mármint, nézzem rám – mondta, és az ágyékára pillantott. Kim követte a tekintetét. – Nem lenne igazságos egyetlen személyre pazarolni mindezt.

– Szóval nem mondta neki, hogy más nőkkel is viszonya van? – kérdezte Kim, hátha tapasztal valamiféle megbánást a férfi részéről.

Roach megrázta a fejét.

– Jobb az ilyet a szakítás előtt elmondani, de mi még nem tartottunk ott.

– És mi a helyzet Rachcsel? Ő tudja, hogy nem kizárólagos fogadója az ön bájainak?

Roach erre felkuncogott.

– Ez tetszik, felügyelő! És nem. Még nem volt alkalmunk erre a beszélgetésre.

Kim elképzelte, milyen lenne, ha a heréit eltaposná a motorosbakancsával, akár egy cigicsikket. El se tudta képzelni, milyen lehet egy randevú ezzel a sármőrrel. Volt egy olyan érzése, hogy nem virágokról és gyertyákról szól.

– Hogy találkoztak Jemimával? – kérdezte Kim.

– Jaj, hát tudja, hogy van ez. Megláttam valahol.

– Hol? – forszírozta Kim.

A férfi arca mintha halványan azt sugallta volna, hogy megpróbál visszaemlékezni.

– Tényleg nem emlékszem, felügyelő.

Kim rájött, nincs értelme tovább folytatni. A férfi nem volt egy bonyolult eset. Csak leszart mindent.

– Mikor látta utoljára Jemimát? – kérdezte Kim.

– Péntek este. Kezdett az agyamra menni. Csendes volt, és duzzogott. Azt mondta, valaki követi. Rövidre zártam az estét, és elmentem a haverokkal biliárdozni. Látszott, hogy aznap már nem kapható semmire.

– Hazavitte? – kérdezte Bryant.

Kimnek meg se kellett várnia a választ.

Simon megrázta a fejét.

– Nem, csak mondtam neki, hogy nem érzem túl jól magam, és hazamegyek.

Kim figyelmen kívül hagyta a gyerekes vigyort, és az egyetlen érdekes dologra koncentrált, amit a fickó mondott.

– Mondott még valamit? Akármit arról, hogy ki követte?

– Sajnálom, felügyelő, de már az este folytatásán gondolkodtam.

Kim látta az arcán, hogy nem lesz több mondanivalója.

– Hol volt szombaton? – folytatta a kérdéseket.

Roach oldalra döntötte a fejét.

– Nem gondolja, hogy közöm van a dologhoz, ugye, felügyelő? Komolyan, ennyi nem volt ebben az egészben nekem. – Az ágyékára nézett. – Én csak egy átlagos srác vagyok.

Kim erre nem is reagált.

– Szóval...?

– Itt az ágyban.

– Rach is tanúsítja ezt? – kérdezett vissza Kim.

A férfi elmosolyodott.

– Nem, aznap különös mód épp egyedül voltam. Ez a ritka...

– Köszönöm, Mr. Roach – vágott közbe Kim, és hirtelen felállt. – Ha újabb kérdésünk lesz, felkeressük.

Az igazat megvallva egy perccel sem bírt volna többet eltölteni a társaságában.

– Ajánlom, hogy küldjenek valakit, aki megszereli ezt az ajtót – kiáltott a férfi a háta mögül.

Ja, igen, első dolgom lesz – gondolta Kim, amikor kilépett, és szinte harapta a tiszta, friss levegőt.

Bryant Kim elé lépett, és az autó felé indult. Kim megfordult, és követte. Simon a folyosón állt, meztelen büszkeségének teljes pompájában.

Kim visszafordult a visszataszító perverz irányába. Libabőrös lett minden egyes lépéstől, amit feléje tett.

Hangosan beszélt hozzá, hogy messziről is jól hallható legyen.

– Mellesleg a szexuális szokásait figyelembe véve mindenképpen azt javasolnám, hogy vizsgáltassa ki magát, nem kapott-e el valami nemi úton terjedő betegséget. A legutóbbi partnerének az eredményeit még nem kaptuk meg.

A férfi meghökkent némasága épp elég hosszú volt ahhoz, hogy Kim hallhassa, amint a hálószoba ajtaja kinyílik odabent.

Siker.

Simon Roach kinyitotta a száját, de Kim megelőzte.

– És az, aki azt mondta magának, hogy ön átlagos... – A férfi testére pillantott. – ...csak kedves akart lenni.

Kim szomorúan rámosolygott, és elfordult.

– Komolyan, az ilyen csávókat miért nem lehet egyszerűen csak Faroknak hívni? – méltatlankodott Kim, amikor beült a kocsiba.

Bryant elgondolkodott.

– Talán mert nem passzolna a vezetéknevéhez?

– Jesszus, Bryant, indulj csak, majd megyek utánad...

Az ösztönei cserben hagyták Simon Roachcsal kapcsolatban. Ha a legnagyobb arcú idiótát keresték volna a Severn innenső partján, már meg is bilincselhette volna, és vihették volna az őrsre, de egy gyilkost kerestek, akiben elég düh volt ahhoz, hogy péppé verje Jemima fejét. Mr. Ego képes lenne erre? Ezt nem tudta megmondani.

– Hová, Főnök? – kérdezte Bryant, ahogy Kim telefonja csörögni kezdett.

– Stace – felelte Kim, és megnézte az óráját. Hat óra volt, és nem lepődött meg azon, hogy a nyomozó még mindig dolgozik.

Hallgatta, ahogy a kollégája elmondja, miért kereste. Kim arca elkomorult, ahogy lerakta a telefont.

– Változott a terv, Bryant. – Kim levegőt vett. – Vissza kell mennünk Lowe-ékhoz. Van valami, amit a család nem mondott el nekünk.

17. fejezet

A Lowe-ház ajtaja kinyílt, ahogy Bryant leparkolta a kocsit.

Egy hatvanas évei elején járó nő lépett ki éppen, és megölelte Mrs. Lowe-t. Mivel a nőnél nem volt se táska, se retikül, Kim azt gondolta, valószínűleg egy szomszéd jött részvétét kifejezni a családnak.

Kim megfigyelte, hogy Mrs. Lowe miközben megöleli, meglapogatja a nő hátát.

Ez egy megerősítő gesztus. Egy fizikai „ugyan, ugyan”, mintha a szomszédot érte volna a veszteség, és nem őt.

Nem volt meglepve, hogy a nő átsétált a járdán, a Lowe-ház melletti épülethez.

A visszatartott információ miatt a család iránt érzett dühe elpárolgott, ahogy Mrs. Lowe törődötten, kimerült, gyászoló tekintettel odaintegetett neki.

– Sajnálom, hogy ismét zavarnom kell önöket – kezdte Kim, és valóban így is gondolta. – Azonban van valami, amit tisztáznunk kellene.

– Persze, jöjjön csak be – ajánlotta az asszony, és belépett a házba.

Kim követte az ismert útvonalon a nappaliba, ahol előző nap is ültek. Mozgást vett észre az emeleten. Sara volt az. A szeme piros volt, és püffedt, a kezében zsebkendőt szorongatott.

Kim bólintott az irányába, és Sara visszabólintott rá. Most nem húzódott vissza az árnyékba, hanem leült a lépcső tetejére.

– Hogy vannak? – kérdezte Kim, miután mindhárman leültek.

A nő egy pillanatra elgondolkodott válaszadás előtt.

– Az emberek átjönnek, hogy részvétet nyilvánítsanak. Idehozzák a gyászukat, pedig nekem már nem kell több. Egy kevés itt marad belőle, miután elmentek. Rávilágít arra, hogy mit jelent a lányom elvesztése más emberek számára.

Kim érezte a keserűséget a nő hangjában, és megértette. Együtt úszni a nyomorúság óceánján másokkal, nem sokat segít egy gyászolónak. Nem adott újat, nem nyújtott mást a veszteség érzésének ürességén kívül. Többre mennek valami viccessel, egy történettel az elveszített ügyetlenségéről, hiszékenységéről, humoráról, naivitásáról. Egy gyászoló többet ér egy emlékkel, amit a sajátjai mellé tehet, ha már újakkal nem gazdagíthatja azokat.

– Mrs. Lowe, beszélnünk kell arról, ami Jemimával történt, mielőtt Dubajba költözött.

A nő arcán megjelenő zavar, ahogy Kimről Bryantre pillantott, valódinak tűnt. Nem akarta megtéveszteni őket. Egyszerű emlékezetkihagyás volt csak, olyasmi, amit elfelejtett az eltelt évek alatt.

– Jemima bejelentést tett a rendőrségen pár héttel azelőtt, hogy elment. Valaki be akart törni a lakásába.

A nő a szája elé kapta a kezét. A pupillája kitágult rémületében.

– Komolyan mondja? Azt mondja, valami őrült megpróbált betörni a lakásába?

– Ezt nem is mondta el önöknek?

Mrs. Lowe megrázta fejét, és vehemensen megdörzsölte az állát. A szemöldökét felvonta, mintha egy emlék ugrott volna be neki.

– Mi az? – kérdezte Kim. Bárminek örült volna.

A nő tétován bólintott.

– Hozzánk költözött, mielőtt elment volna Dubajba. Azt mondta, a főbérlője valami halaszthatatlan javítást hajt végre az épületen. – Az asszony szünetet tartott, és megpróbált visszaemlékezni. – És kivett pár szabadnapot is. Azt mondta, nyomasztja a munka, és valami újdonságra vágyik. Egy régi egyetemistatársától hallott erről a lehetőségről Dubajban. Két órán keresztül beszélgetett a családdal, és azonnal megkedvelték egymást...

– Szóval, amikor visszaköltözött, nem is hagyta el nagyon a házat? – kérdezte Kim.

Az asszony ismét bólintott.

– Most, hogy így mondja, nem. Még minket sem kísért el egy születésnapi ünnepségre. Eszembe sem jutott, hogy valami ilyesmi van a háttérben...

– Úgy érti, sose beszélt erről önnek? – kérdezte Kim hitetlenkedve. Jemima elég rémült volt ahhoz, hogy bejelentést tegyen a rendőrségen. Visszaköltözött a szüleihez, és még az országot is elhagyta, de nem beszélt róla a családjának?

– Esküszöm, hogy soha...

– Nekem mondta el, felügyelő – hallotta Sara hangját halkan a folyosóról.

Mrs. Lowe hátrakapta a fejét, ahogy Sara két lépést tett a nappaliban.

– Miről besz... mikor... miért?

Sara védekezőn felemelte a kezét.

– Sajnálom, anyu, de megesketett, hogy nem mondom el. Nem akarta, hogy aggódjatok. Felhívott aznap este, amikor történt. Én tanácsoltam neki, hogy költözzön haza.

Kim látta Mrs. Lowe arcán a mélységes megbántottságot. Az, hogy a lányai valamit titkoltak előtte, elviselhetetlenül sok volt már a történtek tükrében. Kim nem akarta beleártani magát ebbe. Sara beszélt Jemimával a betörési kísérlet napján. Lehet, hogy mondott valamit, ami nincs benne a jelentésben.

Kim az áldozat húgához fordult.

– Sara, beszéltél vele arról, ami történt?

Sara bólintott.

– Csak aznap este, telefonon. Amikor hazaköltözött, megesketett, hogy titokban tartom, és aztán próbált úgy tenni, mintha meg se történt volna. Nem beszélt róla többet.

Kim gyomra egyre jobban összeszorult, de muszáj volt rámenősebbnek lennie a lánnyal.

– Mondott valamit a nővéred az esetről, ami segíthet nekünk?

Sara nagyon lassan bólogatni kezdett.

– Akkor mondjad – sürgette Kim.

Sara nagy levegőt vett.

– Azt mondta, olyasvalaki lehetett, akit ismert.

18. fejezet

Kim megpróbálta odakint hagyni a nap történéseit, ahogy kinyitotta a háza ajtaját.

A Brierley Hill-i kapitányság felé tett kitérője rövid volt, de sikeres.

Halvány mosoly ült ki az arcára, amikor meghallotta az ismerős csattogást a laminált padlón.

Utálta hazavinni a rossz dolgokat. Legjobb barátjának eddigi rövid élete során volt része épp elégben.

– Helló, haver – köszönt, és lehajolt a kutyához, hogy megsimogassa a fejét.

Barney felugrott, és megpróbálta a fejét minél erősebben gazdája tenyeréhez szorítani. Kim levette a kabátját, és leguggolt.

– Na, gyere ide, te kis szörnyeteg – kacagott, ahogy a kutya összeugrálta.

Ahogy mindig, a kutya mindenhová követte. A border collie megpróbálta a kajás szekrény felé terelni őt.

Barney leült, és várakozó pillantást vetett a gazdájára.

Kim lenézett, és a kutya farka azonnal söpörni kezdett a padlón. Kim elmosolyodott, és benyúlt a szekrénybe. Egy fogtisztító jutalomfalatot vett elő, és kérte a kutyától a mancsát.

A kutya feltartotta a bal mancsát, aztán a jobbat, majd ismét a balt. Ez a kis táncikálás mindig mosolyt csalt Kim arcára.

Barney bekapta a jutalomfalatot, és büszkén eltrappolt a nappali szőnyegére, ahová az összes többi zsákmányát is vinni szokta.

Miközben Kim vizet töltött a kávéfőzőbe, azon gondolkodott, hogy mi lenne vele nélküle.

De még ez a lelkes fogadtatás sem tudta eloszlatni gondterheltségét pár percnél tovább.

Arról győzködte magát, hogy a mostani eset miatt van az egész. Utálta a nyomozásnak ezt a fázisát. Ez volt a legnyomasztóbb rész, amikor meg kell ismerni az áldozatot, és meg kell próbálni a gyilkos fejével gondolkodni.

Néhány nyommal már szolgált az áldozat élettörténete és a holtteste is. A totális faszfej pasiján és a betörési kísérleten kívül nem sok mindent lehetett Jemima életéből kihámozni. Nemrégiben érkezett vissza az országba, és nem volt valószínű, hogy azóta új ellenségeket szerzett magának. Nem valószínű, de nem lehetetlen.

A gyilkossághoz kapcsolódó nyomokra várni olyan volt, mint az autópálya középső sávjában zötyögni csúcsforgalomban. Keresed az előrejutás lehetőségét, de valójában nem mész vele semmire.

Kim megpróbálta ráképzelni a Lowe családnál Jemimáról látott fotót a véres, összevert borzalomra.

Annyira személyesnek tűnik ez a gyilkosság. Az ösztöne azt súgta, hogy Jemimát nem csak úgy találomra rabolták el, minden előzmény és tervezés nélkül. A gyilkosa őt akarta, méghozzá okkal.

Kim a szokásos gondolatmenetét követte most is. Jemima nem jelentett veszélyt senkire. Nem vett részt olyan tevékenységben, amely veszélyt vagy fenyegetést jelentene valakire nézve. A jelene ugyanolyan békés volt. Persze ha lenne rá alkalma, és megúszná a dolgot, akkor Roachot csábító lenne bekasztlizni. Nem jelentene nagy veszteséget az emberi fajra, és ezen belül főleg a nőkre. De minél inkább maga elé idézte az elvetemültséget és a szenvedélyt, amit ez a támadás feltételezett, annál inkább bizonyossá vált számára, hogy nem ő lesz az embere.

Így viszont csak Jemima múltja maradt. Ebbe az irányba indulnak el majd holnap reggel.

Világos volt, hogy nem ez az egyetlen dolog, ami zavarja. Az a rohadt kitüntetés volt a rossz közérzetének legfőbb forrása, méghozzá több okból is.

Kimnek nem tetszett a gondolat, hogy nyilvános elismerésben részesítik, csak mert végezte a munkáját. Igen, nehéz és erőt próbáló eset volt, és igen, tényleg ezzel a nyomozással kelt és feküdt minden áldott nap, de ő erre vállalkozott, amikor beadta a jelentkezését a rendőrséghez, és nem arra, hogy papírokat adjanak át neki több száz ember előtt.

A kitüntetés nagyon keveset jelentett a számára, de tudta, hogy Keithnek és Ericának sokat jelentett volna. A dolog iróniája, hogy pont a haláluk évfordulójára esett az átadóünnepség.

Ezen a napon mindig előjöttek a féltve őrzött emlékek azokról az időkről, amit velük töltött, ugyanakkor ezek az emlékek voltak, amelyek térdre kényszerítették.

Kim ilyenkor azt tette, amit a természete diktált, amikor elöntötték a múlt emlékei.

Kinyitotta Bob aktáját, és munkához látott.

19. fejezet

Jaj, mami, emlékszem arra a Lindsay nevű kislányra. Az utcánkban lakott a két apukájával.

Furcsának találtam, hogy neki kettő volt, nekem meg egy se. Az apukáit Maxwellnek és Clintnek hívták. Megmutattad nekem a születési anyakönyvi kivonatomat, amikor kértem. Apukám nevéhez azt írták: „ismeretlen”. Meggyőztél, hogy nincs is szükségünk rá, hogy különböző családok vannak, hogy némelyikben nincs anyuka, némelyikben pedig nincs apuka. És mint minden mást, én elfogadtam ezt is.

Lindsay egyik apukája kitette őt a házunknál egyik nap. Nagyon csinos lány volt. Szőke, természetes göndör haja folyton az arcába lógott.

Édesen rázta a fejét, hogy a rakoncátlan tincseket elhessegesse a szeméből. Emlékszem a szempilláira. Hosszú, fekete pillák voltak, és keretbe foglalták a nyári égbolt kékségét idéző szemét. Az arca piros volt, és kerek, az ajka vidám. Mindig is így emlékeztem rá, mami. Az ajka vidám volt, mert amikor bosszankodott, akkor is úgy tűnt, mintha mosolyogna.

Kedveltem őt, mami, és te is kedvelted.

Olyan izgatott voltam aznap, amikor átjött teára. Az volt az első alkalom, és alig vártam. Sárga ruha volt rajta, ami passzolt az aranyhajához. Ragyogó fehér harisnyát viselt, amitől a lába olyan volt, mint két pufók fatörzs. A fehér, csatos cipőjén lévő pöttyös masni ugyanolyan volt, mint amilyet a hajába is tűzött.

Ő is annyira izgatott volt, mint én.

Eleinte szépen játszottunk. Az általad választott játékot. Kacarásztunk és kuncogtunk, te pedig ránk mosolyogtál. Jaj, mami, hogy én mennyire szerettem azt a mosolyt.

Kimentél a szobából, hogy elkészítsd az uzsonnát. Kolbászt tojással és babbal, a kedvencemet.

Lindsay meglökött, és én elestem. Nevettem és visszalöktem. Perceken belül már a földön birkóztunk. Nevettünk, játszottunk, és a ruháink összegyűrődtek és kiszakadtak, de nem érdekelt minket. Túlságosan nevettünk ahhoz, hogy észrevegyük.

Beléptél a szobába, és az arckifejezésed megváltozott. Tudtam, hogy valami rosszat tettem.

Felhívtad Lindsay apukáját, és megmondtad neki, hogy vigye el, és többé sose hozza vissza.

Te mindig elküldted a barátaimat, mami, és most nekem is ezt kell tennem.

20. fejezet

Kim végigolvasta az aktát, mielőtt elvitte volna Barney-t az esti sétájára.

A borzasztó párás idő eltántorította attól, hogy elhajtson Clent Hillsbe. Az autó még lehúzott ablakokkal is olyan volt, mint egy fűtött kohó.

Nem tudta, hogy Barney-t vajon érdekelte-e, merre sétálnak. A mező az mező, és bármerre is ment, bármerre is jártak, mindenhol ugyanolyan lelkes odaadással szimatolta az új szagokat. A gazda képzelgése csupán, hogy Barney jobban szerette a kocsikázást a szokásos helyére.

A kutya lekuporodott a szőnyegre a szoba közepén, amíg Kim visszatért az ebédlőasztalon álló papírkupachoz. Járt az agya, amíg elvoltak a parkban Barney-val.

Igen, Bob esete rejtélyes, de azért nyilván nem megfejthetetlen. Sok kérdés cikázott a fejében.

Miért pont a víztározó, van egyáltalán jelentősége? Bob talán horgász volt? Ismerhették a helyiek? Miért volt olyan fontos eltitkolni a személyazonosságát? A gyomrának tartalma lényeges? Mi van a tárgyakkal, amelyeket a zsebében találtak... Milyen támpontot adhat az a kis apró és egy sorsjegy?

Semmi érdekes nem volt Bobban. Egy túlsúlyos középkorú férfi, akit a víztározó partján találtak. Egy átlagos fickó, aki senkinek sem hiányzott, de valakinek bizonyára jelentett valamit, és ez volt az, ami nem hagyta Kimet nyugodni. Ő valakinek a fia volt.

– A francba, Bob... – méltatlankodott, és felemelte az aktát.

A férfi történetét egyszerűen nem tudta kiverni a fejéből. Tracy Frost nem sejthette, mi Kim gyenge pontja, de addig bökdöste, míg végül beletrafált.

Az érdeklődését nem pusztán a csonkolt keze keltette fel, hanem az is, hogy ez az ember nem hiányzott senkinek, a története nem érdekelt senkit. A lezáratlan ügyeket időről időre elővették, de nem valószínű, hogy Bob előkerül egy ilyen felülvizsgálatkor. Egy kvázi senki nem volt prioritás, senki nem várt eredményt az ügyében, így más ügyek kerültek elé. A kórboncnoknál maradt egy felirattal a talpán: „ismeretlen férfi”.

De nem, ha rajtam múlik, nagyfiú! – gondolta Kim.

A Brierley Hillről kapott rövid jelentés adott ugyan egy áttekintést az ügyről, de a nyomozás részleteiről semmit. Ez csak még inkább elgondolkodtatta Kimet. Mennyi időt szántak arra, hogy azonosítsák? Apa volt vajon, vagy nagyapa? Tudta, hogy a gyilkosa követi?

Annyi mindenen töprengett egyszerre, hogy a telefoncsörgés szabályosan megijesztette.

Egyből felállt a hátán a szőr. Ha megint Tracy „rohadék” Frost az, le fogja tartóztatni zaklatásért.

– Stone – szólt bele a kagylóba.

– Fe-felügyelő, maga... maga az?

A remegő férfihang egyértelművé tette, hogy nem Frost az.

– Én vagyok.

– Wright professzor vagyok a W-Westerley-ből.

Előrehajolt ültében, törölt minden korábbi gondolatot, és csak a vonal túloldalán szóló hangra koncentrált.

– Professzor...?

– Van egy... van egy másik, felügyelő.

Kim már talpon is volt, és fogta a kabátját.

– Professzor, ne hagyja senkinek, hogy hozzáérjen a...

– Kérem, siessen, felügyelő. Ez a szegény lány még él.

21. fejezet

Amíg Kim várta, hogy a kapu kinyíljon, Bryant Astrája felzárkózott mögé. A kapu lassan elindult, Kim pedig behajtott, amint megvolt előtte a negyvencentis rés.

Lepattant a motorról, és az irodába vette az irányt, amíg Bryant leparkolta a kocsit.

Darren, az éjszakai őr egy kis, kerek asztalnál ült. Remegő kezében egy bögre italt szorongatott.

A színe még nem tért vissza az eredeti állapotába.

– Hozzáért? – kérdezte sürgetve Kim.

A férfi megrázta a fejét.

– Akkor honnan tudja, hogy még...

– Felnyögött – felelte Darren megtörten. – Te jóságos ég, az a hang...!

Ismét megrázta a fejét, és a bögréjébe bámult.

– A professzor vele van?

A férfi anélkül, hogy felnézett volna, bólintott.

Kim Bryantre nézett.

– Maradj vele, és nyisd ki az ajtót a mentőknek – adta ki az utasítást.

Bryant bólintott.

Kim kilépett az ajtón, és elővette az elemlámpát a zsebéből.

Az irodából kiszűrődő fényben eljutott a parkoló túloldaláig. A hold valamelyest útbaigazította, de a teljes sötétségben csak nagyjából tudta, merre is megy.

Kim belesétált a feketeségbe, és minden egyes lépés egyre jobban megzavarta az érzékeit. Megtett pár métert, és már nem is tudta, vajon jó irányba megy-e.

Bryant kikérdezi majd Darrent az őrjáratozásról. Kim úgy gondolta, a férfi mostanra már több energiát fektetett ebbe. Majdnem elvesztette az állását. Darren a mai napon tett felfedezése után Kim úgy vélte, a férfi most már nem is bánta volna nagyon.

– Professzor! – kiáltotta bele a sötétbe.

Hirtelen egy fénycsóva jelent meg a földön, majd felemelkedett, és megvilágított egy alakot a tölgyfa mellett.

Hála az égnek, már majdnem visszafordult.

Sprintelni kezdett a hely felé, ahol a professzor állt, érezte, ahogy a hosszú fű csapkodja a bokáját.

Egy kicsit kitért balra, mert emlékezett, hogy Jack és Vera vizes sírjai nincsenek messze.

Ahogy elérte a professzort, a férfi már lefelé világított a lámpájával, de Kim még láthatta a holtsápadt arcát.

Kim letérdelt, és belesüppedt a sárba. Napnyugtakor volt egy kis eső.

Halk nyögdécselés hallatszott, és Kim látta a piros színt végig a füvön.

Tudta, azonnal át kellene kutatnia a helyszínt bizonyítékokért, de a legfontosabb a még életben lévő nő volt. Óvatosan megfogta a csupasz karját.

– Jól van, itt vagyunk már, és a mentő is úton van.

Újból felhívta a mentőállomás diszpécserét, hogy megadhassa a pontosabb helyzetüket. Nehéz volt megtalálniuk ezt az eldugott helyet.

Nem érkezett további nyögés vagy helyeslés, ami arra utalt volna, hogy megértette, amit mondott.

A professzorra nézett.

– Idejönne kérem, és rátenné a kezét oda, ahol most én tartom, hogy tudja, van vele valaki?

A férfi letérdelt, megfogta a nő kezét, leváltva Kimet.

Mostanra a rendőr- és mentőautó jelzőivel bevilágított irodánál zseblámpák fénye cikázott, de Kimnek azonnal nyomok után kellett kutatnia.

– Világítson ide a lámpával – kérte, és a nő fejére mutatott.

Rövid, barna haját vér- és sárkéreg borította. Nem látta az arcát, és nem is akarta megfogni, mert nem akart további sérülést okozni. Követte a lámpa fényét lefelé a testén, a mellcsontig. Barna pöttyök voltak az álla alatt, olyanok, mint a szeplők.

A francba, a szája! – nézte Kim, ahogy közelebb hajolt a nő ajkához. Ott is barna foltok voltak. A rohadt életbe! A szája tele volt földdel!

Kim rájött, nincs más választása. Megfogta a nő fejét, és lassan lehúzta az alsó állkapcsát. A feltáruló üreg tele volt földdel. Kim óvatosan belefúrta a mutatóujját, majd arrébb söpörte a földet. Körültekintőnek kellett lennie, nehogy túlságosan meglazítsa, mert félő volt, hogy a föld a légcsövébe jut. Az első félresöpört adag után Kim közelebb hajolt, és az arcát szinte hozzászorította a nő szájához.

Hallotta, ahogy a levegő hörögve ki-be jár. Szerette volna belefúrni az ujját, és kiszedni az egészet egyetlen mozdulattal, de végül csak óvatosan eltávolított egy újabb kis adagot.

– Csak próbálom egy kicsit megkönnyíteni a légzést – nyugtatta Kim.

A nő az orrán próbált levegőt venni, de ami az orrlyukain keresztül beáramlott a tüdejébe, csak arra volt elég, hogy a mellkasa vadul járjon le-fel.

Egy újabb finom kotrással Kim annyi földet szedett ki, amennyit csak mert.

– Itt vannak a mentők – mondta a professzor, egyértelmű megkönnyebbüléssel.

Kim ironikusnak találta, hogy egy holttesttel mennyivel szabadabban dolgozhatna. Nem szép dolog, de igaz. Másrészről egy hulla nem tud személyleírást adni – érvelt magában.

Abból, amit látott, megállapította, hogy a gyilkos ugyan megkezdte a rituáléját – a száj földdel való feltöltésével és az arc péppé verésével –, de most volt egy kis különbség. Az ütések az arc oldalára estek inkább, mintsem a közepére, és ebből azt szűrte le, hogy a nő ezúttal el tudta rántani a fejét, hogy elkerülje az ütéseket.

A súlykülönbség okozhatta, hogy ugyanaz a mennyiségű drog nem váltotta ki ugyanazt az erős bénító hatást, amelyet Jemima Lowe filigrán alkata esetében.

Az, hogy kevesebb föld volt a szájában, arról árulkodott, hogy az elkövető sietett. Lehet, hogy észrevette Darren lámpájának fényét, de ennek ellenére be akarta fejezni a művét. A törmelék a nő mellkasán megerősítette, hogy a körülöttük lévő földet tömte a szájába. Ha korábban teszi, a föld leszóródott volna, amikor felhúzza a dombra. A rituálé befejezése még a szorongatott helyzetben is fontos volt a számára. De mégis feladta, amikor Darren közelebb ért.

– Minden rendben – nyugtatta Kim a nőt, ahogy mindezeket számba vette. – Itt vannak a mentők, és el fogják látni.

Ahogy végigfuttatta a fényt a nő testén, Kim észrevette, hogy virágos, nyakpántos pamutruhát visel, és érezte a bőréből áradó szappanillatot. A ruha eltakarta a térdét, sérülést nem talált.

Leszámítva persze, hogy a koponyájának a hátsó része betört.

A fények és hangok egyre közeledtek, az elemlámpa fénycsóvája a nő mezítelen lábán állt meg.

– Világítson körbe – utasította Kim a professzort.

A nő teste a sötétségbe merült, ahogy a férfi elirányította róla a lámpát, hogy megvilágítsa a környező területet.

Cipőnek nyoma sem volt.

Hallotta a beszélgetést Bryant és a mentők között, és azt, ahogy a füvet tapossák. Gyorsan visszahajolt az áldozathoz, amikor újabb halk nyöszörgést hallott.

Kim finoman megfogta a nő kezét, és a hüvelykujjával megdörzsölte a körmét. Ahogy Jemima esetében is, a tapintása érdes volt. Az ilyen egybeesések nyugtalanították.

– Álljon félre, kérem – mondta az első mentős, ahogy letérdelt az áldozat feje mellé. – Név? – kérdezte, és Kimre nézett.

Kim megrázta a fejét. A ruhának nem volt zsebe, és retikül sem volt nála.

– Ismeretlen – felelte Kim. – A szájában föld van, és valószínűleg bedrogozták.

A fejsérülést maguktól is látták.

– Jól van, drága – mondta a mentős az áldozatnak, és a táskájába nyúlt. A társa helyet cserélt a professzorral.

Kim hátrált pár lépést, és megállt Bryant mellett.

A mentők munkája sokkal fontosabb volt, mint az övé. Legalábbis ebben a helyzetben.

– Darren enyhén sokkos – tájékoztatta Bryant. – De a naplója rendben van. A lánya életére esküdött, hogy tizenegykor körbejárt, és utána éjfélkor is. Az áldozatra negyed egy körül bukkant rá.

Kim bólintott, és figyelte a mentők munkáját.

Az, amelyik elsőként ért oda hozzájuk, gézt vett elő a táskájából, míg a másik óvatosan megemelte a nő fejét.

– A vérzés már nagyjából elállt, de azért bekötözzük, Jeff – mondta közben.

Az áldozat ismét elhalón nyöszörgött.

– Minden rendben, kedvesem, most már minden oké – mondta Jeff, anélkül hogy egy pillanatra is levette volna a szemét a gézről, amint az a nő feje köré tekeredik. Ahogy megvoltak a feladattal, ismét az előbbi szólalt meg.

– Oké, Jeff, hozd a hordágyat.

Kim tett előre egy lépést.

– Hogy van?

Jeff megvonta a vállát.

– Be kell vinnünk. Lélegzik, úgyhogy gyorsan kórházba szállítjuk, hogy megnézzék a fejsérülését.

A két mentős óvatosan hordágyra tette a nőt, és háromra felemelték.

A professzor felajánlotta, hogy viszi a felszerelést, és elindult utánuk.

Bryant elemlámpájának fényénél Kim látta, hogy három bűnügyi szakértő halad feléjük.

– Mit gondolsz, mit használt? – kérdezte Bryant.

Kim átvette a lámpát, és körbevilágította annak a helynek a környékét, ahol korábban az áldozat feküdt. Jemima holtteste körül nem találtak fegyvert, és feltételezte, hogy ez most sem lesz másként.

– Nos, lehet, hogy Darren szarul érzi magát jelenleg, de tudnia kell, hogy megmentette a nő életét.

Kim biztos volt benne, hogy Darren riasztotta el a gyilkost őrjáratozás közben a lámpája fényével, mielőtt az befejezhette volna a munkát. Darrennek köszönhető, hogy a második áldozatnak még van pulzusa és arca.

– Itt nem csupán a gyilkosság a lényeg – szólalt meg Kim. – Hanem az is, amit azt megelőzően tesz velük.

– Jemimán nem volt nyoma szexuális erőszaknak – emlékeztetett Bryant.

A szakértők megérkeztek, és birtokba vették a helyszínt.

Kim a kollégája mellé állt, és röviden megrázta a fejét. Volt egy dolog, ami nem hagyta nyugodni azóta, hogy Jemimát megtalálták, és most még inkább nyomasztotta.

– Bryant, mi az istenért próbálja itt elrejteni őket?

22. fejezet

Kim belekortyolt a kávéba, mielőtt lerakta a kezét az asztal szélére.

A bögrét még a legutóbbi születésnapjára kapta, egy alkalomra, amit magától sosem ünnepelt.

Eredetileg a kép feletti felirat úgy szólt: „A világ legjobb tanára”, de valamelyik okos átalakította „A világ legjobb hajcsárá”-vá, alkoholos filccel. Egyikük sem volt elég bátor ahhoz, hogy magára vállalja, de Kimnek azért voltak tippjei.

– Oké, mindannyian tudtok a második áldozatról, aki továbbra is azonosítatlan, és életben van. Vele kapcsolatban a legfontosabb, hogy életben is maradjon, és minél előbb beszélhessünk vele. Addig viszont minden erőnket Jemimára összpontosítjuk. Bryant, mit tudunk a toxikológiai eredményről?

– Megküldték, Főnök.

Mindenki bólogatott.

– És hogy állunk? – kérdezte Kim.

– Egyértelműen bedrogozták – felelte Dawson.

A vérében talált Rohypnol mennyisége egy közepes méretű lovat is kiütött volna. A drogot hipnózishoz, nyugtatóként és izomlazítóként használták. Randidrognak is nevezték, mivel roppant erős, és amnéziát okoz.

– Miért kellett? – kérdezte Kim. – Szexuális erőszaknak semmi nyoma.

– Hogy könnyebben kezelhető legyen? – kérdezte Dawson.

– Hé, Dawson, az én kezem volt fent előbb – sopánkodott Bryant.

Dawson gúnyosan elvigyorodott.

–  Lassú vagy...

– Seggbe lesztek rúgva, ha nem hagyjátok abba!

Kim folytatta, miután a pillantásával sikerült elérnie a megfelelő hatást.

– Szóval, az, hogy magatehetetlenné tette őket, mit jelent, Stace?

– Azt, hogy pontosan tudta, hol fogja lerakni őket?

– Bingó! – felelte Kim.

– Ezt én is tudtam – morogta Bryant.

Kim ügyet se vetett rá.

– A következőket gondolom. Sokkal könnyebben is megszabadulhatott volna tőlük. Hogy oda eljusson, keskeny utakon és két legelőn kellett áthajtania, majd felcibálni őket a dombra. Miért?

Senki sem felelt. Tudták, melyik kérdés költői és melyik nem.

– Stace, tudj meg minél többet a Westerley körüli földekről. Rá kell jönnöm, miért olyan különleges ez a hely, és többet akarok megtudni Catherine-ről is.

Stacey bólintott.

– Továbbá az utolsó dokumentum Keats csatolmányai között egy fotó a két hajcsatról. Tudj meg minél többet róluk, főleg arról, hogy mennyire ritka az ilyesmi.

– Úgy lesz, Főnök – vágta rá Stacey.

Kim elővette a telefonját, és megnézte a Keats által küldött második jelentést.

– Következő: a gyomor tartalma. Kolbász, bab, tészta és sodó.

– Könnyen beszerezhető – mondta Stacey.

– És? – kérdezte Kim.

– Könnyű elkészíteni? – találgatott Dawson.

– És? – kérdezte egy kicsit nyomatékosabban.

– Desszertet is adott neki – vágta rá Bryant.

És igen. A férfi, aki elrabolta, összeverte és megölte Jemimát, desszerttel is megkínálta.

– Elég beteg – jegyezte meg Dawson.

Kim összefoglalta.

– Tehát az elrablója elkábította, elrabolta, fogva tartotta, levetkőztette, megetette, majd beverte az arcát.

– Mondtam, beteg – szólalt meg ismét Dawson.

– És egy beteg, vagy esetleg kettő? – kérdezte Bryant, mintha az érdekelné, hogy egy vagy két cukorral kéri-e a kávét.

Kim elgondolkodott egy pillanatra.

– Én úgy gondolom, ez egy ember – mondta végül. – Jemimát okkal választotta ki. Nem egy véletlenszerűen kiszemelt áldozat, ami azt jelenti, hogy valaki olyanról lesz szó, akit ismert valahonnan. Kev, ez a te dolgod lesz. Menj el a régi címére, és keríts valakit, aki emlékszik a betörési kísérletre, mielőtt Dudajba költözött. Nem biztos, hogy ennek köze van a meggyilkolásához, mert már elég régen volt, de Sara azt mondta, hogy Jemima úgy vélte, ismerte az elkövetőt. Ennek a végére kell járnunk.

Kim mobilja megcsörrent. Összeráncolta a szemöldökét, amikor meglátta a patológus nevét a kijelzőn.

– Keats? – szólt bele. Ritkán hívta őt ok nélkül.

– Felügyelő, megvannak az eredmények a földdel kapcsolatban, amelyet Jemima Lowe szájában találtunk.

– Igen?

– Egyezik a területen található földdel – mondta.

– Folytasd!

– Vérnyomokat találtunk benne. Pontosabban rengeteg vért.

Kim maga elé képzelte, ahogy a gyilkos a puha íny felületére kotorja be a földet. Könnyedén felsérthette.

– A szájának a belseje esetleg...

– Ahhoz ez túl sok vér, felügyelő – állította le Keats.

Kim felállt.

– Azt mondod, a gyilkostól származhat?

– Nem, hacsak le nem vágta az egyik ujját az elkövetés közben...

Kim nem tudott tovább figyelni, mert a szíve majd kiütötte a mellkasát. Tudta, mit fog mondani az orvos.

A vér Jemima szájában nem a sajátja volt, és nem is a gyilkostól származik... Ez csakis egy dolgot jelenthet.

Valaki mást is megöltek azon a helyen.

23. fejezet

– Uram, küldenünk kell egy csapatot a Westerley-be.

Woody még csak meg sem dorgálta, amiért kopogás nélkül benyitott. Ellenben összevonta a szemöldökét.

– Miről beszél? A szakértők most vonultak le a területről. Egész éjjel kint voltak, és semmit sem találtak.

Woody úgy értette, hogy a szakértőket kell visszaküldeni. Pedig ahhoz, amit ő akart, sokkal mélyebben bele kell nyúlnia az éves költségvetésbe.

Kim megrázta a fejét.

– Nem, uram, én talajvizsgáló berendezésekről beszélek, adott esetben ásatásról, és szükségem lesz egy egész csoport bűnügyi...

– Nyugalom, Stone. Mik a fejlemények? – kérdezte a férfi nyugodt hangon.

Kim néha szerette volna, ha csak úgy megteszi, amit kér, anélkül hogy feltenne vagy húsz kérdést. Olyan érzés volt, mint vészhelyzetben mentőt hívni. Legszívesebben azt üvöltötte volna: Csak intézkedj, és majd közben mondom a részleteket!

– A minta, amit a Jemima szájában található földből vettek. Az ottani talajból kaparták fel, és tömték bele. A földben vérnyomokat találtak, de nem Jemimáét.

– A gyilkosét? – kérdezte Woodward.

Kim meg mert volna esküdni, hogy ez a beszélgetés egyszer már megtörtént.

– Nem valószínű. Túl sok, és már egy ideje ott volt.

– Biztos benne?

Kim bólintott.

– Keats megvizsgálta a földet luminollal, és hogy idézzem: „úgy világított, mint egy fáklya”, uram.

– Tudunk valamit arról, hogy milyen régi lehet a vér?

– Nem. Keats további vizsgálatokat végez, de azt mondta, évekkel később is ki lehet mutatni, akár hat-nyolc évvel később is – mondta, megosztva egy információt, amelyről Keats hívását megelőzően fogalma sem volt.

A férfi hátradőlt a székében, és felsóhajtott. Itt az ideje, hogy bedobja magát, és megszerezze, amit akar. Olyan érzése volt, mintha nagymenő befektetőket kéne megnyernie a projektjéhez.

– Uram, úgy gondolom, találni fogunk egy másik holttestet azon a területen – tisztázta, ha esetleg eddig nem értette volna.

Kim tudta, a férfi mérlegeli, vajon a ráfordított költség arányban állna-e az eredménnyel. Iszonyúan hálás volt azért, hogy a költségtervezés gondja a főfelügyelőé volt, és nem az övé. Azért szintén, hogy Woodyt nem pusztán a költséghatékonyság vezérelte. Ő is ugyanúgy az igazság kiderítésében volt érdekelt. Csakhogy neki egypár kérdéssel többet kellett megválaszolnia, ha valami szörnyen balul sült el.

– Van valami előrelépés a második áldozattal kapcsolatban? – kérdezte Woody.

Kim értette a főnöke logikáját. Ha van esély arra, hogy hamarosan kiderítik a személyazonosságát, elég nehéz lesz megindokolni egy ekkora kiadást.

– Az első dolgom volt, hogy odatelefonáltam. Még lábadozik a koponyaműtétből. Értesítenek, amikor beszélhetünk vele, ha egyáltalán lesz ilyen.

Woody habozott, és töprengőn megdörzsölte az állát.

– Úgy tudom, Daniel Bate ott van Westerley-ben.

Kim arca elkomorult.

– Igen, de nem tudom, hogy még mindig...

– Szerintem jó ötlet lenne esetleg ott tartani. Megpróbálom elintéztetni.

– Nem ő az egyetlen osteoarcheológus a...

– Ő az egyetlen, aki a terepen van. Ha valóban azt akarja, hogy a dolog olyan gyorsan menjen, ahogy általában szereti, csodálkozom rajta, hogy még nem hívta fel.

Kim a férfira bámult egy pillanatra, de hiába kereste a megfelelő kifogást. Tudta, hogy Daniel tapasztalt az emberi maradványok nemének, korának és egészségi állapotának meghatározásában.

A férfi visszanézett rá, és összevonta a szemöldökét.

– Ideje nekilátni, Stone. Egy Daniel Bate-féle lehetőséget nem szabad elszalasztani.

– Uram, én...

– Órákba vagy akár napokba is telhet, amíg szerzek egy, az övéhez hasonló kvalitású szakértőt. A maga helyében én reménykednék benne, hogy még a helyszínen van.

Kim megfordult, és kilépett az irodából, előre utálkozott, hogy társalognia kell Daniel Bate-tel. A főnöke azonban a napnál is világosabban fogalmazott. Minden rendelkezésre álló erőforrást fel kell használni, és akkor menni fog a dolog.

Oké, ezt a menetet most Woody nyerte. Ha Daniel Bate még mindig a Westerley-ben van, akkor beszél vele.

És ha a segítségével előbb találják meg a gyilkost, akkor még akár arra is megkéri, hogy maradjon.

24. fejezet

Kim belépett a Westerley mobilépületébe, és maga a csüggedés fogadta. Meg tudta érteni. Egy holttest és egy összevert nő pár nap alatt elég ahhoz, hogy aláássa a munkahelyi morált. Az, hogy még bejártak dolgozni, a szakma iránti elkötelezettségükről tanúskodott.

És most el kell mondania nekik, hogy a helyzet talán rosszabb, mint azt gondolták.

– Még mindig itt van? – kérdezte Kim Curtis Grantet.

A férfi elmosolyodott.

– Közben hazamentem. Ez egy másik öltöny – felelte, és megpöckölte a zakója zsebét.

Kim elfogadta a választ.

– És hamarosan végez, Mr. Grant?

A férfi Jameelra pillantott, aki bólintott.

– Később még visszajövök majd a héten, felszerelünk még két kamerát és frissítjük a szoftvert.

Kim bólintott, és beljebb lépett az irodába, ahogy Bryant és Dawson felzárkóztak mögé.

Catherine a tárgyalóasztalnál ült. Egy gyors pillantással nyugtázta a jelenlétüket.

Wright professzor és Daniel Bate az ajtótól legtávolabb eső ponton álltak.

– Jó reggelt mindenkinek – kezdte Kim. – Meg kell osztanunk önökkel bizonyos dolgokat és bizonyos tesztek eredményeit.

– És azt hiszem, ez a végszó arra, hogy távozzak – mondta Daniel, és megrázta a professzor kezét.

Elhaladt Kim mellett kifelé menet, és biccentett felé köszönésképp.

Bryant köhintett egyet.

Kim nézte, ahogy elmegy Dawson mellett, ki az ajtón, majd követte Danielt odakintre. Két lépéssel azelőtt, hogy a férfi elérte volna a pickupját, megfordult.

– Elnézést, eltévedt?

Kim grimaszolt.

– Beszélnünk kell.

Daniel a kocsi oldalának támaszkodott a karjával, és a pillantása kérdőn összeszűkült.

– Miről?

– Erről az ügyről – magyarázta.

A férfi tett egy lépést oldalra, és kinyitotta az utas oldali ajtót. Lola megpróbált leugrani az anyósülésről. Daniel visszatartotta, és lehúzta az ablakot, mielőtt ismét becsukta volna előtte az ajtót.

Kim látta, hogy volt egy egyéjszakás poggyásza is az ülés előtt.

– Nem nagyon értem, mivel tudnék hozzájárulni – felelte Daniel, és elindult a vezetőülés felé. A kulcsok csörögtek a kezében.

– Szerintem van még egy a föld alatt – mondta Kim.

A férfi megállt.

– Ne akarja, hogy elismételjem, amit tudok, és Bryant épp most mond el odabent, de a főnököm arra kért, hogy próbáljam meg maradásra bírni, hogy segíthessen nekünk.

Daniel megállt az ajtóban, megfordult, és a pickup rakterének támaszkodott. Elrakta a kulcsait a zsebébe, felnézett az égre, mielőtt ismét Kim felé fordult volna.

– Szóval tisztázzuk: a főnöke, Woodward főfelügyelő, arra kérte, hogy kérjen tőlem segítséget, hogy megtalálhasson egy holttestet a föld alatt?

Kim bólintott.

A férfi arcán kaján mosoly villant.

– És maga gyűlöli ezt az egészet, igaz?

Kim zsebre tette a kezét, és nem felelt semmit.

Daniel mindkét karjával a pickupra támaszkodott, majd Kimre bámult.

– Mit csinál? – kérdezte Kim. A szemtelen bámulás legalább olyan idegesítő volt, mint az, hogy halogatta a választ.

– Ó, én csak megpróbálom kiélvezni a bosszúságának minden egyes másodpercét.

– Egy kicsit sem gyerekes...

– De, valószínűleg az – felelte. – Mindenesetre, ha szépen megkér, esetleg megfontolom a dolgot.

Kim érezte, hogy az arcát elönti a forróság.

– Daniel, ez nem vicces!

– Nem értek egyet, és az, hogy a keresztnevemen szólít, már önmagában majdnem elég arra, hogy itt tartson.

– Hajlandó segíteni az ügyben, vagy sem? Fel kell hívnom a...

– Nem tudja megtenni, mi? Képtelen megkérni arra, hogy maradjak – szakította félbe Daniel elhűlten.

Kim egyenesen a szemébe nézett.

– Daniel, én a segítségét kérem, de ha inkább csak szarakodna...

– Egy feltétellel – vágott közbe ismét a férfi. – Ha maradok, meg kell tennie egy szívességet.

Kim elkomorodott. Nem akart beleegyezni, amíg nem tudta, miről van szó.

– Hagyjuk a Dokit és a Bate doktort, és tegeződjünk végre.

Kim egy pillanatra elgondolkodott, majd bólintott. Ennyit megtehet.

Meghallotta maga mögött a pickup ajtajának nyílását és azt, ahogy négy mancs landolt a murván.

– Gyere, kislány. Úgy néz ki, maradunk még egy darabig.

Kim mosolyogva próbálta eltitkolni az elégedettségét.

25. fejezet

– Örül, mint majom a farkának – mondta Bryant, ahogy elhagyták a Westerley-t.

Kim tudta, hogy a kollégája Dawsonra utal, aki a farmon maradt mint a Westerley munkatársaival és a hamarosan megérkező szakértőkkel való kapcsolattartásra kijelölt összekötő.

A Crestwood-nyomozás során másfél éve Dawson szintén a helyszínen maradt, és kiemelkedő munkát végzett. Kim nem akart semmin változtatni, ami korábban egyszer már működött.

Bryant vezetett, és be nem állt a szája. Kim már megmondta neki, hová szeretne menni.

– Szóval, a doki marad?

– A rohadt mindenit, te aztán mindent tudsz, mi? – kérdezte Kim.

– Úgy érted, nem kellett volna észrevennem a mosolyt, amit megpróbáltál letörölni az arcodról, amikor visszajöttél az épületbe?

– Az azért volt, mert én nyertem – világosította fel.

– Mégis mit? Nem tudtam, hogy díj is van.

– Ne is törődj vele – vágta rá Kim.

– Ugye tudod, hogy kedvel téged? – vetette fel Bryant.

– És te ugye tudod, hogy ez nem a középiskola, és nem kell üzengetned közöttünk.

Bryant Kimre pislantott.

– Én úgy érzem, te is kedveled őt egy kicsikét.

Kim nem válaszolt. Amit Bryant mondott, nem volt teljesen igaz. Kijelenteni, hogy kedveli Danielt, eléggé túlzó megállapítás lenne. Egyszerűen csak sokkal kevésbé utálta Danielt, mint másokat.

– A rohadt életbe – dühöngött Kim, ahogy beléptek a Russel’s Hall kórházba. A parkoló már dugig volt.

A szuperkórházat három helyi kórház összevonása után alakították ki. Utóbbiakban vagy leépítették a baleseti osztályt, vagy teljesen bezárták őket. Sajnos, a parkolóhelyek számát nem emelték a bővítéssel arányos mértékben.

Bryant kiszúrt egy szabad helyet a kórháztól legtávolabb eső ponton, ahol gyorsan le is parkoltak.

– Várj itt, nem tart sokáig. Meg akarom nézni, hogy van.

Bryant morgott magában.

Kim oda sem figyelt rá, és elindult a kismamabejáraton fel a sebészeti magas rendelkezésre állású részlegre. Ez a részleg az intenzív osztállyal együtt gondoskodott a baleseti intenzív ellátásról. A magas rendelkezésre állású részleg általában baleseti sebészeti ellátásban részesült pácienseket fogadott, és egy alkalmazottra két beteg jutott. Az intenzív osztályon ez az arány egy az egyhez volt.

Kim bejelentkezett a kaputelefonon, és beengedték.

Ahogy kinyitotta az ajtót, ismét feltűnt neki a megszokott háttérzaj hiánya. Nem duruzsoltak tévék, nem csörgött-zörgött körbejáró, teával megpakolt zsúrkocsi, és nem hallatszott a betegágyak lakói között zajló beszélgetés, sem az időnkénti fájdalmas nyögdécselés.

Itt semmi hasonlót nem lehetett hallani. Ez a részleg a legsúlyosabb esetek számára volt fenntartva.

Kim felmutatta a jelvényét, és rámosolygott a részleg nővérére, Jóra. Harmincas évei végén járó, szőke haját rövid, de fényes kontyba fogó, kövérkés arcú nő volt.

Jo alaposan megnézte az azonosítóját, és bólintott.

– Behoztak egy nőt tegnap este.

– Fejsérülés? – kérdezte Jo hátrafordulva a mögötte álló táblához.

Kim bólintott.

– Nem tudtuk azonosítani, jelenleg Jane.

A legtöbb kórház átvette azt az amerikai szokást, hogy az ismeretlen személyeket John vagy Jane néven tartották nyilván.

– Kettes kórterem, hármas számú ágy – mondta Jo.

– És esetleg...?

– Hogy magánál van-e? – kérdezte Jo, és megrázta a fejét. – Mesterséges kómában tartják. Agysérülése van. – A nővér kinézett a folyosóra a pultja mögül. – Singh doktor még vizitel. Szólok neki, hogy beszélni szeretne vele.

Kim köszönetképpen bólintott, és elindult a kettes kórterembe.

Jane a bal sarokban feküdt, az ablakhoz legközelebbi részen.

Kim gyanította, hogy a sártól és vértől összeszáradt, dús, gesztenyebarna haját már levágták, és csak egy kopasz koponya lapul a kötések alatt.

A bal kéz mutatóujjára egy műanyag oximétert csíptettek, amely mérte az oxigénszaturációt és a pulzusát. Az eredményt a vérnyomással együtt a bal oldalon álló képernyőről lehetett leolvasni.

A jobb kezéből egy fehér gézkötés alól intravénás kanül lógott. A kötés véres volt, ami azt jelentette, hogy nehezen találták meg a vénáját.

Kim tekintete a nő bal csuklójára tévedt, és a jól ismert kör alakú nyomra. Kíváncsi volt, vajon Jane is vakargatni fogja-e még évekkel azt követően is, hogy már eltűnt. Érzi-e majd úgy néha, még ha csak a másodperc töredékéig is, hogy újra rajta van? Az elme csúf játékokra képes.

Kim megtapintotta a piros kört a csuklóján. Ez a nő alaposan küzdött, hogy kiszabadítsa magát. Jól látható nyoma volt a csuklóján és az öklén annak, ahogy megpróbálta kifeszegetni a kezét. Akárcsak Jemima. És ahogy Kim is még évekkel ezelőtt.

Az emlék hatéves korából, ahogy véresre dörzsöli a kezét a számtalan szabadulási kísérlet közben, nagyon felzaklatta. Kim kiűzte fejéből a gondolatot, és óvatosan megsimogatta a bőrt a Jane nevű lány kezén, mintha megpróbálná letörölni róla.

Az ujja végigfutott a bedagadt felületen. Ide-oda járatta rajta a hüvelykujját, és az arcára kiült a szomorúság.

Finoman megfordította a csuklóját, és látta, amit este nem vett észre. Négy jól kivehető vágás utáni sebhely futott végig a csuklója alján. Ez a lány megpróbálta megölni magát, és nem is végzett amatőr munkát.

– Asszonyom...?

Kim megfordult, és megpillantott egy sötétbőrű fiatalembert, akiről feltételezte, hogy Singh doktor lesz. Fehér köpenyét kigombolva hordta, alatta látható volt sima fekete nadrágja és fehér inge. A szeme kedvesen mosolygott.

Kim röviden végigmérte, és arra gondolt, vajon mennyi idő lesz, amíg az állami egészségügy kiöli majd ezt belőle.

Az ágy végéhez lépett, és felvette Jane lázlapját.

– A betegünk koponyarepedést szenvedett, és ma reggel hatórás műtéten esett át.

Kim kihallott egy enyhe indiai akcentust, de csak bizonyos szavaknál. A hangja figyelmes volt, és meleg, Kim pedig egyből megkedvelte.

– Több repedés is van, de mindet egy dolog okozta – magyarázta a doktor.

Kim pontosan tudta, hogy az egyetlen ok egy, a fejre mért ütés volt, amely elég erős volt ahhoz, hogy betörje a csontot.

– A sebész csökkentette az agyra nehezedő nyomást, és a beteg most hatpontos a Glasgow-skálán.

Kim összevonta a szemöldökét. Nem épp ezt mondták korábban.

– Ezzel a skálával kategorizálják a fejsérüléseket. A minimum pont a három, a maximum tizenöt. A három pont a legsúlyosabb, de a három és nyolc közötti érték egyértelműen kómás állapotot jelent.

– És ez mi? – kérdezte Kim a Jane fejéből kiálló drótra mutatva.

– Ez az intrakraniális nyomást méri. Folyamatosan monitorozza a távolságot az agy és a koponya között. Jelez, ha változás áll be a koponyanyomásban.

– Túlélheti? – kérdezte Kim, hozzáidomítva a hangját a doktor puha és lágy hanglejtéséhez.

A doktor hátrált pár lépésnyit.

– Nem tudjuk. Nem is igazán élhette volna túl ezt a sérülést, de valahogy mégis kitartott. Csak abban bízhatunk, hogy továbbra is küzdeni fog.

– Hall minket? – kérdezte Kim, amikor észrevette, hogy a doktor a beszéd miatt lépett arrébb.

A férfi vállat vont.

– Csak szeretek biztosra menni. Főleg, ha a túlélés esélyeiről van szó.

Kim megértette.

– Van valami elképzelése, hogy mikor...?

Az orvos megrázta a fejét.

– Erre nem tudok válaszolni. Az agy sokkal bonyolultabb, mint hogy azt bármelyikünk megérthetné. Gyakori, hogy emberek, akikről eleinte azt gondoljuk, túlélik, meghalnak, azok pedig, akikről...

Nem fejezte be a mondatot, de Kim értette.

– És ha felébred?

– Felügyelő, ön csupa olyasmit kérdez, amire nem tudok válaszolni.

A hangja még mindig kedves volt, de volt benne némi csodálkozás.

Kim elmosolyodott az orvos nyugodt stílusán. Olyan beszélgetés volt, mint amilyet Keatsszel szoktak folytatni, csak ez a doktor rokonszenves.

– Nos, köszönöm a segítségét... ja, és volna még egy dolog – folytatta Kim.

– Csak nyugodtan.

– Ellenőriznem kéne valamit a testén, de nem szeretném...

