Bomba férfi - bomba nő

Anette Broadrick

Harlequin Magyarország (1995)

Címkék: Romantikus

Romantikusttt

A titkosszolgálat hidegvérű ügynökének önuralmát erősen próbára teszi legújabb megbízatása. Joel Kramer nem mondhatja el Melissa Jordannak, hogy ő a kirendelt testőre, de amikor egy merénylet után a Karib-tengere egyik kis szigetén húzódnak meg, szinte teljesen elfeledkezik munkájáról. A valószerűtlenül szép környezetben nem tud ellenállni a lány nagyon is valóságos vonzásának, mert a szerelem parancsa a világ összes titkosszolgálatánál nagyobb erőnek bizonyul…

Annette Broadrick

Bomba férfi-bomba nő

ELŐHANG

Joel Kramer rámeredt az újság horoszkóp-mellékletére. Furcsa, kiszolgáltatott érzése támadt, jóllehet nem volt nagy véleménye az asztrológiáról. Horoszkópjába is inkább unalmában olvasott bele, semmint érdeklődésből.

Most mégis úgy érezte, mintha személy szerint őt elemezné az újság, méghozzá döbbenetes pontossággal. Nemigen volt elragadtatva attól, amit olvasott, főként attól nem, hogy valaki – egy idegen – belelát a lelkébe. Nem szerette, ha túl sokat tudnak róla. Márpedig az újságban saját tükörképével találta magát szemben: Az Ikrek jegyében született férfi nem a legjobb választás annak a nőnek, aki megbízható, házias társat keres – még akkor sem, ha a szóban forgó férfi kedvességével és életvidámságával elfeledteti vele álmait. Az a nő, aki Ikret választ, jobban teszi, ha betekint a vonzó, látszólag rendíthetetlen külső mögé, s kipuhatolja, hogy valójában mi hajtja ezt a férfit: a változás utáni vágy.

Az Iker férfi valósággal kivirágzik, ha kihívással találja magát szembe hamar megun mindent, ami szokványos és előre látható. A Merkúr uralja, a kapcsolatteremtés összes lehetséges válfajának bolygója. Az Iker férfi nem szereti kimutatni igazi énjét. Pontosabban szólva maga sem tudja, hogy milyen is valójában. Sok tekintetben kettős személyiség, elvégre Iker! Gyakorta váltogatja a ruháit, de még a szerelmeit is könnyedén és rendszeresen sutba dobja.

Folyton az izgalmat, az új feladatokat keresi, s szívósan rejtegeti valódi érzelmeit és vágyait.

Életereje, bája, kedvessége oly vonzóvá teszi, hogy egy-egy elszánt asszony megfeledkezik a szükséges óvatosságról, és megpróbál közelebb kerülni hozzá, megérteni őt. Ezt a férfit azonban nem lehet behálózni – legalábbis akarata ellenére nem. Ha mégis úgy dönt, hogy megosztja valakivel az életét, annak nagyon ügyelnie kell rá, nehogy unalmassá váljanak a mindennapok. Igyekezzék a férfi életének részévé válni. Ezért – adott esetben – akár a biztonságos otthonról is le kell mondania.

Joel türelmetlenül félrelökte az újságot. Felállt, és zsebre tett kézzel nyugtalanul járkálni kezdett.

Max tudja jól, mennyire gyűlöli a tétlenséget! Legalább annyira, mint az unalmat vagy a könnyű, megszokott feladatokat!

Joel az ablakhoz lépett, s kinézett a téli tájra, a dombok között kanyargó folyóra.

Megborzongott: odakint hideg és kellemetlen volt a világ. Ilyen pillanatokban támadtak kétségei, vajon bölcsen döntött-e, amikor apja nyomdokaiba lépett. 0 nevelte föl, de alig látta otthon.

Gyerekkorában gyűlölte azt a munkát, amely oly gyakran elszólította tőle édesapját. Később azonban egyetlen megbízás elég volt ahhoz, hogy szenvedélyesen belevesse magát ugyanabba a kockázatos és bizonytalan szakmába. Épp tizenkét év telt el azóta, hogy átvette és befejezte apja utolsó megbízatását. A sors iróniája, hogy még most is ugyanazt a mesterséget űzi.