A férfi helyeslőn bólintott. A nyomozó nem akar Jane testéhez nyúlni engedély nélkül.

Az orvos hátralépett, behúzta a függönyt maga körül.

– Hol?

– A lába hátsó részén.

A doktor felemelte a takarót, és körültekintően az oldalára fordította a nőt.

– Szabad? – kérdezte Kim.

A férfi bólintott.

Kim finoman felemelte a kórházi köntös alját. A nyomok ott voltak. Két, ujjnyi vastag, piros vonal húzódott a combja hátulján. Kim elővette a telefonját, és készített pár képet.

– Meg kell néznem a hasát is.

Singh doktor visszafordította Jane-t a hátára, és a takarót felhúzta a derekáig, mielőtt felemelte volna a köntöst.

A vonal ott volt a köldöke felett. Kim ellőtt pár újabb fotót.

Visszatakarta Jane-t, majd elmerengett. Egy apró piros sérülés hívta fel magára a figyelmet a lábszárán. Körbesétált az ágy körül, és csinált pár fotót a nő lábáról térd alatt.

– Ennek van valami jelentősége? – kérdezte Singh doktor.

Kim elmosolyodott.

– Most nekem kell azt mondanom: nem tudom.

A férfi elfogadta a választ.

– Végeztünk? – kérdezte.

– Maradhatok még egy percre?

– Persze – felelte az orvos, majd elfordult tőle.

A férfi elhúzta a függönyt, és ellépett a betegtől.

Kim visszarakta a telefont a zsebébe, és megérintette Jane csuklóját.

– Sajnálom, hogy ezt kellett tennem, de el akarom kapni azt, aki ezt elkövette.

Kim ismét kitapintotta a sebet. Ez a nő sokat szenvedett idáig, és továbbra is szenved.

– Megígérem, hogy nem marad sokáig Jane.

26. fejezet

Jane enyhe nyomást érzett a kezén. Nem volt biztos benne, hogy nem valami álomban van-e éppen.

Néha hangokat hallott, máskor nem. Néha halk csipogás szűrődött be hozzá, majd elhalkult, amikor ismét eljött a sötétség.

A gyomrában érezte a félelmet. A köldökében kezdődött, és onnan terjedt szét.

Az őt körülölelő feketeség folyton változott körülötte. Újrarendezte magát, és ellopta, elrabolta a gondolatait.

Fájdalom rázta meg időről időre az egész testét. Nem tudta, honnan érkezett, de a feketeség elvitte. A sötétség bekebelezte a fájdalmat és őt magát is, majd egy idő után visszaköpte.

Néha egy volt a sötéttel.

Arra gondolt, vajon ilyen lehet-e a halál, és ha igen, hogy jutott ide. Vajon tényleg érzik a fájdalmat a holtak? És ha halott, akkor örökre ilyen állapotban marad majd?

Minden ezen túlmenő gondolatot és felismerést elnyelt a sötétség.

Ki akarta nyitni a szemét, de a feketeség elragadta, mielőtt megtehette volna.

Ha még életben volt, akkor bizonyára egy kórházban van. Érezte, hogy valaki fogja a kezét.

Megpróbálta kinyitni a szemét.

Tudta, hogy mondania kell valamit.

Elöntötte a pánik, épp mielőtt ismét a feketeségbe hullott volna.

27. fejezet

Ahelyett, hogy visszatért volna Bryant kocsijához, Kim egyenesen a hullaházba ment.

Keats az asztalánál ült, és görnyedten maga elé meredve koncentrált.

– Öhm... – szólalt meg Kim.

– Tudom, hogy itt vagy, felügyelő. Ezt a dobogást bárhonnan felismerem, ellenben reméltem, ha nem veszek tudomást rólad, majd elmész – duruzsolta a férfi, anélkül hogy felemelte volna a fejét.

– Igen, és a legtöbb ember, akit ismerek, ugyanígy van ezzel, de most szükségem van a segítségedre.

Felnézett, és gyanakvón résnyire zárta a szemét.

– Most hízelegni próbálsz, felügyelő?

Kim elnyomta az ajkán felvillanó mosolyt. A férfi is túl jól ismerte.

Hiába kenegeti hájjal, nem használ. Mások hibáiból megtanulta, hogy ez nála nem működik. Vagy segít neki magától, vagy sehogy.

– Három évvel ezelőtt egy férfit találtak Fens Poolsban – kezdte Kim.

– Ennél egy kicsit pontosabban kéne...

– Levágták az ujjait.

– Áááh igen, emlékszem már. Nem én végeztem a boncolást, de emlékszem az esetre. Még mindig azonosítatlan?

Kim bólintott, és leült.

– Itt vannak a jelentések, de szükség lenne egy szakértői véleményre.

A férfi oldalra billentette a fejét.

– Segítek, ha abbahagyod ezt a smúzolást. Most, hogy nincs itt Bryant, nem érzem magam biztonságban.

Kim ekkor már nem bírta visszafogni a mosolyát.

– Oké.

A patológus elnézett Kim feje felett, és gépelni kezdett.

– Öt percem van a következő ügyfélig, úgyhogy siessünk.

Kim visszaemlékezett az otthon átnézett boncolási jegyzőkönyvre, és benne arra a bizonyos dologra, ami felkeltette a gyanakvását.

– Az egyetlen látható sérülés a bal mellkasán található öt-, maximum hatcentis késnyom, ami származhat szúrásból.

A férfi a képernyőre nézett.

– Nos, ha ez szúrásnyom, akkor nem túl mély. A halál oka egyértelműen fulladás.

– Az ujjait a halál beállta után vágták le, igaz? – kérdezte Kim.

Keats bólintott, és folytatta az olvasást.

A gyilkos nem akarta kínozni vagy nyújtani a haláltusáját. Csak célszerűségből vágta le az ujjakat.

– Mit tudsz mondani róla, Keats? – kérdezte.

– Pssszt! – felelte a doki, és tovább olvasott pár percig. – Közérthetően fogalmazva: az ötvenes évei közepén járt, nem volt iszákos, de sokat dohányzott. Túl zsírosan étkezett, és nem mozgott eleget. Nem volt csonttörése, tetoválása, se semmilyen egyedi ismertetőjegye.

Szóval átlagos – gondolta Kim. Kivéve, hogy a kezéről levágták az ujjait. Igen, erről a tényről nem lehetett megfeledkezni.

Kim felsóhajtott. Sok újat nem tudott meg.

Felállt a székből.

– Mindenesetre köszönöm, Keats. Majd...

– Ne olyan hevesen, felügyelő. Idenézz!

Kim az asztal Keats felőli oldalához lépett. A képernyő egy nagyított fotót mutatott, de Kim nem tudta, pontosan mit is lát.

Oldalra döntötte a fejét.

– Az egy mellkasi seb?

Keats bólintott.

– És van még valami, ami kissé különös.

Kim a fülét hegyezte. A különös az jó.

Ahogy jobban megnézte a képet, kezdte megérteni, miről is van szó. Elég bűnügyi helyszínt látott már, hogy tudja, hogy is néz ki egy kés szúrta seb általában. A kés fajtájától függetlenül a szúrás mindig egyenes és tiszta. Ez cikcakkos és egyenetlen, mintha a kést végighúzták volna a bőrön.

– Olyan, mintha inkább vágás lenne, mintsem szúrás – jegyezte meg Kim.

Keats bólintott.

– És van is rá egy elméletem, hogy miért.

A férfi még jobban ráközelített a képre.

– Szerintem felvágott egy heget.

– Úgy érted, egy régi sebet vágott fel? – kérdezte Kim, ahogy a gondolatok kavarogtak a fejében.

– Vagy el akart távolítani valamit...

Egymásra néztek, ahogy beléjük hasított a felismerés.

– Pacemaker – mondták egyszerre.

28. fejezet

– Hogy van? – kérdezte Bryant.

– Nincs magánál, és az orvosok nem mondtak semmi biztatót a felépülésével kapcsolatban. – Kim habozott. – Menjünk Brierley Hill felé – mondta, ahogy emésztgette mindazt, amit megtudott. – Ugyanolyan nyomok vannak a combja hátsó részén, mint amilyenek Jemimán is voltak – folytatta.

Bryant megrázta a fejét, ahogy elhajtottak.

– Sose láttam még hasonlót sem. Az egésznek semmi értelme.

Kim egyetértett. Már tudták, hogy megbilincselte őket, de mi lehetett az az egyenes vonal a lábukon?

– Van még valami – mondta Kim, ahogy Bryant átkelt egy útkereszteződésen. – A lábán apró karcolások és vágások voltak.

– Ez mondjuk logikus. Végighúzta a murván és aztán fel a dombtetőre.

– A hátán kellett volna húznia, mint ahogy Jemimát is. Ezek a nyomok a lába elülső részén voltak, mint Jemimának. Olyan, mintha borotvától lenne.

Bryant megdörzsölte az állát.

– Olyan nekem is szokott lenni néha.

Kim elgondolkodott.

– Miért csak néha?

– Ha nagyon rövidre akarom vágni, akkor a szőrszálakkal ellentétes irányból húzom a borotvát. Úgy teljesen simára nyírja, de jobban irritálja a bőrt.

Akkor hát van két lány, akiknek lemosták a körömlakkot a körméről, és alaposan leborotválták a lábát. Mégis, ki a jó nyavalyával akartak találkozni?

– Várj, fordulj itt jobbra – mondta Kim, ahogy átmentek Brierley Hillen.

Tovább mondta neki az útvonalat, amíg meg nem érkeztek az igazgatóság elé a Pensnett Road és a Bryce Road sarkán.

– Ööö... Főnök... – nyögött Bryant.

– Jössz?

A férfi követte Kimet az irodaépületen túl fekvő Fens Poolshoz. A terület egy tájvédelmi körzetben helyezkedett el. Annak idején Pensnett Chase-hez tarozott, Dudley báróinak vadászterületéhez. Mint a Chase többi részén, itt is átvette az uralmat az ipar: szén- és agyagbányák működtek, illetve egy téglagyár.

Dudley grófjának magánvasútja is áthaladt ezen a területen. A szénfejtők és az agyagbányák bezártak a huszadik század elején, de a téglagyár és a vasút csak 1960-ban.

Néhány tó az agyagbányászat után maradt itt, de a három legnagyobb víztározót, a Grove Poolt, a Middle Poolt, illetve a Fens Poolt, a tájvédelmi körzet északkeleti részén a Stourbridge Csatornaépítő Vállalat építette 1776-ban, és ezek voltak a legnagyobb egybefüggő vízfelületek egész Dudley-ban. Egy negyedik, a Foot’s Hole a délnyugati részen terült el, ezt a Dell Sports Stadion választotta el a többi háromtól.

Kim tudta, hogy népszerű horgászhely, és hogy a harminchét hektáros terület különleges tudományos érdeklődésre tart számot.

Átnézett az első tó felett a füves partra, a tározó és a csatorna között.

– Ott találták meg – mutatta Kim.

Voltak itt olyan helyek, ahová leülve az ember kilométerekre érezhette magát a közeli ipari területektől, és voltak olyanok is, ahonnan láthatók voltak az új építésű lakóparkok és kereskedelmi egységek.

– Kit? – kérdezte Bryant.

– Pár éve egy azonosítatlan férfit. Levágták az ujjait.

– Azt nem oldották meg a Brierley Hill-iek?

Kim megrázta a fejét.

– Nem, Bob még mindig a kórboncnoknál vendégeskedik egy hideg, sötét fiókban.

– Bob? – kérdezte a férfi összehúzva a szemöldökét.

– Nem én adtam neki, de addig jó, amíg ki nem találom az igaz nevét.

Persze azt már nem tudta, hogy miként fogja ezt kideríteni. A nyomok, amelyek alapján megtehette volna, már rég eltűntek. Ami maradt, az a ruhája, az apró a zsebében és egy sorsjegy. A fogazat alapján történő azonosítás is működött volna, de ahhoz tudni kellene, hol keressék.

Nem volt családja, akik az apjuk, fivérük, nagybátyjuk ügyében folyamatosan információkért nyüstölték volna a rendőrséget. Az eltűnt személyekről készített jelentéseket át lehetett volna nézni, de Bobról, amikor megtalálták, nem készült ilyesmi.

Úgy tűnt, nem hiányzik senkinek, és ez már önmagában is elég volt, hogy Kimet ne hagyja nyugodni.

– Csíz! – mondta Bryant.

– Mi van, fotózni akarsz? – kérdezett vissza Kim.

A férfi megrázta a fejét.

– Nem, egy csíz, a madár. Itt szállt el mellettünk.

– Nem hittem volna, hogy ekkora természetbúvár vagy – mondta Kim, és elfordult.

Bryant mélyet sóhajtott.

– Ööö... elmondanád még egyszer, miért is vagyunk ma itt?

– Mert senki mást nem érdekel – felelte, de a gondolatot elvágta a mobiltelefonjának csörgése.

Ismeretlen szám.

– Stone – vette fel.

– Felügyelő, itt Jo. Ma járt itt nálunk néhány...

– Jane jól van? – kérdezte Kim sürgetőn. Ott hagyta a kártyáját a nővérnél, és kérte, hogy értesítsék, ha van valami fejlemény.

– Igen, jól van. Nem változott az állapota. Csak annyi, hogy a neve nem Jane, hanem Isobel.

– Ezt honnan tudják?

– A barátja mondta nekünk. Telefonált, és úton van hozzánk.

29. fejezet

Stacey a számítógépet bújta. Valami nem stimmelt Catherine Evans nyilvántartott adataival kapcsolatban.

A születési anyakönyvi kivonata megvolt, de a manipulált dokumentumok mindig nyomot hagytak, mindegy, milyen szakszerűen csempészték is be őket a rendszerbe.

A nyolcvanas évek végéig másfajta fájlkiterjesztést használtak, így ha Catherine anyakönyvi kivonatát akkor adták ki, akkor annak a régi fájltípusnak kellett volna lennie. Csakhogy a fájlt az 1999-ben a Y2K-tól való félelem miatt felújított rendszerben írták. A szoftvercégek óriási rettegést keltettek akkoriban főleg a kormányzati, a helyi vezetési és egészségügyi intézményekben, elhitetve, hogy a régi rendszerek nincsenek felkészítve az időkövetés tekintetében még arra se, hogy belépjenek egy új évszázadba, nemhogy egy új évezredbe.

A cégek világszerte igazolást és garanciát követeltek az informatikai szolgáltatóktól, hogy a rendszereik nem fognak összeomlani. Rendszerleállási forgatókönyveket, üzletmenet-folytonossági terveket és vészhelyzeti helyreállítási kézikönyveket gyártottak arra a másodpercre, amikor az óra átvált.

A hatás végül azonban olyan volt, mint egy vizes petárdáé. A várt káosz elmaradt.

Catherine anyakönyvi kivonatát 1983. június 15-én nem vezették fel a rendszerbe, csak 2001-ben, amikor már tizennyolc éves volt.

Tizenöt perccel később Stacey megtalálta Catherine Evans társadalombiztosítási kártyáját is. Ezt szintén 1983 júniusában állították ki, de csak a kilencvenes évek végén töltötték fel a számítógépes rendszerbe.

Stacey hátradőlt a székében. A tenyerét az egéren tartotta, és tanácstalanul dobolt az ujjaival.

Miért van tizennyolc év eltérés az adatok bevitelében?

Az „új személyazonosság” kifejezés villant át az agyán. Az, hogy a dokumentumokat később vezették fel, eredetinek tüntetve fel őket, egy megalkotott személyazonosságra utalt. Ez nem egy, a nő által kért névváltoztatás volt. A munka minősége egyetlen irányba mutatott, ez állami szintű beavatkozás.

Lehetséges, hogy Catherine Evans új személyazonosságot kapott?

Stacey-nek remegett a gyomra az izgalomtól. Talált valamit, most már biztos volt benne.

Visszakereste a felvitel dátumát, és munkához látott.

Akármiről is legyen szó, biztos, hogy szerepelt a hírekben.

30. fejezet

Kim aznap másodszor is belépett a magas rendelkezésre állású osztály folyosójára.

Jo rámosolygott, ahogy Kim megjelent a pultjánál.

– Pár perce érkezett, pont miután leraktam a telefont.

– Szabad? – kérdezte Kim, és ellépett a pulttól.

Jo bólintott.

Egy sötét hajú férfi ült az ágy mellett, görnyedt háttal, lehajtott fejjel. Fekete póló volt rajta, és farmer. Isobel jobb kezét fogta.

– Elnézést...

A férfi feje felpattant, és egy jóképű, de a félelemtől meggyötört, gondterhelt arc pillantott vissza rá. A bőre kellemesen barna volt, vagy terepen dolgozik, vagy most jött vissza a nyaralásból. Gyorsan felmérve a magasságát, nagyjából egy magasnak saccolta saját magával. Úgy százhetvenöt centi lehetett. Túrabakancsot viselt, erősítve a feltevést, hogy szabadtéren dolgozik. A karizmai nem voltak szépen kidolgozottak, de az látszott, hogy használja őket. Az állán rövid borosta.

– Stone felügyelő – mutatkozott be Kim. – Önben kit tisztelhetek?

A férfi halványan elmosolyodott.

– Duncan... A nevem Duncan Adams, Isobel barátja vagyok.

Kim körülnézett.

– Honnan tudta, hogy itt van?

A kérdezett kissé elsápadt.

– Nem írt vissza nekem hétfő este. Mindig küldök neki egy „jóéjt” üzenetet, és mindig visszaír nekem, ha tud. Küldtem neki egyet, de nem kaptam rá választ. Nem tulajdonítottam neki túl nagy jelentőséget, mivel kedden úgyis találkoztunk volna. Aztán amikor nem jött el, már tudtam, hogy valami nincs rendben.

– Próbálta hívni? – kérdezte Kim.

A férfi bólintott.

– Egész éjjel, és mivel nem értem el, felhívtam a rendőrséget, hogy megtudjam, nem történt-e valami... Rögzítették a bejelentésemet, és azt javasolták, hogy kérdezzek körbe a közeli kórházakban. Beszéltem a betegfelvétellel, akik azt mondták, nem érkezett hozzájuk Isobel nevű beteg, de egy azonosítatlan nő igen, akit azonnal az intenzívre vittek. – Duncan a nővérpult felé biccentett. – Összekapcsoltak Jóval, aki feltett egypár kérdést, aztán idejöttem, amilyen gyorsan csak tudtam.

– Honnan tudta, hogy Isobelről van szó? – kérdezte Kim.

A férfi a csuklójára mutatott.

Hát persze, a vágások – gondolta Kim.

– Mióta vannak együtt Isobellel? – kérdezte.

– Két hónapja – felelte Duncan.

– Tudja, hogy mi Isobel vezetékneve?

– Jones. A vezetékneve Jones – felelte együttérzőn.

Hát ez aztán rohadt jó – gondolta Kim.

– Hogy találkoztak? – kérdezte Kim, és nagyon remélte, hogy a munkahelyükön.

Duncan arcán végigfutott egy mosoly, és fény gyulladt a szemében.

– Ha hiszi, ha nem, azonnal ledöntöttem a lábáról, méghozzá szó szerint. A telefonboltból jöttem ki, ő pedig a Costa Caféból. Összeütköztünk, és sajnos ő járt rosszabbul. Kiborult a kávéja, én pedig ragaszkodtam hozzá, hogy vegyek neki egy másikat. Ez volt a minimum. Utána elbeszélgettünk, és minden azonnal klappolt. Mintha csak...

– Tudja, hol dolgozik Isobel? – kérdezte Kim. Nem akarta ilyen durván félbeszakítani, de már rájött, hogy nincs semmi a megismerkedésük történetében, ami segíthetné a nyomozást.

– Erdingtonban a Plaza 157-nél szoktam felvenni, de sosem mentem be.

Kim elraktározta a hallottakat. Ez legalább egy kiindulópont.

– A címe?

Duncan elvörösödött egy kicsit, és Kim látta, az, hogy nem tud segíteni a rendőrségnek, legalább annyira zavarja, mint őt magát. Az ajka belsejét harapdálta, és nem beszélt többet.

Volt valami, amit nem mondott el. A felügyelő gyorsan újrapörgette magában, amit eddig a pontig megtudott.

– Azt mondta, Isobel mindig válaszolt az üzeneteire, ha tudott. Ezt hogy értette? – kérdezte.

A férfi bűntudatosan Isobelre nézett, és halkabbra fogta a hangját.

– Férjnél van, felügyelő, ezért ragaszkodott a titkolózáshoz, és én ezt tiszteletben tartottam. – Duncan megszorította Isobel kezét. – Ne ítélje el ezért. Azonnal elmondta nekem, és én ennek ellenére továbbra is találkoztam vele. Mostanában többször beszélt arról, hogy el akarja hagyni a férjét. Már jó ideje nem boldog mellette. Egy hete szétköltöztek, és Isobel már beszélni akart volna vele a válásról.

– A férje bántalmazta? – kérdezte Kim, a csuklóján lévő sebekre utalva.

Duncan habozott, mint akinek fájdalmat okoz, hogy Isobel háta mögött kell elmondania a legintimebb titkait.

– Azt hiszem, bántalmazta. Volt, hogy meglökte és megütötte...

– Ezért hívta a rendőrséget és a kórházakat? – vetette fel Kim.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Igen, attól féltem, elmondta neki, hogy vége, és a pasas bántotta.

Kimet nem különösebben érdekelte sem a titkolózás, sem az intrika. Az emberek a saját hálóikat szövögetik, és ő nem keveredhet ilyen történetekbe.

Duncan tekintete fel és balra kalandozott.

– Mondott valamit arról, hogy Wolverhamptonban fog vásárolni, úgyhogy...

Kim megértően elmosolyodott, és ezt az információt is elraktározta.

A férfi keze nem hagyta el Isobelét. A hüvelykujjával gyengéden simogatta a bőrt a tenyerén.

– Tudja, hogyan keletkeztek azok a vágások a csuklóján? – kérdezte Kim.

Duncan megrázta a fejét.

– Először a második randinkon vettem észre, de hamar eltakarta. Aztán végül beismerte, hogy régi sebek, én meg nem akartam tovább firtatni a dolgot. Tudtam, elmondaná, ha akarná.

Ismét sóhajtott.

– Felügyelő, nagyon sajnálom, hogy nem tudok ennél többet segíteni – ismét Isobelre nézett, és az arca megenyhült. – De itt leszek, ha bármi kérdése lenne. – Finoman megszorította a lány kezét. – Ha hall engem, azt szeretném, ha tudná, itt vagyok, és nem megyek sehová.

Miután ezt elmondta, teljes testével Kim felé fordult.

– Bár csak pár hónap volt, úgy éreztem, nagyon passzolunk egymáshoz. Nagy reményeim voltak kettőnket illetően... és ami azt illeti, továbbra is vannak.

Kim nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy mindehhez azonban meg kéne szabadulni valahogy attól a kellemetlen férjtől is. Ha Isobel felébred, sok segítségre lesz szüksége. Nem lesz gyors a felépülése.

– Elkérhetném azt a mobilszámot, amit megadott önnek? – kérdezte Kim, és elővette a telefonját.

Duncan elmondta, Kim pedig lejegyezte.

– Mit gondol, túlélheti? – suttogta remegő hangon Duncan.

– Beszéltem a doktorral, és...

– Nem képes egyenes választ adni... – felelt Duncan fejcsóválva.

Ő nyilván egy másfajta beszélgetést folytatott le Singh doktorral.

Kim átnyújtott neki egy névjegykártyát a zsebéből.

– Ha bármi eszébe jut, ami segíthet, legyen akármilyen jelentéktelen is, kérem, hívjon.

Duncan zsebre tette a kártyát, Kim pedig még egyszer rámosolygott, mielőtt elindult volna.

Kim remélte, hogy valóban eszébe jut valami... mert ebben a pillanatban úgy érezte, nincs semmi, amin elindulhatna.

31. fejezet

Kim kilépett a kórházból a huszonnégy fokos melegbe. A felhők eloszlottak, a nap büszkén ragyogott az égen.

Bryant odakint parkolt a sárga felfestésen az út túloldalán, borús ábrázattal. Kim megállt a bejáratnál, amíg kollégája odakanyarodott.

Amikor beszállt, az őrmester épp a homlokát törölgette egy zsebkendővel.

– Nincs ebben a vacakban légkondi? – kérdezte Kim, majd bekötötte az övét.

Bryant letekerte az anyósülés melletti ablakot.

– Tessék.

– Ki szart bele a müzlidbe? – kérdezte Kim.

– Ez a rohadt kánikula – felelte Bryant, ahogy kihajtottak a kórház parkolójából. Nem a hőség zavarta. Csak a tétlenség egész reggel. Rendőr volt, ráadásul jó eszű, akinek folyton talányokon járt az agya. Nem sofőr.

– A lány neve Isobel Jones, és nagyjából ennyi.

Bryant Kimre pislantott, ahogy újra átkeltek ugyanazon a kereszteződésen, amelyiken korábban is.

– Komolyan?

– Igen, nagyjából ennyi. A sráccal, aki bent van vele, pár hónapja járnak, és akkor kezdett el aggódni, amikor nem ment el a megbeszélt randijukra.

– Szóval nem tud róla túl sokat, igaz?

– Ahogy mondod, de megadta a mobilszámát – elhúzta az ujját a telefon kijelzőjén, ahogy az ismét csörögni kezdett. – Stace, most akartalak volna hívni. Le tudsz írni egy számot?

Bediktálta a korábban megszerzett telefonszámot.

– Ez a második áldozat száma, a neve Isobel Jones. Frissítsd a táblát, és nézzetek körül a Plaza 157-nél Erdingtonban. Lehet, hogy ott dolgozott. És keressetek rá a választói jegyzékben, Wolverhampton környékén. Ott kell lennie a férjének is. Nézd meg a hívásnaplót is, és tudjátok meg, hogy volt-e hívása egy bizonyos Duncan Adamstől tegnap reggel. Tudom, hogy gáz, de egyelőre ennyink van.

– Jesszusom, Főnök.

– Tudom, Stace. Sok a dolgod, szóval, ha szeretnéd, hogy visszahívjuk Dawsont...

– Főnök, én tökéletesen el tudom látni a munkámat egyedül is, de azért hívtalak, mert van valami, amiről tudnod kell.

Csipogó hang szólalt meg a kagylóban. Kim eltartotta a fülétől, és megnézte a kijelzőt.

– Várj egy percet Stace, Kev keres.

Fogadta Dawson hívását. Akármit is tudott meg, az most a legfontosabb. Ő a terepen volt.

– Mi az, Kev? – kezdte Kim. – Épp úton vagyunk West...

– Na, igen, Főnök. Jó lenne, ha tennétek előtte egy kitérőt.

– Miért? – kérdezte, és kihangosította a telefont.

– Valami fura dolog történik itt. Elég kaotikus jelenleg. Most jönnek a gépek. Mindenkinek ellenőrzik a személyazonosságát. Woody legalább egyhavi büdzsét eltapsol itt...

– Kev...?

– Sajnálom, Főnök. A telefonom kezd meghülyülni. A sajtó felfedezte a helyet, elég nagy szarban vagyuk.

Kim rosszalló pillantást vetett Bryantre, aki azonnal balra pillantott. Sajnálatos ügy, de nem igazán váratlan. Ostobaság lett volna azt gondolni, hogy sokáig titok marad.

– Annyi minden történt, és én észre se vettem először.

– Micsodát? – kérdezte Kim. Akármiről is van szó, biztosan fontos.

– Fogadott egy hívást. Ott álltam mellette. Azt kiáltotta: „Nem nyilatkozom!”, és lerakta a telefont. Aztán, amikor legközelebb odanéztem, már nem volt ott.

– Kev, nem mondanám, hogy túl sokat...

– Catherine Evans, Főnök. Eltűnt.

32. fejezet

Az émelygés Kim gyomrában nem múlt el akkor sem, amikor Catherine házához közeledtek.

Akkor kezdődött, amikor Dawson elmondta, Catherine eltűnt a munkahelyéről, és tovább kavargott, amikor visszakapcsolta a vonalba Stacey-t.

Az, hogy Catherine Evans egy hamis személyazonosság alatt élt, egészen megkavarta Kim gondolatait. Csak valami komoly dolog lehet a háttérben... De mi köze ennek az egésznek ahhoz, hogy a sajtó kereste?

Csak annyit tudott, hogy meg kell találnia Catherine-t, és ki kell belőle szednie a válaszokat ezekre a kérdésekre.

Bryant keresztülhajtott a vadiúj, nagy botrányt kavaró lakóparkon, amely a West Hagley határán húzódó zöldövezetben épült. A megfizethető otthonok ígérete nagyszerű marketinghúzás volt ahhoz, hogy a cég lakóházakkal építhessen be három rétet és egy kis erdőt.

Bryant átnavigált a külső részen, ahol tágas, duplagarázsos, oszlopos ingatlanok helyezkedtek el. Ezek nagyjából három- és négyszázezer font között voltak, majd következtek az egygarázsos házak feleakkora kocsibeállókkal, végül pedig a ténylegesen megfizethető ingatlanok, a terület közepén.

A házak tervezésénél nem fektettek energiát abba, hogy az épületek egy picit is eltérjenek egymástól. Egyetlen homlokzati elem sem különböztette meg őket a mellettük és az út szemközti oldalán álló szomszédjaiktól.

A ház, amelyiknél végül megálltak, emeletes ikerház volt, természetellenesen vörös téglaborítással.

– Kicsi és giccses – jegyezte meg Bryant, ahogy kiszállt a kocsiból.

A szűk, egy autónak elég beállón Catherine Evans Ford Focusa állt.

Kim került egyet, és beállt az ikerház két ajtaja közé.

– Kopogtass, én pedig bekukkantok hátra – mondta, és Bryantet ott hagyta a bejárati ajtónál.

A ház oldalán nem volt kerítés, így szabad volt az út az ingatlan hátsó részéhez.

Ahogy befordult a sarkon, Kim megértette, miért. Az épület sarkára a teljes járdát belátó biztonsági kamerát szereltek.

Nos, Catherine már biztosan tudja, hogy megérkeztek.

A ház hátsó falán is volt egy kamera, ez a hátsó ajtót vette. Apró, dobozszerű épület volt, két elég drága kamerával felszerelve. Vajon miért?

Kim eleinte azon gondolkodott, hogy esetleg valami jószomszédi viszály indokolhatta a kamerák felszerelését, de az elhelyezésük másról árulkodott. A védelmet az utcafrontra és a bejáratokra összpontosították.

Catherine figyelte, ki érkezik hozzá.

A kis kertet teljesen befüvesítették, nem nőtt benne egyéb növény. Másfél méteres kerítés választotta el az oldalsó és hátsó szomszédoktól.

Nem akadt meg a szeme egyetlen kerti bútoron sem. Ilyentájt a kertek tele vannak grillsütőkkel, kerti székekkel és napernyőkkel. Itt nem volt semmi.

A kerítésnél volt egy másfélszer fél méteres tároló, mellette pedig egy Flymo fűnyíró.

Kim belátott a házba a hátsó kertből.

Ahogy Bryanttől megtanulta, ellenállt a kísértésnek, hogy valami nehéz tárggyal azonnal betörje az üveget.

– Nem válaszol, Főnök. De itt kell lennie – mondta Bryant, ahogy hirtelen előbukkant.

– Nem feltétlenül. Leparkolhatta az autót, és utána elmehetett valahová.

Már amikor kimondta, érezte, hogy ez nem túl valószínű.

Nem tudta, lelke mélyén miben bízott, de azt meg kellett tudnia, hogy Catherine miért menekült el, mint a mérgezett egér, amikor felhívta a sajtó. Ráadásul nem szólt senkinek, hogy elhagyja a Westerley-t, és nem vette fel a telefonját sem.

Mit tudhat erről az ügyről, és mi ijeszthette meg ennyire?

Kim lenyomta a kilincset, és az ajtó elcsúszott a kereten.

Összevonta a szemöldökét. Valaki, aki a bejárat minden centijét bekamerázza, nem hagyná nyitva a hátsó ajtaját.

– A francba, Főnök! – mondta Bryant, mert ő is ugyanerre a következtetésre jutott. – Gondolod, hogy az emberünk már...

– Nem tudom, Bryant, de most már van miért bemennünk – mondta, és belépett a küszöbön.

Aprócska szoba volt, és sötét. Kim úgy vélte, a konyha elöl van, és fényárban úszik.

A mályvaszínű bútorok feldobták kicsit a házat, de az embernek mégis klausztrofób érzése támadt odabent.

Kim állt és hallgatózott. A házban teljes csend honolt. Csak a néha-néha elhaladó autókat lehetett hallani odakintről. Nem ment se a tévé, se a rádió, semmi, ami megtörhetné a csendet. Valahogy ettől még sötétebb lett ez a szűkös kis hely.

Kim elindult a konyhába, a helyiségbe, amelyből a leginkább következtethetett arra, hogy is zajlik az élet az adott lakásban.

Minden fény, ami ebbe a kis lakásba bejutott, erre a kis helyiségre koncentrálódott. A hófehér gépek és berendezések visszaverték az ablakon át beáramló délutáni napsugarakat.

A hely tiszta volt, és rendezett. Érzett némi morzsát a talpa alatt, és volt egy tányér meg egy felfordított bögre a mosogató melletti szárítón.

A nyomozói képességeit nem tornáztatta meg különösebben, amikor kikövetkeztette, hogy a nő pirítóst és kávét reggelizett, mielőtt elindult volna a Westerley-be.

Tehát Catherine-nek nem volt ideje kupit csinálni, mióta hazaért. Kim megfogta a vízmelegítőt. Teljesen hideg volt.

A legtöbb ember, amikor hazaér, bekapcsolja a vízmelegítőt, és készít magának valami innivalót. Még ha ki is kell pakolni a hazahozott dolgokat vagy el kellett rakni valamit, a vízforralót mindig bekapcsolják előtte.

– Ez most már elég gyanús – állapította meg Kim, miközben kifelé indult a konyhából.

Bryant bent maradt a nappaliban, mivel a konyhában egy ember fért csak el. Követte Kimet, ahogy kettesével felszökellt a lépcsőkön.

A lépcső tetejéről nyílt egy rövid folyosó, három zárt ajtóval.

Az első helyiség balra egy kicsi, de praktikus fürdőszoba volt. A második egy vendégszoba, amelyben nem volt ágy, csak egypár ilyen-olyan bútor, dobozok és egy gardróbszekrény.

Tehát a házon biztonsági kamerák vannak, de Catherine még ki sem pakolt rendesen.

Kim émelygett, és ezt az érzést nem csitította a hálószobában eléje táruló látvány sem.

Egy nyitott bőrönd hevert az ágyon. Üres volt, de az egyik ruhásszekrény felső fiókja nyitva állt. Kim belepillantott. Fehérnemű. Általában ezt rakja el az ember először, ha siet.Ilyenkor inkább a szükséges, mintsem a kellemes dolgokat keresi az agy.

A nők mindig belülről kifelé pakolnak, előbb a legfontosabbakat. A férfiak általában pont fordítva.

A nyaralásra való bepakolásra más szabályok vonatkoztak. Akkor adott esetben az ember átválogathatta a ruhatárát. De ha sietni kell, akkor a fehérnemű az első.

– Hol az istenben lehet, Bryant? – kérdezte Kim, és körbenézett a szobában.

A ház kicsi, és minden négyzetcentijét átkutatták már, alig pár perc alatt. Catherine nem volt itt, de járt itt korábban.

Egy nő, aki ennyire megszállottja a biztonságnak, nyitva hagyja a hátsó ajtót. Valamiért elsiet a munkahelyéről, és hazamegy. Amint hazaér, egyből pakolni kezd. A kocsija még mindig itt áll, de ő már nincs itt, és dulakodásnak még sincs nyoma se.

– Szerintem elvitte – szólalt meg Bryant, a fejét vakarva.

Nem állt össze egyetlen lehetséges forgatókönyv sem Kim fejében, és már kezdte elfogadni azt, amit Bryant mondott, amikor a telefonja hirtelen megtörte a csendet.

– Stace – szólt bele a kagylóba.

Kim hallgatta Stacey izgatott, felpörgött hangját. Egyszer sem szakította félbe a mondandóját.

Ugyanis mindent megváltoztatott, amit hallott.

33. fejezet

Kim kinyomta a telefont.

Egy pillanatra behunyta a szemét, és átgondolta mindazt, amit megtudott. A darabkák lassan a helyükre kerültek.

Kieresztette a benntartott levegőt.

– Jaj, Bryant! – csak ennyit tudott mondani.

– Mi történt? – kérdezte a kollégája.

Kim egy pillanatra visszapörgette agyában az eseményeket, onnantól, hogy megérkeztek Catherine házába. Most már tudta, merre keresse.

– Kövess! – kérte Kim, majd kiment a szobából, és le a lépcsőn.

Kilépett a hátsó ajtón, és az egyetlen lehetséges búvóhelyhez lépett.

Keresztbe tett lábbal leült a kerti tároló elé.

– Catherine, Kim Stone vagyok, és tudom, hogy odabent van.

Merthogy a fűnyíró kint volt.

Nem hallatszott semmi, és Kimen átfutott a gondolat, hogy egy üres műanyag láda előtt ül, és ahhoz beszél. De azt gyanította, nem erről van szó.

Kim közelebb húzta magát a dobozhoz, és még halkabban szólalt meg. Egyik kezét a láda tetejére tette, hogy valamelyest megnyugtassa a nőt.

– Catherine, tudom, kicsoda ön, és azt is, hogy fél.

Halk szipogás hallatszott.

Kim egy hangos sóhajtást hallott a mellette álló Bryanttől. Körülnézett, és látta, hogy hitetlenkedve csóválja a fejét. Kim visszafordult a konténerhez.

– Minden rendben, Catherine. Tudom, hogy ön a gyerek a narancssárga ládából.

Kim újabb szipogást hallott, és tudta, hogy Stacey beletrafált.

– Azt is tudom, hogy a neve Janet Wilson, és hogy egy előkertből rabolták el Walsallban. Tizenhét napon át tartották egy narancssárga ládában, mielőtt kiszabadult volna.

Kim most már értette, miért vannak sebhelyek a kezén. A szökésnél szerezte.

A sírás még hangosabb lett, Bryant Kim mögött állt némaságba burkolózva.

– Tudom, hogy fél, Catherine. Hajlandó előjönni és beszélni velem?

A sírás abbamaradt, és Kim tudta, hogy simán kinyithatná a láda tetejét, és kivehetné onnan a felnőtt Catherine-t. Csakhogy odabent a kilencéves Janet rejtőzött.

Stacey mindent beolvasott neki, amit csak talált.

– Az orvosok nem értették, hogy maradt életben, igaz? – kérdezte Kim.

De Kim tudta. A kilencéves bogarakon élt, ezért tisztelte őket. Ők tartották életben.

– Catherine, bennem megbízhat, ígérem. Kérem, jöjjön ki a ládából.

A doboz teteje felnyílt, és egy elgyötört alak emelkedett ki alóla.

Kim tartotta a tetőt, amíg Catherine vissza nem nyerte az erejét valamennyire.

Bryant a kezét nyújtva kisegítette őt a ládából.

A nő arca sápadt volt, és könnyes. Sokkal fiatalabbnak tűnt harminckét évesnél.

– Bemehetünk? – kérdezte Kim.

Catherine bólintott, és belépett a hátsó ajtón.

Kim követte, Bryant pedig megállt a bejáratnál.

Catherine leült a kanapéra, és lenézett a kezére. Ez nem az a magabiztos, különc nő volt, akit Kim megismert a Westerley-ben.

Kim leült mellé.

– Catherine, tudom, hogy még mindig bujkál. A férfiak, akik elrabolták, sosem kerültek elő, igaz?

Nem számított, hány év telt el, a félelem, hogy valaki visszajöhet érte, mindig vele maradt.

Kimet álmában néha megtalálta az édesanyja, és ismét megbilincselte. Az anyját a Grantley Care pszichiátriai intézetbe zárták immár több mint huszonöt éve. De az álmok továbbra is kínozták.

– Higgyen nekem, Catherine. Én megértem – mondta Kim a nő szemébe nézve.

Kimet elszomorította a félelem, amit Catherine tekintetében látott.

– Nem mehetek vissza – suttogta.

– A Westerley-be? – tette fel a kérdést Kim.

Catherine bólintott, és lehajtotta az állát.

– Megint el kell költöznöm. Amint az újságok elkezdik lehozni ezt a sztorit, meg fog jelenni a nevem, és valaki esetleg rájöhet. Maguknak se kellett sok. Meg fog találni. Tudom, hogy meg fog találni.

Kim értette, mitől tart, annak ellenére, hogy nincs mindenkinek egy Stacey a tarsolyában.

A félelme akkor sem volt racionális. Catherine egy felnőtt nő, más a neve, van egy új élete, de a félelem a kilencévestől származott, aki tudta, hogy a kínzói még mindig szabadlábon vannak. Kétszer váltott egyetemet, kijárta az iskolát minden incidens nélkül, és végül talált egy állást, amit szeretett, egy olyan helyen, ahol senki sem találhatott rá. Végre biztonságban érezhette magát.

De Catherine-nek igaza volt. A Westerley-t atomjaira fogják szedni, az összes alkalmazottjával együtt.

– Boldog voltam ott – jelentette ki Catherine. – Nem éreztem magam ilyen biztonságban azóta, hogy elhagytam Bromley-t...

Kimet már a név hallatán is elfogta a borzongás. Ismerte Bromley-t. Minden gyerek, akit állami gondozásba vettek, ismerte Bromley-t. Húsz éve egy zárt pszichiátriai intézet volt fiatalkorúaknak, és elhallgatások, illetve általános félelem övezte. Ezzel fenyegették a nevelési tanácsadók azokat a rakoncátlan vagy túlságosan virgonc gyerekeket, akikkel nem tudtak mit kezdeni.

Catherine figyelmét nem kerülte el Kim reakciója.

– Ismeri?

Kim bólintott.

– Intézeti gyerek voltam, Catherine. Gyakran fenyegettek minket Bromley-val fegyelmezés céljából. Rettegtünk attól a helytől – ismerte be Kim.

Catherine meglepettnek tűnt.

– Tényleg? Én boldog voltam ott. Nem tudtam beilleszkedni. Tudja, utána... Hazamentem a családomhoz, de többé már semmi sem volt ugyanolyan. Próbálták elérni, hogy biztonságban érezzem magam, a rendőrség még pánikriasztókat is elhelyezett a házban, de az agyam mindig továbbpörgette az eseményeket. A riasztót kiiktathatják, az áramot elvághatják, és elrabolhatnak, miközben alszom. A rettegés... teljesen a hatalmába kerített. Nem ettem, nem aludtam, nem éreztem magam biztonságban sehol. Egész nap csak sírtam. Először gyógyszerekkel próbálkoztak, de semmi nem működött, amíg el nem küldtek Bromley-ba. Ők odafigyeltek rám. És megvédtek.

– Egyből ott is tartották? – puhatolózott Kim finoman.

Catherine megrázta a fejét.

– Először csak két hétre mentem. Amint hallottam, ahogy azok az ajtók bezáródnak mögöttem, egyből biztonságban éreztem magam. Megkönnyebbültem. A sok őrület közepette végre találtam némi nyugalmat.

Kim úgy találta, Catherine pont azért szerette a helyet, amiért ő maga gyűlölte.

– Amint hazaértem, újból előjöttek a régi érzések. Két nappal később már ismét Bromley-ban voltam. A hazalátogatások egyre ritkábbak lettek, és nekem ez tökéletesen megfelelt. A szüleim, amikor csak tudtak, meglátogattak, és apukám egy ügyvéd segítségével kijárt nekem egy új személyazonosságot.

Catherine láthatóan elszomorodott, mikor megemlítette az édesapját.

– Mire végleg elhagytam Bromley-t, valójában már nem is ismertem a szüleimet. Mindig arra emlékeztettek, ami történt, ezért kerültem őket.

Kim a Stacey-től kapott dátumok alapján rájött, hogy Catherine Bromley-ban maradt tizennyolc éves koráig. Nem csoda, hogy nehezen boldogult a kinti világban.

– A Westerley-ben biztonságban éreztem magam – folytatta Catherine, ahogy körbenézett a kis nappaliban. – De most ott kell hagynom. Nem mehetek vissza.

– Aludjon rá egyet, Catherine – tanácsolta Kim. – Ne hamarkodja el a dolgot. Lehet, hogy még nincs veszve minden.

– Nem értem. Maguk is mindent tudnak, tehát megértheti, hogy nem mehetek vissza oda. Ha a nyomozásról van szó, akkor szeretném, ha tudná...

– Nem a nyomozásról van szó. Csak azt mondom, hogy egy kicsit hagyja leülepedni a dolgot. Legalább holnapig. Megtenné ezt nekem?

Egy ideig még biztonságban érezhette magát. Még van pár órája a cikk megjelenéséig, és itt volt a kamerarendszer.

Kim átnyújtott neki egy névjegykártyát.

– Ha bármilyen gondja volna, esetleg hívatlan vendégek bukkannának fel, vagy furcsa hangokat hallana, hívjon. Rendben?

Catherine bizakodóan bólintott. Kim lehetőségeket tárt elé. Felnőtt énje logikusan tudta, hogy az elrablói már nem jönnek vissza érte, de a benne élő kislány félelme sosem múlt el.

Catherine a mutatóujjával végigtapogatta a névjegykártyát. Még mindig remegett kissé, és az arcára kiült a feszültség.

– Mi a gond? – kérdezte Kim, mivel úgy érezte, a félelme továbbra sem oszlott el teljesen.

– El fogja mondani nekik? Mármint a westerley-seknek... – Az alsó ajkát harapdálta. – Nem akarom, hogy másképp kezeljenek, és biztos csupa olyan dolgot kérdeznek majd, ami felidézi azokat az időket. Nem hiszem, hogy ezt el tudnám viselni.

Kim mindenkinél jobban megértette. Nem látott rá okot, hogy az általa feltárt információkat megossza a kollégáival. Most Catherine Evansként élte az életét, és az ő döntése, hogy kivel osztja meg a múltját.

Kim megrázta a fejét.

– Én nem fogom elmondani senkinek, de jobb, ha kitalál egy indokot, hogy miért menekült el ma olyan hirtelen.

Catherine nagyot nyelt, és oldalra biccentette a fejét. A sápadt arca még fehérebb lett.

– Felügyelő, ön egészen más, mint amilyennek gondoltam.

Kim arcára kiült egy félmosoly.

– Én ugyanezt tudom elmondani önről, Catherine Evans.

Kim felállt.

– Holnap felhívom, rendben?

– Köszönöm – felelte Catherine.

Bryant némán követte Kimet az autóig.

– Tudod, Főnök, gyűlölöm kimondani, de amit odabent hallottam, nem zárja ki őt a gyanúsítottak köréből.

Kim tudta, hogy igaza van. De a találgatások ellenére továbbra is úgy gondolta, férfit keresnek.

Kinyitotta az anyósülés felőli ajtót, és átdobta a kulcsokat Bryantnek, egyértelműen jelezve, hogy gondolkodni akar.

– Bryant, dobj haza, utána pedig menj a Westerley-be. Majd ott találkozunk.

Bryant elkomorodott.

– Mégis mit teszel még, hogy segíts ennek a nőnek?

Kim nem mondott semmit, csak kibámult az ablakon. Nem akarta elmondani Bryantnek, mit fontolgat.

Ugyanis épp az ördöggel készült ágyba bújni.

34. fejezet

Isobel saját elméjének sötétjében bolyongott.

Fényt sehol sem látott. A feketeség végleg el akarta emészteni.

A melegség, amit a kezén érzett, eltűnt. Létezett egyáltalán valaha?

Fogalma sem volt arról, hová is tűnt a teste. Úgy érezte, mintha csak egy fej lenne. Maga előtt látta a testrészeit, de nem tudott velük kapcsolatba lépni.

A sötétségből egy pillanatra felvillant ez a kép, csak hogy azonnal semmivé foszoljon.

És mégsem tűnt el teljesen. A sötétség már nem volt annyira fekete. A távolban felderengett némi szürkeség. Egy kötél, amibe belekapaszkodhatott, ami kivezetheti a sötétből.

Csakhogy nem tudta, miként tudná elérni. A szíve hangosan vert, amikor elképzelte, hogy ez az utolsó szalmaszál is eltűnik előle, és visszaveszi őt a sötétség végtelene.

Ne menj, kérlek! – kiáltotta az egyszerre csábító és fenyegető szürke pacának. Vigyél magaddal! Ne hagyj itt!

Amikor megértette, mit is jelent ez a tökéletes, sötét üresség, hirtelen elfogta a rettegés. A csipogás felgyorsult, és egy kéz megérintette. Talán most rakják össze újból.

A szíve ismét visszatért a rendes üteméhez, ahogy a szürke folt újra megjelent. Most, hogy ez a paca vele maradt, már nem érezte annyira egyedül magát.

A sötéten túli világból egy hangot hallott. Szavak törtek át a ködös homályon. De nem értette, mire mondja: Egyet neked, és egyet nekem...

35. fejezet

Kim az órájára pillantott. A vendége már tíz percet késett.

Félretolta a gyenge kávét, amit csak azért vásárolt, hogy leülhessen. A helyet nem a konyhaművészetéért választotta. Egy zsírbüfé Brierley Hill iparterületén nem épp az a hely, ahová bárkit is találkozóra hívna, de a Joe’s Diner eldugott helyen volt, és tudta, itt nem futhat össze senkivel.

Benne volt, hogy hagyja az egészet a francba, de sajnos neki fontosabb volt ez a találkozó, mint annak, akit meghívott.

Látta, ahogy egy darázs berepül a nyitott ablakon, és leszáll a cukortartó mellett a szomszéd asztalon. Egyből Elvis ugrott be neki, róla pedig Catherine, az ok, amiért ott ült.

A csengő megszólalt a nyíló ajtó felett.

Tracy Frost meg sem próbálta véka alá rejteni a hely iránt érzett megvetését, mielőtt a tekintete megállapodott volna Kimen.

Hosszú, szőke haja szabadon lobogott, ahogy a tizenhárom centis tűsarkán odatipegett Kim asztalához.

A lábát méretre varrt fekete nadrágba bújtatta, felül egy pasztellszínű, váll nélküli pólót viselt. Burgundi vörös boleróját a mocskosul drágának látszó kézitáskájára hajtotta.

Becsusszant a Kimmel szemközti székbe, és lerakta a táskát az ölébe.

Kim nem hibáztatta. Ő sem akarta volna, hogy a személyes tárgyai ezt a padlót érintsék. Vagy akár az itteni asztalok egyikét, ami azt illeti. A karját véletlenül végighúzta az asztalon, és kis híján beleragadt a rászáradt zsírfoltokba.

Kim a már langyosodó folyadékra pislantott maga előtt.

– Kér egyet?

Tracy úgy nézett rá, mintha teljesen elment volna az esze.

– Csak ha adnak hozzá egy tetanuszoltást is.

A nő a szomszéd asztalnál meghallotta, amit mond, és gyilkos pillantást vetett Tracyre.

És akkor még őt kritizálják a hiányzó szociális érzékenysége miatt... Gyorsan bocsánatkérő pillantást vetett a másik vendégre, és egy még jegesebb pillantást kapott viszonzásul.

Tracy észre se vette, de ha feltűnik neki, akkor sem érdekelte volna. Ennek a nőnek vastagabb volt a bőr a képén, mint egy öreg tehénnek.

– Szóval, mi a franc ez az egész? Felhív, és arra kér, hogy jöjjek ide, erre a helyre, amire nehezebb rátalálni, mint egy szűz lányra Dudley-ban. Miközben a legtöbb, amit magánál elértem, hogy néha a fejemhez vág egy „kapja be, Frost”-ot.

A nő a szomszéd asztalnál undorodva megrázta a fejét. Kim azt gyanította, hogy az illető dudley-i. Kim biztos volt benne, ha elég ideig ülnének itt, Tracynek sikerülne mindenkit vérig sértenie.

Kim visszafogta a mosolygását, amit Tracy észrevétele váltott ki belőle. Igaza volt. Megvetette a nőt és azt, ahogy a munkáját végezte, de ebben a helyzetben a hasznára lehetett.

– Erről a mostani nyomozásról szeretnék megosztani valamit – kezdte Kim.

– Most már biztosra veszem, hogy meghibbant, Stone.

Kim előrehajolt a széken.

– Nézze, ez az ügy egyre bonyolódik. Az emberek tudni akarják majd, miért működött titkosan a létesítmény. Annál rosszabb, minél jobban próbáljuk titokban tartani, és amire a legkevésbé sincs szükségem, azok a fejkendős, táblával hadonászó, minden lében kanál tüntetők.

– Akkor ezt most idézhetem? – kérdezte Tracy tamáskodva.

– Névtelen forrásként – felelte Kim.

Tracy elgondolkodott egy pillanatra.

– Oké, most már biztos vagyok benne, hogy sántikál valamiben.

Itt volt az ideje egy kis őszinteségnek.

– Tracy, tudja, hogy én nem bírom a képét. Nem nagyon szoktam ebből titkot csinálni, és ha lett volna más helyi bűnügyi tudósító, most nem ülnénk itt.

Most Tracyn volt a sor, hogy meglepődjön. Kim ugyan tudta, hogy nem így kell szívességet kérni valakitől, de most Tracy Frostról volt szó. Két teljes másodpercig élvezhette a zavarodottságot a nő arcán, mielőtt folytatta volna.

– Én most ki akarom használni, Tracy. Kell nekem egy sztori a helyi lapoktól, és maga az, aki megírhatja.

– Stone, én nem bízom magában...

– Jó, hagyjuk – mondta Kim, és hátratolta maga mögött a széket. – Majd beszélek...

– Ne! Ne! – vágta rá azonnal a riporter.

Kim megrázta a fejét.

– Nem akarok tovább magyarázkodni. Vagy előveszi a jegyzetfüzetét, vagy már itt se vagyok.

Tracy benyúlt a táskájába, és kivett egy apró jegyzettömböt, a spiráljába bújtatott tollal együtt.

A bal kezével letörölte az asztalt, mielőtt lerakta volna a táskáját kettejük közé.

Kim visszaült.

– A Westerley egy olyan intézmény, ahol a rovarok és környezeti hatások emberi testre gyakorolt hatását vizsgálják. Legalább három kilométerre van a legközelebbi lakóövezettől. Jelenleg hét holttestet tartanak ott, egy nagyjából egyhektáros területen. A holttestek a jogszabályoknak megfelelő módon kerülnek oda. Az intézményt Christopher Wright professzor vezeti, a feladatellátásban Jameel Mohamed van segítségére. Mindkettőjük tökéletesen képzett és...

– Én egy nővel beszéltem – vágott közbe Tracy.

– Bizonyára téved – hárított Kim.

– Ó, nem hinném.

– De, téved – ismételte Kim erélyesebben, és azon gondolkodott, vajon le kell-e rajzolnia neki a dolgot.

Zavarodottság ült ki Tracy arcára, majd olyan fejet vágott, mint aki valamit megértett, körülbelül két másodperccel korábban, mint ahogy Kim várta volna.

– A rohadt életbe, Stone, gondolhattam volna.

Igen, valóban gondolhatta volna.

– Azért kapja meg első kézből az információt, hogy csak azokat az alkalmazottakat említse, akiket az imént megneveztem.

Tracy hátradőlt a székében, és azt latolgatta, vajon mi a jobb: előállni elsőként a konkrét eseményekkel vagy minden részletet kideríteni.

– Ha valaki rátalál valami szaftosra, totál baromnak fognak nézni.

Kim tudta, hogy ez igaz.

– Így van.

– Nem tudom, Stone. Nem győzött meg.

Az majd most jön – gondolta Stone, és sunyin elvigyorodott.

– Beszélgettem ma reggel Keatsszel, a patológussal. Bobról társalogtunk elég részletekbe menően.

Tracy nagyot sóhajtott.

– Jézusom, ez így nem fair.

Kim vállat vont.

Egy hosszú pillanatig bámultak egymás szemébe.

– Jól van, elég az előjátékból – mondta Tracy, és írásra emelte a tollát.

Kim örömmel folytatta.

– Egy holttestet azonosítottunk. A második áldozatnak még nem tudjuk a nevét, de még él, igaz, kómában van.

– Fotó? – kérdezte Tracy.

– Ne is álmodjon róla! – felelte Kim.

– Folytassa! – sürgette a riporter.

– Egyelőre mindenre kiterjedő nyomozást folytatunk. Nem látjuk bizonyítottnak, hogy a helynek bármilyen köze lenne a bűncselekményekhez. A személyzet valamennyi tagját tisztáztuk, nem folyik nyomozás utánuk.

Tracy elhúzta a száját.

– És miért pont ott rakja le a holttesteket?

Kim a végére ért a Tracyvel megosztandó információk közlésének. Innentől kezdve meg kell adnia az esélyt az újságírónak, hogy úgy érezhesse, megdolgozik az információért.

Kim habozott.

– A holttestet nem a Westerley területén belül találtuk. – Feltette a kezét. – És ennél többet nem szándékozom...

– Van valami kapcsolat az áldozatok között? – kérdezte Tracy.

Kim megrázta a fejét.

– Egyelőre nem találtunk közös szálat.

Kimet meglepte, hogy a riportert nem érdekelte a területen folytatott rendőri tevékenység. Azt remélte, ez továbbra is titok marad, mint ahogy jelenleg is az. Ha Tracy tudná, mi is történik ott valójában, ez lett volna az első kérdése.

– Van esetleg...?

– Ennyi volt, Tracy – zárta rövidre Kim, és hátratolta a székét, most már véglegesen. – Már így is többet mondtam, mint amennyit szabad lett volna.

– Ez így van – vágta rá Tracy, és felhúzta az egyik szemöldökét. – És épp emiatt aggódom.

Kimnek rezegni kezdett a telefonja a zsebében. Tracynek is feltűnt a halk búgás.

– Csörög a telefonja – mondta.

– Igen, tudom – felelte Kim.

– Nem veszi fel?

– Maga előtt? Na, persze... – Kim zsebre tette a kezét és megvonta a vállát. – Ha akarja, hozza le a sztorit, ha nem akarja, ne. Ez magán múlik. Én mással nem fogok beszélni erről.

Tracy megnyalta az ajkát. Valaki, aki jártas a testbeszédben, könnyedén rámondta volna, hogy ez egy „jel”, mégpedig annak a jele, hogy a nő izgatott.

A cikk legalább féloldalas lesz. Azt, amit a felügyelő itt elmondott, Tracy majd át fogja alakítani vaskos hasábokká.

– Kell egy név – mondta Tracy, és a tollát várakozón a jegyzettömb felett tartotta. – Ha az első áldozatot már azonosították, és a hozzátartozóit értesítették, akkor azt megmondhatja.

Istenverte nőszemély. Kim remélte, hogy Jemima családját kihagyhatja ebből még egy darabig, de sokkal gyanúsabb lenne a dolog, ha tovább titkolnák.

– Oké, Frost. Jemimának hívták. A teljes neve Jemima Lowe.

A toll kiesett Tracy kezéből, Kim pedig felállt, lehajolt érte, és átadta neki.

Tracy egy szó nélkül elvette tőle, és Kim érezte, hogy a keze remeg. Sose látta még ilyennek.

Ahogy kilépett az étteremből, a telefonja elhallgatott. Majd azonnal újrakezdte, még mielőtt lett volna ideje elővennie a zsebéből.

Látta, hogy Bryant az a kutatóintézetből.

A férfi nem várta meg, hogy Kim beleszólhasson.

– Főnök, azonnal ide kell jönnöd. Úgy tűnik, megint találtunk egyet.

36. fejezet

Tracy ülve maradt, és hagyta, hogy az arckifejezése fölött átvegyék az indulatai az irányítást. Leginkább zavarodottságot érzett.

A francba, Jemima Lowe... Nem ezt a nevet várta. Egyáltalán nem.

Próbálta elhitetni magával, hogy a lába pusztán csak a kimerültségtől remeg. Csak egy kis idő kell, amíg pihenteti őket. Kemény nap volt. Egész nap egy sztorit hajtott a Black Countryn át valami bilstoni öregasszony megtámadásáról.

Most azonnal le akarta venni a magas sarkúját, és mezítláb visszarohanni az autó biztonságába, de persze nem tehette. A tizenhárom centis sarkakhoz hozzá volt szokva már azóta, hogy az első hétvégi munkájával összespórolt egy olcsó párra. Amint megvette, megváltozott az élete.

Igen, az emberek még mindig mutogattak rá, és nevettek rajta, mondván, nem tud járni benne. De ez rendben volt, mert többé nem hívták nyomoréknak.

A szó puszta felidézésére is elvörösödött, és görcsbe rándult a gyomra.

Nem számít, mennyire próbálja a háta mögött hagyni a múltját, vannak emlékek, amelyeket nem lehet kitörölni. És ezekkel az emlékekkel együtt jönnek az érzelmi hullámok is, akárcsak tegnap.

Hirtelen nem kapott levegőt. A terem forogni kezdett. Hányinger jött rá. Ne most! – könyörgött. Ne tedd ezt velem, kérlek!

Tracy megpróbálta elfojtani a pánikot és újra levegőhöz jutni valahogy. Próbált visszaemlékezni a tanácsadásra. Először a légzése felett kell ismét úrrá lennie, de a szíve dübörgött a mellkasában. Behunyta a szemét, hogy valahogy leküzdje az egyre erősödő szédülést.

– Kérlek, ne, kérlek, ne – suttogta kiszáradt ajkai között.

Az első rohama még hétéves korában volt. Az anyukája azt hitte, szívinfarktusa van, ezért mentőt hívott. A pánikroham kifejezés távolról sem volt elég kifejező a tünetek súlyosságához mérve.

Valahol azt olvasta, a szervezete így próbálja megvédeni magát a szétáramló adrenalinnal szemben. Abban biztos volt, hogy a teste ebben a pillanatban nem az ő pártján áll.

El fog múlni, el fog múlni – mondogatta magában. A tünetek pár perc múlva tetőznek majd. De ahogy újabb adag izzadság ült ki a homlokára, és a hányingere is egyre erősödött, be kellett látnia, hogy ez a tíz perc őrült hosszú idő.

A kezével a táskája pántját szorongatta. Az ujjbegyei elfehéredtek, de képtelen volt ellazítani őket.

– Jól van, drágám? – kérdezte a nő, aki korábban olyan csúnyán nézett rá.

Tracy próbált mosolyogni, és biccentett, de tudta, hogy a szája bizonyára csak egy groteszk vigyorra húzódott.

Észlelte, hogy a nő leül a mellette lévő székbe, de a csillagok, amiket látott, ájulással fenyegették.

– Hadd segítsek, kedvesem – mondta a nő, és lefejtette az ujjait a pántról. – Kapaszkodjék belém, ahogy csak tud.

Tracy úgy tett, ahogyan mondták neki. Nem volt vitapozícióban.

Tenyerébe szorította a nő ujjait, és folyamatosan azt hajtogatta magának, hogy nem fog meghalni. Nem áll le a légzése, és a szíve sem fog kirepülni a testéből.

– Szorítsa csak, drágaságom – biztatta az asszony. – Én bírom.

Tracy ismét erőset szorított, és érezte, hogy a görcs kezd kiállni az ujjaiból. A kontrollálhatatlan remegés a lábában lecsillapodott. A csillagok fokozatosan eltünedeztek a szeme elől. Kimerültnek és elgyötörtnek érezte magát.

– Jobban van, kedvesem? – kérdezte az asszony.

Tracy hálásan bólintott. Páran ugyan bámulták őket, de ezt még el tudta viselni.

– Köszönöm – mondta Tracy, és még egyszer utoljára megszorította a kezét.

Az asszony felállt, és felvette a bevásárlószatyrát.

– Szívesen, és vigyázzon magára, rendben?

Tracy bólintott, és még egyszer megköszönte.

Csak azután pityeredett el, hogy a nő elment. A rohamokat mindig kimerültség és heves érzelmi reakciók követték.

Még nagyjából húsz perce volt hazáig, addig kellett kibírnia, mielőtt a fáradtság teljesen a hatalmába keríti.

Az állapota miatti szégyenérzet ugyanolyan megalázó volt ma is, mint akkoriban. Úgy érezte, ha megfordulna, még mindig ott állna mögötte az a csapat gyerek, akik mind azt kiabálták, amit annak idején is, amikor elhaladt mellettük.

Sokféleképp csúfolták egykor, de a nyomorék volt a kedvencük.

Nem egyforma lábhosszúság vagy eltérő lábhossz, így nevezték manapság. Mindkettő nagyon szép eufemizmus, de a gyerekek nem ezt kiabálják, amikor mutogatnak és nevetnek valakin.

A két lába közötti eltérést az okozta, hogy a bal combcsontja rövidebb volt a jobbnál. A megdőlt medencecsont miatt gyakori hátfájdalom gyötörte.

Próbálkozott sarokemelő betétekkel, és az összes beszerezhető ocsmány ortopéd cipővel is, de egyik sem vált be.

Csak még esetlenebb és ormótlanabb volt bennük.

Ezért kellettek a magas sarkúk.

Tracy mélyet lélegzett, és felvette a táskáját. A lába azonnal megbicsaklott, ahogy álló helyzetbe erőltette magát, de néhány lélegzetvétel után felkészült az indulásra.

A fáradtság kezdte összehúzni a szemét, és ebből egyértelművé vált számára, hogy nem maradt sok ideje, de egy darabig még muszáj küzdenie ellene.

Rendeznie kellett a kusza gondolatait is. A lába nem a pánikroham miatt remegett.

Jemima Lowe miatt volt minden.

37. fejezet

Ahogy Kim lehúzódott a Westerley-t a civilizációtól elválasztó kapunál, azon gondolkodott, mennyi időnek kell eltelnie ahhoz, hogy az újságírók és a fotósok ostrom alá vegyék.

A sajtó annyit tudott, hogy egy holttestet találtak egy Wall Heath határában elhelyezkedő szántóterületen, de a pontos részleteket nem ismerték. A gépek és a szakértői csoportok megjelenésével egyre nőtt a lelepleződés veszélye.

A kapu lassan félrehúzódott. A kamera mutatta Kim érkezését.

A murvás parkolóban állt három olyan jármű, amelyekkel Kim azelőtt még nem találkozott.

Bryant kint állt az iroda mellett, és várta, hogy a főnöke leparkoljon.

Kim magán érezte a délutáni napsütés teljes erejét, amikor leszállt a motorról és leállította. A menetszél idáig hűsítette, de a tény, hogy Bryantről lekerült az öltönykabát, és felgyűrte az ingujját, elárulta, hogy a hőmérséklet valahol huszonöt és harminc fok között járhatott.

– Kétszer is megnézték – tájékoztatta a férfi, amint Kimről lekerült a sisak. – De majd a srácok mindent elmondanak, ha odaértél.

– Hol vannak? – kérdezte Kim.

– A teleknek éppen átellenes pontján attól a helytől számítva, ahol Jemimát megtalálták. – Együtt indultak lefelé a dombon.

– Szóltál Keatsnek? – kérdezte Kim.

Bryant bólintott.

Kim pedig Woodyt hívta fel, így a csapat már készen állt.

Lenézett abba az irányba, ahová Bryant mutatott, és elborzadt a látványtól.

– Jézusom, máris megy a műsor?

Bár a kavarodás elég távol volt tőlük, Kim legalább kilenc embert számolt össze, beleszámítva Wright professzort és Daniel Bate-et.

– Vigyázz Cherre – figyelmeztette Bryant, és balra irányította.

A sietségében kis híján belebotlott a lenyírt fűben elhelyezett fémkeretbe a sír peremén. Az egyetlen hasonlóság a két Cher között a hosszú fekete hajuk volt. Az itteni ugyanis teljesen felpüffedt, a bőre viaszos volt, és ellepték a kukacok.

– A fenébe ezzel a hellyel...

Megrázta a fejét, majd továbbrobogott, egyenesen a csapathoz.

– Oké, emberek, mi a helyzet? – kérdezte, és a berendezéshez lépett. Sejtette, hogy Bryant kínosan érzi magát, de nem nagyon lett volna értelme a bemutatkozásnak. Aki tud valamit, majd úgyis elmondja.

Egy férfi lépett elő, kék kezeslábasban, és kezet nyújtott Kimnek.

– Harry Atkins, régész vagyok az Aston Egyetemről.

– Örvendek, Harry – felelte Kim, és egy halvány mosollyal nyugtázta a bemutatkozást. – Mit tud mondani nekem?

Ha a férfit meg is lepte Kim faragatlansága, nem mutatta ki.

– Ha megnézi itt ezt – kezdte a régész, majd hátralépett a géphez.

Kim látott már korábban is földradart, de ez a gép úgy nézett ki, mint egy fűnyíró.

– A berendezés úgy működik...

– Harry, nekem elég az, hogy mit találtak...

Amikor rájött, mennyire durván hangzott mindez, felidézve Woody intelmeit, és hirtelen elmosolyodott.

– De azért köszönöm.

Kim tudta, hogy a gép rádióhullámokat bocsát a földbe, és ezek visszaverődését észleli.

A kép, amit Atkins mutatni akart, ezekből a visszaverődésekből rajzolódott ki.

– A hiperbolák csúcsa azt jelzi, hogy eltérő sűrűségű közeg található valahol ott – mutatott Wright professzor lábára. – Mélységét tekintve valahol hatvan és százhúsz centiméter között.

Kim legszívesebben rászólt volna a professzorra, hogy menjen odébb, de aztán meggondolta magát. Ha volt is odalent valaki, annak már nem árt.

Várta volna a továbbiakat, de Harry megvonta a vállát. Kim a tömör verziót kérte, így azt is kapta.

Tett két lépést a professzor felé.

– Az újságírók és a tévéstábok hamarosan megérkeznek. Kordont állítottunk az idevezető földút végén, de ez az ötszáz méteres séta nem fogja eltántorítani őket.

Gyorsan körbenézett a gép körül lézengő embereken, és elhúzta a száját.

– A biztonsági tanácsadó még mindig itt van? – kérdezte.

– Felül kell vizsgálnia Darren kockázati besorolását. Egy holttest és egy majdnem holttest elég sok mindent megváltoztat az alkalmazottaid gondolkodásában – felelte Bryant.

– Oké, de attól még nem kéne itt lennie. Ami azt illeti... – Tett pár lépést hátra. – Emberek, egy kis figyelmet kérek! – kiáltotta Kim. – Szabaddá kell tennünk ezt a területet, így mostantól kezdve csak a szükséges személyzet maradhat itt. Ez azt jelenti, hogy a rendőrök, illetve... Harry. Itt tud maradni a géppel?

A férfi bólintott.

– Mindenki mást megkérek, hogy induljon el vissza az irodába...

– Én is a szükséges személyzetbe tartozom, felügyelő? – kérdezte Daniel Bate.

Kim elgondolkodott egy pillanatra.

– Legyen inkább potenciálisan hasznos... Daniel – felelte Kim. – Kev, menj, és keress valamit, amivel elkeríthetjük Chert. Nem szeretném, ha bárki is beleesne abba a gödörbe.

– Vettem, Főnök – felelte, majd el is indult.

Apró kuncogást hallott balról, Bryant felől.

– Te jó ég, Főnök, még jó, hogy elküldted őket, mert ennyien már nem fértünk volna ide.

Kim megfordult, és elnézett abba az irányba, amerre a kollégája.

Rögtön megértette, miről beszélt. De meg ám.

38. fejezet

Az első csapatot egy nő vezette, akinek százhatvan centis termete semmit sem vont le a tekintélyéből. A mögötte érkező négy magasabb férfi alig bírta tartani vele a tempót, ahogy határozottan menetelt Kim irányába.

– A rohadt életbe, ne már – szólalt meg Bryant Kim mögött.

– De már! – felelte Kim, és elindult a bűnügyi archeológus felé.

A nő szürke farmert, sima fekete pólót és Martens bakancsot viselt.

– Dr. A.! Örülök, hogy látom – köszöntötte Kim.

Mindenki csak dr. A.-ként ismerte a nőt. Macedóniából származott, és hosszú, bonyolult vezetékneve volt. Saját maga találta ki ezt a rövidítést.

– Dobra vecˇer, felügyelő!

A kurta biccentésből és a halvány mosolyból Kim leszűrte, hogy ez valamiféle köszöntés lesz.

– Nos, mink van? – kérdezte, és körbenézett a csapaton.

Harry lépett elő, és belekezdett a mondókájába, miközben dr. A. egy hajgumival copfba fogta ombré haját.

– Főnök, kérem az áthelyezésemet egy másik ügyre – mondta Bryant mellette. – Kevés halandó képes elviselni kettőtöket együtt.

– Elutasítom – felelte Kim.

Sokaknak nem tetszett a szakértő tárgyilagos stílusa. Kim épp ellenkezőleg érzett ezzel kapcsolatban.

Találkozott dr. A.-val bűnügyi helyszínen kívül is, és bájosnak, elragadónak és elképesztően humorosnak találta.

Dr. A. egyetértően bólintott, miközben a Harry által mutatott képet nézte a képernyőn.

A következő csapatot Keats vezette. Két olyan szakértőt is felismert a csapatban, akiket a héten átvezényeltek Digbethbe. Hallotta, hogy az általuk talált bizonyítékok alapján két gyanúsítottat letartóztattak, és sok mindent megtudtak egy harmadikról is.

Kölcsönösen üdvözölték egymást a csapatok, és Kim néhány pillanattal később már azt se tudta, ki kivel van. A saját csapatát leszámítva persze.

Dawson talált pár sárga, csúszós padlóra figyelmeztető táblát, ezeket rakta Cher köré, Bryant pedig épp egy viccet mesélt Daniel Bate-nek.

– Ne, ne úgy! – kiáltotta dr. A., amikor a csapatának egyik tagja fehér festéket kezdett fújni a fűre. A nő odalépett hozzá. – Megmutatom.

Halkan beszélt hozzá, és finom oda-vissza mozdulatokkal elkezdte befújni a területet, egyre jobban nyújtva a kirajzolódó vonalat. Utána visszaadta a sprayt. A férfi úgy folytatta, ahogy a nő mutatta.

– Tökéletes – mondta az utóbbi, és vállon veregette kollégáját.

A fickó feje szó szerint felragyogott a bóktól.

– Dr. A.! Örülök, hogy ismét találkozunk – mondta Keats, és kezet nyújtott.

A nő viszonozta és elmosolyodott.

– Én is örülök, Keatings! – felelte, majd egy másik asszisztenshez fordult a szükséges szerszámokért.

Kim észrevette, ahogy a patológus arcizma megrándul.

Dr. A. körbenézett az embereken, ahogy megfogta az ásót.

– Félre, emberek, kérem – mondta.

Keats előrelépett.

– Dr. A., két óra múlva lemegy a nap, nem lesz ideje, hogy...

– Köszönöm, hogy tájékoztat, hiszen valóban váratlan fordulat, hogy éjszaka be fog sötétedni, Keatings.

Keats megrázta a fejét, és elsétált.

Kim közelebb hajolt, és a doktornő fülébe suttogott.

– Dr. A., a neve Keats.

Dr. A. Kim felé fordult. A nő ajka aprócska mosolyra húzódott.

– Tudom én, ne aggódjon.

Kim köhögött és elfordult.

– Dr. A.! – akadékoskodott Keats. – Nem lesz ideje befejezni világosban.

A nő oldalra biccentette a fejét, és bólintott.

– Akkor hozzon nekem egy olyan generátort a lámpákhoz. Hipp-hopp! Ha egy hölgy van idelent, ma este kisegítjük a földből.

És ezért kedvelte Kim annyira a doktornőt.

39. fejezet

Kim behajolt a kocsijának ajtaján, és kikapcsolta Barney biztonsági övét. A kutya ülve maradt, amíg Kim rácsatolta a pórázt a nyakörvére. Csak akkor ugrott ki, amikor Kim megszólalt: – Kijöhetsz.

A kutya megfordult, leült, és megvárta, amíg becsukja az ajtót.

Bryant kételkedett abban, hogy Keatset magára lehet-e hagyni dr. A.-val, de Kim tökéletesen megbízott a szakmai képességeikben. És ha mégis baj lenne, arra az esetre ott van Dawson, aki azonnal tájékoztatja, ha készülne valami.

Kimnek jelenleg térre volt szüksége, hogy gondolkodhasson, egy kis időre, hogy rendezhesse a sorait. A Westerley körüli dolgokban nem volt semmi észszerű. Akaratlanul is vívódott, ugyanis egyrészről azt kívánta, hogy a bűnügyi szakértők kiássanak valamit, amivel megoldhatja az ügyet, másrészről pedig imádkozott azért, hogy ne találjanak még egy Jemima sorsára jutott embert. Ha kiderül, hogy tényleg egy holttest van a föld alatt, akkor azonnal vissza is megy, és nem távozik addig, amíg el nem viteti.

És akkor ott volt még Bob is. Az ördöggel kötött alkunak ő is része volt, így már nem csak magának tartozott a nyomozással. Mindkét rejtély ott kavargott benne.

Clent Hills tökéletes hely arra, hogy kiszellőztesse a fejét. Az 1086-ban lejegyzett, úgynevezett Ítéletnapi könyvben még Klinter néven szereplő település háromszáz méteres dombjairól tökéletes kilátás nyílt a környékre.

Az esti sétájuk korábbra esett, mint általában. A nap még csak lemenőben volt, ők pedig már sötétben szoktak sétálni.

Barney nem nagyon kedvelte a többi embert, nem is beszélve a többi kutyáról. Kim gyakran töprengett azon, mi történhetett vele kölyökkorában, amitől ilyen kiismerhetetlen lett a személyisége. Úgy gondolta, a kutya is ugyanezen gondolkodhatott vele kapcsolatban.

Kim nemrégiben felfedezett egy kis erdőt a domb déli lábánál. A legtöbb kutyasétáltató a domb tetejére tartott, hogy elcsíphesse a pillanatot, amint a nap lenyugszik a Black Country horizontján, és átadja a terepet egy forró, ragacsos éjszakának.

Kim a régen turistaösvényként szolgáló gazos csapás felé tartott, amelyet nemrégiben elkerítettek, hogy lezárjanak egy veszélyes területet. Tökéletesen megfelelt kettejüknek.

– Nos... érdekes itt látni téged – szólalt meg egy mély és csodálkozó hang mögötte.

Kim felnyögött magában, ahogy megfordult, és megpillantotta a mosolygó Daniel Bate-et.

– Te mit keresel itt? – kérdezte Kim.

– Homokvárat építek – jegyezte meg a férfi gúnyosan, és lenézett Lolára.

Barney befeszítette a mellső lábát, és végigmérte Lolát. A hatalmi játszma kettejük között rövid úton véget ért, amikor Lola félrepillantott.

Kim ösztönösen is a behódoló kutya felé nyúlt. Lola belefúrta az orrát a kezébe, és csóválni kezdte a farkát.

Daniel megsimogatta Barney-t.

– Ne! – tanácsolta Kim. – Azt nem szereti.

Barney utálta, ha idegenek simogatták, és undorának morgással adott hangot. Normális esetben.

Bár nem fúrta úgy bele az orrát, mint Lola az övébe, elviselte az idegen kezet a fején, és Kim meg mert volna esküdni, hogy a farka is mintha megmozdult volna.

Kim már bánta, hogy nem tarthatta meg a „felügyelőnyi” távolságot kettejük között, de a bűnügyi helyszínen kívül erre nem támaszkodhatott. És még ott is csak igen csekély tekintetben.

– Tehát lett egy kutyád, amióta utoljára láttalak.

Kim sejtette, hogy az aranyhalas mese nem áll meg sokáig.

– Igen, mert úgy hallottam, pozitív hatással van a társas viselkedésre – felelte, és felhúzta az egyik szemöldökét.

Daniel felnevetett, szemében zöld ragyogás szikrázott fel.

– Látom, nálad bevált – mondta Daniel.

Nos, igen, a férfi egyike volt azon keveseknek, akik meg tudták mondani, mikor viccel.

Hirtelen csend ereszkedett le rájuk. A feszültség szinte tapintható volt, így Kim kényszeredetten megszólalt.

– Mit csinálsz itt, Daniel? – kérdezte.

– Megsétáltatom a kutyámat – felelte, és Kim szemébe nézett. És a kutyájával ellentétben ő nem vette le róla a tekintetét.

– De miért itt? – kérdezte.

Daniel körülnézett.

– Ez egy nagyon szép környék. Arra gondoltam, talán a kutyámnak is tetszene.

– Nem inkább a gazdájának?

A férfi vállat vont, és elindult. Kim nem volt hajlandó elengedni ennyivel.

– Épp ezen a helyen és pont most?

– Ez csak véletlen – ellenkezett Daniel, és gúnyosan elvigyorodott.

Bizony, méghozzá úgy hívják, Bryant. Hagyta, hogy egyszer elkísérje őt egy esti útjára, de többé nem fogja, az fix.

– Nagyon szép a kilátás a tetejéről – mondta, és a kitaposott ösvény felé biccentett.

Daniel látta, hogy egy férfi indul el arra épp két dobermannal.

– Elég zsúfoltnak tűnik. Inkább erre megyek.

Akkor hát nem maradt más választása, mint visszarakni Barney-t a kocsiba, és elvinni a közeli parkba.

Várjunk csak, hogy is juthatott ilyesmi az eszébe? Ez az ő helye, nem Danielé. A férfi Dundeeban lakik, így teljesen veszélytelen volt rá nézve.

Finoman jelzett Barney-nak a pórázzal, és elindultak a két habozó alak mellett.

– És hogy halad az ügy? – kérdezte Daniel felzárkózva Kim mellé.

– Lassan.

– Gyanúsított? – folytatta.

– Talán.

– Jaj, ugyan már, Kim! Nyugodtan beszélgethetünk munkáról csipkelődés nélkül is. Kérdezz bátran az enyémről.

– Mikor kell visszamenned?

A férfi felkuncogott.

– Ez elég kiszámítható volt, még tőled is. A válasz az, hogy hétvégén. Két előadást kell tartanom jövő hét elején.

– És mi járatban vagy itt? – Úgy tűnt, most már együtt kellett menniük, és a munka elég biztonságos terepnek tűnt.

– A professzor a homokos talajban lebomló csontok különböző időszakaival kapcsolatban kért tőlünk tanácsot.

– És nem tudtál volna e-mailt küldeni?

Daniel megvonta a vállát.

– Egy utat megért. Black Country különösen kedves a számomra. Van itt valami sötét és mélabús, ami folyton visszacsábít.

– Igen, úgy hívják, szmog és korom – vágta rá Kim.

– Ugye tudod, mennyire túlkompenzálsz, igaz? – kérdezte Daniel, és elhajolt egy szúnyograj elől.

– És mégis miért? – kérdezett vissza Kim, és elhúzta Barney-t egy darázstól.

– Mert vonzódsz hozzám.

– Hah, szeretnéd – felelte, és hitetlenkedő arccal meredt Danielre. – Te azt gondolod, hogy azok, akik nem kedvelnek, mind le akarnak feküdni veled?

A férfi felhúzta az egyik szemöldökét. Kim folytatta:

– Csak azért mondom, mert például Dawson se kedvel annyira.

Daniel csettintett egyet az ujjával.

– A fenébe, pedig nagy reményeim voltak vele kapcsolatban.

Kim elmosolyodott, amikor a saját humorára ismert.

– Ó, a játszótér rettegett ura – mondta a férfi.

– Hé, azért...

– Nyugi, mondok egy példát is. A végletekig hajlandó vagy elmenni, hogy bebizonyítsd másoknak, mennyire megvetsz, miközben magadat sokkal nehezebben győzöd meg ugyanerről.

– Jaj, ugyan már – ellenkezett grimaszolva Kim. – Sajnálom, ha úgy érzed, meghúztam a copfodat, vagy elloptam a gesztenyédet, de nem is tévedhetnél nagyobbat.

– Valóban?

– Annyira elképzelhetetlen számodra, hogy nem talállak vonzónak? Képzeld, szerintem idegesítő vagy, és magadnak való.

Kimet meglepte, hogy Daniel a fejét hátravetve kacagni kezdett.

– Hogy magamnak való? Még te mondod?

Kim megtorpant, és a férfi is így tett. Itt volt az ideje tisztázni ezt a dolgot egyszer s mindenkorra.

– Daniel, én tisztellek téged mint kollégát. Tudom, hogy elkötelezett vagy, és szenvedéllyel...

– Köszönöm, az önéletrajzomat már megírtam. Én azt akarom, hogy végre vedd észre, és ismerd be, köztünk szikrázik a levegő.

Kim mélyen a férfi szemébe nézett.

– Még csak parázslás sincs, Bate doktor.

Daniel tett egy lépést előre. A tekintete kihívó volt.

– Akkor vizsgáljuk meg ezt az elméletemet inkább a gyakorlatban?

Na, az rohadtul ki van zárva.

– Daniel, még egy lépés és...

A mondatot nem tudta befejezni, mert mindkettejük telefonja megcsörrent.

40. fejezet

Kim tíz perccel a hívás után már ismét a Westerley-ben volt.

Lerakta a Golfot az irodánál, és gondoskodott arról, hogy elég levegő jusson a kutyának odabent.

Danielt öt kilométerrel ezelőtt elhagyta.

A négy reflektor a völgyben mutatta neki az irányt, de Cher ott feküdt valahol útközben. A védelmére felállított „vizes padló” táblák a sötétben nem világítottak.

Dawson elésietett.

– Elértek a testig – mondta köszönés nélkül.

A telefonban korábban arról tájékoztatta, hogy már kilencven centinél ruhamaradványokat találtak.

– Mit mondott dr. A.? – kérdezte Kim.

– Nemtom, a felét sem értem annak, amit magyaráz. Szerintem több nyelven káromkodik.

Kim odalépett a helyszínhez, amelyről időközben bebizonyosodott, hogy egy sír. A bűnügyi archeológus hatvan centi mélyen térdelt egy puha ecsettel a kezében. Az egyik asszisztense egy kis lapáttal távolította el a talajt. A másik kettő a már kiemelt földet vizsgálta át.

Keats várakozóan figyelte a két segédet. Harry épp nem tartózkodott a közelben, de Kim tudta, hogy visszajön majd. Az egész területet át kell fésülni.

– Doktor – szólította meg Kim köszönésképp. – Mink van?

– Felügyelő, épp a legjobbkor – mondta a nő, anélkül hogy felnézett volna.

Kim érezte magán a négy reflektor melegét.

Ahogy előrehajolt, lépteket hallott, és Daniel hangját, amint Dawsonhoz beszél.

– Férfi vagy nő? – kérdezte Daniel.

Dawson ciccegett.

– Nemtom, kérdezze Sherlock Stone-t, ott.

Kim lenézett a verembe, és látta, amint épp egy négyzet alakú, kék tárgyat tártak fel. Úgy vélte, valami póló lehet.

– Ez a bal lába – mutatta dr. A. az ecsetnyéllel.

Kim elhúzta a száját, és közelebb hajolt. Azt hitte, csak a földet látja.

– Még mindig bőr fedi? – kérdezte Kim.

Dr. A. bólintott.

– Peter épp a fejénél dolgozik, én a lágyéknál – felelte. – A nőknél a méh bomlik le utoljára.

Kim ezt már hallotta valahol.

Tudta, hogy egy száznyolcvan centi mélyen, átlagos talajba elásott, bebalzsamozatlan holttest nagyjából nyolc-tizenkét hónap alatt bomlik le csontvázzá, míg a felszínen ez a folyamat napok alatt lejátszódhat.

– Mit gondol, mennyi lehetett? – kérdezte Kim.

Dr. A. visszapillantott rá. Kim földnyomokat pillantott meg az arcán.

– Nagyjából úgy százhatvanöt centi – válaszolt.

Kim rájött, hogy nem fogalmazott elég pontosan.

– Én úgy értettem...

– Tudom, felügyelő – felelte a nő egy ferde mosollyal. Mindenkinek megvannak a maga módszerei arra, hogy birkózzon meg egy bűnügyi helyszín borzalmaival, akár friss, akár régi esetről van szó.

A doktornő folytatta.

– Amint tudja, a bomlás folyamatát rengeteg tényező lassíthatja. Ilyenek az alacsony hőmérséklet, a levegőtől való elzárás, az állatokkal való érintkezés hiánya, a nedvesség, a páratartalom, és még sorolhatnám. – A nő Kimre pillantott. – Tudta, hogy Indiában egy koporsó nélküli holttest egy év alatt csontvázzá bomlik?

Kim megrázta a fejét, ahogy dr. A. visszafordult a holttesthez.

Kim Keatset kereste a tekintetével, és tudta, hogy mindketten ugyanarra gondolnak. Ugyanez volt a helyzet a Crestwood-nyomozásnál is. Túl sok sekély sír felett néztek már egymás szemébe, de ez a munkájukhoz tartozott. Kim állta Keats pillantását. Megértette. A férfi bólintott és elfordult.

– Aha! – kiáltott dr. A. és Peter annyira egyszerre, hogy Kim azonnal arra gondolt, vajon mennyi ideje dolgozhatnak együtt.

A kettős felkiáltás mindenkit a verem széléhez parancsolt.

– Nő az áldozatunk – jelentette ki dr. A.

Kim látta a virágos szövetet a feltárt test alsó felén, de nem gondolta, hogy a doktornő erre alapozta volna a kijelentését.

Kim végigpásztázta tekintetével a vermet, egészen addig, ahol Peter folytatta a tisztogatást.

Egy dolog nyilvánvaló volt anélkül is, hogy erről bárki is említést tett volna.

A nő arcát teljesen beszakították.

41. fejezet

Emlékszel a napra, amikor nem vettem be a gyógyszeremet, mami? Nem értettem, miért kell tablettákat szednem, de te ragaszkodtál hozzá mindennap. Pedig én nem is éreztem magam rosszul.

Egyik nap kijelentettem, hogy nem akarom bevenni őket többé, és hogy furán érzem magam tőlük. Nem ittam meg a vizet, ezért te elraktad előlem.

Aztán bedugtál egy tablettát a számba, de én nem tudtam lenyelni. Hátradöntötted a fejemet és simogatni kezdted a torkomat, amíg a tabletta szép lassan végig nem vánszorgott rajta, nagyjából úgy, mint ahogy egy focilabda kúszott volna végig egy szívószálon.

Felszárítottad a könnyeimet, letörölted a taknyomat, és aztán visszaadtad a vizet.

Soha többé nem panaszkodtam.

És mindennap bevettem a tablettáimat.

42. fejezet

– Oké, akkor én kezdem – mondta Kim, miután mindenki leült. – Ahogy tudjátok, egy második holttestet találtunk a Westerley területén, ma hajnalban. Az áldozatról bebizonyosodott, hogy nő, és végül hajnal kettőkor sikerült kiemelni.

Nem tudott megszabadulni a holttest látványától, és ez így lesz még sokáig. Egy óra körül hazaküldte Bryantet és Dawsont, és ott állt a sírnál, amíg az áldozatot óvatosan és idegőrlő lassúsággal ki nem emelték. Soha előtte nem látott még olyan holttestet, amelyen a bomlás ennyi különböző fázisa egyszerre volt jelen. Néhol még a bőre is megmaradt, máshol csak a fehér csontjai látszottak. Kimet egy ragadozók által elejtett állati tetemre emlékeztette.

Sűrű csend ereszkedett rájuk, amikor dr. A. két kollégájával egy zsákba helyezte a holttestet.

– Spij mirno, draga moja – suttogta dr. A., mielőtt ellépett a sírtól, és biccentett Keats felé.

Kim nem tudta, mit mondott az archeológus, de olyan volt, mint valami becézés vagy búcsúzás, amivel útjára bocsátja.

– Innen átvesszük – mondta Keats, miután nyelt egypárat.

És ezzel az átadás meg is történt. Mindenki megvárta, amíg a zsákot bezárják és a holttestet hordágyra teszik, mielőtt elhagyták volna a terepet. Nem temetés volt; nem megemlékezés. De mégis a reflektorok alatt, a sűrű sötéttől körbevéve, röviden kinyilvánították tiszteletüket. Ez volt a legtöbb, amit tehettek.

Kim mély levegőt vett, és folytatta.

– Nincs több információnk jelenleg, csak az, hogy az áldozat arcát összeverték.

Ez mindenki számára kétségtelenné tette, hogy ugyanazt a gyilkost keresik.

– És akkor nézzük időrendben. Ez a hölgy volt az első...

– Reméljük – vetette közbe Bryant, és Kim egyetértett.

Harry és a csapata reggel visszatér a Westerley-be, és az egész területet átnézik még egyszer. Kim azért imádkozott, hogy ne legyen még több holttest.

– Nem tudjuk pontosan, mióta volt a föld alatt, de minden bizonnyal évek óta. De akkor miért várt ilyen sokáig, és miért pörögtek fel az események ezen a héten?

Mindenki elcsöndesedett egy percre.

– Gyerünk, emberek, gondolkodjatok – szólította fel a csapatot Kim.

– Valami beindíthatta... – tanakodott Dawson hangosan.

A felügyelő egy pillanatra elgondolkodott.

– Nem hinném – felelte. – Túl jól szervezett ahhoz, hogy ez csak valami hirtelen indulatból fakadó bosszú legyen. A mostani eseteknél is volt lélekjelenléte ahhoz, hogy magával vigye a tárgyat, amivel ütötte az áldozatait. Valószínűleg egy kővel tehette – gondolkodott Kim.

– Eddig talán akadályoztatva volt – dobta be Bryant.

Kim megfontolta.

– Lehet, de nem hinném, hogy erről van szó.

A szoba elcsöndesedett, és három szempár meredt a táblára valami nyom után kutatva, amin elindulhatnak.

– Gyerünk már, srácok! Szervezett, módszeres, rituális – súgta Kim. Úgy érezte magát, mintha a házi feladatot segítene épp megoldani gyerekeknek. – Mit csinált tehát?

– A sorrend! – mondta Stacey, és végignézett a makulátlan rendben tartott íróasztalán.

Kim bólintott.

– Folytasd! – biztatta.

– Isobelt nem vette Jemima elé. Egy bizonyos sorrendben támadja meg az áldozatait? – kérdezte Stacey.

– Bingó! – vágta rá Kim. – Stacey kapja a díjat. Az első áldozatunkat évekkel ezelőtt meggyilkolták, de a második áldozat, Jemima csak pár hete tért vissza az országba. Dubajban dolgozott, lovakkal. Isobel ehhez képest nagyon hamar sorra került. Olyan, mintha megvárta volna, hogy Jemima visszatérjen, mielőtt folytatta volna.

Most már mindenki rá figyelt a teremben.

– Ebből az derül ki, hogy oka van annak, amiért pont ezeket a nőket választja ki. Van közöttük valami kapcsolat. Isobelt nehéz lesz kötni bárkihez is, ezért a másik kettőre koncentrálunk.

Az időrendiség logikáját követve pedig azt is tudta, hogy pontosan hol fogja kezdeni.

– Azt tudjuk, hogy Jemima és a legutóbbi áldozatunk nem találkozhattak mostanában, így a kapcsolatot nem a jelenben kell keresnünk. Jemima semmi olyasmit nem tervezett a jövőre vonatkozóan, amiről tudnánk, így csak egy irány marad.

– Beleásom magam Jemima múltjába, és úgy haladok majd a jelen felé – mondta Stacey. – Még mindig nincs semmi információm Isobel munkahelyéről és lakcíméről, de rajta vagyok.

Kim egyetértően bólintott. Isobel férjével mindenképpen szeretett volna elcsevegni.

Kim Dawson felé fordult, aki megelőzte a feladatkiadást.

– Én újra az eltűnt személyeket nézzem? – kérdezte, mint aki már tudja a választ.

– Igen, de csak egy-két órát szánj rá. Utána menj vissza a Westerley-be. A szakértők vissza fognak jönni, és további nyomokat keresnek majd, én pedig azt kérem, hogy tájékoztass, ha valamit találnak – szünetet tartott. – És Kev, kérdezősködj bátran. Mindent meg akarok tudni az ottaniakról, amit csak lehet.

– Vettem, Főnök – felelte a férfi felvidulva.

– Bryant és én hamarosan elindulunk Keatshez, és ha van valami, ami segíthet, szólok.

Dawson bólintott, és elhúzta a gallérját a nyakától.

Kim kinyitotta a bukóablakot hat óra harminckor, amikor megérkezett, de semmi levegő nem jött be rajta. Hogy még kellemetlenebb legyen a dolog, a radiátor az ablak alatt még mindig ontotta a meleget. Egy olyan nap reggelén, amikor a hőmérséklet harminc fok közelébe várható, ez igazán nem volt kívánatos. A szabályozógomb elromlott, a fűtést pedig nem kapcsolták le központilag, mert az épület északi fele évszaktól függetlenül olyan, mint egy szupermarket mirelitrészlege.

A klímaberendezés a sarokban nem nagyon volt jó másra, mint hogy időnként szétfújja a papírokat Dawson asztalán.

– Stace, van valami Isobel telefonjával?

Stacey megrázta a fejét.

– Feltöltőkártyás gagyi, a Brierley Hill-i Asda boltban vette. Nem regisztrálta, szóval a szám, amit a barátjától kaptunk, nem sok mindenre jó. Készpénzzel fizetett. Már szétküldtem pár e-mailt a szolgáltatóknak, de emlékeztek, a legutóbb is mi volt...

Bizony, Kim jól emlékezett. Két kislányt elraboltak, és az egyetlen nyom egy sor mobiltelefonszám volt. A szolgáltatók a képükbe röhögtek.

– Teljesen kizárjuk a női elkövetőt, Főnök? – kérdezte Dawson.

– Valóban, Főnök – helyeselt Bryant, majd folytatta. – Nem volt szexuális behatolás, bedrogozták őket, hogy kezelhetőbbek legyenek. Lehetett egy erős nő is.

Kim vitára nyitotta a száját, de aztán letett róla. Az ösztönei mást súgtak, de a bizonyítékok alapján nem lehetett kizárni.

– Oké, srácok, van még valami. Egy másik ügy, amivel foglalkoznunk kell.

– Mert amúgy sincs épp elég dolgunk – morogta Dawson.

– Kihagyhatod, ha akarod, Kev – vágott vissza, tudván, hogy semmitől sem érezné magát jobban megalázva.

– Én mindig is szerettem, ha van mit csinálni – felelte a férfi egy bocsánatkérő mosoly kíséretében.

Kim nem mosolygott vissza.

– Emlékeztek arra a fickóra, akit a Fens Poolsnál találtak meg pár éve?

– A zongorista? – kérdezte Dawson.

Kim azon gondolkodott, vajon hány beceneve van ennek a szerencsétlennek.

– Uh, Kev – szólt rá Stacey, és az arcán undor ütközött ki.

– Igen, ő az – egyértelműsítette Kim. – Meg fogjuk vizsgálni, és még mielőtt megszólalnál, tudom, Kev, ez egy Brierley Hill-i akta, de még mindig megoldatlan.

– Én nem akartam mondani semmit, Főnök – tiltakozott a férfi a fejét rázva.

– Mind sejtjük, gondolom, hogy azért vágták le az ujjait, hogy megnehezítsék az azonosítását, de tegnap megtudtam, hogy a pacemakerét szintén kivágták.

– Azokon van gyártói sorszám – jegyezte meg Dawson összevonva a szemöldökét. Most már érdekelte az ügy.

– A pacemakeres betegeknek warfarint kell szedniük, és félévente kontrollra járnak – elmélkedett Bryant.

– És az ezüstérmet kapja a fickó a jobb oldalamon – mondta Kim, és Stacey-re pillantott, aki tudta, mi a dolga.

– Felhívom a klinikákat, és kiderítem, hogy voltak-e elmulasztott vizsgálatok három éve.

– Köszönöm, Stace, és Kev... ha már úgyis az eltűnt személyeket nézed...

– Oké, Főnök. De van még valami.

– Mondd! – felelte Kim, és felállt az asztalától.

– Úgy látom, csak én nem kaptam díjat.

Kim jelentőségteljesen a férfira pillantott.

– És én a helyedben elgondolkodnék azon, vajon miért van ez így, Kev.

43. fejezet

Jaj, mami, te is úgy emlékszel ARRA A NAPRA, ahogy én?

Egy évvel később írattál be az iskolába. Bölcsibe és oviba egyáltalán nem jártam. Ifjú lényemnek nem volt esélye más ifjú lényekkel megismerkedni.

Egy apró hazugság a születésnapomról, és máris a tiéd maradtam egy teljes évig.

Nem hitted, hogy rájövök, ugye?

Aznap reggel úgy sírtál, mintha a szíved szakadt volna meg. Nem tudtam, mi a baj, de én is sírtam.

Szipogtál, és a hajamat cirógattad. Az ujjaid remegtek, ahogy két egyforma copfot fontál a fejem két oldalán. Durva voltál velem, mintha az egész az én hibám lenne.

Elkészítetted a reggelimet és odaadtad a vitaminjaimat, de azok nem vitaminok voltak.

Emlékszem a zoknimra. Rózsaszín bokazokni pillangókkal a tetején. Nem szerettem, de nem mertem mondani semmit, mert emlékeztem a ruhás esetre.

Ahogy kéz a kézben mentünk, azon gondolkodtam, hogyan szabadulhatnék meg tőlük, és kenhetném rá valaki másra.

Mindketten sírtunk, amikor az osztályteremhez értünk. Én azért, mert te is sírtál, te pedig ettől még jobban rákezdtél. Nem emlékszem, melyikünk hagyta abba előbb, amikor a tanár szétválasztott minket.

A többi gyerek minket bámult, és undokul mutogattak ránk. Leültem a sarokba, remélve, hogy valaki megszólít, miközben azért imádkoztam, hogy senki se szólítson meg.

Biztos voltam benne, hogy miután elmondom, mennyire gyűlölöm, nem kényszerítesz újra arra, hogy odamenjek.

Louise volt a kijelölt kísérőm. Nagyon csinos volt. A szünetben ennek a hatéves kislánynak kellett engem körbevezetnie. Megmutatta a kislányok mosdóját. Nem akartam előtte elmenni, de a tej a reggeli müzliből komoly nyomást helyezett a hólyagomra.

Az ajtók nem zárták le teljesen a teret. Ha valaki leguggolt, beláthatott alattuk, ha felugrott, bepillanthatott felettük.

Olyan gyorsan pisiltem, ahogy csak tudtam, miközben Louise izgatottan magyarázta az ebédválasztékot.

Felálltam, felhúztam a bugyimat, és észre se vettem, hogy a beszéd abbamaradt, és Louise engem figyel az ajtó felett.

Csendben volt, és a szemét tágra nyitotta. Elvörösödtem, bár nem tudtam, miért.

De később, még aznap megtudtam.

44. fejezet

Isobel erősen kapaszkodott a szürkeségbe, amit a feketeség terjeszkedő pacája határolt. Tudta, érte jön, de nem tudta, vajon a halált vagy az életet jelenti-e.

Igazából már nem is érdekelte.

A megbonthatatlan sötétséghez képest minden csakis megkönnyebbülést hozhat.

A sötétség mindent elvett tőle. Ellopta a gondolatait. Semmi sem élt meg ebben a magányos ürességben.

Csak jöjjön a szürkeség, vezessen a fehérségbe, mutasson neki alagutat, ami új helyre visz.

Néha a szürkeség terjedése kínzóan lassúra váltott, ilyenkor arra gondolt, vajon nem csak képzelte-e egyáltalán.

A szürkeség szélei homályba vesztek, mintha a tudata széttöredezett volna.

A feketeség már nem volt olyan sötét, de minél jobban próbálkozott kijönni, annál jobban nőtt széttagolt testrészeiben a pánik, így aztán türelmesen várta inkább azt, aminek el kellett jönnie.

45. fejezet

– Elmondtad neki, igaz? – bökte ki Kim azonnal, amint beszálltak a kocsiba. – Elcsicseregted, hová megyek, mint egy kismadár.

Bryant megvonta a vállát.

– Lehet, hogy említettem neki, hogy szerda este Clentben sétáltatod Barney-t kilenc körül, és hogy az alsó parkolóban szoktál parkolni. De csak úgy futólag, tudod.

Kim hirtelen egy kemény balkanyart vett, amitől az utasa nekipasszírozódott az ajtónak.

– Bryant, ugye tudod, milyen határozottan visszautasítom, hogy beleavatkozz a magánéletembe!

– Hah, gondolod, hogy ez volt a szándékom? – kérdezte a férfi, ahogy visszabillent.

– Talán nem?

– Á. Amikor nagy ügyön dolgozunk, te teljesen kifordulsz magadból. Tudom, hogy nem kedveled Daniel Bate-et, úgyhogy arra gondoltam, hogy ez egy jó alkalom lenne arra, hogy kiengedhesd a gőzt. Abban bíztam, ha vele kikiabálod magadat, akkor ránk már nem marad erőd.

Kim úgy találta, túl sokáig várt ezzel a magyarázattal.

– És ha csak azért ragaszkodtál ahhoz, hogy vezess, hogy megleckéztess, sikerült: nem teszem többé – folytatta Bryant, és belekapaszkodott a műszerfalba.

Kimnek nem állt szándékában megleckéztetni, de ezt elraktározta magának a későbbiekre.

– Van valami változás Isobel állapotában? – kérdezte Bryant, ahogy Kim lelassított a Russell’s Hall kereszteződésénél.

Bryant tudta, hogy a főnöke már biztosan rákérdezett.

– Semmi jelentős, még mindig van agyi aktivitása.

– Uh...

– Mi az? – kérdezte Kim.

– Belegondoltál valaha?

Válasz helyett Kim csak kivárta a mondat elkerülhetetlen folytatását.

– Olyan, mintha élve eltemetnének, nem? Mármint az agyad még működik, de be van zárva a sötétbe, mert a tested képtelen megmozdulni, és nem érzékelsz semmit. Olyan, mintha csak egy fej lennél. Érted?

Kim sajnos értette. Ezen már egyszer el kellett gondolkodnia az egyik régi esete kapcsán, amikor egy Lucy nevű fiatal lánnyal ismerkedett meg. Ő nem volt kómában, de az izomdisztrófia gúzsba kötötte a testét, egyedül csak az ujjait tudta mozgatni. Az agya tökéletesen működött.

– Mintha csak egy fej lennél... – ismételte el Bryant, és felsóhajtott.

– Oké, elég – felelte Kim. Eleget hallott. – Ha mindenáron gondolkodni akarsz valamin, agyalj inkább azon, hogy miért volt Bobnak csak aprópénz és egy sorsjegy a zsebében, mert ha agyonütnek, sem értem – ismerte be, miközben leparkolt.

– Persze, ezt majd előbbre veszem, az tuti – nyögte Bryant.

Kim már nem is tudta, pár napon belül hányadik látogatása ez a kórházban, de most nem a sürgősségire ment.

– Miért pont tizenegy font, érmékben? – latolgatta hangosan, ahogy a patológia felé haladtak a folyosón.

– Beugratós kérdés, Főnök? – kérdezte Bryant.

– Miért nem egy tízes vagy két ötös? Miért csak érmék?

– Tényleg fogalmam sincs – felelte a férfi.

Kim mindig is furcsállta, hogy mennyire eltérő dolgokon tudnak az emberek fennakadni. Bryant nem sokat töprengett ezen a részleten, míg Kim szinte másra sem tudott gondolni. Ilyen kevés boncolgatnivaló bizonyíték mellett minden apróságba bele kellett kapaszkodni.

– Hm... – tűnődött Kim, amikor megnyomta a hullaház ajtaján lévő gombot.

Egy sor fehér köpenyes alak fogadta.

– Keats... Daniel – szólalt meg Kim. – Mink van?

A patológus megrázta a fejét.

– Felügyelő, ha kevesebb időt fordítanál az udvariaskodásra, akkor megspórolhatnál... nagyjából semennyit.

Kim elégedetten vette tudomásul, hogy az áldozatot a válláig tiszta, fehér lepedő borítja.

A holttest látványa előző éjszaka óta nyomasztotta, és emlékezett, hogy a nő arcán lassú volt a bomlás folyamata. A sérülések még mindig jól láthatók voltak.

– Mennyi ütést kapott az arcára? – kérdezte, egyik doktorhoz sem fordulva kimondottan.

– Eddig hetet számláltam, és mind a bal oldalt érték – jelentette ki Keats.

Kim tudta, hogy arra akar utalni, hogy az elkövető jobbkezes. Az ütések felülről érkeztek, a gyilkos az áldozaton ült lovaglóülésben.

– A szája? – kérdezte Kim.

Keats bólintott.

– Tele van földdel. Valószínűleg ez okozta a halálát, de még nem végeztünk, így nem tudom biztosra mondani, mindenesetre nézz körül az asztalomon.

Kim a szoba sarkában álló asztalhoz lépett. Egy bizonyítékos tasak állt az asztal egyik szegletében. Kim felvette, és a fény felé fordította.

Egy hajcsat volt. Nem volt rajta törött szív, de látta, hogy van egy hézag a fehér műanyagban, ahonnan letört valami.

– Ugyanolyan, mint Jemimáé – suttogta Kim.

– Kissé már sok lenne egybeesésnek, nemde, felügyelő? – dobta fel Keats.

Kim egyetértően bólintott, és visszatette a zacskót az asztalra. Érdekes, de nem segít túl sokat, ami azt illeti. Tömeggyártott kacat, két drogérialáncban, továbbá a legtöbb szupermarketben kapható.

Kim visszatért a boncasztalhoz.

– Tudjuk esetleg, mióta volt odalent? – puhatolózott Kim.

Nem érdekelte igazán, hol állnak, válaszokra volt szüksége. Bármilyen válaszra, ami segíthet a nő azonosításában.

– Az évszakok és klímaváltozás hatásait, továbbá a föld víztartalmát és savasságát figyelembe véve, azt mondanám, négy-öt éve.

– Nekem régebbinek tűnik annál – jegyezte meg Bryant.

– A holttestek annál gyorsabban bomlanak, minél kevésbé mélyre ássák őket – válaszolta Keats.

Ez igaz, hiszen az áldozatukat nagyjából hetvenöt centi mélyen találták.

– Bármi, amiből esetleg következtethetnénk a személyazonosságára? – kérdezte Kim. Ez volt a legfontosabb, mind szakmai, mind pedig személyes okokból.

Daniel előrelépett. A Clark Kent szemüveg úgy öltöztette, mintha egyenruhát viselne. Komoly, elmélyült tudóst varázsolt belőle. Az előző napi, játékos, incselkedő arckifejezés eltűnt az arcáról.

– Az ember élete során a csontszerkezete bizonyos időközönként változásokon megy keresztül, melyeket alapvetően a magzat, csecsemő, gyermek, serdülő, fiatal stb. kategóriákba sorolunk. Huszonegy éves korig a fogak a legmegbízhatóbb kormeghatározók. Jelenleg annyit tudok mondani, hogy az áldozat a fiatal kategóriába esik, ez azt jelenti, hogy nagyjából húsz és harminc év közötti.

– Nem lehetne egy kicsit pontosabban? – kérdezte Kim. Jó lett volna, ha adhatott volna valami támpontot Dawsonnak az eltűnt személyek közötti kereséshez.

– Úgy tippelném, hogy huszonöt év feletti. A klavikula, vagyis a kulcscsont fejlődik ki az emberben utoljára, és itt már végleges formájú.

Kim kivárt, és nem mondott semmit. Ennél többre számított, máskülönben igazán átverve fogja érezni magát, hogy így megalázkodott előtte, amikor arra kérte, maradjon.

Daniel folytatta:

– Az élet során a csontok új oszteonokat építenek, ezek parányi csövecskék, amelyekben véredények futnak. A fiatalabbaknál kevesebb és nagyobb oszteonokat találhatunk, idősebb korban összezsugorodnak, ahogy újabbak alakulnak ki, és összeszorítják a régieket.

Kim roppantmód örült a megszerzett tudásnak, de nem volt biztos benne, hogy valaha is alkalma lesz felhasználni. Ha ezt a nőt nem lehet az oszteonok alapján azonosítani, akkor nem igazán segít ez az információ.

– És végül a koponya. A csontokat, amelyek az agyat védik, varratok alkotják, amelyek gyermekkorban forrnak össze. A felnőttkori csontátalakulás során ezek a vonalak fokozatosan eltűnnek.

– Szóval életkor tekintetében egy korai harmincast keresünk, mint amilyen Jemima Lowe? – kérdezte Kim. Mindenképpen ki akart húzni valami konkrétumot Danielből.

– Egy különbséggel – mondta Daniel. – Ennek az áldozatnak volt gyermeke.

Kim összenézett Bryanttel.

Végre a szolgáltatás ár-érték aránya kezdett kedvezőbb irányba billenni. A férfi arckifejezéséből látszott, hogy még nem volt vége a mondandójának.

– A terhesség nem változtat a női csontozaton, egyetlenegy kivétellel. A gyermekszüléskor a szeméremcsontok szétválnak, hogy utat engedjenek a szülőcsatornában a gyermeknek. A szeméremcsontokat összekötő szalagok megnyúlnak. Ilyenkor el is szakadhatnak, és vérzést okozhatnak ott, ahol a csonthoz csatlakoznak. A későbbi csontújulás során ezek apró barázdákat hagynak a szeméremcsontok belső felületén...

– Doki... mármint Daniel, mire gondolsz? – kérdezte Kim.

– Az a gyanúm, hogy az áldozat tinédzserkorában szült.

És ez a kijelentés végre nyereségesre váltotta a befektetést.

46. fejezet

Isobel körülnézett a sötétben. A szívverése felgyorsult, amikor rájött, hogy már nem volt minden fekete, inkább amolyan piszkosszürke.

A feketeség kezdett feloldódni, és már nem csak elméjének eldugott szegleteiben. Megmozdult.

Volt valami a sötétségen túl, és volt árnyéka is.

Hangokat is hallott. Figyelmesen fülelt, hogy nem pusztán az elméjében hallja-e.

Az ismerős melegség a kezén újból visszatért. Megnyugtató volt, biztonságos.

Kérem, valaki segítsen! – kiáltotta. Idebent vagyok. Engedjenek ki, kérem! Nem tudom, hogy jussak ki!

Az erőfeszítés, hogy az elméjével kommunikálhasson, azonnal kimerítette. Ellenben visszatértek az érzékei. Csiklandozást érzett a talpán. Valami hideget tettek a mellkasára. Itt vagyok! – akarta üvölteni, de a teste nem engedelmeskedett.

Egy ideig arra gondolt, hogy a testrészei szétszóródtak körülötte, de az érzületek arról árulkodtak, hogy mégis egyben van.

A teste egészben volt, és lehet, hogy él, és nincs bezárva a csendbe, az örök pokolba.

De ha volt is remény, ugyanúgy fel kellett készülnie a kétségbeesésre is, és nem tudta, elviselné-e a csalódottságot, ha esetleg tévedne.

A szívében zokogott, néma könnyekkel, és imádkozott, hogy ez a rémálom elmúljon.

Halottnak lenni sokkal észszerűbbnek tűnt, ezért is fogadta el olyan könnyedén. Életben lenni túl bonyolult és fárasztó.

Ha halott volt, nem lett volna több kérdése.

Ha élt, akkor viszont túl sok is volt neki.

47. fejezet

– Még mindig nem értem, miért vagy ennyire, izé... élénk – szólalt meg Bryant, ahogy elhagyták a kórházat.

Kim megnézte a telefonját, és látta, hogy volt egy nem fogadott hívása Stacey-től. Pont vele akart beszélni.

A visszahívásra bökött, és odadobta a kulcsokat Bryantnek. Elege volt a vezetésből.

– Mid van, Stace? – kérdezte Kim.

– Valami, amit szeretni fogsz.

– Folytasd.

– Megvan Jemima régi általános iskolás igazgatójának a címe és az akkoriban ott dolgozó személyzet listája.