Joelnak nagy tehetsége volt ahhoz, hogy mások számára hozzáférhetetlen értesüléseket kaparintson meg. Azt viszont különös módon nem tudta, hogy a hírszerzés melyik osztályának is dolgozik. Csak annyi bizonyos, hogy Max az egyetlen kapocs közötte és az illetékes kormányhivatal között.

Jól végezte a dolgát, s erre büszke is volt. Mindazonáltal szívesen megtudta volna, hogy pontosan miféle tevékenységre is adta a fejét. Homlokát ráncolva megint belenézett a horoszkópba. Valóban kettős életet élt. Sőt, még találóbb azt mondani, hogy két ember lakozik benne – legalábbis bizonyos fokig pontosan addig, amíg ezt ép elmével el lehet viselni. Szomszédai csak annyit tudtak róla, hogy rendes, csöndes fiatalember, aki gyakran hosszú időre elutazik. Békén hagyták, ahogy ő is békén hagyott mindenkit.

Mihelyt azonban Maxnek szüksége volt rá, rögtön átváltozott a megbízásnak megfelelően. Értesüléseket szerzett be, embereket követett. Úgy alkalmazkodott környezetéhez, mint a kaméleon.

Hogy miért tette mindezt? Mert élvezte a kihívást! Szeretett túljárni ellenfelei eszén, egy lépéssel megelőzni őket. Hiába, jellegzetes Iker – már ha hihetünk a horoszkópnak.

Telefoncsörgés riasztotta fel gondolataiból, s megkönnyebbülten kapta föl a kagylót. Tudta, hogy Max hívja. Ki más? Nem volt senkivel tartós kapcsolata. Szükségtelennek tartotta, és nem is engedhette meg magának.

– Igen?

– Kedvetlen vagy. Nem akarnál dolgozni?

– Mintha nem tudnád!

– Attól tartok, hogy ez a dolog most nem éppen a te ízlésed szerint való. Megértem, ha esetleg nem vállalod.

– Pillanatnyilag bármit elvállalnék.

– Tulajdonképpen olyan helyzetről van szó, amely bármikor veszélyessé válhat. De többet nem mondhatok telefonon. Találkoznunk kell. – Max megadta Joelnak egy kórház címét és egy szoba számát. Joel azon kevesek közé tartozott, akik ismerték ezt a kapcsolatfelvételi lehetőséget. Ez a legmagasabb biztonsági készültséget jelentette.

– Jövök.

Ahogy letette a kagylót, máris érezte, hogy felpezsdül a vére. Röviddel ezután kilépett a lakásból. A horoszkópot rég elfelejtette.

Négyszer ellenőrizték, míg végre eljutott arra az emeletre, ahol Max várta. Először jött az épületbe önszántából. Egyszer már beszállították ide – eszméletlen állapotban.

Most, hogy ismét szembetalálta magát az ismerős környezettel, illatokkal és zörejekkel, fölelevenedett benne azoknak az elviselhetetlen heteknek, a megalázó kiszolgáltatottságnak az emléke.

Megjelent Max: – Örülök, hogy ilyen gyorsan ideértél.

– Miről van szó? – tudakolta Joel, s körbenézett.

– Egészen pontosan még én sem tudom, de valamiért rossz érzésem van. Nem hiszek a véletlenekben, és most minden túl simán megy. – Letelepedtek egy ülőgarnitúrára.

Max előrehajolt.

– Dr. Feldman egyike a legkiemelkedőbb amerikai kutatóknak. Egy magánintézetben dolgozik, de a kormány nagy érdeklődéssel figyeli a tevékenységét. – Joel közben igyekezett laza és fesztelen testtartást fölvenni. – Ha azt akarjuk, hogy megmaradjon ez az ország, akkor meg kell nyernünk a kábítószer elleni harcot. De amíg van rá kereslet, addig mindig lesznek emberek, akik ezt az igényt kielégítik. – Max elhallgatott, mint aki választ vár. Mivel azonban Joel nem szólt semmit, folytatta: Dr. Feldman régóta dolgozik egy anyagon, amely helyettesíthetné a kábítószert, méghozzá úgy, hogy megszünteti a függőséget. Egyszerűen megszakítja az ördögi kört.

Alkoholnál is. És úgy látszik, hogy kéznyújtásnyira van a siker.

Joel is előrehajolt.