– Szép munka, Stace. Küldd meg a címet Bryantnek. És most kérdezd meg a szüleit, melyik középiskolába járt, és nézd meg, nem volt-e esetleg egy leányanya abban az időben az iskolában – mondta, és beült a kocsiba.

– Rajta vagyok, Főnök, de van még egy dolog. Hét warfarinos klinika van a környéken. Minddel beszéltem, és van egy tizenegy fős listám azokról, akik akkoriban maradtak el a kezelésekről, amikor Bobot megtalálták.

– Azt a rohadt, Stace. Ég a kezed alatt a munka! – jegyezte meg Kim. – Csak mondd a keresztneveiket! – kérte, miközben kihajtottak a parkolóból.

– Ábécésorrendben a következők: Alan, Charlie, Edward, Geoffrey, Ivor, Jack, Lester, Malcolm, Norman, Philip, Walter.

Kim hangosan elismételte a neveket, ahogy Stacey kimondta őket.

– Főnök, ugye tudod, hogy vezetek, és nem tudom felírni...

– Használd a memóriádat – tanácsolta Kim, elvéve a szájától a telefont.

Bryant megrázta a fejét, és továbbhajtott. Megállt a Brierley Hill-i kereszteződésnél.

– Később majd hívlak – mondta Kim, és bontotta a hívást.

Balra pillantott Bryantre, aki kénytelen volt durván a fékbe taposni, amikor egy csapat tinédzser fiú lelépett az útra, nagyjából kétméternyire a zebrától.

– Jézusom, már...

– Húzódj félre, Bryant – mondta Kim, és az egyik boltra meredt az út szélén.

Bryant ügyesen leparkolt egy helyre, ahonnan épp kiállt egy fehér futárkocsi.

– Főnök... mit...?

Nem fejezte be a mondatot, amikor látta, hol álltak le.

Minden főutcán volt egy ilyen. Nem számított, mennyire szegény környékről volt szó, és hogy mekkora a munkanélküliség. Játéktermekre mindig volt igény.

– Várj itt, Bryant – kérte Kim, és kiugrott a kocsiból.

Kinyitotta az ajtót, és belépett. Kellett pár pillanat, amíg a fényről belépve a szeme hozzászokott a mesterséges éjszakához, ami odabent fogadta.

A helyiségben három játékgép állt, továbbá egy farmeres, fehér inges férfi, aki egy üvegezett vitrint törölgetett.

– Elnézést – szólalt meg Kim, ahogy az ajtó becsukódott mögötte.

A férfi arca sovány volt, és sápadt, de szélesen rámosolygott.

– Miteccik, drágaságom?

Kim nem érezte fontosnak, hogy felvilágosítsa. Csak egy egyszerű kérdést akart feltenni.

– Árulnak itt sorsjegyet? – kérdezte, és körülnézett. – Esetleg bingót, vagy... Félbehagyta a kérdést, mert a férfi már rázta a fejét.

A francba, pedig egy próbát megért!

– Nem, kedvesem...

– Oké, köszönöm...

– Nem áruljuk már évek óta, mennyi is, talán úgy öt éve – mondta a férfi.

Jó hír és rossz hír is egyetlen rövid mondatban.

– Régebben milyen sorsjegyet árultak? – kérdezte Kim.

– Tombolát. Heti egy sorsolás volt, de abbahagytuk, amikor kezdett hanyatlani az üzlet.

Kim bólintott, és elindult kifelé a nyomasztó térből.

– Köszönöm, hogy...

– Esetleg kérdezze meg Merry Hillen. Azt hiszem, ők még csinálják.

Kim kedvesen rámosolygott az emberre, és jobban megnézte a névtábláját.

– Melvyn, ön sokat segített, köszönöm – felelte, mielőtt az ajtó felé indult volna.

– Mosolyogsz – jegyezte meg Bryant, ahogy visszaült a kocsiba.

– Irány Merry Hill – szólt Kim, és bekapcsolta az övét. Elég hamvába halt ötletnek tűnt, de legalább egy ötlet volt.

Rövid idő alatt odaértek a Brierley Hillről a Level Streeten végighajtva.

Bryant szerencsésen be tudott állni egy helyre, amelyik épp felszabadult előttük. Leparkolt, és átvágtak a buszmegállón, majd beléptek a játékterembe.

A sötét helyiséget bevilágították a gépek villogó, jackpotot és mindenféle nyereményeket ígérő fényei.

Két öregasszony nézett fel hirtelen, amikor hulló érmék hangja zendült fel egy másik sorból. Kim hallotta, hogy valaki bingószámokat kiabál az épület hátsó részében.

– Elnézést – szólított meg Kim egy világoskék overallos nőt, aki egy aprópénzzel teli bőrtáskát hordott övként.

A keze automatikusan a táskába nyúlt, és Kim rögtön arra gondolt, erre a hölgyre ráférne némi képzés arról, hogyan lehetne felismerni a potenciális vásárlót. Olyan persze nincs, hogy „tipikus szerencsejátékos”, de sem ő, sem Bryant nem úgy volt öltözve, mint aki kikapcsolódni szeretne.

Kim elővette a jelvényét. A nő belehunyorgott a félhomályba, és a szeme körüli ráncok elmélyültek. Nyugtázta az azonosításukat, és egyből gondterheltebbnek is tűnt.

– Mióta dolgozik itt, Jean? – kérdezte Kim, leolvasva a nő névtábláját.

– Nyolc éve – felelte, mintha ő maga se hinné el.

Kim úgy volt vele, ez is csak egy munka, és bárki, akiben volt annyi elszántság, hogy kitartson egy munka mellett, ahelyett hogy az egyszerűbb utat választaná, számíthatott a jóindulatára.

– Árulnak itt sorsjegyeket? – kérdezte Kim.

A nő habozva bólintott, mintha valami bűnt ismert volna be.

– Megkérdezhetem, hogy milyet? – kérdezte Kim, és bízott benne, hogy jó nyomon jár.

A nő vállat vont.

– Sokféle nyereményt lehet nyerni vele. Ajándékcsomagot, tőkehúst, áruházi kupont, ingyen bingójegyet.

Minden egyes szavával egyre jobban lelombozta Kimet.

Bryant előrelépett.

– Minden héten ennyi mindent? – kérdezte.

Jean bólintott.

– Hogy tartják nyilván, hogy melyik jegy melyik nyereményért játszik?

– A színe alapján – mondta elég egyszerűen.

Kim hálásan pillantott Bryantre.

– A kék micsoda?

Jean elmosolyodott.

– A kék egy üveg Bell’s whisky.

Az izgalom ismét bizsergetni kezdte Kim gyomrát.

– Mindig?

– Amióta csak az eszemet tudom, igen – felelte a nő. És Kim tudta, hogy ez jelen esetben legalább nyolc évet jelent. Egyszerű rendszer volt, de működött.

– Nyilvántartják a vásárlókat? – kérdezte reménykedve. Egy ilyen sorsjegy esetében általában elkértek egy telefonszámot vagy egy címet. Igaz, hogy minden héten volt sorsolás, és annak már három éve, de az még mindig kevesebb, mint kétszáz, és talán kitalálhatják belőle Bob nevét.

– Csak pár hónapig, azokat a nyereményeket, amelyekért nem jelentkeznek, kiosztjuk a Mary Stevens Hospice-nak. Erről mindenkit tájékoztatunk, amikor jegyet vesz – tette hozzá védekezőleg.

– Egy embert keresünk, aki járhatott itt pár éve. Úgy gondolom, whiskyjegyet vett.

Amint kimondta ezeket a szavakat, egyből be is látta a dolog értelmetlenségét. A nő arckifejezése csak ráerősített erre. Jean bizonyára száz és száz új arcot lát nap mint nap. Ha beszorozzuk ezt két-három évvel, máris belátható, hogy Kim arra kérte, több mint százezer arc közül válasszon ki egyet. De az érmék akkor is jelentenek valamit.

– Kedvesem, higgye el, nem szórakozni akarok, de...

Kim elengedte a füle mellett a becézést, és folytatta:

– Ötvenes, sötét hajú, nagydarab.

Jean megrázta a fejét, és szó nélkül átadott egy marék érmét egy vékony fickónak, aki időközben megjelent a jobbján. A bankjegyet egy külön zsebbe rakta a táskában.

Bryant előrelépett.

– A neve lehetett Alan, Charlie, Edward, Geoffrey, Ivor, Jack, Lester...

Kim elkapta kollégája pillantását, amikor Jean összehúzta a szemöldökét.

– Várjon csak – szakította meg a nő. – Azt mondta, Ivor?

Bryant bólintott. Errefelé nem számított szokványos névnek.

– Volt régen itt egy pasas, akit Ivornak hívtak, sokat járt ide. Órákig tudott az OXO-gépek előtt ülni. Bármit nyert, azonnal vissza is dobálta. – Jean tágra nyitotta szemét meglepettségében. – Minden héten vett sorsjegyet a whiskyre. Semmi másra, csak az üveg Bell’sre. Jó párszor el is vitte – mondta nagy bólogatva. – Nem járt itt már évek óta. Azt gondoltuk, lecsukták valamiért.

– Miért gondolták ezt? – kérdezte Kim, és elhúzta a száját. Nem volt biztos benne, hogy nem ez az alapértelmezett feltevésük, ha eltűnik egy törzsvásárló.

– Ja, semmi különös – pirult el a nő, de Kim nem hitt neki.

– Ez nem igaz – mondta Kim. – Kérem, Jean, nagyra értékelnénk, ha elmondaná, amit tud. Minden információra szükségünk van erről az emberről.

A nő habozott, majd felsóhajtott.

– Várjanak, mindjárt visszajövök – mondta, és elsétált.

– Jézusom, Főnök, Woodynak igaza volt, amikor azt mondta, te a semmin is el tudsz indulni – mondta Bryant, amikor Jean hallótávolságon kívülre került.

– Te sem vallottál szégyent – jegyezte meg Kim. – Nem hiszem el, hogy az összes nevet megjegyezted.

– Nos, gondolom, nem csak a jó külsőmért tartasz, bár...

– Ő Rita – mutatott be Jean egy nőt, aki körülbelül akkora volt, mint ő, dús, mélyvörös hajkoronával. Ő is kék overallt és pénzes övet viselt.

– Emlékszel a pasasra, akivel összetűzésbe kerültél egyszer? Tudod, Ivor, a whiskys pasas.

Rita bólintott, és gyanakvóan nézett Kimre és Bryantre.

– Minden oké, elmondhatod, rendőrök – biztatta Jean.

Úgy tűnt, Rita kételkedik, de Jean tovább noszogatta.

– Gyerünk, lehet, hogy köze van hozzá.

Kim érdeklődése a tetőfokára hágott.

– Nagy melák volt. Mármint úgy értem, túlsúlyos, nem magas. Fura volt, de itt az ilyet megszokja az ember. Ne értsen félre, nagyon rendes emberek is járnak ide, de...

– De Ivor... – kanyarodott vissza Kim.

– Tudja, néha kölykök jönnek be – folytatta a lány, és Jeanre nézett. – Megteszünk mindent, hogy ezt elkerüljük, de nem törődnek a figyelmeztetéssel az ajtón, és azonnal ki is pateroljuk őket, amint meglátjuk, ugye, Jean?

Kimet nem érdekelte a kiskorúak szerencsejátéka a gyümölcsös félkarú rablókon.

– Megértem, biztos nem könnyű. De mi volt Ivorral?

– Régen egyszer, már több éve is lehetett, bejutott egy csapat lány, és nem vettem észre őket addig, ameddig az egyik oda nem jött hozzám, és azt nem mondta, hogy Ivor megfogdosta a barátnőjét.

– És maga erre mit tett?

– Nem hívhattam a rendőrséget... nem akart panaszt tenni, mert ugye be sem szabadott volna jönnie.

Tehát se a lány, se ez a nő nem akart bajba kerülni.

– Mi lett Ivorral?

– Mondtam neki, hogy húzzon el, és ne jöjjön vissza – felelte, és bólogatott, mint aki meg van győződve róla, hogy ez volt a helyes döntés.

– És visszajött? – kérdezte Kim.

Rita megrázta a fejét.

– Nem, soha nem láttam többé, se őt, se a haverját.

Kim szívdobogása felgyorsult. Ha Ivor Bob, akkor ez a barát lehet az első nyom, amin elindulhat.

48. fejezet

– Oké, Stace, keress nekem elő mindent, amit tudsz az Ivor nevű fickóról a listádon. Elég gyenge szál, de lehet, hogy ő lesz az emberünk.

– Rajta vagyok, Főnök – felelte Stacey.

– És ha már erről van szó, volt egy haverja, valami Larry. Nem tudom, ő rajta van-e valamelyik kórházi listán. Lehet, hogy ott találkoztak. Ha igen, ez alapján megtalálhatjuk.

– Vettem! – mondta Stacey, mielőtt Kim lerakta.

– Mi a véleményed Rita történetéről? – kérdezte Bryant, ahogy elhajtottak Stourbridge felé. A városon túl feküdt Stourton és Jemima Lowe volt iskolaigazgatójának háza.

Kim válaszként megvonta a vállát.

– Lehetett egyszerű félreértés, és lehet, hogy Stacey-t teljesen vakvágányra küldtem... de jelenleg ez az egyetlen vágány, amelyiken elindulhatunk, tekintve, hogy nincs semmink, ami alapján azonosíthatnánk, bármilyen következtetés találgatás lenne csupán.

– Ami a vágányt illeti, én már azt sem értem, hogy kerültünk egyáltalán a vasút közelébe, hogy őszinte legyek – mondta Bryant.

Kim szerencséjére nem kellett válaszolnia, mert megcsörrent a telefonja. Bryantnek nem kellett tudnia a Tracyvel kötött alkuról.

– Stone – szólt bele.

– Felügyelő, itt Singh doktor, a Russell’s Hallból. Nem olyan rég...

– Persze, emlékszem, Singh doktor – nyugtázta Kim.

– Isobel miatt keresem...

Kim felkészítette magát lélekben a rettegett hírre.

– Azt szerettem volna elmondani, hogy Isobel felébredt.

Kim letette a telefont, és megkérte Bryantet, hogy forduljanak vissza.

Végre volt egy tanújuk.

49. fejezet

Dawson nem vette ki a kabátját a kocsiból. A reggeli meleg és a főnök távolmaradása is azt jelentette, hogy nem lesz rá szüksége.

Leparkolt a murvás részen, a bűnügyisek furgonja és Harry földradart szállító, mély rakterű teherautója közé. Úgy kalkulált, hogy Harry ma befejezi a munkát, ha nem bukkan újabb csúnya meglepetésre, de a szakértők még biztosan elidőznek a terepen pár napig.

Kopogott, mielőtt belépett, bár a bentiek nyitották ki neki a kaput.

Jameel háta mögött állt meg, aki megfordult, és üdvözlésképp biccentett felé. Dawson hallotta, hogy a The Shadows egyik száma halkan szólt a háttérben.

Fura egy kölyök.

– Cső! – köszönt, és visszafordult a gépéhez.

Dawson elment a háta mögött, és ledermedt, amikor megpillantotta Catherine-t a tárgyalóasztalnál, grafikonok és kimutatások társaságában.

– Ön itt van... – nyögte kissé ostobán.

A nő szinte elmosolyodott.

– Nagyon úgy fest.

– De hogy jutott be? – kérdezte Dawson.

Neki is várnia kellett jó pár percet, amíg a rendőrök a kordonnál eltessékelték a sajtót, hogy behajthasson. A bűnügyi szakértők miatt van. Amint a szakértők felbukkannak, a sajtó szimatot kap, és az elmúlt éjszaka óta egyre többen gyülekeztek odakint.

A főnök kiokosította őket Catherine múltjával kapcsolatban, de Dawson nem gondolta, hogy visszajön dolgozni.

Erre a kérdésre Catherine már ténylegesen elmosolyodott.

– Egy pléd alatt, a professzor kocsijában.

– Elmondta neki? – kérdezte Dawson. A főnök azt is hozzátette, hogy nem mondhatnak semmit senkinek.

A nő bólintott.

– Stone felügyelőnek sok mindenben igaza volt. Jobb, ha inkább dolgozom – felelte.

Dawson ezt meg tudta érteni. Nemrégiben csúnyán összeverték, amikor egy bandatag meggyilkolása után nyomozott, de másnap már vissza is tért az asztalához.

– Elég különös ember a főnökük, nemde? – kérdezte Catherine, Dawson meglepetésére. Most először szólalt meg magától, anélkül hogy kérdezték volna.

Dawson sértőnek érezte a kérdést.

– Ezt hogy érti?

– Több van benne, mint amennyi látszik. Nem a legkellemesebb...

– Maga nem ismeri – vágott közbe Dawson, és keresztbe fonta a kezét.

– ...azt akartam mondani, hogy „első benyomásra”, de sok minden van még a felszín alatt. Semmi sértőt nem akartam ezzel. Nagyon sokat segített nekem tegnap – hárított Catherine, és összeszedte a papírokat az asztalon. – Jameel, kimegyek, megnézem Elvist – mondta, majd elviharzott Dawson mellett, és kisétált az ajtón.

A srác nem fordult hátra, és nem is nyugtázta a nő mondandóját, csak motyogott valamit magában, miután az ajtó becsukódott.

– Hogy mondod? – kérdezte Dawson, és tett egy lépést az irodarész felé.

– A torkomon akadt valami – mondta Jameel, majd köhögött is ezt alátámasztandó.

Dawsont ezzel nem verte át.

– Nem kedvelitek egymást? – kérdezte. Azok után, ahogy Catherine beszélt vele, nem csodálta.

– Nem bírom a szeszélyes nőket, haver. Rejtélynek elég nekem itt ez a sok bomló hulla, ha érted, mire gondolok.

Dawson elmosolyodott. Ezt meg tudta érteni.

– Szeszélyes? – kérdezte, és öntött magának egy pohár vizet.

– Ha akar valamit, le se száll rólad, folyamatosan bókol, meg törleszkedik, de miután megkapta, amit akart, hidegebb, mint egy pingvin hasa.

Dawson halkan felnevetett.

– Haver, minden nővel ez a helyzet, erre majd rá fogsz jönni – alaposan körülnézett a teremben. – Curtis Grant ma nincs bent?

– Nincs. És ez nagyon jól van így. Már fojtogatott az aftershave-je.

Dawson elmosolyodott. Az illat neki is feltűnt.

– Elég sokáig volt itt. Ennyi dolog van a rendszerrel?

Jameel megrázta a fejét.

– Nem hinném, de ő meg akart győződni arról, hogy a frissített szoftver hibátlan.

– Eléggé vágja a témát, úgy látom – jegyezte meg Dawson.

– Az igazság az, hogy igen. A cége az élete. Úgy beszél róla, mintha a gyermeke lenne.

Dawson egy bólintással nyugtázta a hallottakat.

– Ő tervezte az egész biztonsági rendszert? A kamerák elhelyezését, meg minden?

– Azt hiszem. A rendszer már kész volt, amikor munkába álltam, de Wright professzor hozta, és úgy tűnik, megbízik benne.

Dawson felhajtotta a vizet, és az ajtó felé indult.

Jameel hirtelen megfordult.

– Van egy perced? Szeretnék kérdezni valamit.

Dawson megdöbbent. Jameelt eddig teljesen hidegen hagyta az, amit a terepen csináltak. Nem kérdezett semmit, fel sem nézett a munkájából.

– Csak nyugodtan.

Jameel a combjára tette a kezét, a szeme tágra nyílt. A nyelvével gyorsan megnedvesítette az ajkát, mielőtt feltette a kérdést.

– Nagyon érdekel, őrmester. Öltél már valaha embert?

– Hogy mi? – kérdezte Dawson hitetlenkedve. – Ugye tudod, hogy ez itt a Black Country és nem Dél-Los Angeles?

Jameel előrehajolt.

– Ja. De most igen vagy nem?

Dawson próbált nem grimaszolni, amikor rájött: hosszú napja lesz.

50. fejezet

Bryant behajtott a kórház parkolójába, és árnyékként követett egy látogatót a kocsijáig, hogy azonnal lecsaphasson a helyére.

Kim kiugrott, és futólépésben a kórházba sietett. A magas rendelkezésre állású részleget már csukott szemmel is megtalálta volna.

Megnyomta az ajtó gombját, és hallotta az ismerős kattanást, ahogy kinyitották neki.

Singh doktor a nővérállomásnál állt, és épp egy nyomtatványt töltött ki. Ugyanaz a nővér mosolygott rá, amelyik előző nap is, majd elindult a folyosón egy eldobható ágytállal a kezében.

Singh doktor befejezte az írást, és Kim felé fordult.

– Ez aztán gyors volt, felügyelő – jegyezte meg.

Elhalasztották a látogatást az igazgatónál, hogy kikérdezhessenek egy élő tanút, aki találkozott a gyilkossal.

– Azt mondta, ébren van – szólalt meg Kim, és elindult a folyosón.

A férfi gyengéden a karjára tette a kezét. Kim elhúzódott az érintés elől, és elhúzta a száját.

– Doktor, nekem most azonnal beszélnem kell vele. Ő az egyetlen...

– Megértem. Ezért is hívtam rögtön azután, hogy magához tért.

– Szóval?

– Van valami... fejlemény azóta, hogy beszéltünk. Az eset komplikálttá vált.

A doktor jó modora ellenére Kimben kezdett felmenni a pumpa. Húszlépésnyire ott volt a nő, akivel beszélnie kellett. Isobel lehet a kulcs, hogy ezt az ügyet megoldhassák, mielőtt még valaki megsérül.

– Nézze, ha alá kell írnom valami nyilatkozatot...

– Hiába ír alá akármit, felügyelő. Isobel ébren van ugyan, de nincs semmi emléke az elmúlt időszak eseményeiről. Valójában még a saját nevére sem emlékszik.

51. fejezet

Kim tett egy lépést hátra, és nekidőlt a nővérpultnak.

– Ezért szerettem volna beszélni önnel, mielőtt bemegy. Isobel retrográd amnéziában szenved. Ez általában az eset előtti pár másodpercre vagy percre korlátozódik, néha évekre, még ritkábban mindenre.

Kim kiengedte a sóhajt, amelyet már egy jó ideje magában tartott.

– És visszajöhetnek az emlékei?

A férfi felemelte, majd leengedte a vállát.

– Ezt még nem tudjuk megmondani, felügyelő. Azoknál az amnéziás betegeknél, akikkel foglalkoztam, az emlékek úgy kerültek a helyükre, ahogy egy kirakós darabkái, teljesen véletlenszerűen. Hirtelen emlékezni kezdett valamire a múlt hétről, utána eszébe jutott valami hétéves korából. Sok kérdést vet fel majd a következő pár nap. Meg kell tudnunk, milyen mértékű a károsodás valójában.

Kim összezavarodott.

– Én azt hittem, ez már tisztázott. – A nőnek nem voltak emlékei. Mit lehetett volna még megtudni?

– Nos, van különbség az emlékkészítés és az emléktárolás között – magyarázta a doktor, és szünetet tartott. – Vegyünk példának egy kerámiaműhelyt. Kiüt a tűz, és az összes edény odavész. Az árunak annyi, amit elkészítettek, az elveszett. De mi van a fazekaskoronggal? A gépek működnek még, vagy már azoknak is lőttek?

Kim megértette.

– Nem volt elég ideig magánál ahhoz, hogy ez kiderülhessen?

A doktor elmosolyodott.

– Eltalálta. A rövidtávú memóriát harminc perc elteltével lehet ellenőrizni. A hosszú távú memóriához emlékezni kell az előző napra, a két nappal azelőtti és az egyhetes eseményekre.

Kim hitetlenkedve rázta meg a fejét.

Máris sajnálta Isobelt, mert tovább kellett küzdenie.

– Köszönöm, hogy rám szánta az idejét, Singh doktor – mondta Kim.

– Nagyon szívesen, és most menjen be hozzá nyugodtan.

Kim habozott, mielőtt belépett a kórterembe. Lábujjhegyen indult el, hogy a motorosbakancsa ne döngjön, ahogy lép.

Mély levegőt vett, és bement a terembe.

Az első, amit észrevett, hogy az Isobel melletti ágy mostanra már üres volt. Ebben a teremben nem illik megkérdezni, miért.

A második, ami feltűnt neki, hogy Duncan segített Isobelnek az evésben.

Kim az ágyhoz lépett, és óvatosan megérintette Duncan vállát, mielőtt megszólalt volna.

– Üdvözlöm, Isobel, a nevem Stone felügyelő, és szeretnék beszélni önnel, ha megfelel.

Az orvossal való beszélgetése után nem pontosan tudta, mire számíthat.

– Az Izzyt jobban szereti – vetette fel Duncan mosolyogva.

Isobel szótlanul pillantott egyik emberről a másikra.

Az arca sápadt, a szeme sötét volt. Mintha folyton le akart volna csukódni a kimerültségtől. Kim csak találgatni tudta, vajon micsoda erőre van szükség ahhoz, hogy kiküzdje magát az ember onnan, ahonnan ő tette.

Kim megkerülte az ágyat, és átment Isobel túloldalára. Duncan az ágyon ült, így a látogatószéket vonta közelebb, ügyelve arra, hogy emelje és ne húzza.

– Kimenjek addig? – kérdezte Duncan.

Kim megrázta a fejét. Duncan segített Isobelnek a mozgásban, a nő híg levest kanalazott a kórházi asztalon fekvő tányérból.

Isobel megpróbálta kézfogásra emelni a kezét. Kim megfogta, és visszafektette az ágyra.

Kim előrehajolt, és a karját a térdére helyezte.

– Izzy, tudom, hogy nem emlékszik semmire, de nekem muszáj kérdeznem, megérti?

A lány bólintott, Duncan pedig ismét a szájához segítette a kezét. Úgy tűnt, a zavaros lé lenyelése hatalmas erőfeszítést igényelt a nő részéről.

– Ha túl fáradt, szóljon.

– Nem akarom behunyni a szemem – felelte.

A hangja elhaló volt, szinte csak suttogott. Ha Kim távolabb lett volna, nem értette volna egy szavát sem.

Kim azt is megértette, miért nem akarja behunyni a szemét. Valószínűleg félt attól, hogy újból kómába esik, vagy nem ébred fel többet.

Duncan megfogta a kezét, és mert egy újabb kanál levest, majd Isobel szájához segítette. Ismét minden erejét összeszedve nyelt egyet, és feltartott kézzel jelezte: nem kér többet.

Duncan elrakta a kanalat, de továbbra is fogta a kezét.

– Isobel, tudom, hogy ezt nehéz lesz elfogadni, de a sérülését nem baleset okozta.

Isobel nyelt és bólintott. Az ébren töltött rövid idő alatt ezt már valószínűleg kitalálta.

– Úgy gondoljuk, elrabolták és fogva tartották. A fejsérülését emberölési szándékkal okozták.

Isobel erre felsikított. Kim megnyugtatásként a karjára helyezte a kezét.

– Ne aggódjon, itt biztonságban van. Itt nem férhet önhöz. De mindenképpen el kell kapnunk, mielőtt újra megteszi.

Kim nem akarta megrémiszteni azzal, hogy beismeri: két másik nő nem volt ilyen szerencsés.

Isobel elborzadt arckifejezése zaklatottságát mutatta.

– Én...

– Kímélje a hangját – ajánlotta Kim. – Csak arra gondoltam, hátha esetleg beugrik valami.

Isobel bólintott, de a gondterhelt kifejezés az arcán maradt. Kim látta, hogy Duncanre pillant biztatásért. A férfi elmosolyodott, és megszorította a lány kezét.

– Remekül csinálod, Izzy.

– Sérülésnyomok vannak a lába hátsó részén és a hasán – szólalt meg Kim. – Van fogalma arról, hogy miként keletkezhetett?

Isobel megrázta a fejét.

– Nem emlékszik valamire az elrablásáról, egy szag, hang, valami?

Isobel megrázta a fejét.

– Van esetleg emléke arról, honnan vitték el?

Megrázta a fejét, és Duncanre nézett, akit láthatóan megviselt, hogy szintén nem tudott mondani semmit.

– Esetleg arra emlékszik, hogy hol tartották fogva? – kérdezte Kim.

Isobel szeme megtelt könnyel.

Mivel semmire sem emlékezett, csak egy ürességbe bámult. Semmit sem tudott magáról. Az elméje egy idegen helyen járt, és semmi ismerőset nem talált benne. Sem saját magáról, sem a szeretteiről nem volt semmilyen emléke.

Duncan megsimogatta a karját.

– Ne aggódj, kicsim. Vissza fognak jönni az emlékeid.

Kim remélte, hogy így lesz, nemcsak maga és a nyomozás miatt, hanem Isobel miatt is.

Másképpen a nőnek mindent újra kell kezdenie. Egy teljesen új ember válik belőle. Az emlékei fél órával ezelőtt kezdődnek, már ha képes lesz emlékeket gyártani. Ezt majd később megtudják.

Ahogy Kim kinyitotta a száját, látta, hogy a doktor megjelent a terem ajtajában.

Mondta neki, hogy nem maradhat sokáig, és most emlékeztette erre. Nem fáraszthatta ki túlságosan a beteget.

Nagyon szeretett volna még több kérdést feltenni, hátha maradt valami emlékfoszlány, amit nem törölt ki a sérülés. Csak egyetlen makacs emlék, valahol a tudat legmélyén.

De nem lett volna tisztességes, és valószínűleg értelmetlen is lett volna.

Kim felállt, és visszatette a széket a helyére.

– Isobel, nagyszerű volt, ne erőltesse meg magát. Minél jobban próbálja, annál távolabb lökheti magától az emlékeket. Itt hagyom a névjegyemet. Ha eszébe jut valami, kérje meg Duncant, hogy hívjon fel.

Isobel bólintott, és halovány mosolyra húzódott a szája. Duncan szintén bólintott. A férfi fáradtnak és szomorúnak tűnt.

– Jól van? – Kim úgy érezte, muszáj megkérdeznie.

– Jól vagyok – felelte kicsit felvidulva.

– Önnek is pihennie kéne – tanácsolta. A kórház kiszívta az erejét, az aggodalom az arcára volt írva.

– Minden rendben. Behozok pár dolgot Izzynek, amikor elmegyek. – A barátnője felé fordult. – Rózsaszín pizsamát. Mindig rózsaszínt hordasz.

Kimnek tetszett az Isobel arcán felragyogó melegség. Tények, információk, minden morzsáért hálás volt, és remélhetőleg mindent el is tárolt.

Kim arra gondolt, vajon hányszor kell majd végighallgatnia annak a pár közös randevújuknak a részleteit az elkövetkező napokban. Minden egyes alkalommal egyre többet tudhat meg arról az emberről, aki volt.

Kim elbúcsúzott, és a doktorhoz indult.

– Elnézést, ha túl sokáig maradtam.

– Nem, nem erről van szó, felügyelő. Van valami, amit tudnia kell.

Kilépett a folyosóra.

Kim követte.

– Megérkezett a kért vérvizsgálat eredménye. Rohypnolt találtunk a vérében, de volt még valami más is.

– Folytassa! – sürgette Kim.

Lenézett a mappájára, és még egyszer megnézte a papírokat.

– A beteg hepatitis C-fertőzött.

Kim hátralépett, és benézett a kórterembe.

Duncan a barátnőjének segített vizet inni egy műanyag bögréből.

Nagyon kíváncsi volt, vajon tudja-e valamelyikük.

52. fejezet

Kim a kávézó előtt találta Bryantet, egy nagydarab, mankós férfival beszélgetett. Kim elcsodálkozott. Bryant tipikusan az a srác, aki bármikor belefuthatott egy ismerősbe, amerre csak járt.

Ahogy Bryant megpillantotta, kezet rázott a férfival, csatlakozott Kimhez, és elhagyták az épületet.

– Van valami? – kérdezte Bryant.

– Nem emlékszik semmire. Se a munkahelyére, se a gyermekkorára, semmire. Teljesen üres. A fickó rendesen elintézte a fejét. Szerencséje, hogy még él.

– Visszajöhet belőle valami? – kérdeztea férfi, ahogy közeledtek a kocsihoz.

– Azt nem lehet megmondani. Tudjuk, hogy az ilyen fejsérülések trükkösek. Várunk, és meglátjuk, mi lesz.

Nagy levegőt vett, mielőtt folytatta volna.

– A doki azt is mondta, hogy hepatitis C-je van.

Bryant megállt.

– Tényleg?

Ez a fertőzés testnedvek útján terjed, és májkárosodást okoz. A kezelésben részesülők ötven-nyolcvan százaléka felépül belőle.

De a legérdekesebb a dologban, hogy a hepatitis C-t leggyakrabban vérrel adják át egymásnak, és főleg az intravénás droghasználók között vagy rosszul sterilizált orvosi felszerelésekkel és vérátömlesztéssel terjedt.

– Nem igazán értem, hogy ez miben segíthet nekünk, Főnök – mondta Bryant, ahogy kinyitotta az ajtót.

– Én sem, de azért jó lenne, ha pár órára megszabadulhatnánk ettől a rohadt kórháztól.

Bryant egyetértően bólintott.

– Jó, akkor irány ismét Stourton? – kérdezte Kim. Hátha Jemima igazgatója tud nekik mondani valamit.

– Ö... nem hinném, Főnök – felelte Bryant. – Szigorú utasítást kaptam, hogy vigyelek vissza az őrsre. Woody látni akar, és nem fogok hazudni... Nem úgy tűnt, mintha csak teára szeretne meghívni.

Kim bólintott, és beült az anyósülésre.

– Ja, igen, és Stace is kérte, hogy hívd vissza.

Kim elővette a telefonját, és kikereste a számot.

– Azt hiszem, megtaláltam – mondta Stacey köszönés nélkül. Az emberei tudták, mikor kell tömören fogalmazni.

– A lányt? – kérdezte Kim reménykedőn.

– Igen, beszéltem Jemima édesanyjával. Jemimának volt egy Louise Hickman nevű barátnője, akinek tizenöt éves korában gyermeke született. Ellenőriztem a tanügyi nyilvántartásban, és megtaláltam a legutóbbi ismert címét. Még iskoláskorából, de...

– Olvasd fel, Stace – kérte Kim. Ez már egy jó kiindulási alap volt.

Kim végighallgatta, a hely alig tizenöt kilométerre volt tőlük, Wordsley-ben.

– Szép munka, Stace – mondta Kim, és lerakta a telefont.

Bryant már tudta, mi jön.

– Főnök, szigorú parancsom van rá, hogy visszavigyelek...

– Nekem meg arra van szigorú parancsom, hogy gondoskodjak róla, senki se járjon úgy, mint Louise és Jemima, úgyhogy fordulj meg, Bryant!

Tudta, hogy Woody miért akarja látni, és semmi oka nem volt siettetni azt a találkozást.

53. fejezet

Dawson még egyszer végigsétált a mezőn. A szakértők két szövetdarabon kívül semmi mást nem találtak, ráadásul ezek nem is biztos, hogy az áldozathoz köthetők. Tekintettel arra, hogy a Westerley előtt itt egyszerű mezőgazdasági terület volt, a kapcsolat nem volt túl valószínű. Ennek ellenére katalogizálták és bezsákolták mindkettőt.

Amit igazán szerettek volna megtalálni, az a kő, amivel beverték az áldozat fejét. Miközben a mezőn sétált, még mindig remélte, hogy talál valami kulcsfontosságú bizonyítékot, amivel áttörést érhet el az ügyben.

Tudta, hogy az ilyesmi a bűnügyi szakértők dolga, de ha volt valami, amit megtanult a főnökétől, hogy sose várjon másokra.

Ahogy visszaindult a legutóbb megtalált áldozat sírhelye felé, észrevette, hogy a professzor ott áll mellette.

Dawson megszaporázta lépteit, és felsóhajtott. Eddig már kétszer kellett figyelmeztetnie a professzort, hogy hagyja dolgozni a szakértőket.

– Wright professzor, segíthetek? – kérdezte, ahogy közelebb ért.

Bobby, a rangidős szakértő hátrafordult, és fintorgott.

Wright professzor elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Csak kíváncsi voltam, minden rendben van-e.

Dawson megértette, hogy a férfi felelős a területen történtekért, de a váratlan felbukkanásaival csak tovább hátráltatta a munkát.

Dawson megfogta a professzor könyökét, és elhúzta.

– Minden rendben, professzor. Csak egy kicsit furcsa fickók, nem igazán társasági emberek – mondta. Szükségtelen lett volna sértegetni.

A professzor megértően bólintott.

– Ó, értem én. Mi, tudósok hajlunk az efféle viselkedésre.

– Ez igaz – helyeselt Dawson, és levette a kezét a professzor könyökéről. Olyan ötvenméternyire lehettek a szakértőktől.

– Nem volna kedve elkísérni a legújabb lakónkhoz, őrmester? Roppant érdekfeszítő eset.

Dawson egy pillanatig habozott, majd bólintott, és követte a professzort. Bármi megteszi, amivel egy időre távol tarthatja innen.

Az igazgató egyenesen haladt egészen a telek határáig.

– Hadd mutassam be önnek Quentint! – mondta büszkén a professzor.

– A rohadt életbe – tört fel a látványtól teljesen ledermedt Dawsonból.

A holttest üszkössé égett. A bőrének minden pontja fekete volt, akár az égett pirítós. Biztos volt benne, ha hozzányúlna, a bőr töredezett darabjai lehullanának.

De nem ez lepte meg, hanem az, hogy a test nem feküdt. Négykézláb mászó pozícióban helyezkedett el, mindkét kézzel a földön, egyik térde a másik előtt. Ettől még morbidabb volt, mint a többiek.

– Amint látja, barátunknak nincsenek virágai, mivel a lelke nem érdemel ilyesmit.

Dawson a holttest szemébe nézett, amely úgy tekintett előre, mintha bármelyik pillanatban újra elindulhatna.

– Miért nem? – kérdezte, hogy valamivel elterelje róla a figyelmét.

– Mert ez a férfi épp egy halálos csapdát akart felállítani a feleségének és a hároméves fiának. A nő nem fogadta vissza a félrelépés után, ezért házi készítésű bombát szerelt a bejárati ajtajára.

– Jesszusom, és mi történt? – kérdezte Dawson, és örült, hogy inkább a pasas égett meg. Egy hároméves gyerek ebben az állapotban egy életen át kísértette volna.

– Épp ki akarta egyensúlyozni a bombát, amikor egy autó kipufogója durrant egyet az utcán, amitől összerezzent. A bomba felrobbant, közvetlenül az arcába.

– És így találták meg? – kérdezte Dawson kétkedőn.

A professzor bólintott és lehajolt.

– Igen, nem halt meg azonnal. Megpróbált elkúszni.

Dawson végre le tudta venni róla a szemét.

Wright professzor elmosolyodott.

– Látom, ez megrendítette, őrmester. Sajnálom. Különös, milyen hatással vannak ránk bizonyos dolgok.

– Mit tanulnak belőle? – kérdezte Dawson, hogy témát válthasson.

– Quentin Catherine-nel közös kutatásunk. A bomlás ütemét és lefolyását még nem igazán vizsgálták megégett holttestek esetében. Azokon a testtájékokon, ahol komoly üszkösödés tapasztalható, gyorsabb a bomlás, ahol kevésbé égett meg, ott lassabb.

– De hisz teljesen megégett. Hogy hasonlítják össze?

A professzor óvatosan az oldalára fordította Quentint. A testtartása nem változott. Dawson azonnal észrevette, hogy a lágyéka nem égett meg.

– És Catherine?

– Nos, a törvényszéki szakértői gyakorlatban a megégett testekhez kapcsolódó rovartani kutatás igencsak elhanyagolt terület. Ő a legyek tevékenységét figyeli meg, és összehasonlítja más holttestekével.

Dawson összeszedte a gondolatait, és kényszerítette magát, hogy levegye a tekintetét az oldalán fekve még a korábbinál is hátborzongatóbb látványt nyújtó holttestről.

– Nem akármilyen ember kell ide éjjeliőrnek, mi?

– A vendégeink egyike sem jelent veszélyt senkire, őrmester.

A professzor nem volt túl együttérző.

– De azért kötélidegek kellenek hozzá, hogy itt mászkáljon valaki éjszaka, nemde? Sokféle sírba eshet bele itt az ember.

– Akkor nem, ha tudja, merre vannak. De van valami megnyugtató abban, ha valaki halottakkal dolgozik. Persze nem való mindenkinek.

– Nos, úgy tűnik, Darrennek tetszik a dolog. Régóta van itt?

A professzor eltűnődött egy pillanatra.

– Már pár éve. Egy idősebb ember volt előtte, a karrierje alkonyán, mondhatni, de Curtis egy nap idehozta Darrent, és közölte, hogy ő az új ember. Nem tudom, mi lett az öreg Gregoryval. Elég hirtelen történt a dolog, de Darren szépen beilleszkedett.

Dawson antennája fogta az adást.

Minden, ami hirtelen történik, okkal történik hirtelen.

54. fejezet

Egyetlen autó állt csak a háromállású parkolóban, a tágas ikerháznál, a régi wordsley-i kórház mögött.

Ez a Vauxhall Carlton azonban keresztbe állt a három helyen, és nem úgy tűnt, mintha a tulaja várna még valakit.

A tágas veranda felé közeledve Kim nem tudta, mi vár rájuk odabent.

A csengő magas hangon szólalt meg a bejárati ajtó mögött, pár másodperccel hosszabban a kelleténél.

Egy ötven körüli nő nyitott ajtót, akinek szemmel láthatóan jól állt az öregedés. Alakja karcsú, haja teljesen ősz volt.

Fehér arcán egyből az udvarias visszautasítás kifejezése jelent meg, amint kilépett a verandára.

– Mrs. Hickman? – kérdezte Kim azonnal és reménykedőn.

Az asszony végigmérte őt és Bryantet is, majd összeráncolta a szemöldökét. Kim azon tűnődött, vajon nem Louise édesanyjához van-e épp szerencséjük.

A nő lassan bólintott Kim felé, ő és Bryant pedig felmutatták az igazolványaikat.

– Stone felügyelő vagyok, az úr Bryant őrmester, bemehetünk? – kérdezte halkan az asszonytól Kim. Kellemetlen híreket kellett közölniük vele.

Mrs. Hickman elállt az útjukból, és beengedte őket.

A konyha felől fény szűrődött be a folyosóra, Kim követte a forrását, és belépett a konyhába, ahol ugyan rendetlenség volt, de ínycsiklandó illatok terjengtek.

A nyitott konyhaajtó egy tágas üvegházba vezetett.

– Elnézést a kupleráj miatt, holnapra partit szervezek, és készülnöm kell – mentegetőzött az asszony, miközben a kezét egy konyharuhába törölte.

Kim az asszony testtartásán látta, hogy feszült.

– Louise miatt jöttünk – mondta Bryant nyájasan.

Mrs. Hickman bólintott.

– Sejtettem.

Az asszony nekidőlt a pultnak, és pamut halásznadrágjának zsebébe csúsztatta a kezét. Úgy tűnt, belenyugodott abba, hogy valami rosszat fog hallani.

– Mrs. Hickman, elmondaná, mikor látta utoljára a lányát?

– 2005. december 25-én.

Tizenegy éve. Jóval azelőtt, hogy az áldozatot meggyilkolták.

– Ennyire pontosan emlékszik? – kérdezte Kim.

– Igen, felügyelő, ennyire pontosan. Elmondaná, miben segíthetek önöknek?

– Meg tudná erősíteni, kérem, hogy a lánya, Louise valóban gyermeknek adott életet tinédzserként?

Mrs. Hickman bólintott.

– Három nappal a tizenhatodik születésnapja előtt – mondta összefont karral. – Elmondanák, hogy miért vannak itt?

Mintha alig várná, hogy elmondják neki az elkerülhetetlen rossz hírt. Kim úgy látta, évek óta vár erre.

– Kérem, üljön le, Mrs. Hickman – tanácsolta Bryant.

– Köszönöm, nem kell, jól vagyok.

Kim előrelépett.

– Találtunk egy női holttestet, amelyről azt feltételezzük, hogy Louise-é.

Az asszony halkan felzokogott. Hiába tudta, hogy ezt fogja hallani, a hatás ugyanolyan volt.

Megkerülte az ebédlőasztalt, és kihúzott egy széket. Bryant kinyújtotta a karját, hogy támogassa, de a nő ellegyintette.

Bryant hátralépett, Kim pedig leült az arcát kezébe temető asszonnyal szemben lévő székre.

Eltelt egy kis idő, amíg megrázta, majd újra felemelte a fejét. Bár a szeme piros volt, Kim, meglepetésére, nem látott könnyeket.

– Csak idő kérdése volt – suttogta a nő az asztallapra meredve.

– Miért mondja ezt? – kérdezte Kim.

– Hogy történt? – kérdezte Mrs. Hickman, Kim szemébe nézve.

Kim mély szomorúságot látott az asszony tekintetében, de úgy vélte, a gyermeke elsiratásán már túl van.

– Nem tudom finomabban megfogalmazni, Mrs. Hickman: a lányát megölték – mondta Kim, és próbált nem túl mély sebeket okozni.

– Drogok? – kérdezte a nő.

A felügyelő megrázta a fejét. Mrs. Hickman nyilván azt gondolta, hogy a lánya nemrégiben halhatott meg, hiszen tizenegy éve nem látták egymást.

Kim szerette volna jobban megismerni a hátteret, mielőtt elmondja, hogy Louise már évek óta halott.

– Jó pár éve nem látta Louise-t, Mrs. Hickman. Elmondaná, mi volt ennek az oka?

Az asszony bólintott, és elnézett Kim feje felett.

– Nem akarok belemenni nagyon részletesen, de akármennyire is fáj, be kell ismernem, a lányom nem volt egy kellemes személyiség. A megboldogult férjem és én valószínűleg elkényeztettük, mivel ő volt az egyetlen gyermekünk, de mire rájöttünk, hogy a viselkedése nem írható pusztán a koraérettség számlájára, már késő volt. Abban bíztunk, majd kinövi. Próbáltuk kordában tartani, de nem riadt vissza semmilyen következménytől sem. Próbáltunk mindent, de sehogy sem tudtuk megváltoztatni a viselkedését. Nehéz olyan gyereket fegyelmezni, akit semmi sem érdekel. A lényeg, hogy amikor hazajött, és azt mondta, terhes, és meg akarja tartani a gyermeket, abban reménykedtünk, hogy ettől majd benő a feje lágya. De neki több öröme volt magában a terhességben, mint a gyermekben, felügyelő.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Kim elkomorodva.

– A figyelem középpontjában volt, felügyelő. Az egyetlen lány az iskolában, akinek nőtt a hasa. Élvezte a figyelmet és azt, hogy különleges. Mindaddig, amíg a gyermek meg nem született. Természetesen támogattuk őt. Itt lakott Marcusszal, és mi mindent megtettünk, amit tudtunk, de amikor a barátai már nem jártak át látogatóba, teljesen elvesztette az érdeklődését a fia iránt. Egy nap szó nélkül elhagyta a házat. Nem tudtam róla egészen addig, amíg meg nem hallottam a gyereksírást odafentről. Át kellett volna pelenkázni és megetetni, de ő csak úgy otthagyta. Folyamatosan veszekedtünk, mert nem viselte gondját a fiának, de ahogy általában, most sem érdekelték a tetteinek következményei.

Kim nem is látta, mikor ült Bryant az asztalhoz.

– Tehát ön gondozta a gyereket? – kérdezte Kim.

– Természetesen. Egyre több időt töltött távol. Először csak pár napot, majd pár hetet, végül pár hónapot. Ez így ment egészen addig a bizonyos tizenegy évvel ezelőtti karácsonyig. Marcus akkor ötéves volt.

Az asszony nagy levegőt vett.

– Beviharzott karácsony reggelén, mintegy négyhavi távollét után. Részeg volt, és el akarta vinni Marcust. A gyerek nagyon megrémült. Alig ismerte az anyját. Louise csak azért akarta elvinni, mert valaki azt mondta neki, hogy jó eséllyel pályázhatna tanácsi lakásra, ha van gyereke. Az apja szó szerint kidobta, és megmondta neki, hogy ne jöjjön vissza addig, ameddig rendbe nem hozta a dolgait. Sose láttuk újra, de megtettünk minden intézkedést arra az esetre, ha ez mégis bekövetkezne.

Kim úgy gondolta, bizonyára gyámságuk alá helyeztették Marcust a biztonsága érdekében.

Mrs. Hickman végignézett a sütéshez használt hozzávalókon, és elmosolyodott.

– Az unokám ragaszkodott a házi készítésű tortához, azzal a feltétellel, hogy nem mondom el a barátainak. A fia egészséges és boldog, de ez nem jelenti azt, hogy ne gondolnék Louise-ra mindennap – mondta a nő, és egy könnycsepp ereszkedett le a szemébe. – Én mindig reméltem, hogy tud változtatni az életén, de...

Kim megértette. A reménykedésnek most vége.

Óvatosan visszatolta a széket. Nem sok kérdése maradt. Ez a nő nem is ismerte a lányát, sok évvel a halála előtt látta utoljára.

– Köszönöm a nyíltságát és az őszinteségét, Mrs. Hickman – mondta Kim, és felé nyújtotta a kezét.

Mrs. Hickman kezet rázott vele, és felállt.

Kim visszaültette.

– Kitalálunk magunk is.

Még hátravan a hivatalos azonosítás, de Kim tudta, hogy ez a lány lesz az áldozat. Megállt a veranda felé vezető ajtónál.

A kinagyított iskolai fotón egy szürkésbarna hajú, fancsali képű kislányt pillantott meg, piros kockás ruhában.

– Egy ilyenem nekem is van otthon a sajátomról – jegyezte meg Bryant egy szomorkás mosollyal. – A fotósok rémálma, de szép kislány.

Kim tovább nézte a fotót, és valami igazán meglepte.

– Mit látsz még, Bryant? – kérdezte.

– Ó... a francba! – suttogta, ahogy a tekintete megakadt ugyanazon, amin Kimé is.

Egy hajcsaton, egy fél szívet ábrázoló díszítéssel.

55. fejezet

Tracy Frost végzett a cikkel, és lerakta az újságot az anyósülésre.

Jó anyag volt. A szerkesztője imádta.

Úgy döntött, nem mondja el neki, hogy tudja, kihasználják. Pedig ez a tény úgy rágta belülről, mint egy éhes menyét.

Az ösztöne azt súgta, hogy ásson mélyebbre azzal kapcsolatban, amit Stone felügyelő el akart titkolni, és ennek nem is tudott teljesen ellenállni. Kiderítette a nő nevét, aki rovarszakértőként dolgozott ott, és ettől még kíváncsibb lett. Vajon miért olyan érdekes Catherine Evans, hogy Kim Stone el akarja rejteni?

Már majdnem elkezdett pötyögni a keresőbe, amikor rájött, mit is csinál. A szavát adta, és most itt volt az ideje be is tartani. Megállapodtak abban, hogy kisegítik egymást, és Tracy tudta, hogy pusztán önzésből nem rúghatja fel ezt az egyezséget. Pont emiatt volt ismeretlen Bob kiléte ilyen sokáig. Levette hát az ujját a billentyűzetről, és kitépte a lapot, amelyikre a nevet írta, hogy mások se jöhessenek rá.

Most, hogy leparkolt, Tracy tudta, hogy végül majd el kell hagynia a kocsit, azonban szüksége volt még egy kis időre, hogy egyáltalán lélekben rászánja magát.

Felnézett a ház nagy, osztott ablakára. A férfi tudni fogja, hogy itt járt. Odabent ül. Az első üvegtábla mögött volt a széke. Ezt a helyet huszonegy éve nyilvánította a sajátjának, amikor elvette az édesanyját.

Tracy érezte, hogy elönti a düh, majd elfordította a kulcsot, és elindította az autót.

Még mindig nem bírta magát rávenni, hogy bemenjen oda.

56. fejezet

– Látni akart? – kérdezte Kim, miután becsukta maga mögött az ajtót.

Nem lepődött meg azon, hogy a Dudley Start látja Woody asztalán.

– Stone, valaki szivárogtat.

Kim közelebb lépett az íróasztalhoz.

– Szabad?

– Csak nyugodtan – mondta a férfi, és odatolta elé az újságot.

Kim belelapozott. A címlapon a Sokkoló hullafarm szalagcím fogadta, amitől felnyögött magában. Pedig Tracynek lett volna ideje előrukkolni valami normális címmel.

A cikk az első oldalon kezdődött, és elfoglalta a szám teljes második és harmadik oldalát.

Átfutotta, és az volt a benyomása, hogy a borzalmas cím ellenére Tracy nem végzett rossz munkát.

– Minden benne van, Stone. Világosan emlékszem, hogy utasításba adtam: tartsuk ezt az ügyet titokban. Nem volt idő átadni a kollégáknak?

– Én megtettem, uram – tiltakozott, és visszacsúsztatta az újságot.

– Van fogalma arról, mivel jár ez majd? Van fogalma, hány levél, panasz és petíció áraszt majd el minket?

Csakhogy szerencsére nem Kimet.

– Egyáltalán nem örülök, Stone. Lelepleződött a telep pontos helye, mert valamelyik a csapatából képtelen követni egy egyszerű utasítást és befogni a száját.

Woody az újságra csapott.

– Egyértelmű, hogy valaki olyan beszélt, aki érintett a nyomozásban, és én tudni akarom a nevét...

– Én voltam, uram – mondta Kim nyugodtan. – Én beszéltem Tracy Frosttal.

Kim számára nem sokszor adatott meg az a kegy, hogy láthassa a főnökét, amint az épp szóhoz sem jut, de most sem tartott sokáig.

A férfi kétkedő pillantását mindentudó szemöldökráncolás váltotta fel.

– Nem, Stone, most falazni akar valakinek a csapatából, de én ezt nem hagyom. Tudni akarom, ki volt az.

– Tényleg én voltam. Személyesen Tracy Frosttal beszéltem, az információi nagy része tőlem származik. Van, amire magától jött rá, de nem sok. Én vagyok a névtelen forrás.

Woody hátradőlt a székében, és a fejét rázta. Válaszokat követelő arckifejezéssel méregette.

Kim még a férfi dühének céltáblájaként sem bánta meg, amit tett.

Kevés újság fogja lehozni, ha csak újra ugyanazokat a tényeket tudják szajkózni, és Tracy mindent leírt. Tracy volt az egyetlen, aki beszélt Catherine-nel, és az entomológus a továbbiakban nem fog válaszolni a sajtó hívásaira.

– És mégis mi a jóistent képzelt?

Kim mély levegőt vett.

– Uram, a dolgom, hogy szolgáljak és védjek, és néha meg kell bíznia abban, hogy jól végzem a munkámat.

– Ez minden, Stone? Ez minden, amit mondani tud?

Kim nem felelt.

– Azt várja, hogy ezzel magyarázzam majd a történteket Lloyd House-ban? Csak mert az első utam oda vezet reggel.

Kim tudta, hogy védhetetlen helyzetbe hozta a főnökét. Aztán visszaemlékezett Catherine-re, amint a fűnyíró ládájában bujkál.

– Igen, uram.

– Kedvem volna magammal...

Nem fejezte be a mondatot, mert Kim telefonja megcsörrent.

A főfelügyelő tekintetével jelezte, ne merje felvenni.

– Szóval holnap reggel...

A mondatot nem tudta befejezni, mert Woodward telefonja is megcsörrent, pont akkor, amikor Kimé hangpostára kapcsolt.

A férfi felkapta, anélkül hogy levette volna a szemét Kimről.

– Igen! – csattant fel. Nevet nem mondott. A főfelügyelő telefonja nem csörren meg véletlenül.

Nagyjából öt másodpercig hallgatott, majd lerakta a telefont.

– Nem végeztünk, Stone, de most sürgősen vissza kell hívnia Keatset. Valószínűleg a legutóbbi áldozatról van szó.

Kim elővette a telefonját. A patológus beszélt rá a hangpostájára is. Az üzenet rövid volt, arra kérte, hívja vissza.

– Uram, fel kell...

– Tűnjön innen, Stone – mondta, és elhessegette. – De higgye el, ezzel még nem végeztünk.

Kim becsukta maga mögött az ajtót, és visszahívta Keatset.

– Na végre, felügyelő – mondta köszönés helyett. Úgy tűnt, siet valahová.

Jesszus, még fél perc sem telt el.

– Úton vagyok a Netherton víztározóhoz, és javaslom, gyere ide te is.

Komolyan azt gondolja, hogy nincs elég dolga amúgy is?

– Keats, kicsit el vagyok havazva...

– Akkor ásd ki magad. Új ügyfelet kaptam, és megbízható forrásból tudom, hogy nincs keze.

57. fejezet

Kim leparkolt a Netherton víztározó partján fekvő klubháznál. Lodge Farm víztározóként ismerték inkább a helyiek, és a vizét sportolásra és a csatornarendszer feltöltésére használták.

– A rohadt életbe, egy szép csendes nap Brierley Hillen, mi? – kérdezte Bryant, ahogy elindultak az épület irányába. Kim hat rendőrautót és két civil járművet számolt össze.

Látta a fényvisszaverő kabátok táncát a tó körül, ahogy a rendőrök elkezdték kiüríteni a területet. Egy csapat ember állt nagyjából ötvenméternyire tőle jobbra. Feléjük tartott.

– Mi van, Stone, eltévedtél?

A kiáltást Kim Dunn felügyelő mély dörmögéseként azonosította. Neki szívesen nyújtott kezet. A férfi fogadta a köszöntést, és nyájasan elmosolyodott.

Együtt dolgoztak Dunn-nal, amikor a férfi még őrmester, ő pedig közrendőr volt. Hasonlóan gondolkodtak a munkáról.

Kim emlékezett egy esetre, amikor Dunn meggyőzött egy kétgyerekes anyát, hogy jelentse fel a férjét, a törött karjának, a kiakadt állkapcsának és a megszámlálhatatlan zúzódásának okozóját.

A férfit elvitték, és vád alá helyezték, aztán egy távoltartási végzéssel kiengedték, amely kimondta, hogy nem mehet az asszony közelébe. A menedékházban nem volt hely a nőnek és a három gyerekének, és a családtagok sem merték befogadni őket, mert féltek a férj bosszújától.

Mivel a nő nem kapott hivatalosan rendőri védelmet, Dunn korábban fejezte be a műszakjait, hogy aztán leparkoljon a nő háza elé.

A harmadik éjszakán a részeg, dühös Roy Bradley bebotorkált a kertbe, de alig érte el a bejárati ajtót, Dunn már le is vitte a földre. Roy előbb került újra bilincsbe, mintsem Laura Bradley erről tudomást szerezhetett volna.

A Dunn-nal töltött idő alatt sokat tanult.

Másfél éve volt hátra a nyugdíjig és a kis házikójáig Spanyolországban. És ki is érdemelte.

Visszamosolygott rá.

– Jaj, tudod, hogy van, unatkoztam. Jöttem megnézni, miben mesterkedtek itt a fiúkkal.

– Ja, persze – mondta, mint aki ért mindent. – Semmi köze ahhoz, hogy le akarod nyúlni az egyik régi ügyünket.

Kim megvonta a vállát.

– Azt gondolom, köze van valamihez, amin jelenleg is dolgozom – mondta őszintén. Bryant felé mutatott. – A kollégám, Bryant őrmester.

Dunn kinyújtotta a kezét.

– Részvétem, őrmester – mondta, és felhúzta az egyik szemöldökét.

Erre még Kim is elmosolyodott.

– Ja, igen, szép munkát végeztél az Asraf Nadir-ügyben. Hogy van a gyerek?

– Jól – felelte Kim. Kétszer beszélt Negib édesapjával a rajtaütés óta. A férfi épp az előző este újságolta el neki, hogy Negib nővére le sem veszi a szemét a testvéréről azóta. A családnak nem lesz könnyű visszazökkennie a normális kerékvágásba, de a fiú sok szeretetet és támogatást kap, hogy átvészelje a nehezét.

– A főnöke mesélte, hogyan puskázta el az első lehetőségét arra, hogy kinevezzék őrmesterré? – kérdezte Dunn Bryantre pillantva.

Kim felmordult.

– Szerintem ne hánytorgassuk...

Bryant előrelépett.

– Nem, ezt még nem mesélte.

Dunn bólintott.

– Bizony, bizony, pedig már halálbiztos volt benne mindenki...

– Mi történt? – kérdezte Bryant, Kim pedig zsebre tette a kezét.

– Egy hollytree-i lakáshoz szálltunk ki. Akkoriban még nem voltak a környéken bandák, mindenki a saját pecsenyéjét sütögette. Egy autós üldözés után három emeleten át kergették a srácot Holden Courtban.

– Az egyik sorházban? – kérdezte Bryant.

Dunn bólintott.

– Mire a két üldöző rendőr, a főnöke és egy Lampitt nevű srác a helyszínre ért, megtudtuk, hogy a fiatal elkövetőnk be van állva a herointól, és kés van nála. Parancsot kaptak, hogy ne hatoljanak be az épületbe, amíg az erősítés meg nem érkezik.

– És? – kérdezte Bryant.

– Betörték az ajtót, a srác pedig kiugrott az ablakon. A kis rohadék nem halt meg, de egy jó időre elintézte magát, és a főnöke a jelentésében azt írta, hogy ő döntött a behatolás mellett. Az előléptetés ugrott – mondta, és széttárta a karját, mintha épp szabadon engedne valamit.

– Oké, ennyi elég a régi szép időkből – felelte Kim, és beállt Bryant meg Dunn közé.

Dunn elnézett Kim mellett.

– Szegény öreg Lampitt járőrnek az volt az első napja azután, hogy a felesége elvetélt, és furcsamód az ő válla volt tele zúzódásokkal, és nem a főnökéé.

– Rajtam nem látszódnak a zúzódások – mondta Kim, és szemöldökét ráncolva nézett Dunnra.

– Igen, ezt mondtad akkor is – válaszolta, és ismét Bryantre pillantott. – Kilenc hónap kellett ahhoz, hogy végül megkapja, amit kiérdemelt.

– Mike... – figyelmeztette Kim.

A férfi megvonta a vállát.

– Gondoltam, a srác jobb, ha tudja, milyen is a főnöke valójában.

Bryant bólintott.

– Köszönöm, bár ami azt illeti, elég jól leszűrtem ezt már magam is.

– Helló, felügyelő, örülök, hogy ideértél – mondta Keats felnézve rá a földről.

Kim oda se figyelt rá, mert már sokkal inkább arra koncentrált, amiért jött. A holttestre. Ezt a férfit a fákhoz közelebb hagyták ott, nagyjából hétméternyire a víztől. Egy használt kondom feküdt nyolc centire a testtől, nem sok fejtörést hagyva azzal kapcsolatban Kim számára, hogy mi is zajlik itt az erdőben.

Ez az áldozat a tökéletes ellentéte volt a Fens Poolnál talált férfinak. A haja őszült, és nagyjából hasonló korúak lehettek, de ez az ember magas volt, és szikár. Gebe volt, alultápláltnak tűnt.

A lábán edzőcipőt viselt, amely bizonyára nem az utóbbi pár napban használódott el ennyire. A farmerja az egyik hipermarket saját márkás terméke volt, és kimoshatatlan olajfoltok borították. Ezeket könnyen meg tudta állapítani.

A pólója valaha sima fehér lehetett. Azon gondolkodott, vajon együtt mosta-e az olajfoltos farmerral.

Ahogy pillantása feljebb kúszott a holttesten, meglátta a két csonkot a csuklói végén. Legyek rajzottak a nyílt seb körül, kicsikét sem zavartatva magukat a rendőri jelenléttől. Kimnek rögtön a Westerley jutott eszébe.

Bár a kép akár egy rossz horrorfilmbe is beillett volna, különleges effektekre nem volt semmi szükség. Akármilyen vérfagyasztó is volt a látvány, a csonkok szokatlanul tisztának tűntek.

– A halál után történt? – kérdezte Kim Keatstől, és a csonkok felé biccentett a fejével.

A férfi bólintott.

– A vér mennyisége azt jelzi, hogy a szíve már nem vert.

– A halál oka? – kérdezte, és tovább fürkészte a férfit tekintetével nyomok után kutatva.

– Khm... – harákolt Dunn, Kim mellé lépve.

A fenébe, elfelejtette, hogy ez nem az ő helyszíne. Csak információért jött ide.

– Elnézést – mentegetőzött Kim, és elindult a holttest körül.

– Nos, ha valamelyik nyomozót esetleg érdekli, az illetőnél nem találtunk semmilyen azonosításra alkalmas dokumentumot, és úgy becsülöm, nagyjából tizennégy-tizennyolc órája lehet halott. A halál okát még nem tudom biztosra mondani, de zúzódások találhatók a nyak felső részén.

Kim tudta, hogy a patológus ezt miatta mondja el. Keats így akarja informálni őt, anélkül hogy neki kérdeznie vagy tolakodnia kellene egy másik nyomozó ügyénél. A férfi azt is tudta, hogy Kim nem lehet jelen a boncolásnál.

– Megvagy? – Dunn Kimnek címezte a kérdést.

Kim bólintott, és elfordult a holttesttől. Megtudta, amire kíváncsi volt. A két gyilkosság összefügg. Bobnak köze van ehhez valahogy.

De a jó modor és a munkahelyi erkölcs azt diktálta – tekintettel arra, hogy az ügyet ismét megnyitották –, semmiben se gátolja a kollégái munkáját, és ne is avatkozzon közbe semmilyen módon.

– Szóval, a másik fickó a Fens Poolnál...? – kérdezte Dunn.

Kim felemelte a kezét.

– Ez most már a te ügyed. Én lelépek, és nem szólok bele.

Meglepődött, mivel Dunn fejét hátravetve hangos nevetésben tört ki.

– Ja, na persze. Ha tanultál tőlem bármit is, akkor biztos, hogy nem így lesz.

Kim elindult vissza Bryanthez, aki az öltözők falának támaszkodott. Az már igazán túlzás lett volna, ha mindketten egy olyan holttestet tanulmányoznak, amelyik nem is kapcsolódik a saját ügyeikhez.

– Mibe fogadjunk, hogy a fickót Larrynek hívják? – kérdezte Kim.

Nem tudott nem arra gondolni, mennyire hasonlít ez a helyszín Fens Poolhoz, ahol Bobot megtalálták.

– Tudom, mire gondolsz – felelte Bryant, és a kétezer négyzetméteres vízfelületre pillantott.

– Éspedig?

– Idecsalogatja őket – mondta Bryant, és Kim azonnal tudta: igaza van. Mindkét hely nagyon könnyen megközelíthető, de bokros és fás. Tökéletes hely annak, aki tilosban jár.

Kim összeszorult gyomorral vette elő a telefonját. Stacey a második csörgésre felvette.

– Főnök... most akartalak volna hívni. Megadtam Bob személyleírását az egyik warfarinos klinikán, és most már biztos vagyok benne, hogy a neve Ivor.

– Igen, Stace, én is így gondolom, de most hagyd abba, amit csinálsz. Azt szeretném, ha megnéznéd, hogy nincs-e rajta azon a listán.

Stacey tudta, hogy a szexuális bűnözők nyilvántartására gondol.

Dunn utolsó szavai visszhangoztak a fülében. Hát persze hogy nem fog leállni.

Stacey tartott egy kis szünetet, mielőtt újra beszélni kezdett, és Kim tudta, miért. A szexuális bűncselekmények elkövetői közötti kutatás mindig emlékeztette őket a mindannyiukat körülvevő töméntelen mennyiségű gonoszságra.

– Rendben, Főnök.

Kim körülnézett, és tudta, itt már nincs mit megtudniuk. Ideje volt meglátogatni Jemima iskolájának igazgatóját.

A válaszok abban az ügyben a múltba vezettek.

58. fejezet

Tracy végigbotladozott a kávézó bejáratát körülvevő kockaköveken. Rámpák, kátyúk, murva, térkövek közötti hézagok: az egyenetlen talaj számára a legnagyobb átok.

A délutáni roham már lement, és megkezdődött a nyugalmasabb esti időszak. Tracy a pulthoz ült, és megcsapta a senkit sem hűtő ventilátor által felé fújt, konyhai gépekből áramló hő.

Kávét rendelt, amit nem állt szándékában meginni.

A hely nem volt olyan szörnyű, mint a legutóbbi, ahol a felügyelővel találkozott, de közelítette a szintjét. Itt a fal téglából volt, és terítők is voltak. Igaz, piros-fehér kockás műanyagból készültek, és legalább húszévesek, de terítők voltak.

Nem a kiváló kávé és a konyhaművészet hozta ide. Ez volt az egyetlen hely, amelyik nem változott egy kicsikét sem gyermekkora óta. Az édesanyja vitte el őt Old Hillbe egy szombat reggeli piaci körút alkalmával. Édesanyja nem hitt a „mindent egy helyen” koncepcióban, ha vásárlásról volt szó. Szerette megválogatni az árusait. A megpakolt műanyag zsákok súlya alatt rogyadozva megálltak ebben a kis kávézóban egy szendvicsre és egy csésze teára.

A piac eltűnt, de a kávézó ugyanolyan maradt, és Tracy még mindig gyakran járt ide.

Nem tudta, mostanában miért tört rá a nosztalgia. Talán azért, mert az egyik volt osztálytársát meggyilkolták. A hír gondolatban visszarepítette őt az iskolás éveibe, azon belül is egy bizonyos pillanathoz, amely nem töltötte el büszkeséggel. Abba az időbe, amit – bármibe is kerüljön – szeretett volna meg nem történtté tenni.

De valójában Tracy már akkor, hétévesen is megkönnyebbült, ha a suli zsarnokai inkább másokra koncentráltak, és nem rá.

Úgy tett, mintha nem törődne vele, mit gondolnak róla az emberek. Csak hát sajnos a folyamatos szekálás azzal járt, hogy az ember nem tudott nem foglalkozni vele. Állandó jelleggel ezzel kellett foglalkoznia. Folyton attól rettegett, hogy azok, akik egymás között beszélgetnek a folyosón, valójában róla beszélnek. Minden egyes kuncogásnál, amit csak hallott, arra gondolt, hogy az emberek rajta nevetnek. És a paranoiában a legrosszabb, hogy nem lehet megcáfolni.

Ezért aztán az élet folyamatos küzdelem a társak elismeréséért és azért, hogy elfogadják. Az önbecsülést nem adják boltban, ha elmúltál tizenhat, és kikerültél a közoktatásból.

Természetesen kívül-belül ismerte azt az embert, akinek látszani akart. Csak így tudta megvédeni magát. Meg kellett mutatnia mindenkinek, hogy mennyire leszarja őket, még mielőtt nevetni és mutogatni kezdtek volna.

Nem ebben a páncélban született. Szép lassan nőtt köré, az évek során, centiről centire, mígnem már azt se tudta, hogyan szabadulhatna meg tőle.

Stone felügyelő azok közé tartozott, akiket igazán irigyelt. Tracy önkéntelenül is elmosolyodott. Na, ő aztán tényleg olyan nő, aki mindent leszar. Igaz, az emberek folyton kibeszélték a háta mögött, és mindenfélének elmondták, de őt ez nem érdekelte, a legkevésbé sem. Hogy képes valaki így élni? Tracy nem tudta.

Csak abban nem volt biztos, hogy vajon a kép, amit kialakított magáról, megfelel-e még neki. Voltak napok, amikor le akarta dönteni a falakat maga körül, és dobni ezt az egész műsort, egy időre legalábbis. Arra vágyott, hogy kevesebbet törődjön azzal, mit gondolnak róla az emberek, de nem tudta, hogy fogjon hozzá.

Tracy rájött, beszélnie kell ezekről a dolgokról, ezért aztán felállt a pulttól. Itt hiába kereste volna a válaszokat.

Ahogy ismét a kockakövekre koncentrált, rájött, hogy csak egy ember segíthet rajta. Ahogy a mélygarázs felé vette az irányt, eldöntötte, másnap felkeresi az édesanyját.

59. fejezet

A bungaló a Stourtont keresztülszelő főút mellett állt a helyi pubról elnevezett Stewponey kereszteződéstől nem messze.

A Stewponey fogadóról az első feljegyzések 1744-ből származnak, abban az időben Benjamin Hallen házaként volt ismert. A fogadóról kapta a nevét a közeli zsilip és a híd a Staffordshire- és a Worcestershire-csatornákon, illetve a nyolcszögletű vámház is.

A kocsmát 2001-ben lebontották, hogy helyére lakóépületeket építsenek.

Az igazgató háza kétablakos, régi épület volt, melyet mindössze egyetlen függő virágosláda díszített. A kertben muskátlik kornyadoztak.

– Megér néhány fontot – állapította meg Bryant. Stourtonban drága volt az ingatlan.

– Nem olyan sokat, mint hinnéd – felelte Kim. Abból, amit látott, úgy gondolta, a kis hátsó kertre jó pár másik házból is ráláttak.

– Milyen idős ez a fickó? – kérdezte Bryant, amikor felsétáltak a kocsibeállón.

– Úgy tizenöt éve ment nyugdíjba Cornheathből... – mondta Kim, és megnyomta a csengőt. Nem hallott semmit, ezért bekopogott az üvegen.

Az ajtót egy negyven körüli asszony vágta ki, tengerészkék overallban. Haját rövidre vágatta, a fülében színes fülbevalói lifegtek.

– Köszönjük, de nem kérünk...

Az ajtó máris csukódni kezdett.

– Rendőrség – világosította fel Kim az asszonyt gyorsan, mielőtt még árusnak vagy aláírásgyűjtőnek nézte volna őket.

Az ajtó megállt.

– Igazolvány? – kérdezte, és mogorva arccal mérte végig mindkettőjüket.

Bryant és Kim felmutatta az igazolványát. Kim úgy sejtette, ha nem teszi, nem jutnak beljebb. Az overallra a „Vera” nevet hímezték.

Az ajtó továbbra sem nyílt egy centit sem.

– Mit akarnak? Mr. Jackson nagyon fáradékony, és...

– Beszélnünk kell Mr. Jacksonnal egy nyomozás kapcsán, méghozzá személyesen – mondta Kim, és erélyesen ellentartott az ajtónak.

A nő vette az adást, és elhátrált.

– Az első ajtón balra – mondta, és becsukta mögöttük a bejáratot. – Most vacsorázott, és ilyenkor szundikálni szokott.

– Ön viseli a gondját? – kérdezte Kim, és megtorpant.

Az asszony bólintott.

– A fia minden reggel idejön munka előtt, én naponta kétszer.

Kimnek összefacsarodott a szíve. Ennek az úrnak sok segítségre van szüksége.

– Alzheimer – erősítette meg Vera.

Kim eleget tudott erről a betegségről ahhoz, hogy megértse, miért nevezik hosszú búcsúzásnak. Az okát nem igazán tudták, és egyszer azt olvasta, hogy az agyban lerakódó plakkokhoz és fonadékokhoz van köze.

Azt is tudta, hogy nem volt olyan kezelés, amely megállítaná vagy visszafordítaná a betegség előrehaladtát.

– Mennyire képes emlékezni? – kérdezte Kim.

– Egyre több időt tölt a múltban, mint a jelenben. Néha azt hiszi, hogy egy bizonyos emlék valóban megtörtént, holott nem. Máskor egy régi emlékről azt hiszi, új. Amikor a fia itt van, hajlamos összemosni két teljesen különböző emléket, máskor meg összezavarja az embereket, szóval... – Vera vállat vont.

– Köszönöm – felelte Kim mosolyogva.

A szoba felé indult, amelyet inkább komfortosan, mintsem stílusosan rendeztek be. Egy rakás, az évek során felgyülemlett bútordarab küzdött odabent a helyért. Mindent díszek és csecsebecsék borítottak.

Mr. Jackson egy kinyitható fotelben ült. A szemét lehunyta, a szája résnyire nyílt.

Az arca békés volt ősz hajkoronája alatt.

Bryant halkan köhintett.

Az öregúrnak kipattant a szeme, és rögtön feléjük pillantott. Egy másodpercre megzavarodott, majd megcsillant a szeme. Bizonyára nem Kim miatt. Soha senki sem örült ennyire, hogy láthatja őt.

Mr. Jackson tekintete elvándorolt Kimről, és megállapodott Bryanten.

– Fiacskám, gyere csak ide. Hogy vagyunk?

Bryant Kimre nézett, Vera pedig belépett valami meleg itallal.

Az asszony megállt Kim mellett.

– Azt hiszi, hogy az ön társa Mr. Simmons, egy angoltanár, a pártfogoltja Cornheathből. Minden ötven alatti férfi Mr. Simmons, aki valójában pár éve elhunyt. Már nem emlékeztetjük erre.

Vera gyakorlott mozdulattal rakta le a bögrét az egyetlen üres pontra a zsúfolt asztalkán.

– Szóljunk neki...?

– Hiába, nem hinne maguknak – tisztázta Vera.

Mr. Jackson ismét szólította, és Bryant óvatosan odalépett hozzá.

Kim is tett egy lépést előre.

– Mr. Jackson, mi azért jöttünk, mert...

– Ó, biztosan ön lesz az elragadó felesége. Örülök, hogy megismerhetem, kedvesem – mondta, és lelkesen bólogatott.

Bryant arcán látszott, hogy remekül szórakozik, és tudta, ezért később még meg fog bűnhődni.

– Így van, ahogy mondja – felelt Bryant, és elfordult Kimtől. – Épp a minap meséltem... a izé... a feleségemnek a régi cornheath-i időkről, Mr. Jackson.

A férfi arca felragyogott.

– Életünk legszebb napjai, fiacskám. Szép idők voltak, nemde?

– Az már igaz, Mr. Jackson – felelte Bryant, és leült a legközelebbi székbe. – Valójában épp próbálom összerakni az eseményeket a fejemben a szomorú Jemima Lowe-incidens kapcsán. Nem emlékszik véletlenül?

Kim visszafojtotta a lélegzetét. Általában ő szokott előállni az ilyen reménytelennek tűnő megoldásokkal, de úgy tűnt, most Bryant akar egészpályás gólt szerezni.

Az öreg arca elszomorodott.

– Ó, igen, emlékszem. Szörnyűség. A gyerekek oly kegyetlenek tudnak lenni.

Bryant Kimre nézett, a szemében egy „ne avatkozz közbe, meg tudom csinálni” pillantással.

Kim visszavonult a folyosóra. Valahogy ez a megtévesztés nem tűnt helyesnek. Bár kérdéses, hogy volna-e más módja az információ megszerzésének.

Vera jelent meg az ajtóban, és Kim a szemével kérdezett. Vera bólintott, és nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– Az emlékezőtehetségem már nem olyan, mint régen, Mr. Jackson. Nem emlékszem, pontosan hogy is történt.

– Ó, fiacskám, ez a korral jár. Mindannyian így vagyunk ezzel. Azok a lányok voltak, ha emlékszel. Egy csapat lány. A földre szorították azt a kislányt a tornateremben, felhúzták a ruháját, és úgy tartották, hogy mindenki láthassa a nemi szervét. Ronda dolog.

– Nem emlékszem, hányan voltak ezek a lányok, Mr. Jackson – vetette fel finoman Bryant.

– Négyen vagy öten kezdték, azt hiszem. Az egyik kislány szaladt hozzánk a tanáriba, hogy szóljon nekünk. Fura kis teremtés.

Bryant folytatta.

– Hát persze, már emlékszem. Ott volt a kis Louise is, nemde?

Mr. Jackson bólintani akart, de aztán egyszer csak megváltozott az arca. Teljesen zavarodottá vált. Végignézett Kimen és Bryanten, majd kinézett a folyosóra.

– Vera...?

A gondozó azonnal megjelent, arcán a meleg és megnyugtató mosollyal.

– Minden rendben, Mr. Jackson. Ezek a kedves emberek csak érdeklődtek, hogy nem szeretne-e kétrétegű üveget, de most már mennek.

Kimhez fordult, ahogy Bryant hátrálni kezdett. Vera az ajtóra nézett. Nem akart udvariatlan lenni, de ideje volt indulniuk.

Kim bólintott köszönetképpen, és szomorúan elfordult.

– Minden rendben lesz vele – mondta Vera mellé lépve. – Mindjárt kezdődik a Coronation Street a tévében. Az a kedvence.

Kim lenyelte a gombócot a torkában, és folytatta az útját az ajtó felé.

– Várjon egy percet – kiáltotta Mr. Jackson. – Emlékszem már. Az a furcsa kislány, amelyik hívott minket. Sántított. Szörnyen sántított. És azt hiszem, úgy hívták... Tracy.

60. fejezet

– Főnök... gondolod, hogy...?

– Bryant, feltenném rá a házadat – mondta a felügyelő, ahogy elérték a kocsibeálló végét. Kim megrázta a fejét, kezdett összeállni neki a kép. – Az idióta magas sarkú cipői... Hívd Stacey-t, és tudjuk meg a címét – mondta, és végigfuttatta a bejövő hívások listáját. Megtalálta a pár nappal azelőtti éjféli hívást. Megnyomta a gombot, és kapcsolásra várt.

A telefon csöngött és csak csöngött, de végül csak Tracy Frost hangpostáját érte el. Kim hallotta, hogy Bryant Stacey-vel beszélget, amíg újra tárcsázott.

Ugyanaz történt. Csöngött, majd megszólalt az üzenetrögzítő.

Újra megpróbálta. Ezúttal azonban azonnal hangpostára kapcsolt, még csak ki sem csöngött.

A rohadt életbe! A telefont kikapcsolták, és Kim nem tudhatta, ki tette.

Bryant befejezte a hívást, és Kim felé indult.

– Ellenőriztettem Stacey-vel, hogy Tracy Frost is a Cornheathbe járt-e, és lehettek-e ott egy időben Jemimával.

Kim bólintott. Tudta, hogy elmúlt fél nyolc, és hogy a csapat egész nap keményen dolgozott. Azt is tudta, hogy hiába küldene haza bárkit is, mindannyian maradnának. A nyomok néha nehezen alkalmazkodnak a munkaidőhöz.

– Megvan Tracy címe? – kérdezte Kim.

Bryant bólintott, ahogy kinyitotta a vezetőülés felőli ajtót. Majd megállt.

– Tudod, hogy nagyot tévedhetünk is?

Kim nem aggódott ilyesmin, miközben bevágódott az anyósülésre.

– Igen, de mi van, ha tökéletesen igazunk van?

61. fejezet

– Nem tudja, hol van – mondta Kim, miután lerakta a telefont. Tracy szerkesztője nem látta a nőt a reggeli eligazítás óta.

– Tudnék rosszabbat is mondani, akit el...

– Fejezd be ezt a mondatot nyugodtan, de tudd, hogy akkor gondjaink lesznek egymással.

Senki sem volt se rosszabb, se jobb, senki se szolgált rá kevésbé vagy jobban. Az ő szakmájukban legalábbis nem. Tracy Frost egy kellemetlen kelés volt a hátsóján, és Kim maga is szívesen elrabolta volna párszor az évek során, ha megúszhatta volna, de több volt benne annál a kígyónál, akit korábban megismert. Ha Kim úgy gondolta volna, Bryant komolyan mondja, hogy Tracy megérdemelte a dolgot, már úton lett volna hazafelé.

Bryant lelassított, ahogy elhaladtak a QB Motorcycles motorbolt előtt.

– Ez lesz az?

– Úgy tűnik – felelte Kim, és megnézte a házszámot.

Bryant lehajtott a domb aljáig, és megfordult a pub parkolójában.

Kim sehol sem látta a fehér Audit.

Egyenesen a ház előtt parkoltak le.

– Nem olyan, amilyenre számítottam – jegyezte meg Bryant.

Kim egyetértett vele. A ház aprócska frontja két másik közé ékelődött. A három együtt talán kiadott volna egy rendes ingatlant.

Tracy dizájnermárkái nem illettek egy ilyen házhoz.

Hangosan kopogott az ajtón. Tracy talán máshol parkol a kocsival, egy garázsban.

Lehajolt, és felnyitotta a levelesláda nyílását. Az ajtó egy aprócska előszobába vezetett. Kim látta, hogy a szoba túlsó sarkában áll egy tévé. Ki volt kapcsolva, és egyéb hangok sem hallatszottak.

– Jesszus, Főnök, hogy jutunk egyáltalán be a hátsó kertbe? – kérdezte Bryant, majd hátralépett és körülnézett.

Igaza volt. Tracy háza volt középen.

Kim jobbról mozgást észlelt. A szomszéd függönyének sarka visszahullt a helyére.

Tett két lépést, bekopogott. Talán beengedik őket a hátsó kerten át.

Az ajtót egy vékony, tizenéves srác nyitotta ki, színes, trópusi madarakat ábrázoló rövidnadrágjából két fehér, pipaszár láb kandikált ki. Dundi felsőtestén nem viselt semmit.

– Mi van? – köszönt a megjelenéséhez illő modorban.

– Ismered a szomszédban lakó nőt? – kérdezte Kim, megkönnyebbülve attól, hogy még fontolgatnia sem kellett az udvariaskodást.

A srác kinézett az ajtón, és úgy bámult a mellettük lévő bejáratra, mintha nem tudta volna, kiről van szó, sőt mintha azt se tudná, hogy van mellettük egy másik ház.

– Ja, ismerem. Szőke, magas sarkúban, jó a...

– Van, hogy máshol hagyja a kocsiját? – kérdezte Bryant.

– Ja, néha a házunk előtt – mondta, és elvigyorodott.

Kim a szemébe nézett.

A fiú megrázta a fejét.

– Nem, ha itt van, a kocsi is itt van.

– Be tudunk menni a hátsó kertjébe a tiétekből? – kérdezte Kim.

– Pfff... az kizárt. Száznyolcvan centis kerítésünk van, tüskékkel a tetején. Rohadék macskák.

A francba. Meg kell próbálniuk a másik házat az ellenkező oldalon, amelyik ugyanolyan üresnek látszott, mint amelyikbe be akartak jutni.

– Anyámnak van kulcsa a házához – mondta a fiú, és benyúlt az ajtó mögé.

Kim kezdeti megkönnyebbülését hirtelen kétségbeesés követte.

– Azt se tudod, kik vagyunk – mondta Bryant helyette. Milyen könnyedén odaadta volna a kulcsokat két vadidegennek. Roppant biztonságos.

A fiú végigmérte őket, majd hangosan felnevetett, és átadta a kulcsot Bryantnek.

– Jaj, ez jó volt... biztos úr – mondta, és becsukta az ajtót.

Kim megrázta a fejét, Bryant pedig becsúsztatta a kulcsot a zárba.

Kim belépett a szobába, amely a levélnyíláson keresztül nagyobbnak látszott. A régi konvektorra néző kétszemélyes kanapé az egyik falat teljes egészében elfoglalta. A tévével átlósan egy karosszék foglalt helyet, egy csíkos rongyszőnyeg majdnem teljesen eltakarta a kijárt sávot a padlószőnyegen.

Két érintetlen gyertya állt a kandallópárkány két szélén, középen pedig egy fotó. Kim közelebb lépett, és látta, hogy a fiatal, nagyjából hét-nyolc év körüli Tracyt ábrázolja, amint egy asszony mellett üldögél a tengerparton. Egyforma habszivacs sombrerókat viseltek. Kim felfigyelt a gyermek mosolyára. Nem tudta, hogy Tracy arca ilyet is tud.

Ahogy Kim továbbment, keresztül a szobán, a lábával levert egy halom kupont egy szék karfájáról.

A szobából egyetlen ajtó vezetett kifelé, egy folyosó felé. Erről nyílt a lépcsőfeljárat, és a konyhában végződött.

Az ablakon félig le volt húzva egy római redőny, közvetlenül alatta volt az acélmosogató, benne egy koszos pohár.

Egy üres, olcsó babkonzerv kandikált ki a lábbal nyitható szemetesből.

Bryant kinyitotta a konyhaszekrény ajtaját, benne pedig további gazdaságos élelmiszereket talált.

A hűtőajtón egy papírlapot tartott egy muffin alakú mágnes.

– Időpont a fogorvoshoz – vetett rá gyors pillantást Bryant.

Kim rájött, hogy nem sok mindent fog itt megtudni, mert ebben a házban egyszerűen alig volt valami.

– Felmegyek – ajánlotta, és közben azon gondolkodott, vajon találhatnak-e itt még bármilyen nyomot.

Bryant követte. Gyanús volt a csend.

Kim kinyitotta az ajtót a bal oldalon, és belépett az első hálószobába. Egyszerű barna függönyök takarták el félig a kis ablakot.

Egy e-könyv-olvasó és egy éjjeli lámpa foglalta el az egyetlen éjjeliszekrényt.

Kim megkerülte az ágyat, és kinyitotta a gardróbot. A jobb oldalon három dizájner-nadrágkosztüm lógott, egy tengerészkék, egy fekete és egy bézs. A bal oldalon melegítőalsók, pulcsik és trikók. Kim rájött, hogy sose látta még Tracyt szoknyában.

Bryant lehajolt.

– Nézd, Főnök – mondta, és felemelte az egyik magas sarkú cipőt. Egy műanyag betét volt benne. Ahogy Kim végignézett az egyforma cipőkön, egyértelművé vált, hogy mindegyikbe külön betétet raktak.

Kim leült az ágy szélére, és megrázta a fejét.

A hely szomorúsága egyértelműen hatott rá.

– Tudom, hogy folyton nyavalygok az asszony meg mindenféle miatt, de azért a rohadt életbe, az ember nem is tudja, milyen szerencsés.

Kim némán bólintott. Az ő otthona sem volt az a kimondott családi fészek, de őt legalább várta otthon a farokcsóválás, ami mindenért kárpótolta.

Tracy viszont egyértelműen minden pénzét arra költötte, amit az emberek láttak belőle. A Tracyre, akit a világnak mutatott. Az otthoni Frost ennek szöges ellentéte volt. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag ez nagyon zavarta Kimet.

– És visszaszívom, amit odakint mondtam – folytatta Bryant, ahogy becsukta a gardróbszekrény ajtaját.

Nem kellett tovább ragoznia. Kim pontosan tudta, mire gondol.

Meg kellett találniuk.

62. fejezet

Isobel a saját árnyékát kergette. Az elalvás elleni küzdelem teljesen kimerítette.

Fárasztó nap volt, és bár sikerült kimenekülnie a sötétből, úgy érezte, a fényt csúnya köd borítja.

A kórházban mindent megtettek azért, hogy elaludjon, ő azonban nem akarta lehunyni a szemét. A sötétség még ott leselkedett rá. Nem állt szándékában visszatérni oda.

A fényeket letompították estére, és az éjszakai műszak dolgozói is halkabban lépkedtek. A gépek ritmikus zaja, a vele szemben lévő ágy felől pedig csendes horkolás hallatszott.

Minden a sötétség felé akarta terelni őt.

Még ébren is kavargott tőle a gyomra. A félelem úgy süvített végig rajta, akár egy tornádó, érezte a szívében és a tüdejében. Néha hirtelen nagy levegőt kellett vennie, hogy lenyugtathassa magát. Az időnként feltámadó szívdobogástól teljesen megszédült. Tudatosan mászott ki a félelem verméből. Megpróbált túljutni ezen, át a túloldalra, és inkább figyelmen kívül hagyni, mintsem foglalkozni vele.

A legrosszabb az volt, hogy nem igazán tudta, mitől is fél pontosan. Csak azt, hogy mindentől.

Rettegett, hogy sosem lesz többé az, aki volt.

Csak Duncan mellett érezte magát biztonságban. A megnyugtató mosolya és az, ahogy finoman megszorította a kezét, mutatta számára, hogy nincs egyedül.

Átbeszélték a korábbi randevúik történéseit. Hallgatta, ahogy előadja a véletlen összeütközést a kávézó előtt, és elméjében nyomok után kutatva próbálta elképzelni magát a helyzetben.

A szemhéja hirtelen nagyon nehéz lett, és kezdett lecsukódni. Megrázta magát, és felébredt.

Próbálta megfejteni az „egyet neked, egyet nekem” kifejezés értelmét. Nem értette, miért ez jár a fejében folyamatosan. Maga előtt látta ezeket a szavakat, mint egy jelet, és hiába próbálta kitörölni az elméjéből, a frissítés gomb nem működött, semmi új nem került a helyére.

– Nem tud aludni? – kérdezte Marion az ágy másik oldaláról. Az éjszakás nővér hétkor kezdett.

Isobel megrázta a fejét, és tágra nyitotta a szemét.

Marion megértően bólintott.

– Nem tud, vagy nem akar?

Isobel érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Tudta, hogy nem bírja már sokáig. A teste alvást követelt, és ő vesztésre állt.

– Nem fog visszaesni – ígérte neki Marion. – Az agya már felébredt.

Isobel el akarta hinni a nővér kedves szavait, de az agya már jóval ezelőtt felébredt, és tökéletesen működött egy használhatatlan, mozdulatlan testben.

Megrázta a fejét.

– Nem tudok...

Marion felsóhajtott.

– Oké, és mi lenne, ha pihenne egy... – az órájára pillantott – fél órát. Felébresztem fél tizenkettőkor, és utána folytatjuk.

Isobel tanakodott. A gondolat, hogy enged a kimerültségnek, és alszik egyet, amíg valaki figyeli, túl csábító volt.

Hirtelen úgy érezte magát, mintha hároméves lenne egy felnőtt testben. Egy kislány, aki félt a sötétben.

– Megtenné, tényleg...?

– Tizenegy harminckor, pontban. Megígérem.

Isobel leengedte a fejét a párnára, a kötése a koponyája és a puha ágynemű közé ékelődött.

Fájó nyakizma kezdett ellazulni. Isobel mintha még sosem érzett volna ennél kellemesebb dolgot.

A szeme lecsukódott, és egy pillanatra megriadt a sötéttől, de aztán megnyugtatta magát, mondván, minden rendben lesz. Marion majd felébreszti.

Úgy érezte, a húsa leválik a csontjáról, mint a főtt csirkének, annyira ellazultak az izmai.

De elméjének sötét alagútjában egy hang szólalt meg. Nem volt formája, se arca. Olyan volt, akár egy suttogás vagy inkább visszhang.

Mintha egy másik szobában zajló beszélgetést akart volna kihallgatni.

Próbált a fülére összpontosítani, bár tudta, hogy a beszélgetés odabent zajlik. Összeszorította a szemét, de a hang távolodott. Gyere vissza – kérlelte halkan. A hang azonban teljesen elhalt.

A feszültség visszatért a testébe, de gyorsan elhessegette. A hang az előbb is akkor jött, amikor teljesen ellazult.

Lerázta magáról a feszültséget, és ellazította az érzékeit.

A teljes nyugalom melege járta át a testét, és egészen a csontig hatolt. Távolról meghallotta a hangot. Egyetlen szó volt az. Fegyelmezte a testét, nehogy reagáljon valahogy, mert félt, hogy ismét elriasztja.

Mozdulatlan maradt, akár egy szobor, és erőltette az elméjét, hogy nézzen a hangon túlra, egyenesen a tátongó semmibe. A hang felerősödött, de továbbra sem értette a szót. Mindennél jobban szerette volna üldözőbe venni, de nyugodt maradt.

A hang közelebb jött, de mind a teste, mind pedig az elméje megőrizte a nyugalmát.

Még közelebb ért. Két szótagból állt.

Közeledett.

Olyan volt, mintha azt mondaná: lenti.

Még közelebb ért.

A szó, amit mondott: Sandy.

Egész közel ért hozzá.

Most először hallotta tisztán. A hang azt kiáltotta: Mandy!

63. fejezet

Kim akármerre nézett, mindenhol Tracyt látta.

Minden kinyitott konyhaszekrény, minden kihúzott fiók rögtön ennek a bonyolult nőnek az élettelen otthonára emlékeztette.

Sose kedvelte a riportert. Tracy néha különösen ékes bizonyítékát tette annak, hogy hiányzik belőle az együttérzés az áldozatok és családjaik iránt, inkább arra koncentrált, hogy minél gyorsabban leadhassa a sztorit.

És mégis, voltak olyan pillanatok, amelyek elbizonytalanították Kim alapvetően megmásíthatatlan álláspontját erről a nőről.

Ki tudja, hogy a sors vagy a véletlen hozta-e, de egy alkalommal megmentette Dawson életét az egyik nyomozásban, amit egyedül vezetett. Egy csapat hollytree-i fiatal épp a szart is kiverte belőle, amikor Tracy megjelent és közbelépett. Pedig még kés is volt náluk.

Ezen a héten pedig, amikor arra kérte, ne firtasson egy ügyet, megtette.

Ezek a tények ellentmondtak a Kimben szilárdan élő képnek az ambiciózus, könyörtelen nőről, aki a fél veséjét is eladná egy sztoriért, egy exkluzívért pedig mind a kettőt.

És most eltűnt... Valószínűleg egy gyilkos rabolta el, aki már megölt két nőt, és megkísérelt megölni egy harmadikat.

Kim tudta, mindent megtett, amit csak tudott. Jelen pillanatban az egész nem volt több, mint gyanú, és erőforrást szerezni egy felnőtt nő felkutatásra, akiről még csak be sem jelentették, hogy eltűnt, nem volt éppen egyszerű, még neki sem.

Próbálta hívni Tracy számát, szinte óránként, amióta csak hazaért, de minden alkalommal azonnal hangpostára kapcsolt.

Mintha megérezte volna, a telefonja pityegve jelezte, hogy üzenetet kapott. Soha életében nem nyúlt még úgy a telefonjáért, hogy remélte, Tracy Frost az.

Nem ő volt. Az üzenet Danieltől jött.

Kim nagy levegőt vett, amikor a következőt olvasta: Van egy perced? Idekint vagyok.

Mégis mi a fenét keresett Daniel Bate a háza előtt? Nem ismerte egész pontosan a kettejük között zajló finom játék szabályait, de abban biztos volt, hogy ezzel a lépéssel a férfi megszegte azokat.

Barney-ra nézett, mintha tőle várna valamilyen megoldást. A kutya válaszul megrágcsálta kicsit a mancsát.

Először úgy döntött, nem foglalkozik az üzenettel, de aztán arra gondolt, hátha az ügyhöz van köze, bár ebben az esetben nem így üzenne neki.

Kavarogtak a fejében a gondolatok, miközben a bejárati ajtó felé indult.

A férfi a vezetőoldali ajtónak támaszkodva állt, szemben vele, összekulcsolt karral. Az utcai lámpák fényében kihívónak látta a tekintetét.

– Kíváncsi voltam, kijössz-e – kezdte.

Kim a falnak támaszkodott a járda ház felé eső oldalán.

– Miért jöttél ide? – kérdezte, és zsebre vágta a kezét.

– Eltévedtem.

Kim elmosolyodott. Bizony, eléggé.

Kivárta, amíg a férfi megszólalt.

– Én itt már nem tehetek többet – mondta hosszú szünet után, amely épp elég volt ahhoz, hogy Kim azon gondolkodjon, vajon mire is céloz pontosan. – Innen már Keatsé az ügy. Az áldozatot azonosították, szóval nincs miért maradnom.

Kim bólintással jelezte: megértette.

Egy hosszúra nyúlt pillanatig csak álltak egymást nézve, mindketten a saját gondolataikba merülve.

– Nem tudod megtenni, igaz?

Kim megvonta a vállát. Nem az számított, mit tud, hanem az, hogy mit hajlandó megtenni, és mit nem.

– Megfejthetetlen vagy, Kim – mondta a férfi, és megrázta a fejét.

Kim nem válaszolt.

– Nem is tudom, elgondolkodtál-e azon, mi lehetett volna közöttünk.

Bár nem kérdésként fogalmazta meg, Kim tudta, hogy ez az. Egy nagy kérdés.

Még mindig nem válaszolt.

Végül a szemébe nézett, de egyikük sem mozdult egy centit sem.

– Még nem állsz készen, igaz?

És ez volt a helyzet.

Daniel beszédre nyitotta a száját, de végül csak finoman megrázta a fejét. Kifújta a levegőt, és lemondóan nézett a vele szemben álló nőre.

Kezet nyújtott Kimnek.

– Stone felügyelő, egy élmény volt ismét találkozni veled.

Kim nyelt egyet, és bizonytalanul megfogta a férfi kezét.

– Veled is, Bate doktor.

– Remélem, még találkozunk – mondta Daniel, és elengedte a kezét.

Kimnek nem volt kétsége afelől, hogy ez így lesz. De akkor más lesz. A döntés megszületett.

Megvolt a pillanat.

És el is szállt.

Hátat fordított, és belépett a házba.

Amint beért, nekitámaszkodott az ajtónak, és behunyta a szemét. Hallotta, ahogy a pickup motorja beindul, és az autó lassan elhalad. A szavak, amelyek ott voltak a nyelvén, amelyeket el szeretett volna mondani a férfinak, mostanra mind elvesztek. Szerette volna a tudtára hozni, hogy ha készen állt volna rá, akkor őt választotta volna.

Elbúcsúzni Danieltől nehéz volt. De még nehezebb lett volna engedni, hogy maradjon.

Itt a reményről volt szó. Egyszerűen képtelen volt rá.

Egyszer már megpróbálta, de abba majdnem belehalt.

Elindult felfelé, és leült az ágyra. Barney leült az ajtóban, zavart ábrázattal. Máris alvásidő van? Oda kellene ugrania mellé?

Kim kinyitotta az éjjeliszekrény legfelső fiókját, és kivett egy apró fehér borítékot.

Egyetlen papírdarab volt benne csupán. Elég volt ránéznie, és összeszorult a torka. A mellkasához szorította, mintha ez visszahozhatná őket. Egy pillanattal később, gondolatban ismét átélte a tizenharmadik születésnapját követő három napot.

– Ezt a levelet mindenképpen add oda Miss Neale-nek – kérte Erica.

– Harmadszor mondod – motyogta Kim az ajtó felé indulva.

Erica meghúzta a kabátja kapucniját.

– Hé, kisasszony, nem felejtettél el valamit?

Hagyta, hogy a mostohaanyja hátrahúzza, megfordítsa, és jól megölelgesse.

Általában elhúzta a száját, és belenyugodott az elkerülhetetlenbe. Egyszerűen csak eltűrte a szeretet ilyesforma megnyilvánulásait, amelyek elég könnyen törtek elő az asszonyból.

– Na, most már indulás. Legyen szép napod! – búcsúzott Erica, és az ajtóhoz kísérte.

Felkapta a táskáját, és elindult. A rövid séta alatt eldöntötte, hogy a ma estét a konyhában fogja tölteni. Erica mindig arra kérte, hogy segítsen neki a főzésben, de ő általában talált valami kifogást, és inkább a garázsba ment. Keith motorépítése ugyanis sokkal jobban érdekelte. Mégis, ez fontos volt Ericának, ő pedig meg fogja tenni.

Tizennégy perccel tizenegy után az igazgató lépett be a történelemórára. Suttogott valamit a tanárnak, és végigpásztázta a termet a szemével.

A pillantása rajta állapodott meg.

Azonnal a levélre gondolt, amelyet még nem adott át. Vajon Erica tényleg szólt a dirinek?

A férfi odalépett mellé, és megfogta a vállát.

– Szedd össze a holmidat, és gyere velem, Kimberly.

A hangja finom volt, és gyöngéd, nem olyan, ahogyan általában beszélni szokott. Émelyítő érzés fogta el, és rájött, hogy komolyabb dologról lesz szó, mint a levél.

– Történt valami, Kimberly, és most elviszlek téged az... ööö... nagynénédhez.

Az igazgató továbbra is fogta a vállát, és így vezette ki őt az iskolából.

Teljesen összezavarodott. Neki nem is volt nagynénje. Hirtelen rájött, hogy Erica nővéréről, Nancyről beszélt.

A két nővér nem állt túl közel egymáshoz, és Kim mindössze kétszer találkozott csak a családdal a Keith és Erica gondozásában töltött három év alatt.

Kim egy tucatszor kérdezte meg a rövid autóút alatt, hogy mi történt, de nem kapott rá választ. A férfi nem foglalkozott vele. Kérte, hogy hívja fel Keith-t és Ericát. A férfi nyelt egyet, és elfordult.

A félelem egyre inkább a hatalmába kerítette, ahogy egy olyan ház sövénye mellett haladtak el, amelyben még sohasem járt korábban.

Nancy nyitott ajtót, és a zavart arckifejezése hirtelen rettegésre váltott.

Mr. Crooksra nézett.

– Miért hozta őt ide?

– A családnak együtt a...

– Mi nem vagyunk egy család – csattant fel a nő. – Ez a gyerek nekem senkim. Mégis mi a jó nyavalyát gondolt?

Mr. Crooks láthatóan kellemetlenül érezte magát.

– Azt hittem, azért hívott, mert azt akarta...

Nancy alsó ajka megremegett.

– Azért hívtam, hogy intézze el, amit kell.

Kim követte a beszélgetést, és egyre jobban émelygett. Ericát akarta, és Keith-t.

Végül kirobbant a benne növekvő félelem.

– Elmondaná végre valaki, mi folyik itt?

Nancynek leesett az álla.

– Nem mondta el neki?

Mr. Crooks nemet intett.

– Nem az én dolgom, úgy vélem, hogy...

– Nos, az enyém se – szakította félbe az asszony a fejét rázva és mélyet sóhajtva. Végül Nancy hajlandó volt odapillantani rá. – Sajnálom, Kimberly, de Keith és Erica balesetet szenvedtek. Az autópályán. Sajnos mindketten meghaltak.

Kim érezte, hogy kinyílik a szája, és bár még mindig Nancyt nézte, a nő már nem figyelt rá.

Nancy Mr. Crooksra pillantott. Az arckifejezése mintha azt mondta volna: tessék, én megtettem a magamét.

– De... az nem lehet – dadogta Kim, ahogy próbálta megemészteni a hallottakat.

Megrázta a fejét, és Nancyről Mr. Crooksra nézett. Várta, hogy valaki, akárki azt mondja, ez nem is igaz.

Mr. Crooks ismét a vállára helyezte a kezét. Könnyek szöktek Kim szemébe, és lerázta magáról az érintést.

Nancy arcába bámult, egy jel után kutatott, hogy mindez csak hazugság.

Az asszony visszalépett a házba.

– Sajnálom, de mennem... sok a dolgom...

Se Kim, se Mr. Crooks nem mozdult egy tapodtat sem.

Nancy egy másodpercig habozott.

– Kimberly, vigyázz magadra, sok szerencsét kívánok neked, de te nem tartozol ide. És most muszáj visszamennem...

A szavai elhaltak a keményen a látogatók arcába csapott ajtó mögött.

Kim úgy érezte, órákon át bámulja az ajtót, pedig valójában csak másodpercek teltek el, mielőtt Mr. Crooks visszavezette őt a kocsihoz.

Fél szemmel látta, hogy Mr. Crooks felveszi a menet közben elejtett hátizsákját. A lába remegett. Valamiért képtelen volt egymás után tenni őket.

A férfi felemelte, és berakta az anyósülésre. Ugyanabban a pózban maradt, ahogy letették, amikor Mr. Crooks elindította az autót.

A szíve azt üvöltötte: nem lehet igaz, de az agyával tudta, hogy az. Senki nem lehet annyira kegyetlen, hogy ilyet hazudjon.

Ki akarta nyitni a kocsi ajtaját és elszaladni, vissza a házhoz, amelyet az otthonának nevezett, hogy bizonyosságot szerezzen.

A szívének az a része, amelyik végre kiszabadult és szeretett, most üvöltött és zokogott.

Otthon voltak. Otthon kellett lenniük. Keith az újságokat bújta új motoralkatrészek után. Erica tésztát dagasztott a vacsorára készülő húsos pitéhez. Minden erejével ebbe a gondolatba kapaszkodott, de nem ragadt meg benne.

Csak amikor Mr. Crooks megállította az autót, akkor vette észre, hogy szíve szakadtából zokog.

Kim soha többé nem látta az otthonát.

Vacsoraidőre már újra abban a gyermekotthonban volt, amelyet három éve hátrahagyott. Négy órával később két szemeteszsákban megküldték a ruháit.

Soha többé nem hallott semmit a „családjáról”, és a temetésre se mehetett el.

Kim csak később tudta meg, hogy egy ügyvédtől jöttek haza éppen, aki örökbefogadásokra szakosodott.

Barney leült a lába mellé. Kim könnyei végigszántották az arcát, az aznap felgyülemlett fájdalom nyers erővel csapott le rá.

Megőrizte annak a két meleg karnak az emlékét, és még mindig az orrában volt a Youth Dew parfüm illata.

Az azóta eltelt években Kim végtelenül hálás maradt annak a reggelnek az apró kis emlékéért.

Az utolsó nap Kim viszonozta az ölelést.

Daniel talán nem tudta, hogy miért nem tudott megnyílni soha többé, vagy nem értette, miért öli minden energiáját a munkájába, Kim viszont tudta, hogy ez az egyetlen módja annak, hogy biztonságban érezhesse magát, és nincs semmi, ami ennek az ellenkezőjéről őt meg tudná győzni.

Felszárította a könnyeit, és visszarakta a papírt a fiókba.

Nem bánt meg semmit.

Voltak, akiknek pont rá volt szükségük.

Felvette a telefont, és újból hívta Tracy számát.

64. fejezet

Miért vittél oda AZNAP, mami?

Talán nem tudtad, hogy mi fog történni?

Miután elkísért a mosdóba, Louise egészen ebédig csak bámult rám. Mosolyogtam, remélve, hogy ő majd visszamosolyog, és így is tett. Nagyjából.

Volt benne valami, ami Lindsay-re emlékeztetett. Szerettem volna, ha megkedvel. Szerettem volna a barátja lenni.

Louise keresett nekem egy széket ebédnél, és aztán otthagyott, hogy egyedül ebédeljek. Népszerű lány volt. Csoportról csoportra járt, és mindenkit megnevettetett. Közben néha rám tekintett, szemöldökét tanakodón felhúzva. Én mosolyogtam, integettem, és imádkoztam, hogy odajöjjön hozzám, hogy ne legyek olyan egyedül.

Végigrágtam magam a fűrészpor ízű szendvicsen, és az uzsonnásdobozomba bámultam. Nem akartam körülnézni.

Végül odajött hozzám, és leült mellém.

– Tesi lesz ebéd után – mondta. – Lehetsz a párom, ha akarsz.

Hálásan bólogattam. Nem tudtam, mi az a tesi, de legalább volt párom.

– Miért néz engem mindenki? – kérdeztem.

– Csak azért, mert új vagy – nyugtatott, majd lenyúlta a maradék chipsemet, és elsétált.

Nem bántam. Louise lesz a párom. Az azt jelentette, hogy a barátom lesz.

A csengő megszólalt, én pedig követtem a tömeget, vissza az osztályterembe, ahonnan át is mentünk a tornacsarnokba. Nem tudtam közel férkőzni Louise-hoz, de nem bántam. Úgyis ő lesz a párom. Ő maga mondta. Már abban reménykedtem, hogy egyszer átjöhet hozzánk teára.

Mrs. Shaw, a vékony, csinos tanárnő, rövid rakott szoknyát viselt. Megkérdezte, hogy hoztam-e tornazsákot. Én megráztam a fejemet. Nem is tudtam, hogy kell ilyesmi.

A tanárnő habozott.

– Szerintem itt van tartalék – mondta, és elindult a folyosó felé.

Amikor az ajtóhoz ért, megállt.

– Louise, mutasd meg az új barátnődnek, hol vannak a tornaszőnyegek – mondta Mrs. Shaw, mielőtt eltűnt volna.

Louise felém fordult, és rám mosolygott.

Egyáltalán nem azt tette, amire kérték.

65. fejezet

Kim mindenkit elcsendesített a reggeli eligazításnál, amint a legutolsó érkező is leült.

Előlépett a Katlanból.

– Oké, srácok, gyors leszek, mert Isobel üzent, hogy beszélni akar velem. Amit tudunk, hogy Tracy Frost vagy eltűnt, vagy meglépett. Még mindig nem veszi fel a telefonját, és a kocsija sincs a háza előtt.

Kim háromszor csörgette meg a mobilját reggel, és elment a háza előtt, útban a kapitányságra.

– Tényleg úgy gondolod, hogy a mi emberünk rabolta el? – kérdezte Dawson.

Kim elgondolkodott egy pillanatra, majd bólintott.

– Szép kis cikk – mondta Dawson, és felemelte a kezét. – És még mielőtt megkérdeznéd, nem, nem én voltam.

Kim nem értette, miért gondolja, hogy rögtön rá gyanakodna.

– Tudom, Kev.

– Azt hittem, engem fogsz hibáztatni... merthogy... nagy a szám, és egyértelműen valaki olyantól szivárgott ki, aki érintett...

– Kev, én voltam az – nyugtatta Kim.

– Mi? – kérdezte Bryant és Stacey egyszerre.

Nem felelt semmit.

– Tényleg beszéltél Tracy Frosttal? – kérdezte Dawson rémülten.

– Igen, így volt, és most lépjünk is túl ezen. Szóval Louise Hickman volt az első áldozat, akiről tudunk. Volt egypár év szünet, amíg Jemima vissza nem tért Dubajból. Aztán megpróbálta megölni Isobelt, és most elrabolta Tracyt. Eddig annyit tudunk, hogy hárman közülük ugyanabba az iskolába jártak. Az igazgató halványan emlékezett valamilyen eseményre, amelyik a kiváltója lehetett ennek az egész gyilkosságsorozatnak, és két áldozatnál is ugyanolyan hajcsatot találtunk, mint amilyen Louise Hickmannek volt az iskolában. Tudjuk, hogy ez a kulcs.

– Elég elrugaszkodottnak tűnik – mondta Stacey. – Mindannyian túléltünk pár szarságot az iskolában.

Kim bólintott.

– Egyetértek. Több részletre van szükségünk az incidenssel kapcsolatban. – Kim szünetet tartott, és egypár másodperc múlva Stacey-hez fordult. – Keress nekem egy konyhásnénit, Stace. A konyhásnénik mindig mindent tudnak, és ebben a dologban több van annál, amit mi látunk.

– És a Főnök már szinte kész beismerni, hogy tévedett – állapította meg Bryant mosolyogva.

– Parancsolsz? – kérdezte Kim meglepetten.

– Hiszen hallottad az igazgatót. Azt mondta, lány volt. Be kell ismerned, hogy nekünk volt igazunk, és te tévedtél. Egy nőt keresünk.

– Lehetett a testvére, apja, nagybátyja, fiúja, férje... – dobta fel Kim.

– Aha, szóval ahelyett, hogy elismernéd, hogy tévedtél, inkább csak azt mondanád, hogy nem ez volt a legpontosabb tipped? – kérdezte Bryant.

Kim megrázta a fejét.

– Nem ismerek be semmit, amíg nem tudunk többet arról, ami történt.

– Még mindig nem értem, hogy jön Isobel a képbe – mondta Stacey. – Azt értem, hogy Louise Hickman és Jemima Lowe osztálytársak voltak. Azt is tudom, hogy Tracy Frost egy osztállyal felettük járt...

– Nézd meg a középső nevüket is, Stace – tanácsolta Kim. – Vannak, akik a középső nevüket használják bizonyos helyeken.

– Úgy lesz, Főnök.

– És még mindig keressük, mi okozhatta azokat a sérüléseket a lábukon és a hasukon. Nem tudom értelmezni, pedig ott volt Jemimán és Isobelen is. Louise-ról persze nem tudhatjuk.

Esetében a bomlás már túlságosan előrehaladott állapotban volt ehhez.

– Isobelről annyit, hogy tegnap magához tért, de nem emlékszik sem arra, mi történt vele aznap este, se az életének korábbi eseményeire. Fontos még, hogy a lány hepatitis C-fertőzött. Nem tudjuk, tud-e róla.

– Mármint arról, hogy drogos?

– Eléggé korlátolt vagy, ha azt gondolod, ez az egyetlen módja annak, hogy valaki elkapja, Kev! – csattant fel Kim. Bár az igaz, hogy tapasztalata szerint ez volt a leggyakoribb eset.