– Ez azt jelentené, hogy a függőségbe került emberek számára fölöslegessé válhat a kábítószer, ha beveszik ezt a csodaport?

– Többé-kevésbé. Amin dr. Feldman dolgozik, azt leginkább gyógyszerhez hasonlítanám. Nem pusztán méregtelenít, hanem megszünteti a szenvedélyes vágyakozást, és ellenállást fejleszt ki a szervezetben mindenféle tudatbefolyásoló kábítószer ellen.

Joel halkan füttyentett: – Ez halálos döfés lenne a kábítószer-kereskedelemnek.

– Ahogy mondod.

– És azt hiszed, valaki rájött, hogy min dolgozik dr. Feldman?

– Ha ezt néhány órával ezelőtt kérded, akkor határozott nemmel felelek. Az atombomba óta nem volt ilyen gondosan titkolt kutatóprogram.

– És mi történt közben, amitől megváltozott a véleményed?

– Dr. Feldman tegnap bent volt a laborban, és hazafelé menet valaki megpróbálta leszorítani a kocsiját az útról. Hajszálon múlt, de apróbb sérülésekkel és lábtöréssel megúszta. A sofőrje révén azonnal kapcsolatba lépett velünk.

– És idehoztátok.

– Igen.

– Tudja, hogy ki akarta leszorítani?

– Nem. Túl sötét volt. Egy erdei úton mentek éppen, és a gazemberek kikapcsolták a fényszórójukat.

– Ki kell derítenem, hogy ki volt az?

– Nem. Ez ügyben már két ember nyomoz. Neked más lenne a feladatod.

Dr. Feldman aggódik a munkatársnője miatt. Itt lépsz be te.

Joel összeráncolta a homlokát: – Arra gondol, hogy esetleg a hölgy keze van a dologban?

– Nem. Épp ellenkezőleg. Attól tart, hogy legközelebb a nőt támadják meg, feltéve, hogy az ügynek valóban köze van a kutatásokhoz.

– Ezt viszont – ha jól értem – most még nem tudjuk.

– Nos, mint mondtam, nem hiszek a véletlenekben.

– És mit tervezel velem?

Max fölállt.

– Be akarlak mutatni dr. Feldmannek. Ő jobban el tudja mondani, miért aggódik.

A két férfi belépett a kórterembe. Joel egy pillanatra megtorpant a küszöbön, mintha meg akarna szabadulni a kellemetlen emlékektől. Mennyire gyűlölte a kórházakat!

Max már az ágynál állt, lassan hát ő is utánament.

Dr. Feldmanről különféle csövek és kábelek vezettek a körülötte álló berendezésekhez. A bal lába gipszben, feltámasztva. Karján, kezén, fején mindenféle vaskos kötések éktelenkedtek. Arcának egyik fele véraláfutástól kéklett.

– Dr. Feldman – kezdte Max –, szeretném bemutatni Joel Kramert. Már meséltem neki magáról.

Joel közelebb lépett, s dr. Feldman élénk, világoskék szemébe nézett: – Sajnálom, hogy épp egy baleset kapcsán ismerhetem meg. Max elmondta, milyen nagy jelentőségű kutatásokat folytat.

Péter Feldmant láthatóan erős fájdalmak kínozták, de nyilván nem vett be semmilyen csillapítót.

– Örülök, hogy megismerhetem – szólalt meg halkan. – Max azt mondja, hogy maga az egyik legjobb emberük.

Joel rávillantotta tekintetét a főnökére.

– Erre majd emlékeztetem a következő fizetésemelésnél.

Max dr. Feldmanhez fordult: – Szeretném, ha elmondaná Mr. Kramernek, hogy miért aggasztja munkatársnője, dr. Jordan biztonsága.

– Ő jutott elsőnek eszembe, amikor rájöttem, hogy nem baleset volt. Max egyébként azt javasolja, hogy tartsam titokban az esetet, még dr. Jordan előtt is. Egyszerűen jelentsek beteget. A jövő héten amúgy is szabadságra akartam menni.

– Nem tartja helyesnek a titoktartást?