Az is lehetséges, hogy Isobel függő volt, aki aztán leszokott. Kim nem vett észre rajta elvonási tüneteket, sem tűnyomokat.

– A pasija tudja? – kérdezte Dawson.

És elmondod neki? – hallotta ki a kérdést az ifjú nyomozó hangjából.

Ezen már maga is rágódott egy ideje. Szívmelengető volt látni azt, ahogy Duncan törődik a barátnőjével, de vajon akkor is ilyen figyelmes lett volna, ha tudja az igazat? Végül Kim úgy döntött, ez nem rá tartozik.

– Kev, azt akarom, hogy kérdezősködj a helyi menedékházakban, és faggass ki esetleg pár általunk ismert prostituáltat, hogy ismer-e valaki egy Isobel nevű nőt.

– Gondolod, hogy kurva?

Kim felkapta a fejét.

– Kapsz három másodpercet, hogy újragondold a szóhasználatodat.

Bryant felállt, még mielőtt Dawson kinyithatta volna a száját.

– Szerzek egy kávét, Stacey pedig segít nekem.

Kim egyetértésében felhúzta a szemöldökét és keresztbefonta a karját, mielőtt mindketten elhagyták volna az irodát.

– Hogy képzeled? Hogy a rohadt életbe merészelsz ilyen tiszteletlenül beszélni ezekről a nőkről, vagy bármilyen nőről? – kérdezte, aztán felemelte a karját. – Igazából nem is kell válaszolnod, mert ebben az esetben egyáltalán nem érdekel a véleményed, érted?

Dawson meglepettsége idegességgel vegyült.

– Tényleg minden egyes ügynél le kell folytatnunk ezt? Igazán elegem van ebből, Kev. Van, hogy zseniális vagy, és olyankor tényleg büszke vagyok arra, hogy a csapatomban dolgozol, de van, amikor egyáltalán nem érzem így. Tudod, Kev, igazán felcseszel azzal, amikor másként kezelsz valakit csak azért, mert van valamiféle prekoncepciód az illetővel kapcsolatban. A lényeg, hogy engem egyáltalán nem érdekel, hogy Isobel mit csinált vagy mit nem csinált, mielőtt megismertem. Az egyetlen dolog, amit tudok, hogy ott voltam, amikor nyöszörögve küzdött a levegőért, miközben vér folyt a fejéből. Utána pedig egy elképesztően bátor nővel beszéltem, aki visszaküzdötte magát a kómából, csak azért, hogy aztán még a saját nevére se emlékezzen. Szóval, amikor lekurvázod, azzal egy kicsit felcseszed az agyamat, érted?

Kim látta, hogy a férfi nyakig elvörösödik, ez pedig csak olyankor szokott bekövetkezni, ha elragadják az érzelmek.

– Csak egy kis érzékenység, Kev – mondta Kim a fejét rázva. – Csak gondolkodj, mielőtt kinyitod a szádat, világos?

Hallotta Bryant köhögését a folyosóról. Nem volt túl visszafogott.

– A büfé még zárva – mondta, és leült. Stacey követte.

Persze hogy zárva volt, mindannyian tudták, hogy csak nyolckor nyit.

– Főnök...? – kérdezte Dawson.

– Igen, Kev?

– Gondolod, hogy Isobel prostituált?

Kim nem habozott. Már elmondta, amit akart.

– Elképzelhető, hogy az volt. A csuklóján lévő sérülésekből arra következtetek, érezte már annyira kétségbeesettnek és kilátástalannak a helyzetét, hogy véget akarjon vetni az életének. Az, hogy elkapta a hepatitis C-t, annak a jele lehet, hogy valamikor a múltban megpróbálkozhatott a prostitúcióval, hogy meg tudjon élni valamiből.

A prostituáltak között azért elég nagy a fluktuáció. Lehetséges, hogy elkerülte a rendőrséget, de a többi prostituáltat biztosan nem. Nekik fontos volt ismerni a konkurenciát.

– Ha az utcán dolgozott, valaki biztosan emlékszik rá, Kev. Ásd bele magad, mielőtt visszamész a Westerley-be.

– Úgy lesz, Főnök. Curtis Grant is ma megy vissza. Beszélni akarok vele. Darren James hirtelen kinevezése éjjeliőrré kicsit furcsa. Curtis Grant a szükségesnél egy kicsivel többet volt a Westerley-ben a héten. Valami nem stimmel.

– Figyeld az eseményeket, és szólj, ha felmerül valami érdekes.

Stacey abbahagyta a dobolást egy pillanatra.

– És nekem mi lesz a dolgom Ivorral és Larryvel?

Kim hangosan felsóhajtott.

Tudta, hogy az ügy ismét éles, és hogy a Brierley Hill-iekhez tartozik, de mégis volt benne valami, ami miatt nem akarta elengedni. Ő és a csapata két nap alatt többre jutott, mint azok három év alatt.

Tudták, hogy mindent elkövettek azért, hogy a két ember azonosítását lehetetlenné tegyék. Barátok voltak, vagy legalábbis ismerősök, és Stacey megerősítette, hogy mindketten nyilvántartott szexuális bűnözők.

Kimnek már egyáltalán nem tetszett, hogy Ivor éveken át azonosítatlan maradt.

– Nézz szét az áldozatok körül, Stace. Mindketten ültek, de lehet, hogy volt odakint valaki, aki szerint nem eleget.

– Például szerintem – vetette oda Dawson.

Egyikük sem adott hangot az egyetértésének. Nem is kellett. Ez általánosan elfogadott nézetnek számított.  Mint ahogy az is, hogy bármit tettek is, nem kezdjük el öldösni az embereket.

66. fejezet

Isobel belekortyolt a nappalos nővértől kapott gyönge teába. Majdnem azonnal ki is köpte a szép új fehér takaróra, mielőtt egy halovány mosoly jelent meg az arcán. Úgy látszik, mégsem cukorral szereti. Jó tudni.

Isobel sajnálta, hogy nincs ott Marion. A nővér állta a szavát, és felébresztette tizenegy harminckor, majd kettőkor, és végül ötkor is, egyre elnyújtva az alvásidőt. Fél nyolckor kelt fel végleg, a műszakváltásra.

Hallotta a személyzet beszélgetését, és abból, amit elcsípett, megtudta, hogy aznap átszállítják egy másik osztályra. Mind a rövid, mind pedig a hosszú távú memóriája helyreállásával kapcsolatban pozitív jelek mutatkoztak. Megerősítést nyert, hogy lekvár nélkül szereti a pirítóst, és hogy Duncan a pasija. A fizikai felépülését csodaszerűnek mondták.

Isobel mégsem akarta, hogy átvigyék, annak ellenére, hogy javult az állapota.

Ez a hely biztonságos volt, és csendes, el volt zárva a külvilágtól, és a mászkálást is minimálisra korlátozták. Már önállóan lélegzett, a morfiumadagját sikerült csökkenteni, és végre aludni is tudott.

Egy pillanatra elfogta a pánik amiatt, hogy Duncan esetleg nem találja meg. Azzal nyugtatta magát, hogy a személyzet majd útbaigazítja. Nagyon utálta, amikor a férfi elment, és nagyon várta mindig, hogy visszatérjen. Már a kezének puszta érintése megnyugtatta.

Amikor visszajött, újból kifaggatta őt a randijaikról. És újra és újra megkérte, hogy mesélje el megint, amíg magától nem kezd emlékezni. Talán egy nap eszébe jut valami, ami visszaállítja a saját emlékezetét.

Egyszer csak azt vette észre, hogy a csuklóján lévő sebeket kapirgálja. Ismerős érzés volt. Miért tette ezt magával? Mielőtt elrabolták, mi lehetett olyan szörnyű az életében, hogy csak a halált találta megoldásnak? Eléggé ironikus, hogy a támadójának kis híján sikerült véghezvinnie a dolgot.

Gondolatai visszakanyarodtak az álmaihoz, amelyek egész éjszaka üldözték. Valaki vitte, és megérintette, de nem szexuálisan. Egy hang. És amikor felébredt, megpróbálta értelmezni a látottakat, de azok csak táncoló árnyak voltak elméjének barlangjában.

Isobel nem küzdött tovább. Megértette: ezt a dolgot üldözni olyan, mintha egy beolajozott angolnát akarna elkapni.

A képeket ugyan nem tudta maga elé idézni, de arra emlékezett, amit hallott.

Egyet neked, egyet nekem. És volt még az a Mandy nevű nő.

Ez a két információpalánta azonban csak nem akart sehogy sem növekedésnek indulni, akárhányszor is vette elő őket. Pedig egyfolytában pörgette, forgatta ezt a két kis morzsát a fejében, minden szögből megvizsgálta őket, mint becsüs a drágaköveket.

Azonban ez a két morzsa nem változott. Mégis a kincsei voltak, mert a saját tudatából származtak, annak lezárt dobozából másztak elő.

A nappalos nővér odalépett hozzá, és megvizsgálta a teáscsészéjét.

– Ez kihűlt, kedveském.

Már épp említeni akarta a cukrot, de aztán inkább befogta a száját, amikor megpillantotta a tegnap megismert rendőrnő eltéveszthetetlen alakját.

Kérte a főnővért, hogy hívja fel a nyomozót, amint felébredt, de nem hitte, hogy ilyen hamar látni fogja.

– Helló, nos, hogy van?

Isobel rámosolygott az érkezőre. Különös örömmel töltötte el, hogy viszontláthatta.

Előző nap egy kicsit nyomasztóan hatott rá a jelenléte, de aznapra már teljesen megbízott benne. Az arca őszinteséget sugárzott, és bár nem mosolygott túl sokat, sötét tekintetében ott lapult a szenvedély.

– Jól vagyok, később a nap folyamán elvisznek innen.

A nyomozó megrázta a fejét, és leült.

– Kértem, hogy tartsák itt még egy kicsit. Nem hiszem, hogy készen áll a költözésre.

– Úgy érti, még nem kapta el a fickót?

Ez a kérdés megállíthatatlanul tört fel belőle.

A nyomozó felhúzta egyik szemöldökét.

– Maradjunk annyiban, hogy örülnék, ha még itt maradna egy kicsit.

Isobel nem bánta a rendőrnő beavatkozását. Kényelmes volt neki ebben a biztonságos, kolostori környezetben, amíg vissza nem nyeri az emlékeit.

– Nem szeretem a cukrot – mondta, és megvonta a vállát.

– Én sem – felelte a nyomozó.

– El kell mondanom néhány dolgot, de nem tudom, jelentenek-e bármit is – bökte ki.

Most, hogy a nyomozónő ott ült előtte, a dolgok, amiket mondani akart, jelentéktelennek tűntek. Már csak azért is, mert nem tudta, vajon a két emlék a fogva tartása idejéből származik-e.

Lehetséges, hogy még a korábbi életében hallotta.

– Mandy. Azt hiszem, elkapott még valakit. Valakit, akit Mandynek hívnak. Folyamatosan hallom ezt a nevet, de nem ismerem fel a hangot, amelyik mondja. Lehet, hogy teljesen irreleváns, és lehet, hogy ezzel most egy kicsit félrevezetem...

– Semmi gond – nyugtatta Kim, és megpaskolta a kezét. – Majd én eldöntöm, fontos-e. Mondjon el mindent, ami csak az eszébe jut.

– Egyet neked, egyet nekem – vetette oda.

– Tessék? – kérdezte a nyomozó.

Isobel zavartan megvonta a vállát.

– Tudom. Furcsa, de amikor lehunyom a szemem, ez a mondat megy végtelenítve. A baj csak az, hogy nem tudom, hogy nem én csinálom-e magamnak. – Egy nagy sóhaj érlelődött benne, és könnyek szöktek a szemébe. – Már semmit sem tudok. Nem tudom, mi a különbség a gondolat és az emlék között. Nem tudom, mi a valóság.

– Ugyan, nyugodjon meg. Remekül csinálja.

Nyugodt, biztos kéz állapodott meg a karján. A belőle áradó erő megállította a könnyeket.

– Egy szörnyű gyilkossági kísérlet áldozata. Kiküzdötte magát a kómából, és a teste jelenleg is gyógyul. Úgyhogy ne legyen túl szigorú saját magával, jó?

Isobelnek feltűnt, hogy a nő nem próbálta meg hitegetni azzal, hogy az emlékei visszatérnek. Mindketten tudták, nem biztos, hogy ez valaha is megtörténik, így nem akart benne hamis reményt kelteni.

A látogató felállt, és Isobelt azonnal elfogta a magány. Ez a nő sugározta magából a biztonságot. Bár a modora karcos és merev, Isobel értékelte az őszinteséget a tekintetében.

– Mindegy, végül is csak a nagyon híres embereknek van egyszavas nevük – mondta, és az ágya feletti névtáblára tekintett, amelyen az állt: Isobel.

Isobel elmosolyodott ezen a megjegyzésen, a nyomozó pedig megszorította a karját.

– Holnap is benézek, rendben?

Isobel köszönetképp bólintott. Megnyugtatónak érezte ezt a gondolatot.

Egy utolsó mosoly után a nyomozó elfordult, majd magabiztos lépésekkel kisétált.

A szobát azonnal üresebbnek és sötétebbnek érezte, mintha lekapcsolták volna a villanyt.

Isobel hirtelen utána akart kiáltani, megkérni, ne menjen el. Könyörögni akart, hogy maradjon.

Egy rövid ideig biztonságban érezte magát, mintha a kórterembe senki se tudna bejutni, aki árthat neki. De amint a nyomozónő elment, azonnal kiszolgáltatottá és sebezhetővé vált.

Rádöbbent, hogy ez egészen addig így lesz, ameddig el nem kapják a rohadékot.

67. fejezet

– Hogy van? – kérdezte Bryant, amikor Kim visszaült a kocsiba.

– Jobban néz ki, mint tegnap. A javulás ellenére arra kértem az osztályt, hogy tartsák még bent egy időre.

– Gondolod, hogy még mindig veszély fenyegeti? – kérdezte, és elindult kifelé a parkolóból.

Kim tudta, hogy az egy betegre jutó személyzet száma garantálta, hogy ezen a részlegen mindig lesz a közelében valaki. Ismeretlen látogatók nem mehettek be csak úgy.

– Nem halt meg. Szóval biztosan nincs biztonságban. Isobel folyton a Mandy nevet hallja – mondta Kim, kétkedéssel a hangjában. – Már felhívtam Stacey-t, hogy nézze meg, van-e valami, de nehéz eldönteni, hogy ez jelent-e bármit is.

– Van ilyen nevű nővér vagy alkalmazott, esetleg? – kérdezte Bryant.

Kim megrázta a fejét.

– Nem, ellenőriztem, beteg sincs ilyen.

Bryant felsóhajtott.

– Gondolod, hogy még valakit keresünk Tracyn kívül is?

Kim megpróbálta értelmezni, mit is hallott Isobeltől.

– Ha volt nála még egy nő, akkor most hol van? Tudjuk, hogy a Westerley-nél rakja ki a holttesteket, szóval...

– Lehet, hogy egy korábbit nem találtunk meg?

Kim is pont erre gondolt.

– Isobel mondott még valami olyat, hogy „egyet neked, egyet nekem”. Azt mondja, folyamatosan ez pörög a fejében.

Kim feszülten felsóhajtott. A szavak nem jelentettek neki semmit.

– Hallom – szólalt meg Bryant éneklő hangon.

– Mit? – kérdezte Kim.

– Azt, hogy megváltozott a hangod. Roppant árulkodó.

Kim rosszalló pillantást vetett rá. Nem tudott róla, hogy elváltozott volna a hangja.

– Ez van olyankor, amikor az ügy már nem ügy többé, hanem személyes küldetés.

Kim megrázta a fejét, és kibambult az ablakon, miközben a Pedmore Road felé közeledtek.

– Hülyeségeket beszélsz.

– Pedig igaz. Minden ügybe úgy kezdesz bele, hogy igazságot akarsz tenni. Aztán elérünk ide. Ahogy egyre jobban megismered az áldozatokat, megváltozik a motivációd, és...

– Várjunk csak! Csak mert ma elmentem Isobelhez...

– Én nem erről beszélek. Ugyanis ez ugyanúgy megtörténik veled a halottak esetében is. Ahogy beleásod magad az ügybe, bekövetkezik ez a változás. Már nem az igazság miatt akarod elkapni a gyilkost. Most Jemimáért, Louise-ért, Isobelért akarod elkapni, sőt még Tracyért is. Innentől személyes. És én csak azt mondtam, hogy ilyenkor megváltozik a hangod.

Kim vitára nyitotta a száját, de aztán egy másik gondolata támadt, ahogy elhaladtak Reddall Hill mellett, Cradley Heath főutcája felé menet.

Kim Bryant felé fordult.

– Merre tartunk? Még egy szóval sem mondtam, hová menjünk...

Bryant lekanyarodott a szupermarket parkolójába, és az utca túloldala felé biccentett.

– Stacey hívott, amíg bent voltál a kórházban. Elsie Hinton, a Cornheath korábbi konyhásnénije itt dolgozik.

– Tudod, jó lenne, ha megosztanád velem az ilyesmit, azt pletykálják, hogy én vagyok a főnök – csattant fel Kim.

Még mindig idegesítette, amiért azt mondta, hogy érzelmileg túlságosan elkötelezett.

Kim nézte, ahogy sorra hagyják el a szabad parkolóhelyeket.

– Bryant, mi a fenét művelsz?

– Keresek egy kisgyerekes szülőknek valót.

– Csak parkolj le valahol.

A kávézó a szupermarkettel szemben egy családi szőnyegbolt és egy építési vállalat között állt. Odabent szűk volt a hely, mindössze hat asztal fért el, a falakat mindenhol Cradley Heath főutcáját ábrázoló fekete-fehér fotók díszítették.

A bacon, a kolbász és a kávé illata egyre erősödött, ahogy közelítettek a pult felé. Kim azonnal felmérte, hogy azok közül a nők közül, akiket lát, egyik sem lehet az, akit keresnek.

– Elsie Hinton? – kérdezte Bryant bizonytalanul.

– Még nincs bent – mondta a fiatalabb nő. – És önök kik?

Egyenes kérdés volt, nem udvariatlan.

– Beszélnünk kéne vele. Tudják, hol lakik?

A nő elmosolyodott, mintha azt gondolná, a férfi csőbe akarja húzni.

– Na, nem, barátom, kizárt, hogy elmondjam. Tíz perc múlva itt lesz. Azt javaslom, addig tegyék le magukat.

Bryant Kimre nézett, aki bólintott. Tett pár lépést hátra, és leült egy, a régi Christ Churchöt ábrázoló fotó alatt. Ennek a templomnak a tornya magasodott a Five Ways kereszteződése felett annak idején. Lebontották, hogy utat építsenek az új szupermarkethez.

Kim hallotta a kávégépek sistergő hangját és azt, hogy Bryant nevet a saját tréfáján, amivel az őt kiszolgáló pincérnőt szórakoztatta.

Lenyűgözte a fesztelensége és a barátságos természete. Alapvetően elbűvölő fickó volt, aki bárkivel kijött, akivel csak találkozott.

Azon gondolkodott, hogy vált vajon ez a tulajdonság a személyiségének a részévé. Vajon már gyermekkorában is a társaság közepe volt, vagy ez a korral jött, és az évek során tökéletesítette?

Akárhogy is, hálás volt azért, amit a csapatért tett, annak ellenére, hogy néha ki tudott volna szaladni tőle a világból.

– Dupla latte – mondta a férfi, és lerakta az üvegcsészét az asztalra. Magának egy kancsó teát rendelt, egy személyre.

Amikor leült, egy tinédzser éveinek végében járó lány lépett be a kávézóba egy ikerbabakocsival. Csak az egyik ülésben volt gyerek. A másik tömve volt bevásárlószatyrokkal.

Bryant felállt, és tartotta az ajtót, amíg a lány beszuszakolta magát és a babakocsit a helyiségbe.

Kim nézte, ahogy ez a tinimama szakavatott mozdulatokkal kiemeli a gyermeket a kocsiból. A baba azonnal kinyújtotta a karját, jelezvén, hogy szeretne kijönni. Olyan rituálé volt ez, amelyet mindketten értettek.

– Vihar lesz – jegyezte meg Bryant, a teafiltert a fémkannába lógatva.

– Helyes – nyugtázta Kim. Már napok óta csak nőtt az őrjítő hőség.

Bryant megrázta a fejét.

– Te tényleg jobban szereted az esőt a napsütésnél?

– Ja – felelte.

– Hogy utálhatja valaki a nyarat? – értetlenkedett a férfi, majd kiöntötte a bronzszínű folyadékot a fehér teáscsészébe.

Elég egyszerű, ha az összes traumatikus élményed az izzasztó hőséghez kapcsolódik.

Sírás hallatszott, ahogy a kisfiút az anyukája bele akarta tenni az etetőszékbe. Akárhogy próbálta, a gyerek folyton kiegyenesítette a lábát, hogy ne tudjon belecsusszanni.

Kim elnézett, hogy ne lássák a mosolyát. Ez egy újabb tökéletes formagyakorlat volt, ezúttal a gyermek részéről.

– Azt tudod, hogy akár tévedhetünk is Tracyt illetően? – mondta Bryant. – Lehet, hogy csak ki akarta szellőztetni a fejét. Kicsit távolabb a szokásos dolgoktól.

Kim egyetértett.

A kisfiú hangos sikítást eresztett el. Csapdába ejtette a szék, de megpróbálta kiszabadítani az alsó végtagjait. Előre-hátra csapkodott a lábával, fel-le emelgetve őket.

– Persze ez mind csak találgatás...

– Pssszt... – szakította félbe Kim, ahogy tovább figyelte a gyerek szökési kísérleteit.

Bryant előrehajolt, a gyerek pedig ismét előre-hátra suhintott a lábával, hogy kiszabadíthassa őket.

A combjának hátsó része folyamatosan hozzáütődött a szék fából készült keretéhez.

– Hé, Főnök...?

– Bryant, fogd be – mondta, és képtelen volt levenni a szemét a látványról.

A gyerek pufók kis ujjacskáit használva megragadta a tálcát, és annál fogva húzta magát előre a peremig.

– Ó, azt hiszem, itt az emberünk – mondta Bryant az ajtó felé biccentve.

Kim döbbenten fordult vissza kollégájához, mindazonáltal meg volt győződve az igazáról.

– Bryant, a nyomok az áldozatokon, amiket nem tudtunk beazonosítani... – Szinte el sem hitte, hogy tényleg ezt mondja: – A rohadék egy etetőszékhez kötözte őket.

68. fejezet

Tracy minden erejét összeszedve próbálta kinyitni a szemét.

Úgy érezte magát, mint egy súlyemelő a lökés döntőjében, annyira erőlködött, hogy ezt a két kis darabka bőrt felemelje a szeméről.

Sikerült kinyitnia, de először nem is volt biztos benne, valóban így van-e. Pár másodperc múlva a szeme hozzászokott a sötétséghez. A távolban furcsa alakok bontakoztak ki a homályból.

– H-helló... – suttogta a falon táncoló árnyaknak.

A válaszul kapott néma csend megrémítette. Érezte, hogy valamilyen folyadék folyik le a szája szélén, és tudta, hogy az nyál, és végig fog csorogni egészen az állkapcsáig.

Próbálta felemelni a kezét, de az nem mozdult. Tompa elméje utasította a szemét, hogy nézze meg, miért nem. Újra megpróbálta, mielőtt rájött, hogy a csuklóját megkötözték, de nem látta, mihez.

Egy teljes percre volt szüksége ahhoz, hogy rájöjjön, a másik keze nincs is megkötözve. Megrázta a fejét, megpróbálva eloszlatni benne a ködöt. Mintha egy tucatnyi pók szőtt volna hálót az agyában.

Nagyon nehezére esett megemelnie a karját, mintha egy erősebb gravitációjú világba csöppent volna. Arra gondolt, nem egy olyan rémálomban van-e, ahol nem tudja mozgatni a végtagjait, akárhogy is próbálja.

Reménysugár csillant fel előtte a sötétben. Talán az egész csak egy álom. Talán otthon az ágyában fog ébredni.

Hiába próbált ebbe a reménybe kapaszkodni, mivel agyának logikusan gondolkodó része is kezdett éledezni. A fájdalom a csuklójában túl valóságos, túlságosan is húsba maró ahhoz, hogy képzelgés legyen csupán. Az elevenébe vágott. A gondolatai, bár lassan jöttek elő, valódiak voltak.

Tudta, hogy nem alszik, és magában elátkozta azt a kis reménysugarat, amely összezavarta egy pillanatra.

Próbált lejjebb kúszni a székben. Talán fel tudná borítani előrefelé, és akkor ki tudná szabadítani a csuklóját, de akárhogy is nyújtogatta a lábát, a rúgkapáló talpa nem ért mást, csak levegőt.

Érezte, ahogy egy támla nyomódik a hátába, előtte pedig mintha valamilyen tálca lett volna.

Tracy kétségbeesetten próbált visszaemlékezni a legutolsó dologra, ami történt vele.

Elhagyta a kávézót, és visszasétált a kocsijához. Egy csomag édesség volt szétszóródva a földön, ő pedig nagyon figyelt, hogy hová lép, nehogy elessen, majd... semmi.

Érezte, hogy a teste tele van fájdalmas zúzódással, így arra következtetett, hogy küzdött.

Hirtelen a gyomrába mart a félelem. Mégis mi a fenéért próbálja elemezni a helyzetet, amikor egyedül csak arra kellene koncentrálnia, hogy valószínűleg meg fog halni.

Megpróbálta keresztülhúzni a kezét a karikán. Még az öklének a bütykeiig sem jutott. Ismét megpróbálta, immár gyorsabban, abban bízva, hogy megtrükközheti valahogy, és az a kerek dolog majd elengedi.

Valahonnan puffanás hallatszott, és ez egy rövid időre teljesen lebénította. A hang egyenesen a szívébe hatolt, és hatalmas lökéssel pumpálta a vért az ereiben.

Túl sokáig várt. Értékes időt veszített azzal, hogy megpróbáljon rájönni, hol járt, és mi történt vele, most meg már túl késő. Ironikus, hogy ugyanez a letargikus hozzáállás juttatta ebbe a helyzetbe is.

Tracy egy kétségbeesett és fojtott sikoltásban felismerte saját hangját. Előrebillentette magát, és érezte, hogy a szék megmozdul, de nem eléggé. Hátravetette magát. A szék ismét megmozdult, de a lendület nem volt elég ahhoz, hogy feldöntse.

A rohadt életbe, valamit tennie kell, méghozzá gyorsan.

Ismét hátradőlt, a combizmának minden erejét megfeszítve. Ekkor azt érezte, hogy a szék két lába elemelkedik a földről.

Újabb próbálkozásra készült, amikor az ajtó egyszer csak kinyílt.

A mesterséges fényben egy ember körvonalait pillantotta meg maga előtt.

A szeme káprázott a sötétbe hirtelen betörő világosságtól. Pislogott párszor, a falon árnyékok táncoltak a tompa fényben.

A körvonal közelebb lépett hozzá. A mögüle érkező fényhez már hozzászokott a szeme.

A vér megfagyott az ereiben, amikor a szeme megpillantotta azt, amit az agya nem volt hajlandó feldolgozni.

69. fejezet

– Nem, továbbra sem értem, miről beszélsz, Főnök – mondta Bryant, amikor az anyuka és a gyerek elhagyták a kávézót.

Kim tudomást sem vett róla, inkább tovább figyelte az anyukát, amint az lesimítja a gyerek ruháját, mielőtt beletenné a babakocsiba. Lehúzta a csíkos pólóját, és felhúzta a zöld rövidnadrágját.

– Nézd, mindössze tizenöt perc után – mondta.

Bryantnek hátra kellett fordulnia a székben, de már értette, miről beszélnek. Két halvány vonal jelent meg a gyerek lábának hátsó részén.

A férfi megrázta a fejét.

– A lányokon lévő nyomokat bármi okozhatta.

Kim nem értett egyet.

– Fogadok, ha most felemelnénk annak a gyereknek a pólóját, ott lenne ugyanaz a vonal a hasán is.

– Nos, ebben nem segíthetek – röhögött Bryant. – Kizárt, hogy megkérdezzem, megmutatná-e a gyerekét.

Kim válaszra sem méltatta, de azért részben értette, mire céloz. Mi a fenének tenné az áldozatokat etetőszékbe? Mindazonáltal a nyomok túlságosan hasonlítottak ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja őket.

– Na, hahó, itt jön – mondta Bryant, amint az asszony, amelyik belépett a kávézóba, az ő asztalukhoz közeledett.

– Engem kerestek? – kérdezte, miután megállt kettejük között.

Kim felnézett a gyűrött, barátságos arcra. Elsie Hintont nagyjából a hatvanas éveinek közepére saccolta, és úgy sejtette, egy hosszú, kemény munkával eltöltött élet áll mögötte.

– Üljön le, kérem – mondta Kim, és odahúzott egy széket.

Elsie biccentett a pult irányába. A két nő próbálta eltitkolni kíváncsi tekintetét.

– Nem tartjuk fel sokáig – nyugtatta Kim, ahogy Bryant a pulthoz lépett, és elmagyarázta, hogy szükségük van az alkalmazottjuk munkaidejéből pár percre.

Kim kihasználta az alkalmat, hogy bemutassa magukat. Elsie egyszerűen csak bólintott, egy olyan ember magabiztosságával, aki tudta: nem tett semmi rosszat.

Bryant visszaült az asztalhoz, Kim pedig folytatta:

– A jó pár éve a Cornheath Általános Iskolában történt incidensről szeretnénk beszélni önnel. Beszéltünk Mr. Jacksonnal, aki sokat segített, de reméltük, ön esetleg további információkkal tudna szolgálni. A konyhásnénik mindent tudnak – magyarázta Kim.

Az utóbbi nem volt se dicséret, sem pedig sértés, egyszerű tény.

– A tornateremben történt. Az egyik gyereket megalázták úgy, hogy a földhöz szorították, és levetkőztették. Emlékszik esetleg?

Elsie lehunyta a szemét, száján undor tükröződött. Bólintott.

– Igen, emlékszem. Négyen vagy öten voltak, akik lenyomták azt a kis bolhát. És még jó páran nézték. Az egyikük végül felszaladt a tanáriba, és segítséget kért...

– Tracy Frost? – kérdezte Kim.

Elsie bólintott.

– Igen, igen, azt hiszem, ez volt a neve. Nem is értettem, miért szalad a folyosón, amikor elhaladt mellettem, de arra emlékszem, hogy minek nevezték, miközben ment. Könnyek szaladtak le az arcán, de ő csak ment, amíg a tanárihoz nem ért. A fogyatékossága annál nyilvánvalóbb volt, minél gyorsabban próbált haladni.

Kimet önkéntelenül is görcsbe rántotta a bűntudat.

– Tudja a többi lány nevét is, aki benne volt? – kérdezte Bryant.

Az asszony meglepettnek látszott.

– Te jó ég, most megfogott. Nem igazán emlékszem a neveikre. Nagyon régen volt már.

Kim nem akarta beadagolni neki a neveket egyesével, mert félt, hogy az asszony memóriája, vagy annak hiánya arra készteti, hogy azonnal egyetértsen.

– Az egyik lánynak olyan neve volt, mint egy játék babának – mondta.

– Jemima? – vetette fel Bryant.

– Igen, úgy van – helyeselt Elsie mosolyogva.

– Louise? – folytatta.

– Igen, úgy emlékszem, volt ott egy Louise is.

Kim közbelépett.

– És Joanna?

Az asszony gondolkodott, majd bólintott.

– Igen, volt köztük egy Joanna is.

Kim Bryantre pillantott. Jól sejtette, hogy Elsie Hinton az utónévkönyv összes lánynevére azt mondaná: ott volt.

Bryant tekintete azt mondta: még egy próbát megér.

Előrehajolt.

– És esetleg meg tudná mondani annak a kislánynak a nevét, akit leszorítottak a földre?

Elsie végignézett mindkettejükön.

– Ó, Mr. Jackson memóriája már nem a régi, igaz? A gyerek, akit a földre szorítottak, kisfiú volt.

70. fejezet

Az a nap örökre megváltoztatta az életemet.

Elnéztem abba az irányba, ahol a tornaszőnyegek sorakoztak, de Louise nem arra nézett.

Ő engem nézett.

Az arca fura volt. Mosolygott, de nem éreztem, hogy a mosolyától boldog lennék. Inkább féltem tőle.

Louise bólintott, és hirtelen mindenki megindult felém. Louise velem szemben állt, azzal az izgatott ábrázattal az arcán, és a többiek is mind ugyanúgy néztek rám.

Hátrálni kezdtem.

A gyomrom felkavarodott, és nem tudtam, miért.

– Kapd el, Jemima! – kiáltott Louise.

Nem tudtam, kicsoda Jemima.

Egy szőke, rövid hajú lány lépett elő a csoportból, és elindult felém balról. Visszapillantottam róla Louise-ra.

A hátam a kemény, fém bordásfalnak ütődött.

Jemima megragadta a bal kezemet, és maga felé rántott. Louise fogta le a jobbat. Ide-oda ráncigáltak, nem tudtam, mit akarnak, hogy merre menjek.

A bordásfalnak vetettem a hátamat.

– Ti fogjátok meg a lábát – mondta Louise.

Az egyik lány előrebicegett és lenyúlt. Rúgkapáltam, hogy hagyja abba, de a sánta lány elkapta a bokámat, és meghúzta.

A földre estem.

– Hagyjátok abba! – kiáltottam, ahogy az arcok rengetege lassan összezárult felettem, eltakarva előlem a fényt.

Louise arca közelebb jött. Izgatott volt, kíváncsi, elszánt.

– Kérlek, hagyjatok békén! – könyörögtem.

– Fogd be! – rivallt rám Jemima, és levette a cipőmet.

– Szálljatok le rólam! – kiáltottam.

Jemima beletömte az egyik zoknimat a számba. A kiabálásomat letompította az anyag.

Az arcok felettem egyre közelebbről néztek, egy plafonnyi, érdeklődő tekintet.

A csinos sárga ruhámat felhúzták a lábamon. Hűvös levegőt éreztem a combomon.

– Csináld! Csináld! – kántálták néhányan.

Mégis mit? – akartam kiáltani.

A körülöttem zajló csivitelés szinte fülsiketítő volt. Ideges kacajok legyezték a fülemet.

Rángattam a fejemet, hogy végignézhessek az arcukon. Tudni akartam, mit tettem, hogy soha többé ne kövessem el újra.

Megígértem volna nekik.

A kántálás egyre hangosabb lett.

– Csináld! Csináld! Csináld!

Ügyetlen ujjak a bőrömbe csíptek, amikor próbálták leszedni rólam a bugyimat.

Az arcok még közelebb jöttek.

Próbáltam megmozdulni, de nem tudtam, merre mehetnék. Begubózott az engem bámuló arcok hálója.

A kántálás ismét hangosabbra váltott, ahogy a fejek már olyan közel jöttek hozzám, hogy levegőt sem kaptam.

– Csináld! Csináld!

El akartam takarni a szemem és a fülem.

A suta ujjak végül lehúzták a bugyimat. A gumi a combomon állt meg.

A kántálás abbamaradt. Egy pillanatra megnyugodtam. Azt gondoltam, ezután majd felállhatok. Hogy végre békén hagynak.

– Nézzétek, fütyije van! – sikított fel Louise.

Először csak egy ideges nevetés hallatszott, bizonytalan, aztán valaki más is csatlakozott, majd még valaki.

– Mondtam nektek, ugye? – kiáltotta Louise diadalmasan.

A nevetés egyre hangosabb lett. Még hangosabb, mint a kántálás.

Arcok úsztak el előttem, én pedig egyre vörösebb lettem.

Nem tudtam, mi az a fütyi, de elég rosszul hangzott.

A nevetés visszhangzott a fejemben.

Louise arca közelebb jött az enyémhez.

– Te egy fütyis kislány vagy – mondta, és ismét kitört a nevetés.

A gyomrom forgott, és sírni próbáltam a zokni mögött.

Csak azt akartam, hogy hagyják abba.

– A kislányoknak nincs fütyijük – üvöltötte Jemima.

A nevetés még hangosabb lett, de aztán egy vékony hang megszólalt mellettem.

– Hagyjátok abba! – kérlelte a többieket.

Arra gondoltam, vajon nem a saját gondolataim találtak-e kiutat a fejemből.

– Hagyjátok abba, mindannyian!

Rájöttem, hogy a hang nem belőlem jön. A sánta kislánytól jött.

Tudtam, hogy sose lesz vége, tudtam, hogy életem végéig a földre fognak szorítani.

A látásom elhomályosodott, és az arcok összeolvadtak. Azt akartam, hogy vége legyen, ki akartam zárni mindent.

Behunytam a szemem, de a fülemet nem tudtam becsukni.

A nevetés és a kántálás folytatódott, az arcok sokkal később, azután is ott lebegtek felettem, hogy Mrs. Shaw segített felállni, és kikísért.

Sose tűntek el, mami! Minden egyes alkalommal, ha csak behunytam a szemem, ott voltak. Ha épp nem szólt körülöttem semmi, ott voltak. Amikor csak lefeküdtem aludni, ott voltak.

És az volt AZ A NAP, amikor elkezdtelek gyűlölni, mami. Mert egy kibaszott szörnyet csináltál belőlem.

71. fejezet

Tracy megpróbálta elkendőzni az undort, amelyet az elé táruló látvány felett érzett. Úgy érezte, mintha egy horrorfilm forgatására vagy egy elvarázsolt kastélyba tévedt volna be a vidámparkban.

A dolog barna kötényruhát viselt. Két álzseb díszítette az alaktalan öltözéket.

Fehér, szőrös láb kandikált ki a ruhadarab egyenes aljából.

De nem ez volt az, ami megrémítette.

A haja rövid volt, de mégis két kis copf lógott a fejéről, szorosan körbekerítve két hajgumival. Tracyt azokra a masnikra emlékeztette, amiket a babákra szoktak adni, amikor még nincs is mit masnizni rajtuk.

Erős sminket viselt, olyat, amilyet a gyerekek szoktak festeni maguknak, amikor kiöltözőset játszanak. Sok szín, de ügyetlen kivitelezés.

Végezetül az ajkán kusza vonalban húzott piros rúzs kölcsönzött neki igazán őrült és ijesztő ábrázatot.

A szeme fénylett és csillogott az izgatottságtól.

– Helló, Tracy, emlékszel rám?

A hang férfias volt, de gyöngéd. Egyáltalán nem barátságtalan. Ez még jobban megijesztette. Kisimult volt, nyugodt.

– Mi-mi...? – kérdezte Tracy a fejét rázva.

– Én vagyok az, Graham. Neked Maria. Bizonyára még annyi év után is emlékszel az első napomra az iskolában.

Tracy megpróbált uralkodni a félelmén. Bekövetkezett, amitől Jemima halála óta félt.

– Én... én nem... – dadogta. Fogalma sem volt, mit mondjon a srácnak, lánynak, akárminek.

– Már nagyon régóta vártam erre.

Nem maguk a szavak borzasztották el Tracyt. Sokkal inkább a hűvös távolságtartás, ahogy kimondta őket. Volt valami nyugalom benne, amely azt sugallta, nincs nyomás, nem kell sietni.

A férfi oldalt fordult neki, így körül tudott végre nézni.

A polcokon babák sorakoztak, mintha a falra egy nézőteret építettek volna a számukra. A plafonról is lógott pár, a lábuknál felakasztva, a ruháik a fejükre hullottak.

A balra mellette lévő beszögellésbe üvegpolcokat szereltek fel. A legfelsőn egy porcelán teáskészlet állt. Tulipános minta futott végig a csészéken, csészealjakon, a tejkiöntőn és a cukortartón is.

A tekintete lejjebb vándorolt a következő polcra, és a szíve megállt.

A teáskészlet alatt köveket látott. Sötétszürkék voltak, majdnem feketék, rücskösek, mintha úgy tépték volna ki őket egy nagyobb sziklából, akár egy darab kenyeret. Mindegyik véres volt. A jobb szélsőről két szőke hajszál lógott.

Elvette róluk a tekintetét, mielőtt elhányta volna magát.

Lenézve konstatálta, hogy egy olyan fából készült tákolmányban ül, amilyenbe gyerekeket szoktak ültetni. Különféle faanyagokból készült, és felnőtt méretre gyártották. A lába nagyjából huszonöt centire volt a talajtól. A combja alatt egy két és fél centis, kezeletlenfa-csík húzódott, amely a húsába vágott. A rögzített tálca a hasának feszült, ez tartotta őt egy helyben. Az illesztéseknél kilátszódtak a nem rendesen bevert szögek. A jobb lába köré szürke ragasztószalagot tekertek. Ez nem szék volt, hanem börtön.

A babák és a gyerekméretű bútorok között Tracy úgy érezte magát, mint Alice Csodaországban.

Az alak tetőtől talpig végignézett rajta.

– Helló, Tracy baba. Most játszani fogunk egy kicsit. De előbb még kicsinosítalak.

72. fejezet

– Stace, nézz utána mindennek, aminek köze lehet egy bizonyos Graham Studwickhez – mondta Kim, miután kiléptek a kávézóból.

Ami a fiú nevét illette, Kim nem tudta, mennyire megbízható Elsie memóriája – hiszen megerősítette volna nekik, hogy a fél iskola részt vett a támadásban –, de most ez volt minden, amivel dolgozhattak.

– Oké, Főnök, de van valamim a számodra. Amikor Ivor Grogant leültették nyolc éve, két esetben bűnösnek találták, de a harmadikban nem. Megvannak a címek, de a harmadik család volt az, amelyiknek nem szolgáltattak igazságot, szóval...

– Küldd el az összes címet Bryantnek – utasította Kim. – És hívj azonnal, ha felbukkan a név, amit mondtam.

Lerakta, és Bryantre nézett, aki a fejét rázta.

– Úgy tűnik, mindannyian tévedtünk, és neked volt igazad, Főnök. Mégis férfi – mondta.

Kim felhorkantott, miután beszállt a kocsiba.

– Nem innék előre a medve bőrére, Bryant, mert jelenleg ki tud itt már bármit is?

73. fejezet

Stuart Hawkins háza a Timbertree pub mögött állt, egy tanácsi lakótelep elején, Cradley Heath és a halesoweni Belle Vale között.

Az ablakokon nem összeillő, de tiszta csipkefüggönyök lógtak. A kis zsákutca két sor ingatlant választott el egymástól. Mivel kocsibeállók nem voltak, a parkolóhely luxusnak számított.

Bryant leparkolt az utca végén lévő fordulóban.

Kim épp kopogtatni akart az ajtón, amikor az magától kinyílt. Egy magas férfi lépett ki, kék overallban, hóna alatt egy átlátszó uzsonnásdobozzal, a kezében kocsikulcs. Rosszalló tekintettel figyelte a csaknem nekiütköző idegeneket.

– Mr. Hawkins? – kérdezte Bryant gyorsan.

A férfi bólintott, de továbbra is tanakodó arckifejezéssel nézte őket.

Bryant bemutatta magukat.

A férfi az órájára pillantva jelezte, hogy siet.

– A műszakom hamarosan...

– Ivor Groganről van szó – mondta Kim.

Ez felkeltette az érdeklődését. Egy pillanatig habozott, mielőtt visszalépett a házba, majd kitárta előttük az ajtót.

A folyosó a nappali mellett vezetett el, egyenesen a konyháig. A helyiség korábban két szoba volt, mostanra azonban egybenyitották, és egy étkezőt alakítottak ki.

Stuart Hawkins leült a reggelizőpult túloldalára, és lerakta az uzsonnásdobozát.

– Úgy tudjuk, a lánya konfliktusba került Ivor Grogannel – kezdte Kim.

A férfi álla megfeszült, az orrlyukai kitágultak.

– Úgy érti, hogy az a beteg, rohadt állat megerőszakolta, igaz?

Nos, igen, így is mondhatjuk – gondolta Kim, de a szóhasználata szándékos volt. Látni akarta a reakcióját.

– Nem találták bűnösnek? – kérdezte halkan Kim.

– Csak a hipnoterapeuta miatt nem.

Kim egy pillanatra összezavarodott, de aztán felvette a fonalat.

– Hány éves a lánya, Mr. Hawkins?

– Már harmincnégy – felelte. A hangjából áradt a fásultság.

– Előhozták az emlékeit? – kérdezte Kim.

Stuart Hawkins bólintott.

– A fickó védője mindenféle hamis emlékképzésről magyarázott. De mégis ki gyártana magának ilyen emlékeket?

Kim ebben bizonyos mértékig egyetértett. Ahogy azt is tudta, vannak olyan szakemberek, akikre a lakosság biztonságát és egészségét bízták, és mégis a saját javukra használták ezt a bizalmat. Egyszer egy ilyenre majdnem ráment.

– A baj az, hogy az emlékek előjöttek, de nincs lezárás. Ellának nem szolgáltattak igazságot azért, amit vele tettek. Azt mondta, bárcsak ne kereste volna fel a hipnoterapeutát. A rendőrségi feljelentésről pedig jobb, ha nem is beszélünk.

– De egyáltalán miért fordult Ella terapeutához? – kérdezte Kim.

– Nem tudta megemészteni az édesanyja elvesztését. Tizenöt volt, amikor Trish meghalt, és én valószínűleg jobban is kezelhettem volna a dolgot. Tíz évvel az eset után még mindig abban a stádiumban volt, hogy mindenkivel összefeküdt, folyamatosan ivott, bolti lopáson is kapták, és nem tudta, miért teszi ezeket. Pár hónapig járt pszichológushoz, aki végül azt javasolta neki, keressen fel egy hipnoterapeutát. Egy évre rá előjöttek a támadás részletei.

– Megkérdezhetem, hogy...?

– Tizenegy volt, és az uszodában történt – mondta a férfi érzelemmentesen. Kim észrevette, hogy még mindig úgy kezelte, mintha valaki mással történt volna, és nem vele. Ha belegondolt volna abba, hogy mindezt a saját lányáról mondja, Kim úgy vélte, nem maradt volna ennyire nyugodt.

– Hogy van most? – kérdezte.

– Még mindig összefekszik fűvel-fával, és keményen iszik, az igazat megvallva. De mielőtt ismerte volna az igazságot, nem tudta, miért csinálta. Most azért iszik, mert el akarja felejteni, amit megtudott. Eléggé elbaszott egy dolog, nem gondolja?

– Gondolja, hogy számítana neki, ha tudná, hogy Ivor Grogan halott? – kérdezte Bryant. A férfi személyazonosságát előző este hozták nyilvánosságra a hírekben.

A férfi megrázta a fejét.

– Neki nem, de nekem igen. És még mielőtt kérdeznék, nem én voltam. Ha én lettem volna, beismerném, és leülném az időmet. Méghozzá boldogan.

– Mr. Hawkins, ez...

– Vannak gyerekei? – kérdezte váratlanul Bryanttől. – Lányai, esetleg?

– Egy – felelte Bryant.

– Akkor ne tegyen már úgy, mintha nem értené, csak azért, mert jelvénye van.

Kim felé fordult.

– Felügyelő, ha én tettem volna, újra a gyermekem szemébe tudnék nézni. Megráznám annak az embernek a kezét, aki megtette. Lefogadom, hogy ő is apa, csak több vér volt a pucájában, mint nekem.

Kim kihallotta a keserűséget a hangjából. És a bűntudatot. Stuart Hawkins vajon tényleg bosszút állt a lányáért, hogy egyszersmind könnyíthessen a bűntudatán? Nem tudta megóvni a gyermekét az erőszaktól, és nem viselkedett épp tökéletes apaként, amikor elveszítette a feleségét.

Abban biztos volt, hogy ugyanaz az ember ölte meg Ivort és Larryt. Az előtte ülő férfinak viszont csak Ivorral szemben volt indítéka.

Kim érezte, hogy a telefonja rezegni kezd a zsebében, Stuart Hawkins pedig magához vette az uzsonnásdobozát.

Kim köszönetképp bólintott, és elindult kifelé az ajtón.

– Mid van, Stace? – kérdezte azonnal.

– Egy szociális munkásom, akivel jó lenne elbeszélgetni – mondta Stacey.

– Köze van Graham Studwickhez? – tisztázta Kim.

– Igen, Főnök, ő volt az, aki magához vette, amikor az édesanyja meghalt.

– Szép munka, Stace. Küldd át a telefonomra, és nézz utána az embernek. Minden információra szükségünk lesz.

Ahogy lerakta, Bryant jelent meg az autó mellett.

– Nem tudtunk meg sokat, mi? – kérdezte.

– Azt megtudtuk, Bryant, hogy Ivor Grogan éveken át molesztált gyerekeket büntetlenül.

74. fejezet

Tracy tudta, hogy megint bedrogozták. Az anyag az italában volt. Visszautasította, mire a férfi arca megváltozott. A kedélyes szempár dühösre váltott, az álla előremeredt.

Érezte a veszélyt, amikor elindult felé, de továbbra sem volt hajlandó inni.

A férfi mögé állt, és olyan erővel rántotta hátra a fejét, hogy Tracy azt hitte, kitöri a nyakát. A száját kitátotta a sokktól, és elrablójának ennyi előny épp elég is volt.

Érezte, ahogy a drog szétárad a vérében, és elzsongítja a tagjait. Úgy érezte, az izmai leválnak a csontjairól. Minden erő kiszaladt belőle, a fejét is alig tudta felemelni.

A ködön át hallotta, hogy odafent bevágódik az ajtó. A szíve eszeveszetten vert. Tudta, hogy nem küzdhet ellene erőtlen izmokkal.

Arra gondolt, vajon lesz-e ereje beszélni vele, és könyörögni az életéért. Vajon Jemima is könyörgött a sajátjáért?

Tracy azt üvöltötte volna legszívesebben, hogy ő volt az, aki segíteni akart rajta. De tudta, a válasz az lenne: „De túl későn.”

És ez igaz is.

Sós és forró könnyek folytak le az arcán, és tudta, hogy mindkettőjükért sír. Mindketten gyerekek voltak, kis, hülye gyerekek, akik nem is tudták felmérni tetteik következményeit. Hogy elég mindössze egyetlen ostoba kegyetlen cselekedet ahhoz, hogy ilyen hatással legyenek valakire. Hogy a csúfolódás és a gúnyos nevetés azzá teheti ezt az embert, aki lett.

Pedig vele is megtették ugyanezt.

De mégis ő volt az egyetlen, aki megpróbált segíteni neki. Már akkor is megértette a fiút, és tudta, milyen érzés, épp ezért akart véget vetni a szenvedéseinek.

A helyzet igazságtalansága most keserű gombócként gyülemlett fel Tracy torkában. Tudta, hogy mindezek ellenére meg fog halni.

Visszanyelte a könnyeit. Tudta, hogy nem szabad őt magára haragítania. Azt az arckifejezését és a pórusaiból áradó gyűlöletet nem akarta viszontlátni.

Az ajtó kinyílt, a villanyt felkapcsolták. A szobában nem voltak ablakok, ebből arra következtetett, hogy a föld alatt lehetnek, de arról fogalma sem volt, hogy vajon hol. Nem hallott más hangot, csak a férfi érkezését jelző ajtócsapódást.

Tracy látta, hogy az illető egy tál vizet és egy apró piperetáskát hozott magával, melyet a karján egyensúlyozott. Ha meg tudta volna emelni a lábát, az arcába rúghatta volna a tál tartalmát, és lett volna talán egy kis ideje kiszabadulni. De még a lábujjait sem tudta megmozdítani.

– Itt az ideje, hogy letisztítsalak és felkészítselek – mondta, és leült egy sámlira vele szemben.

De mégis mire?– akarta kérdezni, de érezte, hogy visszatért a kellemesebb modora, és ezért hálás volt az adott pillanatban.

A férfi a földre helyezte a tálat, és kinyitotta a táskát. Egy kendőt és egy palackot vett elő.

Megmártotta a kendőt a tálban, és finoman megtörölte a lábát. Egy darab szappant dörzsölt a kendőhöz, amíg fel nem habzott.

Megfogta a bal lábát, és szappanozni kezdte.

Az érintése gyengéd volt, és Tracynek hirtelen sírhatnékja támadt. Érezte, ahogy a férfi lábfejének minden egyes apró pontját letisztítja, majd óvatosan ráfekteti azt a combjára.

Könny csordult a szeméből, amikor óvatosan letörölgette a lábujjait. A szag alapján rájött, hogy körömlakklemosót használ, hogy letakarítsa a piros foltokat a körmeiről.

– Ne sírj, Tracy – mondta, és rámosolygott. – Nincs félnivalód.

Egy eldobható borotvát vett elő a táskából, és végighúzta a nő lábán. Az életlen penge letépte a bőrből kiálló aprócska szőrszálakat.

A férfi ismét a táskájába nyúlt, és nedves törlőkendőt vett elő. Kivett egyet a csomagolásból, és máris előugrott a következő. Azt is kivette, és egymásra helyezte őket.

Hátratolta a rózsaszín műanyag széket, amelyen eddig ült, és közelebb lépve megállt Tracy széke és a kis asztalka között.

Először óvatosan letörölte a homlokát. Lassú mozdulatokkal végigment a szemöldökén, finoman előbb apró, majd egyre nagyobb köröket írva le.

– Hunyd be a szemed – mondta, és Tracy így tett.

Érezte, hogy a nedves kendő végighalad a szemhéján. Finoman. Annyira nem nyomta rá, hogy fájjon, de ahhoz elég volt, hogy a szem- és szempillafesték maradványait letörölje. Ugyanezt a folyamatot megismételte a másik szeme körül is.

– Sokkal jobb, Tracy, most már kinyithatod.

És Tracy kinyitotta a szemét.

A férfi nem a szemébe nézett. A figyelme az arcára irányult, ahogy egyre nagyobb körökben letisztogatta a festéket egészen az arccsontjáig. Végighúzta a törlőkendőt az állán, majd vissza a másik oldalon és az orrán is.

Végül végigtörölte az ajkát.

Hátralépett, és megvizsgálta az arcát. Még egy törlés az ajkakon, és kész volt.

Belenyúlt a piperetáskába, és elővett egy hajkefét. Mögéje lépett, és Tracy visszatartotta a lélegzetét.

A hajkefe fogai elérték a tarkóját, de nem karcolták meg. A férfi erősen tartotta a haját, hogy ne rángathassa a fejét fésülés közben.

Ütemesen dolgozott hátulról haladva a bal oldal felé, vigyázva, nehogy megsértse a fülét, ahogy lefésülte a haját. Az izmait támadó drog ellenére minden egyes érintést érzett.

Ezután koponyájának hátsó része következett, és a jobb oldal. Ezúttal azonban kicsit belekapott a fülébe. Azonnal abbahagyta a fésülést. Tracy érezte, hogy a vállára helyezi a kezét, majd megpuszilja azt a helyet, ahol megkarcolta.

– Sajnálom, drága kicsikém – mondta gyöngéden.

Tracynek meg kellett emberelnie magát, hogy ne húzódjon el. Akármilyen fantáziavilágban is élt a fickó, nem akarta megzavarni.

Befejezte a fésülést, és ismét elé lépett. Tracy látta, hogy a bal kezét szorosan ökölbe szorítja.

A homloka felé nyúlt, és oldalra simította a frufruját. Kinyitotta az öklét, és felmutatott két hajcsatot. Ezek fehérek voltak, szemben azokkal a sima barnákkal, amilyeneket az anyukája tűzött a hajába.

A hajlatnál mindkettőn volt egy-egy törött szív. Mindkettőt Tracy hajába csúsztatta, hogy a frufruját hátrafogja.

– Most már sokkal jobb... már látom az arcodat – mondta, és oldalra billentette a fejét. – Most már készen állsz a játékra.

A hang gyöngédsége újabb könnyeket csalt Tracy szemébe.

Tudta, hogy a halálra készítette elő.

75. fejezet

– Itt még nem jártam – mondta Bryant, miközben bekanyarodott a kétemeletes épület felét körülölelő parkolóba.

Az Elms a Dudley és Walsall Mentális Egészségügyi Partnerség egyik részlege volt. Ez az épület adott otthont a Gyermek és Serdülő Mentális Egészségügyi Szolgálatnak.

– Itt dolgoznak a szociális munkások?

Kim megvonta a vállát.

– Nem tudom, de Stacey azt mondta, itt keressük.

Az automata dupla ajtó egy folyosóra nyílt, melynek szélén műanyag székek sorakoztak. Az irodahelyiségek egy üvegablak mögött helyezkedtek el.

Kim odalépett, és megkocogtatta az üveget, mert csak egy pillanattal később vette észre a csengőt, amelyen ez állt: „Csöngess!”

Egy húszas évei közepén járó férfi lépett az ablakhoz, haja a szemébe lógott.

– Segíthetek? – kérdezte az ablakon gyémánt alakban elhelyezkedő lukakon keresztül.

– Valerie Wood már vár minket – mondta Kim felmutatva az igazolványát.

A férfi nem tűnt se lenyűgözöttnek, se gondterheltnek. Kim emlékeztette magát arra, hogy ebben az épületben problémás fiatalokkal foglalkoznak.

Elindult vissza az irodába, és telefonált. Bólogatott párat, majd intett nekik, hogy üljenek le.

Kim ellépett az ablaktól, fel-alá sétált a folyosón.

Ebben a létesítményben nem úgy érezte magát, mint azokban, amelyekben ő is megfordult gyermekkorában. Mindazonáltal tudta, hogy pont olyan. Az eljárások nem változtak valami sokat azóta. „Csak add ki magadból, beszélj róla, attól jobban érzed majd magad.”

Fogadjunk? – gondolta Kim minden alkalommal. Mindig a némaságot választotta.

Egy nő a nyakából lógó kártyát használva kilépett hozzájuk az irodából a folyosóra.

Kim az ötvenes éveinek végére tippelte, göndör szőke haja a fejére lapult. Nem viselt sminket, és mély ráncok barázdálták a szája és a szeme környékét. Amikor mosolygott, a két elülső foga között aprócska rés tárult fel.

– Valerie Wood, miben segíthetek önöknek?