– Mondjuk úgy, hogy belátom, miért van rá szükség. De mindenképpen elejét akarom venni annak, hogy dr. Jordant is hasonló baleset érje. – Dr. Feldman egy pillanatra behunyta a szemét: ismét erős fájdalom hasított bele. -Tudja, a munkatársnőmnek nem mondtam el pontosan, hol is állunk a kutatásokkal. Csak egy részterületet ismer, a saját területét, nem tudja, hogy végső soron mi a célunk. Nem akartam, hogy-valakinek eszébe jusson őt megzsarolni. – Fáradtan ingatta a fejét: – Az elmúlt néhány órában azonban világossá vált számomra, hogy rosszul gondoltam. Ha valaki megtudja, hogy a munkatársam, nyilvánvalóan feltételezi, hogy mindent tud. Nem sokat segít rajta, hogy valójában nem avattam be a terveimbe. – Szinte bocsánatkérően nézett Maxre. – Ha most megpróbálnám figyelmeztetni, azt hiszem, egy szót sem hinne el. Ugyanis azt gondolja, hogy túl élénk a képzeletem, mert rajongok a kalandregényekért. – Halvány mosoly jelent meg az ajkán. – Beismerem, szívesen olvasok ilyesmit, ha kikapcsolódásra vágyom. – Pillantása átvándorolt Joelra. – Ami dr. Jordant illeti, a legkisebb kockázatot sem akarom vállalni.

– Ez érthető -jegyezte meg Joel, és Max felé fordult: – Nem bízol a hölgyben?

Azért nem akarod elmondani neki, hogy mi történt?

– Ez nem bizalom kérdése. Egyszerűen azt akarom, hogy minden úgy menjen tovább, mintha mi sem történt volna. Ha valaki megfigyelés alatt tartja a laboratóriumot, hadd higgye azt, hogy minden a legnagyobb rendben van. Olyan biztonsági intézkedéseket foganatosítottunk, hogy senkinek sem eshet bántódása.

– És az én feladatom az lenne, hogy gondoskodjam dr. Jordan védelméről?

– Pontosan. De nem szeretnénk fölösleges félelmet kelteni benne. Valamilyen ürüggyel tehát rövidesen meg fogsz vele ismerkedni.

– Nem esetem a testőrködés – vonakodott Joel.

– Tudom. Erre bárki más is alkalmas lett volna. De mivel állandóan panaszkodsz, hogy nem szeretsz tétlenkedni, azt gondoltam, talán örülsz, ha van valami munkád.

Joel felsóhajtott. Persze hogy nem utasítja vissza a megbízást! Ezt Max is nagyon jól tudja.

Mivel nem emelt további kifogást, Max elégedetten bólintott: – A helyzet azért nehéz, mert nem tudjuk, valóban veszélyben van-e dr. Jordan.

Egyelőre abból kell kiindulnunk, hogy igen. Arra viszont néni látok okot, hogy felborzoljuk az idegeit. Ezért egészen ártatlanul fogsz megismerkedni vele.

Joel felvonta a szemöldökét.

– Egyszerűbben szólva hazudnom kell.

– Mondjuk inkább úgy, hogy nem kell feltétlenül megmondanod az igazat. Egész véletlenül tudomásunkra jutott, hogy dr. Jordan mellett éppen kiadó egy lakás. Tálcán kínálkozik tehát a lehetőség, hogy rokonszenves, új szomszéd alakjában csöppenj bele az életébe.

Joel titokban felsóhajtott. Nem szokott hozzá az efféle munkákhoz. De még ez is jobb volt, mint ölbe tett kézzel otthon üldögélni.

– Mikor költözöm be?

Max meglepődött.

– Ezt úgy értsem, hogy valóban elvállalod?

Mintha egy pillanatig is kétségei lettek volna!

– Miért ne? A semmittevés lassan kezd az agyamra menni.

– Valósággal lenyűgöz ez a lelkesedés!

– Nem szeretném, ha dr. Jordan úgy érezné, hogy valaki kémkedik utána – szólalt meg dr. Feldman. – Tudják, rendkívül értelmes lány, de még nagyon fiatal és tapasztalatlan. Néha egy kicsit az apa szerepét játszom az életében. A szülei már meghaltak, testvére nem volt soha. Fogalma sincs róla, hogy mekkora kincs ő nekünk.

Abba pedig jobb nem is belegondolni, hogy milyen értékesnek tarthatják őt az ellenségeink.

– Megkérdezhetem, hogy hány éves?

– Huszonöt.

– És már doktor? Nem túl korai ez?

– De még mennyire, hogy korai!