Szóval Stacey megkérdezte, ráér-e találkozni velük, de azt nem mondta el neki, miért jönnek.

– Emlékszik esetleg egy Graham Studwick nevű fiúra? – kérdezte Kim.

Valerie tágra nyitotta a szemét.

– Még abból az időből, amikor szociális munkásként dolgoztam, igen. Miért?

– Feltehetnénk önnek pár kérdést?

Egy pillanatig gondolkodott, majd bólintott.

– Jöjjenek velem, amúgy is cigarettaszünetre mentem volna.

Kim követte a nőt, aki odakint elővett egy kis dobozt és egy aprócska öngyújtót a farmerja hátsó zsebéből.

– Borzasztó szokás – mondta, és kihúzott egy cigarettát. – Minden egyes szál után leszokom róla.

– Szóval, szociális munkás volt? – kérdezte Kim, hogy jobban felmérhesse a kapcsolatot a nő és a gyanúsított között.

– Előző életemben, de nem volt nekem való. Meg kell tanulni kikapcsolni mindent, és ha ez nem megy, nem húzod sokáig. Én nem húztam sokáig. Valójában pont Graham volt az egyik utolsó ügyem, és az egyik fő oka annak, hogy inkább átnyergeltem a pszichológiára.

– Miért?

– Mert annak a srácnak ki kellett beszélnie magából a történteket. Neki több kellett egy szociális munkásnál. Terápiára volt szüksége. Egy barátra, egy bizalmasra... de ha harminckilenc ügyed van egyszerre, nem tudsz az lenni. Ja, és én nem tudtam túl jól titkolni az ellenszenvemet a hanyag szülők iránt.

Kim visszafogta a mosolygását. Azt gyanította, ő is ugyanilyen problémákkal nézne szembe abban a szakmában.

– És mikor került az ügybe? – kérdezte Kim.

– Mennyit tudnak? – kérdezte, rávilágítva arra, hogy Kim miért nem jött ki jól a pszichológusokkal gyerekkorában.

– Tudjuk, hogy Graham egy borzasztó, megalázó esetet szenvedett el az iskolában. Ekkor ismerte meg? – kérdezte Kim.

Valerie megrázta a fejét.

– Én tizenegy éves korában ismertem meg. Tudok az esetről az iskolában, de akkor nem hívták a szociális szolgálatot, az ég tudja, miért. Mindenesetre akkor kivették az iskolából, és az édesanyja tanította otthon. Soha többé nem ment iskolába.

– És ez törvényes? – kérdezte Bryant.

A nő bólintott.

– Ó, igen, persze, az Egyesült Királyság területén bárki lehet magántanuló, ez mindig is így volt. Egyszerűen kiíratják a gyereket a rendszerből, általában egy szimpla levélben, majd küldenek egy tervet a helyi hatóságnak arra vonatkozóan, hogy miként kívánják megoldani az oktatását.

– De bizonyára vannak ellenőrzések arra nézve, hogy betartják a nemzeti kerettantervet, nem? – erőltette Bryant.

– Az ön gyerekének oktatása nem tartozik az állam felelősségi körébe. Az államnak mindössze a megfelelő intézményrendszert kell biztosítania arra az esetre, ha ezt ön igénybe kívánja venni. A szülőnek kötelessége a megfelelő nevelésben részesítenie a gyermekét a tanköteles kor végéig. Az iskolát igénybe lehet venni erre a célra, de amennyiben egy szülő úgy véli, ő jobb munkát végezne, ehhez joga van.

– Azt akarja mondani, hogy Graham anyja kivehette a fiát az iskolából, minden további felügyelet nélkül? – kérdezte Kim hitetlenkedve.

– Pontosan. A törvény elég világosan leszögezi, hogy a helyi hatóságnak nem feladata nyomon követni az előírt nevelési tervet, és csak ritka és extrém esetekben jogosult családlátogatást tartani.

Kimnek időre volt szüksége, hogy megeméssze a hallottakat.

Valerie folytatta.

– Tudják, hogy az édesanyja hároméves korától hormonokkal tömte?

Kim megrázta a fejét. Nem, ezt nem tudta, de valami más még inkább összezavarta. Ha sem az, hogy fény derült a valódi nemi identitására, sem pedig az iskolából való távolmaradás nem vonta magával a szociális szolgálat beavatkozását, akkor még mi a fene kellett hozzá?

– Akkor tulajdonképpen hogy találkoztak?

– Én voltam a szociális munkás, aki kiment érte, amikor az édesanyja meghalt. Graham hívta a mentőket és a rendőröket.

– A rendőröket? – kérdezte Bryant.

Valerie bólintott.

– Nem emeltek vádat ellene, hála az égnek. Amit az anyja tett vele, épp elegendő volt egy életre. Segítségre volt szüksége, nem büntetésre.

Kim Bryantra pislantott.

– Nem értem. Milyen vádról beszélünk?

Valerie elnyomta a csikket a kuka tetején.

– Te jó ég, felügyelő, maguk aztán tényleg nem tudnak sokat a fiúról. A vád emberölés lett volna. Graham Studwick az eset után rögtön beismerte, hogy ő ölte meg az édesanyját.

76. fejezet

Bryant több türelmet mutatott a péntek délutáni csúcsforgalommal szemben, mint amennyit Kim tudott volna, azzal együtt, hogy alkalmanként hitetlenkedve megrázta a fejét.

– Mi az? – kérdezte Kim.

– Nem hiszem el, hogy a srác ellen még csak vádat sem emeltek.

Kimnek nem esett nehezére elhinni. Valerie készségesen elmesélte annak a napnak a részleteit.

A tizenegy éves Graham beismerte, hogy az anyja fejére szorította a párnát, ameddig az már többé nem vett levegőt. Csakhogy felelős felnőtt távollétében tette a vallomását. A fiatal rendőr, aki a háztól a kocsiig kísérte, feltett pár kérdést, ami az egész vallomást felhasználhatatlanná tette a bíróságon.

Grahamnek szerencséje volt, az ügyvédje értette a dolgát, és azonnal beutaltatta Bromley-ba.

A nyomozást tovább akadályozta két független pszichiátriai szakvélemény, melyek kijelentették, hogy Graham nincs megfelelő állapotban ahhoz, hogy a bíróságon tanúskodjon.

Kim tudta, az, hogy az ügyészség vádat emel-e, sok tényezőtől függ. Szolgálja-e a köz érdekét? Az illető múltjától, hogy jelent-e veszélyt másokra, szüksége van-e kezelésre, megkapja-e azt a kezelést... És volt egy kimondatlan faktor is, mégpedig annak az esélye, hogy az illetőt elítélik-e.

Kim értette, miért nem emelt vádat az ügyészség.

Bryant lekanyarodott egy középen álló, két hálószobás sorház kocsifelhajtójára. Az ingatlan az úttól távolabb eső részen, Lyde Greenben, Halesowen Cradley Heathszel határos területén állt.

Mindössze két ablak volt látható, és mindkettőt nehéz csipkefüggönyök takarták.

Kim megpróbált bekandikálni rajtuk, de csak két sötétítőfüggönyt látott odabent. Összehúzva.

Fedett folyosó vezetett a ház hátulja felé. Kim elindult ennek irányába, és megpróbálta kinyitni a kaput. Amikor kinyílt, Kim szíve összefacsarodott. Stacey ellenőrizte: ez volt Graham Studwick lakása, de Kim ösztönei azt súgták, ha jó helyen járnának, ez a kapu zárva lenne.

A kapu egy sík, hosszú, keskeny kertbe vezetett, amely egy sor tölgyfában végződött hátul.

Egy lepusztult fészer állt a jobb oldalon. Nem voltak se növények, se bokrok, se egy talpalatnyi fű, amely megtörte volna a kerítéstől kerítésig rakott térkövezést.

– Bryant, bemegyek – mondta, és megpróbálta kinyitni az ajtót. Be volt zárva.

A fészer ajtajával is próbálkozott. Kinyílt. Az egyetlen dolog, amit odabent talált, egy lefelé fordított kaspó volt alulról a második polcon. Megfordította, és előkerült a kulcs.

– Megnézem, nem bújt-e valaki azok mögé a fák mögé – mondta Bryant.

Kim beledugta a kulcsot a zárba, és egy kis erőlködés után az ajtó ki is nyílt.

A hátsó ajtó a konyhába vezetett. Egy roló gondoskodott a teljes sötétségről a szobában.

A fal mellett tapogatózva megtalálta a villanykapcsolót.

A szoba teljesen üres volt. A pulton nem volt se teafőző, se csészék, se kávé vagy tea, vagy akármi, ami úgy általában egy konyhában szokásos.

A konyhaszekrényekben szintén csak ürességet talált. A hűtőt és a mélyhűtőt kiürítették és kikapcsolták.

Egy ajtón át belépett a ház elülső részébe. A szoba sötét volt, de egyáltalán nem zsúfolt. A barna velúrfüggönyök szélén beszivárgó két fénysugár szolgált minimális fényforrásként. Azonban ez is épp elég volt Kimnek arra, hogy felismerje, a szőnyegen kívül nem volt semmi más odabent.

– Majdnem olyan otthonos, mint a tiéd, Főnök – szólalt meg Bryant.

Kim ügyet sem vetett rá. A szoba hangulata mindkettőjüket beszippantotta.

A helyiség másik ajtaja felé vette az irányt, ahol a lépcső tárult elé.

Kettesével véve a fokokat felszaladt, és a két hálószobában és a fürdőben is ugyanazt találta, mint odalent.

Azaz semmit.

Visszatért Bryanthez.

– Lehet, hogy ez a címe, de nem itt lakik.

Kim tudta, ahhoz, hogy valami előrelépést érjen el ebben az ügyben, jobban meg kell értenie, mivel is áll szemben.

Bele kellett helyezkednie a gyilkos elméjébe, megérteni, hogyan gondolkodik. El sem tudta képzelni, milyen elmeállapotban lehet egy olyan ember, mint Graham.

Tudta, hogy csakis egy emberhez fordulhat.

77. fejezet

– Ott! – Kim egy sorház frissen festett ajtajára mutatott.

– Ez az a fickó, akit említettél?

Kim bólintott.

– Maradjak a kocsiban?

Kim habozott.

A kocsijuk egy Ted Knowles nevű férfi háza előtt állt.

Gyermekkorában rendszeres időközönként elküldték őt Tedhez. Beszélgetnie kellett volna vele, hogy a férfi segíthessen neki feldolgozni a gyászt. Kim viszont konok módon egy szót sem volt hajlandó mondani az életéről.

A férfi mégis más volt, mint a többi agyturkász.

Ha bárkinek is megnyílt volna, az Ted lett volna. Nemrégiben segített neki belehelyezkedni egy szociopata gondolatvilágába. És nem mellesleg megmentette az életét.

Kim mély levegőt vett.

– Nem, bejöhetsz – felelte végül.

Bryant hosszan figyelte, mielőtt kiszállt volna a kocsiból.

A ház előtt álló tizenkét éves Citroën jelezte, hogy a férfi otthon van.

Két rövid kopogás után egy alacsony, köpcös férfi nyitott ajtót, aki láthatólag ragaszkodott az utolsó pár hajszálához a füle körül, melyek úgy meredeztek, hogy egy „őrült professzorhoz” tették hasonlatossá a férfit. Hihetetlen, de Kim ugyanilyennek emlékezett rá huszonnyolc évvel ezelőttről is, amikor ő még csak hatéves volt.

A férfi arcán mosoly villant fel, amikor megpillantotta Kimet, és még szélesebbre nyílt, amikor Bryantre nézett.

– Úgy örülök, hogy látlak, Kim – mondta, és odébb lépett.

– Ő a kollégám, Bryant – felelte.

Ted kezet nyújtott az említettnek.

– Akkor nem udvariassági látogatás? – kérdezte.

Annak ellenére, hogy a férfi hangjában semmi elmarasztalás nem volt, Kim elszégyellte magát. Csak akkor látogatta meg, amikor akart tőle valamit, és ez most sem volt másképp.

– Jól nézel ki – mondta Kim, és komolyan is gondolta.

– Bizonyára a havonta érkező Marks & Spencer csemegekosarak miatt van. Nem tudom, ki küldi őket.

Kim megvonta a vállát. Az, hogy nem kereste fel, nem jelentette, hogy nem is gondolt rá, vagy hogy nem volt hálás azért, mert segített egy szociopata áldozatának.

– Hogy van Jemima édesanyja? – kérdezte Kim.

– Haladunk, ennyit mondhatok. De te valami fontos dolog miatt vagy itt, és bizonyára elfoglalt vagy, szóval mit szólnál egy kávéhoz?

Kim bólintott, mialatt Ted kivette a bögréket a konyhaszekrényből. Mindegyiket a helyi focicsapatok címerei díszítették. Bryant kapta az Albiont, Kimé lett a wolves-os, Tedé az Aston Villá-s.

– Szóval, miben segíthetek? – kérdezte Ted.

Kim sejtette, ha Bryant nem lett volna itt, a férfi finoman puhatolózott volna a magánéletéről. Megkérdezte volna, meglátogatta-e az édesanyját, jár-e valakihez beszélgetni, és hogy van-e valakije. Ő pedig unásig hajtogatta volna a nemeket.

Mások jelenlétében sosem tett volna fel ilyen kérdéseket. Mégsem ezért hagyta, hogy Bryant is bejöjjön vele. Már nagylány volt, és éveken át felelgette a nemeket Tednek.

Azért hívta be magával Bryantet, mert semmi oka nem volt arra, hogy ne tegye. A döntése a bizalomról szólt.

– Van egy gyilkosunk, és meg akarom tudni, mivel is állunk szemben – mondta Kim.

Ted bólintott, és a bögréjét a kezébe véve elindult ki a kertbe, ahol alig történt változás Kim gyermekkora óta.

A kerítés mentén maga a chelsea-i virágkiállítás tárult eléjük. Főműsorszámként egy süllyesztett halastavat csodálhattak meg, egy vizet köpő hableányszoborral a közepén.

Mindannyian leültek egy kerek kerti asztalhoz. Kim háttal helyezkedett a délutáni napfénynek.

– Ebben az esetben pontosan tudjuk, ki a tettesünk, vagy legalábbis azt, hogy ki volt. A neve Graham Studwick. Fiúnak született, de az anyja lánynak öltöztette, és akként is kezelte, egészen tizenegy éves koráig. Amikor is a fiú megölte őt.

Teden nem látszódott, hogy meglepődött volna. Pszichológusként épp eleget látott az évek során.

– Oké, és mi van a bűntényekkel?

– Az elsőt pár éve követte el. Csúnyán összeverte a nő arcát, és teletömte a száját földdel. Valószínűleg előtte be is drogozta, de szexuális behatolásnak nem volt nyoma.

– Azt mondtad, első... Volt második is?

– A második áldozatot ezen a héten gyilkolták meg. Ugyanolyan sérüléseket szenvedett, és szintén föld volt a szájában. Van egy harmadik áldozat is, aki azonban nem halt meg. A gyilkost megzavarták, mielőtt befejezhette volna ezt a szertartásszerű folyamatot.

– Tehát van egy tanú? – kérdezte kávét szürcsölve.

– Aki nem emlékszik semmire – vetette közbe Bryant.

– Az előélete?

Kim beleszürcsölt a kávéjába, mielőtt válaszolt.

– Ezek a lányok mindannyian részt vettek a titkának leleplezésében, hatéves korában. Leszorították a földre, és gúnyolták, amíg az egyikük el nem szaladt segítségért.

Ted a semmibe meredt, és bólintott.

– Szóval nem tudja elfelejteni az arcukat és a dolgokat, amiket mondtak neki. Folyton előtte van az undoruk, és ugyanezt az undort érzi, amikor saját magára gondol.

– A tanúnknak egy mondat maradt csak meg: „egyet neked, egyet nekem” – tette hozzá Kim.

– Akkor ez egy játék – mondta a férfi együttérzőn.

– Nem igazán tűnik...

– Vagy játék, vagy valaminek az eljátszása. Erre mindjárt visszatérek. Ismeritek a David Reimer-esetet? Kanadai.

Kim megrázta a fejét, és Bryant is így tett.

– David Reimer 1965-ben született. Az ikertestvérén és rajta rutin-körülmetélést hajtottak végre hat hónapos korukban. A műtét rosszul sikerült, és David pénisze visszafordíthatatlanul károsodott.

Kim a szeme sarkából látta, hogy Bryant keresztbe teszi a lábát.

– Hogy rövidre fogjam, a családnak egy bizonyos dr. Money-t ajánlották, aki arra használta őket, hogy bizonyítékot gyártson az elméletére, miszerint egy személy nemét kizárólag a nevelés határozza meg, és a biológia szerepe ilyenformán elhanyagolható. Úgy vélte, létezik egy úgynevezett „genderkapu”, amely ha bezárul, a gyermeknél rögzül a férfi-, illetve női identitás. Úgy gondolta, ez kettő és fél, illetve hároméves kor között történik meg.

– Mi történt? – kérdezte Bryant.

– Teljes nemváltó műtétet hajtottak végre rajta, és lányként nevelték fel.

– Az ikertestvére mellett? – kérdezte Kim.

Ted bólintott.

– Ahogy teltek az évek, a természetes ösztönei fejlődtek, és egyre inkább fiús dolgokat szeretett volna csinálni. Money válasza az volt, hogy a szülők kezeljék őt még inkább lányként.

– Jézus... – suttogta Bryant.

– Pontosan. Képzeljétek el a zavarodottságot és a folyamatos küzdelmet az agya és a teste között.

– Mi történt?

– A szülei végül elmondták neki az igazat. Újabb nemváltó műtétet hajtottak végre, és új életet kezdett férfiként.

– És utána boldogan élt, amíg meg nem halt? – kérdezte Kim egyik szemöldökét felhúzva.

– Harmincnyolc éves korában öngyilkos lett.

Bryant hátrébb dőlt a székében.

– Addigra már nem tudta elviselni saját magát. Nem tudta, kicsoda vagy micsoda.

– Valamilyen játékról vagy valaminek az eljátszásáról beszéltél – említette meg Kim.

– Olyan, mint valamiféle áldozati rítus, egy felajánlás. Lehet, hogy megpróbálja újraélni a gyermekkora eseményeit. Olyan játékokat, amelyeket az édesanyjával játszott.

– De miért, ha egyszer annyira gyűlöli?

– Mert szereti is, és valószínűleg hiányzik neki, ami kettejük között volt. Voltak a gyermekkorának boldog pillanatai. És valószínűleg voltak megalázó helyzetek is. Egy csomó konfliktus lehet a háttérben, főleg, ha nem kapott szakszerű segítséget. Gondolj bele, hogy ő nem érzett maga iránt undort egészen addig, ameddig mások szemében ezt nem tapasztalta.

Kim bólintással jelezte, hogy megértette.

– A lányokon olyan nyomokat találtunk, amelyekről úgy gondoljuk, egy etetőszéktől származnak. Továbbá a sminkjüket és a körömlakkot is eltávolították róluk.

– Teazsúr – vetette fel Ted.

– A rohadt életbe, babázik velük – döbbent rá Kim.

Ted bólintott.

– A babazsúr egy kislány gyermekkorának szimbóluma. Az „egyet nekem, egyet neked” lehet, hogy az anyja kedvenc játéka.

– Egy áldozatot még fogva tart. Aki még nem halt meg.

– Akkor jobb, ha hamar megtaláljátok, mert mint minden játékot, ezt is hamar megunják a gyerekek.

Kimnek hirtelen újabb gondolata támadt.

– Mennyire valószínű, hogy változtat a rituálén? Mármint azt gyanítjuk, van nála egy másik lány. Lehet nála, mondjuk, kettő egyszerre?

Ted arca elkomorult, majd megrázta a fejét.

– Eléggé valószínűtlen, ha korábban nem tett ilyet. Itt nincs eszkaláció, Kim. Nem akar egyre nagyobban gondolkodni. Úgy látom, minden áldozatával ugyanazokat a stációkat akarja végigcsinálni.

A férfi válasza egyből visszatérítette Kim gondolatait a Mandy nevű lányra. Ezek szerint rajta már nem segíthetnek. A törvényszékiek még mindig a Westerley-ben voltak, és egyre inkább úgy tűnt, még van mit keresniük. Ha Tednek igaza volt a rutinnal kapcsolatban, Mandy is ott lehet eltemetve valahol.

Bryant előredőlt.

– Biztos, hogy férfit keresünk?

– Fizikailag elég valószínű. Megjelenésében nem tudom. Talán nőnek néz ki, de az is lehet, hogy férfinak. Talán váltogat is a kettő között. Sok minden múlik azon, hogy mennyi segítséget kapott az elején. Tizenegy év elég sok idő, és ez az időszak nagyon meghatározó.

Bryant bólintott köszönetképp, bár ezzel a válasszal nem ment sokra.

A helyzet, amibe belecsöppentek, teljesen egyedi volt Kim számára.

Tudták a gyilkos nevét, de továbbra sem tudták, kicsoda.

78. fejezet

– Oké, srácok, pörögjünk fel! Nem érünk rá.

Kimnek valami azt súgta, Tracy kezd kifutni az időből.

Péntek délután hat óra volt, és a kapitányság lassan kiürült. Műszakváltás volt, az adminisztratív személyzet már elköszönt, és hazaindult hétvégére.

– Tudjuk, hogy Jemimát szombaton rabolták el, és vasárnap este tették ki a Westerley-ben. Isobelt hétfőn vitte el, és kedden tette ki. Egy éjszakán át tartja őket magánál, szóval...

– Tracyt tegnap rabolták el, úgyhogy... ma este? – kérdezte Dawson.

Kim bólintott.

– Akkor összegezzük: tudjuk, hogy Louise Hickman, Jemima Lowe és Tracy Frost mind ott voltak, amikor Graham Studwicket a földre teperték, és megalázták az iskolában.

Stacey-hez fordult.

– Tudunk már valamit a Mandy nevű nőről?

Stacey megrázta a fejét.

– Hét Mandy járt Cornheathbe abban az időben. Próbálom felkutatni őket, de eddig mindegyikük jól van, és egyikük sem tűnt el.

– Oké. Okunk van feltételezni, hogy babázik velük, amíg nála vannak, és újrajátszik egy játékot, amit az édesanyjával is játszottak... valamilyen teazsúrszerűséget. Utána elviszi őket a Westerley-be, és szétveri az arcukat, megöli őket, és teletömi a szájukat földdel.

– Gondolod, hogy olyan ostoba lenne, hogy Tracyt is megpróbálja elvinni a Westerley-be? – kérdezte Bryant.

– Azt gondolom, muszáj oda vinnie – felelte Kim. – Akárcsak Isobelt is, pár nappal Jemima után. És ennek oka van, csak még nem tudom, mi.

– Szóval mi a terv, Főnök? – kérdezte Dawson.

– Ott leszünk, és várni fogunk rá – mondta Kim.

Az egész csapat kétkedve nézett rá, és ő megértette az aggodalmukat. Csak egy idióta kockáztatná ugyanazt a helyet, úgy, hogy a rendőrség is ott van.

De a Teddel folytatott beszélgetése után az ösztöne azt súgta, hogy Grahamnek ezt kellett tennie.

Tracy érdekében remélte, igaza van.

– Ideje felmennem és...

A mondatot félbehagyta, mert megcsörrent a telefonja. Ismeretlen szám volt, de a jelen helyzetben úgy döntött, felveszi.

– Stone!

Ellépett a csapata duruzsolásától.

– Felügyelő, Jo vagyok... a kórházból.

Kim gyomra görcsbe rándult a nő ideges hangjától.

– Isobel jól van? – kérdezte Kim azonnal.

A csevegés abbamaradt körülötte, és három kíváncsi szempár szegeződött rá.

– Igen, Isobel jól van, de tudnia kell az incidensről, a ma történt incidensről. Volt itt egy ember, aki megpróbált bejutni az osztályra és találkozni Isobellel. Nem engedték be, erre igencsak erőszakossá vált. Püfölte és rugdosta az ajtót. Hívnunk kellett a biztonságiakat, hogy távol tartsák az ajtótól. Agresszívan viselkedett az őrökkel, és el kellett távolítani az épületből.

Kimnek felállt a szőr a tarkóján.

– Jo, mondja, hogy van egy személyleírása erről az emberről – szólalt meg Kim, és lélegzet-visszafojtva várt.

– Ennél több is, felügyelő. Nagydarab, tagbaszakadt, kopasz fickó. A neve Darren James.

Kim megköszönte Jónak, és bontotta a hívást.

A csapathoz fordult.

– Oké, srácok, szedjétek össze magatokat. Azonnal indulunk a Westerley-be.

Meg kellett tudniuk, hogy a biztonsági őr miért akart betörni Isobel részlegére.

79. fejezet

Kim azonnal belépett, amint a főfelügyelő szólt, hogy szabad. Woodward az asztala jobb oldalánál állt. Barna aktatáskájának fogantyúját szorongatta.

– Uram, azonnal vissza kell vonnunk minden rendőrt és törvényszéki szakértőt a Westerley-ből.

A férfi elmosolyodott.

– Stone, mégis mi a fenéről beszél?

– Le kell vonulnunk a területről.

Erre már összeráncolta a szemöldökét.

– Az lehetetlen. A kutatás még tart, és azok után, amit mondott erről az Amanda nevű nőről...

– Mandy – javította ki Kim.

– Akárhogy is, meg kell győződnünk róla, hogy nincs már mit keresnünk.

Kim bólintott, jelezvén, hogy érti, és két lépéssel közelebb lépett az íróasztalhoz.

– Ez világos, de ma estére ki kell ürítenünk a területet. A kutatást folytathatjuk holnap.

A férfi lerakta az aktatáskáját a földre, és visszaült.

– Miért?

– Azt gondolom, az emberünk ma este ki akarja vinni oda Tracy Frostot.

Woodward felnevetett, Kim pedig aggódni kezdett.

A férfi megrázta a fejét.

– Csak egy bolond lenne ennyire vakmerő. Gondolja, hogy a gyilkos nem néz tévét, és nem olvas újságot?

– Uram, oka van annak, hogy miért volt olyan vakmerő Isobellel azt követően, hogy megtaláltuk Jemimát. Máshogy nem tudjuk elkapni.

– Tudjuk a nevét? – kérdezte Woody, mintha ezt Kim már el is felejtette volna.

– Graham Studwick már nem létezik. Tizenegy éves korában került gondozásba, miután megölte az édesanyját, és a nyilvántartás szerint soha nem is került ki onnan. Csakhogy tudjuk, hogy kikerült, de más néven. Tehát a Graham Studwick név zsákutca. Csak az eddigi viselkedésmintáját tudjuk felhasználni, és ebből látható, hogy a Westerley jelent neki valamit.

Woodward hátradőlt a székében.

– Uram, én csak szeretném minél csalogatóbbá tenni. Ez a hely az egyetlen nyomunk.

A férfi bólintással nyugtázta, és kezébe vette a tollát.

– Oké, mire van szüksége?

Kim megrázta a fejét.

– Semmire. Olyan kevés embert akarok ott látni, amilyen keveset csak lehet. Csak az én csapatom és a Westerley személyzete.

A főfelügyelő már azelőtt rázta a fejét, hogy befejezte volna a mondatot.

– Ki van zárva, Stone. Először is, nem hagyom, hogy ilyen kockázatnak tegye ki a csapatát, a Westerley-ben pedig civilek dolgoznak. Ha valami történik azokkal az emberekkel...

– Értem, de rájuk szükség van a helyismeretük miatt. Két-három területet kell biztosítanunk, és ez csak az ő segítségükkel fog menni.

A férfi pár másodpercig az állát dörzsölte.

– Uram, jó okom van azt feltételezni, hogy ez az egyetlen esélyünk arra, hogy elkapjuk, és megmentsük Tracy Frost életét.

– Tényleg azt gondolja, hogy visszajön?

Kim nem habozott.

– Igen, azt.

Woodward hangosan felsóhajtott.

– Oké, de az emberei nem lehetnek távolabb egymástól nyolcszáz méternél, és folyamatos rádiókapcsolatot kell tartaniuk.

– Szükségem lesz...

– További korlátozásokra számíthat, ha még egyszer megszólal.

Kim azonnal becsukta a száját.

– Ha azoknak az embereknek a biztonsága csak egy percre is veszélybe kerül, azonnal levonulnak. Értette?

Tracy Frost meg bekaphatja – gondolta Kim.

Ha valaki azt mondta volna neki pár nappal ezelőtt, hogy ennyi erőfeszítést tesz majd ennek a nőnek a megmentéséért, annak az arcába röhögött volna. Tracy viszont akarata ellenére egészen közel került hozzá a héten.

Akárcsak Kim élete, Tracyé sem számított sokat a többi ember számára. Mindketten a munkájukba ölték minden energiájukat. Egyikük sem volt házas, és nem voltak gyerekeik sem... de akármilyen életet is élt Tracy, az az ő élete volt, és Kim eltökélt volt abban, hogy ezt visszaadhassa neki.

Ha logikusan nézte, tudta, hogy a főnöke nem így értette. Nem akarta, hogy bármi is történjen Tracy Frosttal, de ez mindig a többség biztonságának kérdése volt. Ha egy ember feláldozásával többek életét menthette meg, akkor ezt kellett választania.

Az egyetlen baj csak az volt, hogy Kim sosem volt jó matekból.

80. fejezet

Jaj, mami, ez a napom kedvenc része. Úgy imááádom a teazsúrt, és tudom, hogy te is imádtad.

Kiválaszthatom, hogy melyik baba jöhet teázni. Szépen letisztogatom és felkészítem őket, te pedig elkészíted az ételt.

Milyen csodás tortákat ettünk teaidőben. Néha kipróbáltál valami újdonságot, de voltak dolgok, amiken sosem változtattál.

Nyáron nagy ritkán gyümölcszselét ettünk, és fagyit. Mindig nevettünk azon, hogy imbolyog, amikor kivetted a hűtőből. Nekem kellett megérintenem az ujjammal, és megnézni, visszapattan-e. Ha visszapattant, kész volt.

Emlékszel arra, amikor hazudtam, mami? Azt mondtam, kész, pedig még nem volt. Én viszont túlságosan türelmetlen voltam, mert csorgott a nyálam az után az epres íz után, amint kinyitottad a hűtőajtót.

Te beledugtad a kanalat, hogy kivegyél egy adagot. De ahelyett, hogy rengett volna, ahogy kell, csak szétloccsant a pulton. Visszatartottam a lélegzetemet, mert azt gondoltam, dühös leszel rám. De nem voltál. Csak nevettél, ahogy eltüntetted a koszt a törlőkendőkkel. Hát persze hogy nevettél. Ez volt a kedvenc játékod.

Én is imádom ezt a játékot játszani a barátaimmal, mami, de ez a rész a kedvencem.

Olyan kár, hogy el kell menniük. De menniük kell, mami. Ahogy neked is menned kellett. Szerettelek, de gyűlöltelek is. Szerettem a közös életünket, amikor még csak ketten voltunk, de te beengedted az egész világot. Addig a legjobb kislányod voltam.

Aztán megpróbáltuk kizárni őket újra, igaz? Megpróbáltunk visszatérni a kettőnk kis világába.

Úgy tettél, mintha az a nap az iskolában meg sem történt volna. És én is.

Könyveket adtál nekem, hogy olvassak, és feladatokat, hogy oldjam meg őket, és minden ment tovább, úgy, mint azelőtt. Legalábbis majdnem.

Az arcok és a nevetés kísértett álmaimban, de legalább te ott voltál nekem.

Persze csak addig, ameddig a testem el nem kezdett megváltozni. Meg akartam érinteni magam, felfedezni a testemet, de nem tettem, mert féltem, hogy te megtudnád.

A hormonok, amiket adtál, nem tudtak mindent megakadályozni.

Odahívtalak aznap reggel, amikor történt.

A fütyim eresztett az éjszaka, és azt akartam tudni, nem romlott-e el.

A pillantásod összetörte a szívem. Amikor megláttam az undorodó fintort, úgy éreztem, mintha egy perc sem telt volna el azóta... Újra ott feküdtem a padlón, és felfelé bámultam a kínzóimra.

Elindultam feléd, de te elhúzódtál, szemeddel tőrt döfve a lelkembe. Nem akartál hozzám érni, mintha fertőzött lennék. Számodra annak is tűnhettem. De az egyetlen betegségem az volt, hogy fiúnak születtem.

Egész nap vádlón tekintettél rám. Mintha a kamaszodás az én hibám lenne. A gyermek minden pillanattal fogyatkozott bennem, és nem maradt más utána, csak egy dühös fiatalember.

Azt vettem észre, hogy nem tartozom sehová, és hogy már nem vagyok a te kislányod.

Azt az arckifejezést nem lehetett visszavonni. A te árulásod rosszabb volt, mint az övék, mami.

Mert te tettél azzá, ami vagyok.

És így neked is, mint a többieknek, meg kellett halnod.

81. fejezet

Tracy tudta, nem lesz képes sokáig visszatartani. A nap folyamán elfogyasztott fél pohár tejek leértek, és kezdték feltölteni a hólyagját.

Tudta, hogy a férfi ezzel az ártalmatlan itallal drogozta be őt. Már eltelt egy kis idő a legutóbbi óta, a feje kitisztult valamelyest, így egy kicsit egyszerűbb volt visszatartani.

Kényelmetlenül ficánkolt a székében, rettegve attól, hogy a vizelet bármikor távozhat belőle.

Fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el azóta, hogy a férfi legutóbb itt járt, és lemosdatta. És nem tudta, mi lesz a következő lépése.

Abban biztos volt, hogy többször elveszítette az eszméletét. Az anyja arca lebegett előtte. Mindig mosolygósan és barátságosan.

Tracybe belenyilallt a bűntudat, és szúró mellkasi fájdalmat hagyott maga után. Hagyta, hogy egy idegen szétdúlja kettejük kapcsolatát.

Sosem kedvelte a mostohaapját, és a férfi sem őt. Már nem tudta, a kettő közül melyik vált elsőként nyilvánvalóvá. Eltűrték egymást, de mindketten kizárólag az édesanyja miatt.

Miután ötévesen elveszítette az édesapját, még közelebb kerültek egymáshoz az anyukájával. Mindent együtt csináltak. Tracy sose bánkódott amiatt, hogy gyermekkorában nem voltak barátai, mert ott volt neki az édesanyja szeretete és melegsége. Sosem érezte, hogy valami hiányzik az életéből. Az anyukájára akkor is számíthatott, amikor a suli zsarnokai kikergették őt az iskolai kapujáig, csak hogy lássák, ahogy futás közben még inkább nyilvánvalóvá válik a bicegése.

Az anyukája megsimogatta a haját, felszárogatta a könnyeit, és megnyugtatta. És Tracy hitt neki.

Egészen addig, amíg Terry be nem költözött.

Az édesanyja konkrét hősként tekintett Terryre, amiért bevállalt egy gyereket, aki nem a sajátja volt. Csakhogy Tracy ezt nem így gondolta. Sok mindent mondhatott volna róla az anyjának, például beszélhetett volna a gúnyolódásairól, amit akkor kellett elviselnie, amikor a ház asszonya nem volt otthon.

Két héttel azután kezdődött, hogy a férfi beköltözött.

– Csinálj mán nekem egy tejját, Tipike – mondta, majd hangosan felnevetett.

Tracy nem értette. Ki az a Tipike?

– Tipike, mert olyan hülyén tipegsz – világosította fel, majd ismét röhögött.

Tracy elvörösödött, és összeszorult a torka a megaláztatástól, ahogy letaglózva kibotorkált a konyhába.

A férfi az otthonában alázta meg, ahol a legnagyobb biztonságban érezte magát, és ezt nem lehetett meg nem történtté tenni.

Tracy szép lassan kivonta magát a társaságukból, és végül már egyenesen a szobájába ment iskola után, magában tartva a nap gúnyos megjegyzéseit és megalázó helyzeteit. Általában csak annyit mondott, hogy minden rendben volt.

Három nappal tizenhat éves kora után elköltözött otthonról.

Tracy tudta, hogy ha most belépne az anyukája házának az ajtaján, ugyanolyan meleg ölelés fogadná, mintha el se ment volna. Nem büntetné azért, mert elment. Nem dorgálná, amiért elmulasztotta heti rendszerességgel felhívni. Az anyukája megölelte volna, szerette volna, és ami a legfontosabb, megbocsátott volna neki.

És tudta, hogy ezzel már elkésett.

Az anyukája szerette. Ezt tudta.

Azt is tudta, hogy ő az egyetlen, aki szereti. Elrabolták, és ha most elvennék az életét is, senkinek sem hiányozna.

Az ajtó becsapódott odafent, és Tracy összerezzent. Tudta, ez azt jelenti, mindjárt itt lesz.

Majdnem elsírta magát, annyira erőlködött, hogy ne vizeljen be. Nem tudta, meddig tudja még visszatartani.

Az ajtó kinyílt, ő pedig összeszorította a lábát.

A férfi felkapcsolta a villanyt, és elmosolyodott. Tracy egy apró kis nyögést hallott az irányából.

Soha életében nem érezte magát ilyen reménytelen helyzetben. Hasonló gyermekkori emlékei ugyan voltak, de még akkor is tudta, hogy idővel képes lesz majd saját kezébe venni sorsának irányítását. És most itt volt felnőttként, sokkal nagyobb csapdában, mint valaha.

A felismerés haragra gyújtotta a helyzet igazságtalanságával szemben. Felkavarodott tőle a gyomra. Egykor megfogadta, hogy soha többé nem kerül ilyen helyzetbe.

– Teaidő – mondta a férfi vidáman.

Tracynek fogalma sem volt, hány óra lehet... de tudta, hogy ha eljött a tea ideje, az órái meg vannak számlálva.

A tekintetével a köveket pásztázta. Bárcsak felkaphatna egyet. Beverhetné a fejét, és elszaladhatna. Nem tudta, milyen messzire tudna futni, de a sötét folyosóra nyíló ajtót sosem zárták. Legalább megpróbálhatná.

A férfi kinyúlt a folyosóra, és két kézzel begurított egy teáskannával, csészékkel és sütistányérokkal megrakott zsúrkocsit.

Tracy szíve kalapált, ahogy a férfi körültekintően elhelyezte az összes kelléket az asztalon. Nem volt a közelében semmi használható. A jobb csuklóját az etetőszékhez láncolták, és az is bebizonyosodott, nem tud elég lendületet venni ahhoz, hogy a széket megmozdítsa.

A férfi szinte áhítatos mosollyal helyezte el a két tányért egymás mellett.

– Ez a kedvenc időtöltésem, tudod – magyarázta, és teát öntött a két csészébe. – Nagyon szeretem az ilyen meghitt teazsúrokat. Csak mi ketten.

Körülnézett a polcokon elterülő babakollekción.

– Nem, ma nem hívunk másokat. Csak mi ketten leszünk. Rendben, kedvesem?

Tracy nem mondott semmit, pedig émelyítette ez a becézgetés. Az étel gondolatától hányingere lett, bár nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára.

– Oké, kezdjük a süteménnyel. Melyiket szeretnéd?

Tracy nem tudott megmozdulni. A teste bénult volt a félelemtől, de az elméje kezdett éledezni.

– Melyiket? – ismételte meg a férfi.

Tracy nyelt egyet, és a távolabbi tányér felé biccentett.

– Mignon. Nagyszerű választás.

A férfi levett kettőt a nagytányérról, és két kistányérra rakott egyet-egyet. Letette a tányért Tracy elé.

– Egyet neked, egyet nekem.

Tracy arra gondolt, talán ha követi az utasításokat, és megcsinál mindent, amit csak a férfi akar, akkor elengedi. Lehet, hogy Jemima felbosszantotta valamivel. Talán nem ette meg a sütit.

Minden erejével arra koncentrált, hogy a süteményt a szájához emelje. Az állkapcsa görcsben állt a félelemtől, de végül bele tudott harapni.

A száraz piskótalap elérte Tracy szájának száraz sivatagát, és egyszerűen nem mozdult tovább.

– Nem vagy éhes, kedvesem? – kérdezte a férfi.

Mivel válaszolni nem tudott, megrázta a fejét.

A férfi bólintott, majd elmajszolta az utolsó falat süteményét is.

– Azt hiszem, jólesne neked egy csésze tea.

Hirtelen rádöbbent a helyzet nevetségességére. Miért kellene megtennie bármit is, amit kér tőle? Az élete forgott kockán. Ez az ember elrabolta, bedrogozta, bezárta, és most eteti. Itt ült, mint a hülye babái, lemosott arccal, csatokkal a hajában.

Ennél a gondolatnál elidőzött egy kicsit. A hajában hajcsatok voltak, és az egyik keze szabad. Valahogy képben kell maradnia elég ideig ahhoz, hogy ezt a két gondolatot összefűzze valami hasznossá.

A férfi lerakta elé a csészét, és tejet öntött bele.

– No, légy jó kislány, és idd meg a teádat.

Tracy a csészéért nyúlt, emlékezvén arra, hogy reagált korábban, amikor visszautasította. A kézremegése megcsörrentette a csorba csészét a csészealjon.

Újra felötlött benne, miként is reagált a férfi, amikor nem volt hajlandó inni.

Tracy visszahelyezte a csészét a csészealjra, és finoman megrázta a fejét.

A férfi kihúzta magát ültében, és összevonta a szemöldökét.

– Tracy, kérlek, vedd fel a csészét.

Újabb fejrázás.

Fogva tartója lerakta a csészéjét az asztalra.

– Tracy, nem kérlek még egyszer. Meg kell innod a teát.

A nő szíve sebesen vert, de vissza kellett utasítania. Ismét megrázta a fejét.

A férfi felállt, a műanyag szék feldőlt mögötte.

Gyors léptekkel megkerülte az asztalt, és felvette a csészét a tálcáról. Ahogy mögé ért, Tracy a fejéhez nyúlt, és kivette az egyik hajcsatot a hajából. A férfi megmarkolta a haját, és a copfjánál fogva hátrarántotta a fejét.

A szája fölé helyezte a teáscsészét, és maga felé döntötte. Tracy a fejjel lefelé rámeredő arcra tekintett, és tudta, ez az egyetlen esélye.

A meleg tea ráfolyt az ajkára, de ezúttal Tracy szája zárva maradt.

A tea végigfolyt az arcán. A férfi abbahagyta, és rájött: van egy kis gond. Nem tudta egyszerre tartani a haját és a teáscsészét, valamint kifeszegetni a száját is.

A nő pont erre a pillanatnyi zavarra várt. Csak egy lehetősége volt, és ezt ki kellett használnia.

Felfelé szúrt a karjával, melyben a csatot szorította.

Ő úgy érezte, a másodperc töredéke alatt suhint egyet, gyorsabban, mint egy ostorcsapás. Valójában azonban olyan volt, mintha egy lassított felvételen történt volna minden, és a karja nem volt hajlandó gyorsabban mozdulni, hiába utasította az elméjével.

A férfi kicsit elengedte a haját, könnyedén kivédte az ütést, így az egyetlen esélye kútba, a csat pedig a földre esett.

A szabad kezével befogta Tracy orrát, így végül nem maradt más választása, ki kellett nyitnia a száját.

– Tessék, engedd... – mondta, és a szájához emelte a csészét.

Még jobban megdöntötte, és az ital maradéka végigszáguldott a nő torkán.

– Jó kislány – mondta mosolyogva.

Tracy jól tudta, ismét kapott az eddigiekben is használt drogból.

Köhögnie kellett, de tudta, már késő. A folyadék lement.

A férfi felsóhajtott, és oldalra döntötte a fejét. Bűntudat nem látszódott a tekintetén.

Tracy csak soha nem látott hidegséget pillantott meg benne. A szíve hevesen kalapált, mégsem tudta levenni róla a szemét.

Soha senki nem nézett rá még ilyen mély gyűlölettel. Tracynek elvörösödött tőle az arca.

– Graham, én segítettem neked – bökte ki. – Nem emlékszel?

– Hogyne emlékeznék – felelte. Az arca csöppet se változott. – De túl későn, tudod?

Tracy érezte, hogy az arca még vörösebb lett, ezúttal a szégyentől. A férfinak igaza volt, és ezt ő is tudta. Eleinte ő maga is ugyanolyan kíváncsi volt, mint a többiek, és a fenébe is, egypár percig még élvezte is, hogy végre nem rajta, hanem valaki máson nevetnek. De aztán undorában egyre jobban felkavarodott a gyomra, és kirohant az ajtón.

Nem akarta, hogy másoknak is meg kelljen tapasztalniuk, amit neki. De igaza volt... sokkal korábban el kellett volna mennie segítségért.

– Graham, sajnálom, hogy...

A férfi csitítólag felemelte a kezét.

– Amúgy sem számítana, Tracy. Ideje menned.

És Tracy ekkor eszmélt rá: meg kell halnia.

82. fejezet

Ahogy behajtottak a Westerley-től fél kilométerre kezdődő ösvényre, Kim magában nagyon reménykedett abban, hogy beválik majd a terve.

A sajtónál tudták, mi a rendőrségi eljárás, és a rendőrautók exodusa jelezte, itt már nincs további látnivaló. Nem lesz újabb fejlemény, és nem lesz több holttest sem.

A riporterek nem maradtak, ha tudták, nincs értelme. Vagy hazamentek, vagy elindultak felkutatni a következő szomorú esetet.

Kim visszaemlékezett arra, milyen volt, amikor legutóbb az ő kis autójába zsúfolódva hajtottak a Westerley felé. Alig tudta elhinni, hogy kevesebb mint egy hét telt csak el. A hangulat a szöges ellentéte volt az akkorinak.

– Srácok, készen álltok? – kérdezte Kim, ahogy megközelítették a kaput.

Mindannyian igenlő választ adtak.

A kapu még azelőtt kinyílt, hogy Kim megnyomta volna a gombot. Magában felsóhajtott. Sosem tanulnak? A kamera képe nem elég jó ahhoz, hogy minden ismerősnek tűnő autót azonnal beengedjenek.

Kim leállította az autót. Mind a négy ajtaja egyszerre nyílt ki.

Rögtön a korábban itt parkoló piros pickupra gondolt. Jó lett volna Lolát viszontlátni.

Az irodaépülethez lépett, és ajtót nyitott.

Wright professzor és Catherine az asztalnál ült, Jameel pedig a számítógépek mellett állt, és elújságolta Kimnek, hogy ő engedte be őket. Erről majd később még beszélgetnek.

Kim továbbhaladt, a csapata a nyomában baktatott. Szétszéledtek az iroda különböző szegleteibe.

Kim rögtön a professzorra nézett, aki a kezét tördelte.

Azonnal észrevette, hogy nincs biztonsági őr.

– Darren még nincs bent?

– Beteget jelentett – mondta Wright professzor gondterhelt képpel.

Kim Bryantre nézett, aki bólintott, és kilépett. Küldtek egy egységet Darren házához, miután tudomást szereztek a kórházban tett látogatásáról. Amikor a rendőrök nem találtak otthon senkit, Kim azt gyanította, a férfi úton van a munkába. Jelen helyzetben nem tudták keresni, de Bryant kiküldött pár autót, hogy próbálják meg begyűjteni.

Catherine kedves mosollyal és biccentéssel fogadta Kimet, majd felállt az asztaltól. Világos farmert és hímzett mintájú ujjatlan pólót viselt. Kimet meglepte, hogy egy kicsit ki is sminkelte magát aznap.

– Hozhatok valamit inni? – kérdezte, és körülnézett. – Van tea, kávé és pár üveg kóla a hűtőben.

A csapat java része nem kért semmit. Csak Dawson.

Kimet megcsapta a virágillatú parfüm, ahogy Catherine elhaladt mellette a hűtő irányába.

– Oké, gondolom, Wright professzor elmondta, miért vagyunk itt.

Catherine és Jameel is bólintott felé.

– Hamarosan ötfős erősítés parkol majd le a bekötőút végén, ha szükségünk lenne rájuk. Bryant és Wright professzor mennek a helyre, ahol Louise-t megtaláltuk. Catherine és én megyünk a legújabb sírhoz, ahol Jemimát és Isobelt felfedeztük, Kev és Jameel pedig kettőnk közé.

A terv a résztvevők fizikai állapotának megfelelően lett kialakítva. A professzor nem volt olyan agilis, mint a többi munkatársa, így őt tette a legkevésbé valószínű helyre. Dawson és Jameel mindketten fiatalok, és jó kondiban vannak, így mindkét helyre gyorsan el tudtak jutni.

– Stacey, rád itt van szükség, hogy figyeld a kamerákat és a rádiót.

Stacey bólintással nyugtázta a hallottakat.

– A létesítmény rádiórendszerét fogjuk használni, így Stacey folyamatosan követheti a történéseket. Ő lesz a kapcsolatunk az erősítéssel. A lámpákat csak akkor használjátok, ha feltétlenül szükséges, és tartsátok őket a föld felé. Ha elértétek a kijelölt helyet, kapcsoljátok le. Semmilyen körülmények között ne tegyetek olyasmit, ami saját magatok vagy mások biztonságát veszélyezteti. Ha bármi történne, azonnal jelezzetek rádión, és érkezik a segítség. Megértettétek?

Három hang válaszolt igennel egyszerre.

– És végezetül azt akarom, hogy jelentkezzetek be, amikor elértétek a kijelölt helyeteket, és onnantól kezdve tizenöt percenként. Minden világos?

Mindannyian jelezték, hogy igen.

Kim elkapta a Bryant arcán átsuhanó kételyt, miközben bólintott.

Elfordult tőlük, és nagy levegőt vett, majd némán fohászkodott.

Tracy, a saját érdekedben remélem, jól döntöttem.

83. fejezet

Tracy hallotta a hangot odafentről. Magától nem tudta volna megmondani, mennyi idő is telt el. A kérdés ott lebegett a feje körül, mint egy széltépte sárkány, és ő képtelen volt elkapni a zsinórját.

A teáskészlet eltűnt. Nem tudta, mikor, és pisilnie sem kellett már, de se nedves nem volt, se szagot nem érzett.

Az ajtó kinyílt, és egy pillanatra Tracy azt gondolta, a szeme káprázik.

Az előtte álló alak... normálisnak tűnt. Semmi smink, és a copfok eltűntek. Farmer és póló volt rajta.

Egy múló pillanatra azt gondolta, ez nem is ugyanaz a személy. Hogy ez az ember azért jött, hogy megmentse. Megtalálták. És épp most mentik meg.

De aztán megpillantotta a szemét. Az átütő, gyűlöletet árasztó pillantást. A kezében kulcscsomót tartott, és a másik tenyerét ütögette vele.

– Gyerünk, Tracy, ideje menned.

84. fejezet

Bryant követte Wright professzort a házon kívül felszerelt, kamerához erősített lámpa fényében. Az út a murvás ösvény végéig narancssárga fényben ragyogott. A körülöttük elterülő sötétben feloldódó fénygyűrű egy sci-fire emlékeztette.

A ragyogáson túl az ösvényt a hold világította meg, amikor időnként előbukkant a gyülekező viharfellegek mögül.

Bryant nagyobb sebességre kapcsolt, hogy tartani tudja a tempót a professzorral, aki köpcös ember létére igencsak fürgén mozgott.

Ahogy elhagyták a fénysávot, a professzor bekapcsolta a lámpáját, és levilágított vele a földre, nagyjából másfél méterre maga elé. Nem sok értelme lett volna közvetlenül a lába elé világítani. Ha későn világítasz rá egy gödörre ezen a mezőn, belezuhansz. És egy ilyen helyen a gödörben nem leszel egyedül...

Bryant összerezzent a gondolatra.

Tudta, hogy oda tartanak, ahol Louise-t megtalálták. A telek nyugati határához, nagyjából hatszáz méterre onnan, ahol Jemimát és Isobelt hagyták.

Megértette, hogy a főnöke miért így alakította ki a párokat, és nem sértődött meg rajta. Bár annak idején sok időt töltött a rögbipályán, az ezzel töltött hétvégék aránya egyre inkább csökkenőben volt.

Dawson másrészről ugyanolyan állhatatosan járt konditerembe, mint munkába is. Ha esett, ha fújt, a srác tartotta a heti négy alkalmat, hogy fitt és egészséges maradjon. Ráadásul csaknem húsz évvel fiatalabb is volt.

Bár látva a professzor tempóját, nem igazán tudta volna, kire tegyen egy sprintversenyben.

– Nem akármilyen időnk van, mi? – kérdezte, megtörve a csendet kettejük közt.

– Valóban, őrmester – felelte a professzor anélkül, hogy ránézett volna. – Kondenzáció van kialakulóban a nagy tömegű, az atmoszférában felfelé áramló instabil levegőben. A hőenergia erőteljes áramló léghullámokat küld felfelé. – Lelassított kissé, majd felfelé irányította a lámpát a sötétségbe, és bólintott. – Hamarosan elektrosztatikus kisülés várható, úgy gondolom.

– Hogy mi várható? – kérdezte Bryant.

– Villám, őrmester. Ez történik a két felhő közti elektronikus töltéssel.

– Ó! – felelte Bryant.

Tegyünk fel egy egyszerű kérdést a professzornak – gondolta a férfi.

– Szóval, tudják a gyilkos nevét, de nem tudják lenyomozni? – tette fel az általa is megfogalmazott kérdést az igazgató.

A professzorral ellentétben Bryantnek nem volt ragyogó, komplikált, szakszerű válasza.

– Graham Studwick néven került a nyilvántartásba, tizenegy éves korában. Onnantól kezdve nincs adat Graham Studwickről. Egy másik néven hagyta el a rendszert.

– Ez gyakran megtörténik? – kérdezte a professzor. – Hogy az ember belép a rendszerbe, ahogy mondja, egy bizonyos néven, és utána eltűnik?

Sokkal gyakrabban, mint ahogy azt Bryant szerette volna. És mindenképpen gyakrabban, mint amennyire szabad lett volna.

– Olyan sok szervezet foglalkozik manapság a gyermekvédelemmel – magyarázta. – Helyi intézmények egyesülnek vagy különválnak. A szolgáltatást kiszervezik, az orvosi aktákat utaztatják a szomszédos egészségügyi hatóságok között. Nem létezik egy szerv, amelyik minden tekintetben rálátna az állami gondozott gyerekekre.

Bryant furcsának érezte a szerv szó használatát itt, a Westerley-ben.

– Á, értem – mondta a professzor olyan hangon, amely elárulta, nem igazán figyelt oda.

Bryant tovább beszélt, de ahogy megközelítették a kijelölt helyüket, érezte, hogy a férfi nem rá fókuszál. Már az udvarias válaszokat sem dobta vissza, hogy jelezze, figyel rá.

Bryant becsukta a száját, és abbahagyta a monológját.

Tudta, hogy vihar közeleg. Érezte a feszültséget a levegőben.

Valamilyen okból volt egy olyan érzése, hogy nem ez az egyetlen veszély leselkedik rájuk.

85. fejezet

– Szerinted lesz ma este valami? – kérdezte Jameel, ahogy a murvás ösvényen haladtak. – Mármint gondolod, hogy még egyszer megpróbálkozik ezzel a hellyel? – feszegette, időt sem hagyva Dawsonnak, hogy válaszoljon.

Beléptek a sötétségbe, és Kevin megrázta a fejét.

Csakis egy olyan kölyök jöhet ennyire izgalomba a frissen meggyilkolt holttestek lehetőségétől, miközben ennyi régi oszladozó veszi körül, akinek nincs semmi tapasztalata a bűnügyi helyszínekkel. Ironikusnak találta, hogy tíz évvel korábban valószínűleg ő is ugyanezt kérdezte volna.

Nézte, ahogy Bryant eltűnik Wright professzorral nyugat felé, ahol Louise Hickmant alig pár napja exhumálták.

A főnök Catherine-t követte, a telep keleti vége felé indultak, ahol Jemimát és Isobelt találták.

És itt volt ő, aki a kettejük közötti senki földje felé indul egy sráccal, aki alig tudja elrejteni az izgalmát afelett, hogy egy friss hullára bukkanhat.

– Haver, próbáld meg egyenesen tartani a lámpát – csattant fel Dawson. A lámpafény – minden, amire hagyatkozhattak – ide-oda cikázott a talajon.

Jameel felkuncogott.

– Ja, igen, vágom – mondta, ahogy rájött, egyedül az előttük fekvő terület az, ami számít. A Westerley-ben az egyetlen veszélyt a sírok jelentették számukra.

– És mi hozott téged ide? – kérdezte Dawson. A srác pezsgő személyisége és népszerűsége a YouTube-on valahogy ellentétben állt az elmélyült stréber attitűdjével, amire itt a semmi közepén való számtologatáshoz szükség lenne, Catherine és egy rakás holttest társaságában.

– Az adatok, haver – mondta, mintha ez mindent megmagyarázna. – Adj nekem egypár számot, és én adatokat, tényeket, kimutatásokat adok cserébe. Mutasd meg a legutolsó három gázszámládat, és én egy tízoldalas jelentést írok neked, előtörténetet, mintázatot és előrejelzést. Itt százszámra kapom a számokat naponta, és én készítek belőlük tényeket. Meg tudom alkotni a múltat, a jelent és a jövőt. Iszonyat menő ez a cucc, ember.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte Dawson. A lámpa fénye stabilabbá vált, amikor a srác a beszédre koncentrált.

– Mindannyiunkat a professzor választott – magyarázta. – Én egy szemináriumot hallgattam nála a gyomorban élő baktériumokról. Száztrillió mikroorganizmus él a belekben. Több, mint amennyi emberi sejt van a...

– Ugorjunk – javasolta Dawson. Nem igazán volt kíváncsi, hány élőlény tanyázik a hasában.

– Az egyik óra után odamentem hozzá, és jeleztem neki, hogy az előadásában két számításnál hibás a kerekítés, mert...

– Ezt honnan tudtad? – kérdezte Dawson, követve a cikcakkban haladó fénynyalábot. Tagadhatatlan, hogy a srác intelligens.

– Az általa használt program egyik hiányossága, hogy minden trillió feletti számításnál négy tizedtől kerekít felfelé öt helyett.

Dawson ezt készséggel elhitte neki.

– Felajánlottam egy javítóprogramot, ő pedig adott nekem egy állást.

– Jameel, én nem tréfáltam azzal a lámpával – dörrent rá Dawson. A sötétben lehetetlen volt tájékozódni, de érezte, hogy közelednek ahhoz a helyhez, ahová a „vizes padló”-ra figyelmeztető táblákat tette ki, annak elkerülése érdekében, hogy valaki belepottyanjon a sekély sírba, amelyben Cher rothadozott csendesen.

– Sajnálom, csak próbálok nyomokat keresni.

Dawson érezte, hogy megütötte a főnyereményt ezzel a fiúval. Lehet, hogy ez a srác képes lenne elemezni egy házi költségvetést az elkövetkezendő tíz évben egyetlen áruházi blokk alapján, de úgy érezte, a biztonsági őr jobban illett volna a mostani feladathoz, ha bejött volna dolgozni.

– És mit mondott Darren, amikor beteget jelentett? – kérdezte Dawson. Curtis Grant nem volt jelen, hogy kikérdezhesse.

– Azt mondta, valami gyomornyavalya. Részletezte is, de elég undorító volt, úgyhogy nem figyeltem rá. A főnök nem volt túl boldog, és megemlítette, hogy újra kell kötni a biztonsági szerződéseket hamarosan.

– Miért, szolgáltatót akar váltani?

– Lehet, pedig ez a csávó nem olyan rossz. Mondta, hogy megoldotta a váltást, de aztán jöttetek, és leraktam a telefont.

– Haver, világíts lefelé – utasította Dawson lelassítva. A fény mindent bevilágított, kivéve a talajt maguk előtt.

Elővette a telefonját, hogy felhívja Stacey-t, és értesítse, hamarosan biztonsági őr várható.

– Tudod, bakker, ezt mondhattad volna előbb is – mondta, és legörgetett a kollégája számáig.

– Ja, bocs – felelte Jameel, amikor egyszer csak egy villám cikázott át a sötét égen, megvilágítva a srác cseppet sem bűnbánó arcát.

86. fejezet

Az irodát bevilágító villám fénye egy pillanatra elvakította, akár egy hirtelen robbanás.

A helyiségben egy másodpercre néma csend lett, mielőtt Stacey rádöbbent volna, hogy a villámcsapás túlfeszültséget okozott.

Ötig számolt, mire beindult a tartalék generátor zümmögése. Tehát nem egyszerű túlfeszültség. Átmeneti áramszünet. A rendszert úgy állították be, hogy csak öt másodperc után váltson tartalékra. A túlfeszültség alig több egy másodperc töredékénél.

– Jézusom – suttogta Stacey magában, és várta, hogy a szívverése ismét visszatérjen a normális ritmusába.

Nem volt baja a viharral, sőt szerette is nézni – egy téglaház biztonságából, lekapcsolt elektromos eszközök mellett.

A különböző alrendszerek egymás után kapcsolódtak vissza maguktól. Amennyiben feltételezzük, hogy megfelelően programozták be őket, úgy valószínűleg a fontosságuk sorrendjében. Világítás, fűtés, kommunikáció, felszerelések, biztonság, végül pedig a konyhai készülékek.

Érdekes módon a világítás nem állt le, de Stacey tudta, hogy a világítást gyakran teljesen külön áramkörre helyezik.

A fűtés még nem volt bekapcsolva, így ezen át is ugrott.

A vezetékes telefon a töltőállomásán csipogott egyet. A telefon újra használható.

Ezt követően a rádióállomás zöld visszajelző lámpája villant fel kétszer, majd úgy is maradt. Nagyszerű, visszaállt a rádiókapcsolat a bázissal. A csapatoknál lévő rádiók továbbra is működtek egymás között, a saját akkumulátoraikról, de vele nem tudtak volna kommunikálni, ha a rendszer nem tér magához.

Már csak a kamerák maradtak. A képernyő a jobbján továbbra is sötét maradt.

– Gyerünk! – sürgette.

Nem ez volt a legfontosabb alrendszer, de Stacey szerette volna tudni, hogy minden eszköz a rendelkezésére áll. Azzal, hogy látja, mi történik a kapunál és az épület körül, nem fog tudni segíteni a kollégáinak, mivel ők a telek határán tartózkodtak, de az, hogy nyomon követhette, mi a helyzet odakint, nyugalommal töltötte el.

Stacey hirtelen rádöbbent, hogy a csapatban ő az egyetlen, aki egyedül maradt. De ez nem maradt így sokáig, mert megszólalt mellette a kaputelefon. Ez bizonyára a helyettes őr lesz, akiről Kev beszélt.

Elmosolyodott, amikor a képernyő is életre kelt. Magától visszaváltott osztott képernyőre, és mindkét kamera képét mutatta. Már azt megelőzően felismerte a kapu előtt várakozó Aston Martint, hogy a fémes hang megszólalt volna a hangfalból.

Curtis Grant bejelentkezett, Stacey pedig beengedte a kapun.

A kerítésnél felszerelt kamera pont azt mutatta, mint az áramszünet előtt. Az út mellett ott állt a furgon, benne a tartalékban rendelt rendőrökkel.

Hallotta a murvás ösvényen haladó lépteket odakint.

– Helló, Stacey, hogy s mint? – kérdezte Curtis Grant, ahogy belépett az irodába. – Azért jöttem, hogy átvegyem Darren műszakját. Felhívtam mindenkit, akit csak ismertem, de nem volt tolongás, ilyen rövid határidővel, ráadásul ez a hely sem az éjjeliőrök álma jelenleg.

– De hát te vagy a főnök – mondta Stacey.

– Igen, és néha a főnöknek is be kell jönnie éjszaka, és el kell végezni a piszkos munkát, ha nem akar elveszíteni egy értékes szerződést.

A fenekét megtámasztotta az ajtó melletti csapon.

– Próbáltam felhívni Darrent, hogy megtudakoljam, nincs-e jobban, de ki volt kapcsolva.

– De azért csak nem neked kellett volna beugranod helyette... – tűnődött Stacey.

A férfi megvonta a vállát.

– Lehet, hogy nem kellett volna, de valahogy még inkább felelősnek éreztem magam ezért a szerződésszegésért, pont Darren miatt... ez jár azért, ha az ember a rokonait alkalmazza, gondolom.

Stacey összezavarodott. A nyomozás során nem került elő ez a rokoni szál.

– Darren a rokonod?

Curtis felhúzta szemöldökét.

– Igen. Az az idegesítő kis rohadék az unokatestvérem.

Stacey azon morfondírozott, hogy tudott elsiklani egy ilyen kapcsolat felett.

Curtis Grant széles mosolyra húzta a száját, és a konyha felé indult.

– Mit szólnál, ha felraknék egy teát? – kérdezte. – Úgy néz ki, hosszú éjszakánk lesz.

87. fejezet

Kim megpróbált nem figyelni arra a különös érzésre, amely egyre inkább a hatalmába kerítette.

Az előttük hirtelen becsapó villám megriasztotta Catherine-t alig pár perccel azt követően, hogy elhagyták a fénygyűrű biztonságát.

Érezte, hogy a gyomorideg leküzdését nem segíti elő a sötétben, holttestek között való barangolás.

Külön-külön Kim el tudta volna viselni bármelyiket szíves örömest, de a kettő együtt valahogy sok volt. És volt valami, amiért ezeket a holttesteket inkább hazavitte volna. Nem magához, természetesen, hanem Keatshez, ahol a kellő tisztelettel bánnának velük, és rendesen eltemetnék őket.

– És hogy van? – kérdezte Kim végül a mellette gyalogló nőtől.

Catherine ösvényt világított maga elé a lámpával.

Lehetetlen volt nem észrevenni a változást a legutóbbi találkozásukhoz képest. Bryant konkrétan meghökkent, Dawson is többször végigmérte.

De többről volt szó annál, hogy a szőke haját a vállára engedte a praktikus copf helyett, és több volt a halvány rózsaszín árnyalatnál a körmén, vagy a finoman felvitt rúzsnál és pirosítónál, amely kiemelte az arccsontját.

A legszembetűnőbb változás a viselkedésében ment végbe. Kim nézte, ahogy körbekínálja a frissítőket az embereknek. Catherine magabiztosan beszélt és mozgott, és ez észrevehetővé tette őt a társaságban. A hátát kihúzta, és a vállát sem görnyesztette előre.

Kim azon gondolkodott, vajon tudta-e ez a nő, mennyire beleolvadt a háttérbe azelőtt.

Volt egy olyan érzése, hogy ha a professzor most mutatná be a helyi „férgesként”, az nem maradna megfelelő válasz nélkül.

– Soha jobban, felügyelő – felelte Catherine. – A sajtó eltűnt, és nem kell többé bujkálnom, sem pedig... elmennem innen. És ezt főleg önnek köszönhetem.

Kim nem felelt, de Catherine folytatta.

– Nem tudom, hogy sikerült kihagyatni a nevemet a lapokból, de roppant hálás vagyok érte. Az életem gyökeres változáson ment át az utóbbi pár napban. Mintha ismét kapnék levegőt, mintha újra élhetnék – mondta, és felkuncogott, ám ez a hang bájos volt, és könnyed. – Igen, tudom, mennyire nyálasan hangzik, de évek óta most először érzem úgy, mintha szabad lennék, mintha ismét magam lehetnék. Érti?

Kim úgy vélte, igen. Bár a különbség elképesztő volt, a rövid beszélgetésük után nem tudta félretenni a gondolatot, hogy nem pusztán Catherine borzalmas gyermekkori traumája állhat a háttérben. A gondolat, hogy az elrablói visszatérhetnek, egész életében ott munkált az összes általa meghozott döntés mögött. A félelem annyira elhatalmasodott rajta, hogy inkább élt egy zárt pszichiátriai szárnyban, mint a szüleivel, akik szerették őt. Nem, ezek a dolgok nem törlődnek ki egyetlen rövid beszélgetés nyomán, de Kimnek nem volt ideje arra, hogy ezen tovább gondolkodhasson. Talán majd, ha a gyilkost börtönbe zárták.

– Mennyi még? – kérdezte Kim, követve a lámpa fényét.

– Úgy húsz-huszonöt méter múlva elérjük Jacket és Verát – mondta Catherine.

Kim elgondolkodott azon, vajon ezt honnan tudja.

Catherine övén felreccsent a rádió.

– Professzor és Bryant Stacey-nek.

A rendőrségi rádión a megfelelő alfabetikus hívójeleket kellett volna használniuk, de megegyeztek abban, hogy a telep rádiórendszerén maradhatnak a rendes neveknél.

– Mondd – felelte Stacey.

– Elértük az egyes állást. Nincs jelentenivalónk.

– Vettem.

Három lépéssel később a tölgyfa ismerős alakja bontakozott ki előttük. A lámpafény megvilágította a rózsákat a tövében. Kim úgy érezte, mintha hetek teltek volna el azóta, hogy megtalálta ezt a Westerley dolgozói által állított, kedves sírvirágot.

– Mindjárt odaérünk – állapította meg Catherine.

Újabb zörgés hallatszott a rádióból.

– Jameel és Dawson a kettes állásnál. Nincs jelentenivalónk. Vétel.

Mindketten hallották, amint Stacey nyugtázza a hallottakat, mielőtt a rádió ismét elcsendesült volna.

Kim hirtelen furcsa hangokra lett figyelmes. Megáll és Catherine karjára helyezte a kezét.

Catherine is megállt mellette.

A hang tompa volt, de eltéveszthetetlen. Keréksurrogásnak gondolta.

– Hallotta? – suttogta.

Érezte inkább, mintsem látta, hogy Catherine bólint mellette.

Mindketten ott álltak földbe gyökerezett lábbal, a sötétséget kémlelve.

– Onnan lentről jön – mondta Kim, és a földútra mutatott a domb aljánál.

Abba az irányba hunyorított, ahol az utat sejtette. Lassan gördülő kerekek hangját hallotta.

A földút enyhén lejtett. Ez csak a gyilkosuk lehet.

Kim elindult előre, óvatosan, tudván, hogy a sötétség védelmet nyújt számára.

– Nézze... nézze, ott! – mondta Catherine-nek. Nagyjából százméternyire előttük két tompított fényszóró eltéveszthetetlen látványa tárult fel előttük. Feléjük haladt.

Kimben egyszerre támadt izgalom és megkönnyebbülés. Főleg megkönnyebbülés. Jól döntött. Tracynek van esélye.

– Gyerünk, Catherine. Szóljon be. Mondja be a többieknek, hogy megvan.

Catherine levette a rádiót az övéről, és beleszólt.

– Catherine Stacey-nek. Elértük a harmadik állást... – Catherine Kimre tekintett a lámpa fényében. – Nincs jelentenivalónk.

88. fejezet

– Mi a francot művelsz? – kiáltott rá Kim, és a rádióért nyúlt.

A kelleténél egypár másodperccel később jött a felismerés, éppen akkor, amikor az első esőcsepp a karjára cseppent.

Egy pillanatra minden mást elfelejtett. A kollégáit, a műveletet, még az áldozatokat is, miközben az agya újrarendezte az elméjében szétszóródva heverő tényeket.

– Jézusom, mindketten benne vagytok. Ezért hozza őket ide. Segítesz neki eltüntetni a holttesteket, de miért...

Kim szavai elhaltak, ahogy az igazság egyre több darabja került a helyére. Elméjének mágnese összerántotta a részleteket, kezdett kitisztulni a kép. Hogy nem vette észre a kapcsolatot kettejük között?

– Bromley-ban ismerkedtetek meg, ugye? – kérdezte Kim, miután elvégezte az összegzést. Ugyanabban az időben lehettek bent, és Kim jól tudta, hogy a sérült lelkek gyakran megtalálják egymást.

Még két csepp hullott a karjára, és az első mennydörgés is eldördült a távolban.

– Igen, és sosem fogom elfelejteni. A hülye csoportos beszélgetések, ahol magunkról kellett volna beszélnünk, hogy meggyógyítsuk magunkat. A félelmeink ismételgetése hogyan segített volna elfelejteni azt? Így kellett volna egészségessé válnunk? – Catherine a földre köpött.

Kim képtelen volt megmozdulni. Ismét villám csapott le, és megvilágította a vele szemben álló nő keserű, eltorzult arcát. Catherine Evans tökéletesen tudta, mikor milyen maszkot viseljen, de most itt állt előtte a maga valóságában. Az igazi Catherine, aki képtelen volt leküzdeni a gyermekkori traumát.

– Egyetlen ember volt odabent, aki elég bátor volt ahhoz, hogy igazat mondjon. Az ő igazát... a mi igazunkat. Nyíltan beszélt arról, hogy bántani fogja azokat, akik őt bántották. Nem rejtette véka alá, hogy sem a terápia, sem a megbocsátás nem érdekli. Bosszút akart állni, és ez volt az egyetlen dolog, ami segített. Igen, volt bennünk valami közös, ami összekötött minket. És ez nem volt más, mint a bosszúvágy. Tudtuk: addig nem élhetünk teljes életet, amíg a kínzóinkat meg nem büntettük.

– De hogy segíthettél neki, Catherine? – kérdezte Kim bénultan. – Hiszen tudod, milyen érzés, ha elrabolnak, ha kiszakítanak a biztonságos életedből. Nézd meg, mit tett ez veled! És mégis segítettél valakinek megtenni ugyanezt!

– Ne legyen ostoba – csattant fel Catherine. – Ez más. Én gyerek voltam, és...

– De még így felnőtten is rettegtél attól, hogy újra elvihetnek. Én láttam, Catherine. Láttalak abban a dobozban. És segítettem. Az a félelem igazi volt.

– Hát persze hogy igazi volt. A félelem mindig igazi volt. Egészen addig, ameddig azok a mocsadékok életben voltak, félelemben éltem – mondta Catherine, ahogy mennydörögve ismét becsapott mellettük egy villám.

– Gondolod, hogy a nők, akiket Graham elvisz, másként éreznek? És te segítettél neki! Nem értem, Catherine. Két nő meghalt miattad. Hogy tehetted?

Catherine egy pillanatig sem habozott, és a hangjában egy csepp megbánás sem volt, ahogy egy újabb villám ragyogta be az arcát.

– Mert megegyeztünk. Megegyeztünk, hogy segítünk egymásnak.

– De a te elrablóidat sose... – A mondat függőben maradt köztük, mert Kim visszaemlékezett a Catherine házában lefolytatott beszélgetésükre. Félelmében a nő megfeledkezett magáról, és azt mondta, retteg attól, hogy az illető „visszajön érte”. Két molesztáló volt érintett az elrablásában és az erőszakban, de ő már egyes számot használt, mert tudta, az egyikük már halott.

– Ivor és Larry, ugye? Ők molesztáltak. A változásnak semmi köze ahhoz, hogy ismét dolgozhatsz itt, a Westerley-ben. Azért történt, mert már mindketten halottak. Két hete engedték ki a börtönből. Azóta vártátok mind a ketten?

– Az a két rohadék elvette az életemet – szisszent fel. – El se tudja képzelni, mit művelt velem az a két kibaszott állat. Minden éjjel éreztem az undorító leheletüket és hallottam a perverz suttogásaikat. Egyik jött a másik után. Úgy adtak körbe, mint a whiskysüveget. Elvették a gyermekkoromat és a családomat. Sose tudtam visszatérni a régi életemhez. Mire elhagyhattam a Bromley-t, már nem is ismertem a szüleimet, és ők sem engem. A rettegés megfertőzte a testemet, akár a rák, mindenhová szétterjedt. Sosem volt választásom, felügyelő. Ahhoz, hogy élhessek, meg kellett halniuk.

Kim kihallotta a nyers gyűlöletet a hangjából. Akármit is hitt Catherine, ettől a két embertől sosem fog megszabadulni.

– Az én életem most kezdődik, felügyelő! Ma este újra életre kelek.

– Graham ölte meg őket, igaz? – kérdezte Kim, ahogy rájött az igazságra. – Ez volt az alku. Te segítesz neki, ő meg segít neked.

Kim tudta, nem lenne szabad kiabálnia. Graham meghallhatja, amit mond, és eltűnhet Tracyvel együtt. Ha nem használják ki a Westerley-hez kötődő szálat, soha többé nem fogják újra megtalálni. Olyan volt, mint egy macska, aki hazahoz egy elkábított egeret a gazdájának. Catherine-en kívül nem volt semmijük.

Kim hirtelen összerezzent egy arcára hulló esőcsepptől.

– De ha társak vagytok, miért nem szóltál neki, hogy ne jöjjön?

– Hopsz.

– Jesszusom, te azt akarod, hogy elkapják, igaz? – mondta megrökönyödve a nő kétszínűségén. Graham megölte a két férfit, aki elrabolta és megerőszakolta őt, és most már tőle is meg akart szabadulni. Elérte, amit akart, és mindössze két ember tudta az igazat róla és Grahamről.

Ha Grahamet elkapják, és rács mögé dugják, csak egy marad.

Kim.

Az előtte álló nő jéghidege megfagyasztotta Kim ereiben a vért.

A rádió hirtelen lecsapott a bal halántékára. Megpróbált állva maradni, de oldalra rogyott.

Catherine-nek ennyi elég volt ahhoz, hogy a földre lökje őt.

Kim kirúgott, amikor Catherine hasra lökte. Másodpercekre rá már hátra is kötötték a kezét. Kim ismét rúgott, de Catherine könnyedén kikerülte a lábát.

Catherine a hajánál fogva húzta, és hallotta, ahogy a virágok műanyag csomagolása recseg alatta. A sérülékenyebb szárak széttörtek, és a fedetlen bőrébe vájtak. Szúrták a tüskék, és a fű nedvességét érezte az egész testén.

Kim háttal a fának szorult, de összekötött kézzel nem tehetett sokat. A fatörzs felsértette a kézfejét.

– Ugye tudod, hogy így nem fogsz minden szálat elvarrni? – kérdezte Kim, amint támadt egy ötlete. Félrelökte a háta mögül a műanyagot, amíg már csak a virágok szára maradt a háta mögött.

Annyira szétfeszítette a két kezét, amennyire csak tudta, és elkezdte az összekötözött csuklóját fel-le húzgálni a fatörzsön. Az öreg göcsös fa fel fogja sérteni a bőrét, de segítségre nem várhatott.

– Úgy számítom, van legalább tizenkét percünk az első bejelentkezésig, és ezt a kis balesetet nem lesz hosszú idő megrendezni.

Kimben meghűlt a vér attól, mennyire érzelemmentesen volt képes kimondani mindezt. Ha Catherine meg tudja rendezni a halálos balesetet, és aztán rádión segítséget hívni, hogy elkapják Grahamet, az összes szálat szépen el tudja varrni.

Catherine hangja nyugodt volt, és kimért.

– Azt hiszem, be fog zuhanni Jack és Vera mellé, és kitöri a nyakát. Ha mégsem, Grahamnél mindig van kés.

Az a hideg, számító hang, ahogy mindezt kimondta, rettegéssel töltötte el Kimet. A halála csak eszköz volt a kezében, hogy elérje a célját. Catherine csakis így tudott továbblépni az életében, és ez lehetetlen lett volna, amíg Kim tudja róla az igazságot.

Kim hallotta, ahogy Catherine mélyet sóhajt.

– Hála az égnek. Mindjárt itt van.

Kim tudta, ha a keze még akkor is össze lesz kötözve, amikor Graham odaér, halott.

Félrerázta a szemébe lógó vizes haját, és egyre gyorsabban dörzsölte a fához a csuklóját.

89. fejezet

Tracy teste ide-oda pattogott a furgonban.

Pár perce sokkal csendesebben haladtak, a furgon pedig lelassult. A kerekek néha belehajtottak egy-egy bukkanóba az úton, de már nem repítették sehová. A mozgás ringatózássá szelídült.

Csábító volt az alvás gondolata. Félig kábultan úgy gondolta, esetleg felébredhetne ebből a rémálomból.

De tudta, nem szabad elaludnia. Talán Jemima elaludt. Tracy elméje tisztább volt, mint korábban, de a teste továbbra is bénult maradt.

Halványan emlékezett arra, amikor lebucskázott az etetőszékről, és hogy nem volt ereje felállni. A férfi talpra állította, és a furgonhoz támogatta.

Ő pedig hálás volt neki ezért. A harag végigáradt benne, mint egy adrenalinlöket. Kurvára hálás volt az embernek, aki elrabolta, és most meg akarja ölni.

Már a puszta gondolat is kiverte az álmot a szeméből. Ezek lehetnek életének utolsó percei. Tracy elhatározta, nem adja magát harc nélkül.

Készen kellett állnia a lehetőségre, hogy megtegyen mindent, amit csak tud. Ha más nem, hát kiabálni fog. A rohadt életbe, hiszen az egész élete egy küzdelem volt. Voltak pillanatok, amikor a halál gondolata csábítóbb volt az életnél, de minden akadályt leküzdött, és végül meggyőzte magát, hogy a dolgok majd jobbra fordulnak.

Leküzdötte önbizalomhiánya gyötrő démonait, melyek sosem hagyták el őt, és kizárólag arra koncentrált, hogy az újságírói álmait valóra váltsa, és nem hagyta, hogy a múltja befolyásolja.

Nem, Tracy eldöntötte, nem azért küzdött élete minden percében, hogy most egy ilyen pszichopata vesztes csak úgy lenyomja.

Ez a felbátorodás teljes harminc másodpercig tartott. Egészen addig, amíg az autó meg nem állt.

90. fejezet

Kim tudta, hogy a drót már gyengül a göcsörtös fatörzstől.

A bőrét teljesen lehorzsolta, de érezte, hogy a drót lassan enged. Még pár másodperc, és szabad a keze.

Csakhogy nem volt pár másodperce, mert Catherine talpra rántotta.

A talpa megcsúszott a sárban, amikor egy mennydörgés csattant felettük. Az eső még mindig lassú, igaz, sokkal nagyobb cseppekben hullott. Nehéz, kerek pöttyök landoltak rajta.

Miközben megpróbálta Kimet felráncigálni, Catherine nem tudta tovább tartani a lámpát, óhatatlanul is kicsúszott a kezéből.

Kim kitépte magát a szorításból, és a földre rogyott. A lámpa legalább jó lesz valamilyen fegyvernek.

A zseblámpára zuhant, amely a mellcsontjához ütődött. Catherine bordán rúgta. Kim felköhögött, de maradt, ahol volt. Nem adta könnyen a lámpát.

A testével eltakarta a fényt, és teljes sötétségbe burkolózott. A vékony pólón keresztül érezte a nedves füvet maga alatt. Széttöredezett virágszárak szúrták a csípőjét, a csuklója égett, de nem engedte a lámpát.

Ismét villám húzott keresztül az égbolton, megvilágítva az alakjaikat. Catherine ezt kihasználta, és újból belerúgott a bal mellébe.

Kim felnyögött, ahogy a fájdalom végignyilallt a felsőtestén.

– Adja fel, felügyelő! – sziszegte Catherine.

Nincs az az isten – gondolta Kim.

Őrült erővel feszítette szét a karját, hogy elszakítsa a meglazult drótot. Ez volt az egyetlen esélye az életben maradásra.

A lámpa mostanra a hasába ékelődött, a karja még mindig hátra volt kötve, a nyakát eltartotta a nedves talajtól.

Újabb rúgás érte. Ezúttal a csípőjét. A fájdalom az agyáig hatolt, majd szétterjedt a hátában. Már megszámolni sem tudta a fájó pontokat a testén, de nem is tudott ezen gondolkodni. Ha nem szabadítja ki a kezét, halott.

Újból megfeszítette a kötelékeit. Érezte, hogy Catherine megragadja a csípőjét. Bassza meg, fel fogja fordítani.

Ahogy megfordult, érezte, eltűnik alóla a talaj. Nem volt semmi a lába, sem pedig a háta alatt.

Próbálta maga elé idézni a helyet. A francba, a két sír között felállított hídra gördítette. A lába alatt Vera, a válla alatt Jack rothadozott.

Ha Catherine meg tudja fordítani, hamarosan csatlakozik hozzájuk elárasztott sírjukban.

Vadul megrántotta a kezét, és érezte, hogy Catherine fölé hajol. Elcsúszott oldalra a sötétben, figyelve rá, nehogy elforduljon. Amíg a háta a hídon marad, biztonságban van.

Érezte, hogy felemelik a földről. Valaki erősen megragadta a bokájánál fogva.

– Mi a franc...! – kiáltott Kim, de a hangját elnyelte a fülsiketítő mennydörgés.

Megkötözve nem tudja megállítani, bármi is történjen, ezért megpróbált rúgni egyet, de nagyon erősen tartották. Catherine szorosan fogta a bokáját, és Kim testét használta emelőként, hogy megfordítsa. Úgy érezte, az óramutató járásával azonos irányba forgatja.

Szét kell húznia a kezét. Ez volt az egyetlen esélye az életben maradásra.

Menni fog. Tudta, hogy menni fog.

Esővel keveredő izzadtság folyt le a homlokán. Catherine talicskának használta a lábát, hogy megfordíthassa.

Még két fordítás, és hosszában fog feküdni a hídon a két sír között, és onnantól elég egy erős rúgás, és máris az egyik hullán landol.

A drót nem akart elszakadni.

Catherine újból meglökte a lábát, és Kim rájött, hogy testének merevségét használja fel a támadója ahhoz, hogy megfordítsa. Az ellenállás és a küszködés segített pont abba a helyzetbe tenni, amilyenbe akarta. Míg csapkodott, megpróbálva leküzdeni Catherine-t, a nő felhasználta az általa keltett lendületet arra, hogy mozgassa és irányítsa a testét.

A villám közvetlenül Catherine mögött csapott be, amikor Kim ellazította testét, és behajlította a lábát. Végtagjai váratlan elernyesztésének hatására Catherine előrebucskázott. Egy rövid pillanatra Catherine súlya Kim behajlított lábára nehezedett.

Kim minden erejét beleadva gyorsan kinyújtotta a lábát, és kilőtte Catherine-t hátrafelé, biztosítva magának egy újabb másodpercet arra, hogy ismét megpróbálja szétszakítani a drótot.

– Hülye idióta kurva! – sisteregte Catherine.

Kim őrült energiákat mozgósított a drót kioldására. Catherine csak pár másodpercre lett harcképtelen. Hátrakötözött kézzel még mindig Kim maradt hátrányban.

Vadul megrántotta a drótot a háta mögött. A csuklója lángolt a számtalan vágástól, melyek pillanatról pillanatra mélyültek. A legutóbbi emberrablási ügyben szerzett szúrt sebe lüktetett a nyomás alatt.

Az első rándításnak semmilyen hatása nem volt a drótra.

A válla majd szétszakadt az erőlködéstől, ahogy megpróbálta szétválasztani a két kezét.

A második rántásnál kiszabadult, és a két karja kirobbant mellőle.

Kim rávetette magát Catherine hátára, és a nyaka köré tekerte a drótot. A nő felnyúlt, hogy valahogy a drót és a nyaka közé feszegesse az ujjait, de Kim erősen meghúzta, ahogy csúszott lefelé Catherine hátán.

Mivel Catherine öt-hat centivel magasabb volt, Kimnek lábujjhegyre kellett állnia. A nő megpróbálta kiszabadítani magát a szorításból, de Kim még erősebben tartotta, majd hallotta a halk fulladozó hangokat a torkából.

Kétlépésnyit hátrahúzta Catherine-t, hogy a lámpa bevilágítsa a közvetlen környezetüket.

Vér folyt a csuklóját keresztbe-kasul átszelő, szinte már egymásba olvadó vágásokból. Kim megvizsgálta a sérüléseit.

A részletek egy pillanat alatt a helyükre kerültek, és a nő már tudta, kicsoda Graham Studwick valójában... Ekkor valaki megütögette a vállát.

91. fejezet

Tracy izgett-mozgott a talajon. Úgy érezte magát, mint egy lábatlan féreg, amint kúszni próbál. A karja és a lába olyan gyenge volt, mintha valaki leemelte volna őket a testéről, és csak a törzsét és a fejét hagyta volna meg.

A fű hosszúra nőtt és csúszott, nem tudta, melyik irányban kéne elindulnia, hogy biztonságban legyen, csak azt tudta, hogy egy pillanatra végre egyedül volt.

A háta még mindig sajgott attól, ahogy a lábánál fogva kirángatták a kocsiból. Viszont sikerült a nyakát felemelnie és meg is tartania, úgy, hogy a feje ne csapódjon a földbe.

Graham a murvás ösvényen húzta őt keresztül. Mintha ezer apró kis tű szurkálta volna, ahogy a kavicsok lehorzsolták vagy konkrétan felsértették a bőrét. Átkozta a drogot, amiért az izmokat elbénította, de a bőre érzékeny maradt.

A férfi a mennydörgés robaján túlról egy hangra lett figyelmes, és Tracy is hallotta. Elengedte a lábát, és rohanni kezdett.

Tracyt ott hagyta hanyatt fekve, az eget kémlelve. A végtagjait képtelen volt megmozdítani, de tudta, valamit tennie kell.

Nem törődött a karjával és a lábával, minden energiáját a csípőjére és a deréktájékra összpontosította. Harmadjára sikerült átlendítenie magát a bal oldalára, majd a hasára, és itt el kellett döntenie, merre induljon.

Tracy a nedves földbe vájta az állát, és annak segítségével próbált meg előrejutni.

Hallotta, hogy a dombtetőn történik valami.

El akart kúszni a hangok elől. Grahamet valami megzavarta, és tudta, ez jó alkalom a szökésre.

Ez volt az a hely, ahol Jemimát megölték és otthagyták, és ha nem próbál elkúszni, ugyanez a sors vár rá is.

Egy könny furakodott elő a szeméből, ahogy visszaemlékezett arra a bizonyos napra az iskolában. Csak egyszer szerette volna a könnyebbik utat választani, és megpróbálni egy másik ember szenvedésével enyhíteni a sajátját.

És még most, a harmincas évei elején is ugyanezt teszi. Eszébe jutottak a cikkei. Becsmérlés, gyűlölködés, megszégyenítés. Ismét csak a saját fájdalmát akarta elűzni azáltal, hogy kipécézte magának egy másik ember hibáit.

A szégyen könnyek áradatát hozta magával, és képtelen volt abbahagyni a sírást. Nem a mostani önmagát siratta, hanem személyiségének azt a részét, amelyet elveszített. És néhányat azért ejtett, mert soha nem láthatja többé viszont az édesanyját.

Az anyja emléke friss és nyers fájdalmat keltett a szívében.

Bárcsak büszkévé tehettelek volna! – kiáltotta Tracy szíve némán az esőbe.

Semmi kétsége nem volt afelől, hogy a hegy tetején veszély leselkedik rá.

Megállíthatatlanul zokogott, ahogy balra fordult, az általa biztonságosnak vélt irányba.

A magányosan eltöltött évek kioltották belőle az ösztönt, hogy valaki mást maga elé soroljon.

Tracy megfordult, és mászni kezdett.

92. fejezet

Kim sarkon fordult, és továbbra is Catherine torka köré szorítva a drótot a gyilkos szemébe nézett.

Bár a fekete haja a fejére lapult a zuhogó esőben, az arcban felismerte az embert, aki Duncannek nevezte magát.

Már minden teljesen világos volt. Hogy miért nem találtak senkit Isobel Jones néven. Mert ilyen személy nem is létezett.

Volt valami különös abban, ahogy etette a barátnőjét. Az öngyilkossági kísérlet nyoma a jobb csuklóján volt, ami azt jelentette, balkezes. De amikor segített neki enni, Isobel a jobb kezében fogta a kanalat.

Hamis tényekkel etette őket, hogy minél több aktát nézzenek át feleslegesen, tudván, hogy semmit se találhatnak majd.

Kim hátrált egy lépést, és Catherine-t is magával húzta. Kim érezte, hogy az erő kezdi elhagyni a nő testét, de nem engedhette el. Mindkettőjükkel nem tudott megküzdeni.

Elszalasztotta az alkalmat, hogy riassza a csapatát. A mennydörgések és a zuhogó eső zajában innen kizárt, hogy meghallják őt. Egyelőre teljesen egyedül volt.

– Még egy lépés, és megölöm – fenyegette Kim a szakadatlanul hulló esőben.

A férfi megvonta a vállát, és tett egy lépést előre.

– Csak nyugodtan. Szívességet tesz vele. Ha mindketten halottak, engem sose találnak meg.

Te jó ég, Catherine is ugyanezt tervezte Grahammel kapcsolatban. Már nem voltak egymás hasznára, így úgy látszik, a köztük lévő elszakíthatatlan kapcsolatnak is vége. Egyetlen közös volt kettejük tervében: Kim halála.

Kim újabb lépést tett hátrafelé, és érezte, hogy Catherine lába elernyed. Még egy-két perc, és halott, és Kim ezt nem akarta.

Még egy lépés után lazított a szorításon.

Catherine a földre zuhant, majd továbbgördült. A teste nekiütődött a sír falának, és Kim hangos nyögést és köhögést hallott odalentről, ahogy a Jack nevű holttestre esett.

Kim tudta, hogy a rádió ott van valahol a földön. Csak meg kellett találnia a lábával, és egyben távol kellett tartania magától Duncant.

Tovább hátrált, el a zseblámpa fényéből, és egyben a síroktól is.

Az eső áztatta mindkettőjüket. Kim úgy érezte, minden testnyílásába behatol.

– Bementél a kórházba, hogy befejezd, amit elkezdtél. Azt mondtad, a barátja vagy, de túlságosan szigorú felügyelet alatt tartották. Nem volt lehetőséged megtenni. És amikor én megjelentem, kitaláltad ezt a történetet. És miattad nem kutattunk rokonok vagy barátok után, akik megcáfolták volna azt, amit mondasz.

A férfi feszülten figyelte, és láthatóan élvezte, hogy végighallgathatja, milyen leleményes is volt.

Kim lépésenként hátrált, de Graham már csaknem harminc centivel közelebb állt hozzá. Kim egy pillanatra elveszítette szem elől, amikor felemelte a kezét, hogy kisöpörje a vizet az arcából.

– Catherine segített a holttestek eltüntetésében, nemde? Együtt csináltátok már Bromley óta.

A lábfejének az eleje valami szilárdat ért. A rádió volt az, azonban Duncan már csak mindössze félméternyire állt tőle.

Kim felfordította az eszközt a lábával, és rátaposott, remélve, hogy így lenyomja az adógombot.

– Egyezséget kötöttetek, hogy segítetek egymásnak bosszút állni azokon, akik pokollá tették az életeteket.

Felemelte a lábfejét. Nem jött válasz. Nem sikerült bekapcsolnia a mikrofont.

– Tudom, mit tettek veled, amikor még Graham voltál. Megértem, mennyi szenvedést okoztak, de nem érdemeltek érte halált – mondta, és ismét megpróbálta a lábujjaival lenyomni a rádió gombját. Teljes testével ránehezkedett.

– De meg kellett halniuk – mondta a férfi mosolyogva. Az arcára gyermeki ártatlanság ült ki, mintha a legtermészetesebb dolgot mondta volna. – És a többieknek is, miután itt végeztem...

– Hánynak? – kérdezte Kim. Azt hitte, Tracy lesz az utolsó.

– Huszonhét ember nevetett ki engem aznap – mondta a férfi, és újabb lépést tett előre.

– Miért tartottál szünetet Louise és Jemima között? – kérdezte Kim.

– Rendnek kell lennie, felügyelő. Fel kellett állítani a sorrendet. Kit gyűlöltem a legjobban, kinek a hangját hallottam a leghangosabbnak, kinek az arca jelent meg legtöbbször álmomban.

Kimnek rá kellett jönnie, hogy a második próbálkozása a rádióval ismét kudarccal zárult, de ettől függetlenül tovább beszéltette a férfit.

– Megölted a két embert, aki elrabolta Catherine-t, ugye? – kérdezte Kim, és újra felengedte a gombot.

Nem hallatszott más, csak a néma csend, amíg Duncan meg nem törte. Már alig harminc centire volt csak tőle.

– Szükségünk volt egymásra ahhoz, hogy elérjük, amit akarunk.

Kim ismét megnyomta a rádiót a lábával, alaposan rátaposott. Tudta, hogy nincs már sok ideje, de a kollégái nem hallották volna a kiabálását a viharban.

Hátralépett, és a rádió életre kelt.

– Főnök, minden rendben? – kérdezte Stacey.

Duncan lenézett a Kim lába alól érkező hangra. Kim tudta, hogy nem lesz esélye még egyszer lenyomni az adógombot, de azt is, ha nem válaszol, a csapat azonnal elindul.

– Főnök, megerősítést kérek, minden rendben? – kiáltotta Stacey.

A második bejelentkezésre aztán Duncan rávetette magát.

A sötétben egy kés pengéje villant.

Próbált elhajolni a szorítása elől, de a férfi bal kézzel elkapta a nyakát.

– Nem állíthatsz meg, te kurva! – kiáltotta. – Egész életemben arra vártam, hogy ezt elrendezzem.

Kim nem tudta követni, merre jár a kés.

– Hát nem érted? Ezt meg kell tennem!

Minden egyes szóval egyre növelte a tarkójára nehezedő nyomást, de a kijelentésével elárulta magát. Meg kell tennie. Vagyis még nem tette meg. Tracy még él. Akárhol is van, még nem ölte meg.

Megpróbálta kiszabadítani magát a szorításából, de félt a késtől.

A férfi nehezen tartotta fél kézzel őt és a kést is egyszerre.

Kim összeszedte az erejét, és hátradöntötte.

Graham hanyatt esett, miközben a lábával rúgkapálva még mindig a talajt kereste. Kim megfordult, és kifeszítette a kést a szorításából. Amint a kés kiszabadult, Graham mindkét kezével megragadta, és a földre borította Kimet. A válla egy pocsolyában landolt. Megpróbálta lerázni magáról az arcát beterítő esővizet.

A férfi ráült lovaglóülésben, a fűben keresgélt körülötte a kezével. Előrehajolt, és megpróbálta megtalálni a kést Kim válla és feje körül.

Kim arra gondolt, ő is így szokott ülni a Ninjáján. Graham súlya teljesen ránehezedett.

A virágok szárai a hátába fúródtak.

Kim tudta, ha megtalálja a kést, meg fog halni.

A férfi súlya, ahogy ránehezedett, megakadályozta a mozgásban. Rúgkapált és kaszált a lábával, de a combját odaszögezte a csípőjéhez. Nem volt fegyvere, csak a kezét használhatta.

A férfi keze a feje két oldalán matatott.

Az egyikkel megpróbálta őt mozdulatlanul tartani, a másikkal a kést kereste.

Kim csak egy dolgot tehetett.

A fejével elkaszálta a támaszkodó karját. Graham az egész testével rázuhant.

Kim levegőért kapkodott, mivel a manővere a szuszt is kiszorította belőle, de muszáj volt tennie valamit.

Átkarolta a férfi nyakát, és az arcát lehúzta a mellcsontjához.

Eligazította a kezét a tarkóján, és teljesen magához vonta, mintha valamiféle beteges szerelmes ölelésben forrtak volna össze.

Graham megpróbálta elfordítani a fejét és kiszabadulni, de Kim erősen tartotta. Mivel a férfi volt felül, nem tehetett mást annak érdekében, hogy megakadályozza, hogy ismét felülhessen. A keblére szorította az arcát, és szorosan tartotta.

A férfi csípőjével megpróbált kiszabadulni a szorításból, de Kim nem engedhette, hogy megtalálja a kést.

Testének rázkódásából arra következtetett, hogy levegőért kapkod. Pont ezt akarta. Ez volt az egyetlen esélye.

Hirtelen elengedte. Graham hátrahőkölt, és kitátotta a száját.

Kim körbetapogatott, és megragadta az egyetlen dolgot, ami a kezébe akadt.

A tüskés virágszárakat szorongatta.

Graham szája tárva-nyitva állt, ahogy megpróbált levegőhöz jutni. Kim felemelte a kezét, benne egy harminc centi hosszú virággal, és minden erejével Graham szájába tömte.

A férfi egy pillanatra lefagyott, és zavart tekintettel nézett le rá.

Oldalra borult, és a nyakához kapott.

Kim tudta, hogy meg fog tudni szabadulni tőle, de addig is időhöz jutott. Körbetapogatott a földön, és végül megtalálta a lámpát.

Graham felegyenesedett, és fulladozva, botladozva kihúzta a virágot a torkából. Vadul köhögött, és Kim felé fordult. Egyenesen a férfi arcába világított, és látta, amint két lépést tesz felé, gyilkos ragyogással a szemében.

Újabb lépést tett, és a lába beleakadt valamibe a földön. Felkiáltott és előrebukott, majd eltűnt a látóteréből.

Kim a fűre irányította a lámpát. A fény Tracy Frost hernyózó alakján állapodott meg.

Kim a földre rogyott, mire Dawson lihegve megjelent előtte.

Kevin rávilágított, majd az újságíróra.

– Jézus, Főnök, jól vagy? – kérdezte, és letérdelt mellé.

Kim testéből kezdett távozni az adrenalin, amely idáig talpon tartotta. Úrrá lett rajta a kimerültség.

– Jól vagyok, Kev – mondta. – Nézd meg, élnek-e még. – Nem akarta, hogy meghaljanak. Viszont akarta látni őket a tárgyaláson.

Dawson körülnézett.

– Hol vannak?

Jack és Vera sírja felé biccentett, de már nem tudta, melyik melyiküké.

Kevin belevilágított a vermekbe, és bólintott.

– Igen, Főnök, mindketten élnek.

Az eső alábbhagyott, de a vihar még nem múlt el teljesen. Mennydörgés morajlott a távolban, de már levonulóban volt.

Kim közelebb kapaszkodott az újságíróhoz, aki kis híján elveszítette az életét.

– Helló, Frost, épp magát kerestük – mondta, majd kisimított egy ázott hajtincset Tracy arcából. Nem lepődött meg az érzelmeken, melyek az elgyötört szempárból áradtak felé. Kim sokkal jobban ismerte már ezt a nőt, mint egy héttel ezelőtt.

– Én... segíteni... muszáj volt segítenem... – motyogta.

A kezét és az állát sár borította.

Kim látta, Tracy hogy küzd a szervezetében szétáramló bénító drog ellen.

Meglapulhatott volna, vagy egyszerűen megvárhatta volna, amíg megtalálják. De nem így tett. Utolsó erejével felküzdötte magát a domb tetejére, ahelyett hogy a saját biztonságával törődött volna.

Kim kinyújtotta a karját, és megszorította a nő vállát.

– Minden rendben, Tracy. Most már minden oké. Itt vagyunk.

93. fejezet

A reggeli napfény megcsillant a fekete márvány sírbolton. Úgy érezte, a melege átkarolja őt, akár egy gyengéd, megnyugtató ölelés. Ez a meleg sokkal tisztább volt, nem olyan nehéz, és nem olyan vad.

A sírkőn két név állt.

Ő ezt a sírt tekintette a szülei sírjának.

A kezében két papírdarabot tartott.

Keith és Erica West jelentették számára azt, ami a legközelebb állt egy családhoz. Bár kevés időt töltöttek együtt, mégis folyamatosan hiányoztak neki.

Azt remélte, meglátogathatja őket előző nap, a haláluk évfordulóján, de tudta, megértenék, hogy csak egy nappal később jött el.

Volt egy utolsó szál, amit el kellett varrnia.

Miután tájékoztatta Woodyt az előző este történéseiről, az eligazítóba indult. Szombat reggel volt, és Dawson már ott várta.

Hatalmas kupacban sorakoztak az asztalán az eltűnt személyek aktái.

– Mit csinálsz? – kérdezte Kim.

– Isobelnek még mindig nem tudjuk a nevét – felelte röviden.

Együtt végignézték mindet, most már sokkal több információval a birtokukban, mint azelőtt. Három órával később megtalálták azt, amit kerestek.

Isobel egy volt prostituált, akinek két éve sikerült szakítani a múltjával. A hét elején jelentették a kollégái, hogy eltűnt. Úgy hívták: Mandy Hale.

Kim megkérte Dawsont, hogy látogassa meg, és mondja el neki, kicsoda is valójában. De ne csak a szépet. A nőnek joga volt tudni a teljes igazságot. Ez volt a személyisége, az élete. Nem tökéletes ugyan, de jobb a semmilyennél.

Catherine és Duncan őrizetbe került. Duncant négyrendbeli emberöléssel és egyrendbeli emberölési kísérlettel, illetve emberrablással vádolták meg. Catherine bűnsegédletért áll bíróság elé. Mindketten a másikat vádolták meg az egész terv kiagyalásával, és a gyerekkori traumáikra hivatkoztak. Érdekes volt, hogy mindketten ugyanazt mondták, anélkül hogy összebeszéltek volna. A lényeg, hogy egyikük sem szabadul a hatvanas évei előtt, az is lehet, hogy Duncan egyáltalán nem.

Egy régi, bedeszkázott vegyesboltban tartotta fogva a nőket, egy lebontásra váró sorház végén. Miután betört az épületbe, senki nem láthatta, mit csinál. Kim látta a fotókat a hátborzongató szobáról és a fegyverként használt kövekről.

Egy része már-már szánalmat érzett a két sérült lélek iránt, de mindent összevetve mégsem. Mindkettejüknek szörnyűségeket kellett elszenvedniük, és nem tudták megvédeni magukat. Esetük azonban nem különleges, sok ezer ember jár hasonló cipőben. Idővel rájött, hogy nagyon keveseknek adatik meg az ideális gyermekkor. A többség elszenved valamilyen érzelmi traumát, az egyszerű figyelemhiánytól egy elfoglalt anyán át, aki megpróbálja a legtöbbet nyújtani a gyermekeinek, egészen a különböző fizikai és érzelmi bántalmazásokig. És mégis a legtöbben nem hagyják, hogy a bosszúvágy befészkelje magát a szívükbe.

Kim múltja se lányregény. Megtapasztalta egy mentális betegség, a veszteség, az erőszak és a kegyetlenség legkülönbözőbb formáit, de dacára a nehézségeknek, sosem engedte, hogy döntéseiben az indulatai és a dühe irányítsák. Inkább építkezett belőlük.

Kim azon gondolkodott, vajon mi történt volna, ha Catherine és Duncan nem találkoznak Bromley-ban. Nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy Jemima és Louise még mindig élne. Vajon az igazságtétel iránti vágy miatt utasította el Duncan a segítséget? Vajon megtette volna akkor is, ha nem ég bele ennyire elméjébe a bosszúvágy? Sosem derül ki.

Nem, a nehéz gyermekkoruk miatt nem járt nekik együttérzés. Az inkább járt Jemimának és Louise-nak, akik életüket vesztették, és Mandynek, aki talán visszanyerheti a sajátját.

Kim nem tudta gyászolni Ivor és Larry halálát sem. Ők borzalmas bűncselekményeket követtek el, és egy porcikája sem sajnálta, hogy már nem élnek. Valójában úgy gondolta, megérdemelték a halált azért, amit Catherine-nel tettek. De elutasította, hogy ezt a döntést bárki másnak joga lenne meghozni az igazságszolgáltatáson kívül.

Előző nap kapott egy üzenetet régi mentorától, Dunn felügyelőtől. Fél szemét lehunyva nyitotta meg, mivel tudta, nem állta a szavát, és nem tartotta magát távol az ügyétől.

Nem kellett volna aggódnia. Az üzenetben mindössze ez állt: „Szép volt, kislány!”

Woody elégedett volt, mert mindkét ügyet lezárták, és volt két elkövetőjük.

A Westerley tovább folytatta az értékes munkát, de immár egy új „férgessel” és jobb biztonsági intézkedések mellett. Curtis Grant elbukta a szerződését a Westerley-vel, miután Stacey tájékoztatta Wright professzort arról, hogy Darren James soha nem is dolgozhatott volna ott. Kiderítette ugyanis, hogy Darren Jamest kirúgták kidobói állásából, miután összevert egy férfit, akit ki kellett volna penderítenie egy kocsmából.

Az incidenst jelenteni kellett volna a biztonsági cégek felügyeleti szervének, akiknek fel kellett volna függeszteniük Darren engedélyét.

Kim valamiért azt gyanította, Darren James megkönnyebbült, hogy soha többé nem kell visszatérnie a Westerley-be. A látvány, amikor belebotlott a földön vonagló, összevert Mandybe, azóta kísértette. A kórházban azért volt agresszív, mert úgy érezte, muszáj újra látnia. Egy másik képet kellett volna társítania a nőhöz, hogy kiüthesse azt, amelyik folyton megjelent előtte, amint lehunyta a szemét. Kim kételkedett abban, hogy valaha is vissza merne menni oda. Dawson elismerte, hogy egy westerley-i beszélgetésük során említette neki Isobel felépülését, és szándékai ellenére minden információval ellátta Darrent, ami a balhézáshoz vezetett.

Alig gondolt már Danielre. Még mindig annyi mindent nem mondtak el egymásnak, és paradox módon mégsem maradt semmi, amiről beszélhettek volna. Mindketten tudták, mivé nőhetne ez a szikra közöttük, de pont ez volt az, ami Kimet visszatartotta. Még találkoznak, ebben biztos volt, és talán addigra újra egészséges lesz, a férfi pedig talál magának valakit. De számára nem volt más választás, és ezért nem is érzett megbánást.

Kim tudta, ugyanazt teszi majd, mint amit eddig is. Beleveti magát a következő ügybe.

A kezében lévő papírok egyikére nézett. Egy dicséret volt, amelyet két eltűnt kilencéves kislány felkutatásáért kapott.

Leguggolt, és lerakta a sírra.

– Ez a tiétek – mondta, és a könnyek eltorzították a hangját. Ha nem élt volna a gondviseletük alatt, Kim nem tudta, mi vált volna belőle. Gyermekkorának ez a rövid intermezzója épp elegendő volt. Az a három év mutatta meg neki, milyen emberré is akar válni. Felkészítették az életre.

Megmutatták neki, milyen egy családhoz tartozni, és feltétel nélkül szerették. És Kim is viszontszerette őket.

Bármilyen dicséretet is kap, az őket illeti.

Elővette a második papírt a zsebéből. Azt, amelyiket Erica rakott a táskájába azon a bizonyos utolsó napján.

Mások számára ez nem volt egyéb, mint egy beleegyező nyilatkozat arról, hogy elmehet a dudley-i állatkertbe, de neki sokkal többet jelentett ennél.

Kinyitotta a gyűrött, gépelt papírt, melyet pontozott perforáció választott el középen.

A lap tetején álltak az út részletei: a dátum, és hogy milyen élelmiszert kell csomagolni. A második rész egy kérvény volt a „gondozott” részvételének engedélyezésére.

De ahogy tovább olvasta a lapot, a látása elhomályosult. De nem is kell olvasnia, tekintettel arra, hogy az egész beleégett az elméjébe, az a rész is, hogy áthúzták a „gondozott” szót, és a helyére a „lányunk” kifejezést illesztették.

Egy rövid időre szabadjára engedte a könnyeket, ezt a darab papírt szorongatta, az utolsó emléket róluk.

Vett pár nagy levegőt, és visszaszorította a sírást.

Finoman megérintette a sírkő tetejét.

– Szeretlek benneteket, és hiányoztok – suttogta halkan a földnek.

Egy mosoly ragyogott fel a könnyei mögött. A mai nap után csakis a szeretetükre és azokra a szép időkre fog emlékezni, amelyet együtt töltöttek.

Ez járt nekik.

Mélyet sóhajtott, és visszaindult a motorjához. Már csak egy dolgot kellett megtennie.

Elővette a telefonját, és legörgetett a telefonszámok között. Megnyomta a hívás gombot, és a második csörgés után fel is vette az illető.

– Helló, Frost, én vagyok az. Hogy érzi magát?

– Helló, felügyelő, hogy...

– Magának Stone, Frost, ha jól emlékszem.

Kim hallotta a kuncogást a vonal túlsó végén.

– Furcsa egy hét volt, az igazat megvallva. Úgy érzem magam, mint akit kicseréltek, tudja?

– Igen, a halálközeli élmények már csak ilyenek. De majd visszatér a régi önmaga.

– Tényleg?

– Nem, nem teljesen. Az ilyen szarságok megváltoztatják az embert. Az ön esetében remélhetőleg egy kicsit jobb irányba, de ki tudja...

– Hé, ezt most miért kellett? – kérdezte Tracy mosollyal a hangjában.

Kim hallotta, amint motyog még valamit, eltartva a szájától a telefont.

– Tessék?

– Semmi, csak megköszöntem anyukámnak a hetedik csésze teát is... Ettől már bizonyára jobban leszek.

– Tud aludni? – kérdezte Kim.

– Nem nagyon. Nem mondanám, hogy rémálmaim vannak, csak valamiféle torz újraélése a dolgoknak.

Kim értette.

– El fog múlni – biztatta.

Kim Tracy rideg, kihalt házára gondolt, amelyben alig volt más a titkokon kívül. Életnek, vidámságnak, családnak és barátoknak nyoma sem volt ott.

– Már hiányzik nekünk, tudja? Alig várjuk, hogy visszakaphassuk – mondta Kim.

– Tudom – suttogta Tracy, és Kim hallotta, milyen érzelmes a nő hangja.

Kim megköszörülte a torkát.

– Szóval, mikorra várhatom a főszerepet abban a cikkben? – kérdezte.

– Hah, Stone, milyen cikkben? El kéne már engednie ezt a gondolatot, hogy maga körül forog a világ, tudja?

Kimből önkéntelenül is kitört egy kacaj. De itt volt az ideje, hogy elmondja, miért kereste valójában.

– Na idefigyeljen, Frost, és jól figyeljen, mert ezt nem mondom el többet. Engedje el a múltat. Az a pillanat, amikor eldöntötte, hogy megmássza a dombot, az határozza meg azt, hogy kicsoda most. Ezt soha ne felejtse el, mert én sem fogom.

A vonal elhalkult egy másodpercre, mielőtt Tracy válaszolt volna.

– Hé, Stone, ez azt jelenti, hogy most már barátok vagyunk?

Kim hangosan felnevetett.

– Ne feszítse túl a húrt, Frost. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan ismét meggyűlik a bajunk egymással.

Amikor Kim lerakta a telefont, még hallotta a háttérben Tracy Frost kuncogását. Tudta, hogy a nő rendbe jön. Harcos volt, aki újra talpra áll majd.

A fenébe is, nyugtázta Kim mosolyogva. Úgy néz ki, mégis hasonlítanak egymásra.

——————————

Levél Angelától

Először is hatalmas köszönet, amiért úgy döntöttek, hogy elolvassák a Halálos játékot. Remélem, élvezték Kim utazásának negyedik állomását. Talán nem a legmelegebb személyiség, de szenvedélyes, elkötelezett, és kiapadhatatlan az igazságvágya.

Ha élvezték, elképesztően hálás lennék, ha megosztanák róla véleményüket. Szeretném tudni, mit gondolnak, és így talán más olvasókhoz is eljutnának a könyveim.

Minden történet egy új utazás, és ez a mostani sem kivétel. Némelyik már egy tökéletesen kidolgozott elképzelésből születik, máskor a történet más utat választ magának, mint amilyet a szerző kiszemelt neki. A Halálos játék sok változáson ment keresztül, mielőtt azzá a történetté vált, amellyé válnia kellett.

Remélem, mindannyian szívesen velem tartanak Kim Stone és az általam bejárt út következő szakaszán is, vezessen bárhová.

Ha így van, hozzák nyugodtan a tudtomra. Keressék fel a Facebook- vagy Goodreads-oldalamat, a Twitteremet vagy a weboldalamat. Ha szeretnének naprakészek maradni a legújabb köteteimmel kapcsolatban, iratkozzanak fel a hírlevelemre az alábbi linken: www.angelamarsons-books.com/email

Nagyon köszönöm a támogatást. Elképesztően sokat jelent nekem.

Angela Marsons

www.angelamarsons-books.com

Facebook: angelamarsonsauthor

Twitter: @WriteAngie

Tartalom

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

86. fejezet

87. fejezet

88. fejezet

89. fejezet

90. fejezet

91. fejezet

92. fejezet

93. fejezet

Levél Angelától