Joel lelki szemei előtt megjelent egy vastag szemüveges leányzó, formátlan fehér köpenyben, ormótlan trottőrcipőben. Akár mérget vett volna rá, hogy ráadásul barátságtalan és gyanakvó is. És neki most egy ilyen lánynak kell a bizalmába férkőznie!

Hát ez remek! Ez egyszerűen remek! Ráhunyorgott Maxre: – Mikor költözöm be?

– Ráérsz holnap – hangzott a válasz. – Tudsz gépelni?

– Nem. Miért?

– Kellene valami indok. Meg kell magyaráznunk, hogy miért nem mégy el minden reggel dolgozni. Arra gondoltam, azt mondhatnád, hogy fizetés nélküli szabadságot vettél ki, mert regényt írsz.

Joel megriadt.

– Úgy nézek én ki, mint egy író? Eredj már, Max! Fogalmam sincs az írásról.

Max vállat vont.

– Nem tesz semmit. Nincs olyan ember, aki titokban ne hinné azt, hogy világhírű író válhatna belőle, ha lenne rá elég ideje. Győzd meg róla a lányt, hogy életed nagy álmát valósítod meg. És ki tudja: talán ad néhány ötletet.

Joel a fejét rázta. így van ez: néha lelassul a felfogása.

– Biztos vagy benne, hogy nem dugtál el valahol egy egészen pici kis munkát, ami inkább nekem való lenne? – Max válaszképp szélesen elvigyorodott. – Na jó.

Add meg a címet! Megyek, és összecsomagolok. – Joel rápillantott az ágyban fekvő betegre. – Remélem, hamar felépül. Addig is vigyázok a maga kedves dr. Jordanjére.

Dr. Feldman gyenge, nevetésre emlékeztető hangot hallatott, de azonnal össze is rándult a fájdalomtól.

– Nem az enyém, Mr. Kramer. Melissa kizárólag a munkájának él. Láthatóan semmi más nem érdekli. A munka az élete.

– No, akkor kiválóan megértik majd egymást Joellal – állapította meg Max a beosztottjára sandítva. – Ő is így van ezzel.

Joel szigorúan összevont szemöldökkel az újságcikkre gondolt, amelyet otthon az asztalra hajított. Tetszett, nem tetszett: minden ráillett, az utolsó szóig. Nem szerette, ha valaki túl sokat tud róla, legyen az akár a főnöke. Szúrós szemmel nézett Maxre: – Majd jelentkezem.

Most legalább volt valami tennivalója. Igaz, hogy egy munkalázban égő tudósról van szó, de az is valami. Maxnek talán igaza van: még a végén lehetnek közös vonásaik.

1. FEJEZET

Melissa Jordan megkönnyebbülve kanyarodott be a földalatti garázsba. Soha életében nem volt még ilyen zűrös napja, de remélte, hogy dr. Feldman nem tesz majd szemrehányást.

Szegény ember! Mintha nem lenne épp elég teher a vállán! Oly ritkán szabadul ki a munkahelyéről, és épp ilyenkor kell megfáznia! Melissa fölsóhajtott: ha beteg a főnök, még nehezebb az ember dolga. Na de sebaj, majd igyekszik. Elvégre két hét nem a világ.

Kiszállt égővörös sportkocsijából, s odafutott a lifthez. Dideregve húzta össze magán a vastag kapucnis kabátot. Barátságtalan, szeles este volt. Nyugtalanul nézett körül a gyengén megvilágított garázsban. Mi van ma vele? Azelőtt sohasem félt egyedül hazajönni. Éppen a jó biztonsági berendezések miatt vette ki ezt a lakást. A súlyos garázsajtó titkos kódra nyílt, s akkor is csak épp annyi időre, míg átmegy rajta egy kocsi.

Lehet, hogy egyszerűen csak kimerült.

Amíg a liftre várt, nekidőlt a szürke betonfalnak. Magas sarkú vörös cipőt viselt, s vörös gyapjúkosztümöt. Igencsak fázott a lába. Hála istennek, hogy véget ért ez a nap! Holnap majd újjá kell szerveznie az egész munkát, hogy rend legyen, mire dr.

Feldman visszatér.

Megjött a lift, Melissa beszállt, s megnyomta a negyedik emeleti gombot. Először is megfürdik, hogy fölmelegedjen, és megnyugodjon.

Lakása előtt, a folyosón egy vadidegen férfival találta magát szemben. Magas sarkú cipőben alig volt alacsonyabb nála. Keret nélküli szemüveget viselt, élénkszürke szemében kissé tanácstalan kifejezés ült. Világosbarna hajába szőke vagy ősz tincsek vegyültek – ezt a folyosó félhomályában nem lehetett pontosan megállapítani.

Akármennyibe fogadnék, hogy nem itthon sült le ilyen szemtelenül barnára, dünynyögte magában a lány.

Biztos ez az új lakó! Melissának soha nem jutott még eszébe megszólítani egy idegen férfit, de egy szomszéd az mégiscsak más. Azonkívül a fiú kicsit félénknek látszott.

– Maga az új lakó, ugye? – érdeklődött a lány. Fesztelen, természetes hangja egy kicsit mindkettőjüket meglepte.

Az idegen ránézett.

– Ó… hogy én… igen. Ma reggel költöztem be.

Melissa mosolygott. Tényleg félénk emberrel van dolga. Kezet nyújtott.

– Melissa Jordan. Szomszédok vagyunk. Összesen ez a két lakás van az emeleten.

A férfi egy ideig csak bámulta a felé nyújtott kezet, mintha nem tudná, mit kezdjen vele. Azután óvatosan megrázta.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

A lány megesküdött volna, hogy lakótársa elpirult, bár lehet, hogy csupán szokatlan barnasága miatt látszott úgy.

Melissa kulcsát csörgetve az ajtajához lépett.

– Ha valamiben segíthetek, csak kopogjon be hozzám. Mindig nehéz egy új helyet megszokni. – Ezzel mosolyogva búcsút intett.

Ahogy behúzta maga után az ajtót, megállt egy pillanatra, s elmerengett, milyen meglepett képet vágott az új lakó. Talán nem volt még barátságos szomszédja. Hát most majd lesz, gondolta a lány, és kilépett a cipőjéből.

Persze hiányozni fognak a régi szomszédok. Egy idősebb házaspár lakott mellette.

Azért költöztek át Floridába, hogy közelebb legyenek a lányukhoz. Melissa életében eddig ezek a kedves emberek helyettesítették a családot. Rendkívül figyelmesek voltak hozzá. Süteménnyel kínálták, és időnként meghívták vacsorára. Talán most játszhat hasonló szerepet.

Melissa a hálószobájába ment, hogy megszabaduljon a ruhájától, s végre bevethesse magát a megérdemelt fürdőbe.

Joel közben megbabonázva álldogált, s meredten nézte az 5A feliratú ajtót. Ez tehát Melissa Jordan? A tudós, akit meg kell védenie? Miféle áprilisi tréfa ez?

Melissa Jordan egyetlen porcikájában sem hasonlított arra a jelenségre, amelyre számított. Még a vastag télikabát sem tudta leplezni, milyen tökéletes az alakja. És az a tengerkék szem! S a szénfekete, hosszú szempillák! Amikor meg elneveti magát, kis gödröcske támad az arcán. Melissa súlyos, mézszőke haját tarkóra ejtett, laza kontyba fűzte össze. Joel egy pillanatig úgy érezte, nem tud ellenállni, és kirántja a kontyból kiálló hajtűt, hogy megnézze, milyen a lány kibontott hajjal.

A munkát és a szórakozást mindig szigorúan elválasztotta egymástól, ami mindeddig nem is esett nehezére. De ez most más. Hogyan lehet plátói kapcsolata egy olyan nővel, akinek már a puszta látványára is hevesen válaszol a teste? És akinek még a hangja is ilyen szívbe markoló…

A férfi azzal töltötte a napját, hogy bebarangolta a házat és környékét. Ellenőrizte a biztonsági berendezéseket, továbbá megtudakolta, hogy milyen kocsija van Melissának. így persze nem volt nehéz úgy intéznie, hogy épp a folyosón tartózkodjék, amikor a lift fölér. Mindenre felkészült tehát, de erre a látványra nem. Melissa Jordan minden, csak nem az a szürke tudós, akire számított.

Az a baj, hogy nincs kellő tapasztalata az efféle munkában. Lehet, hogy Max szándékosan bízta meg egy kevéssé igényesnek látszó feladattal? Talán eljátszotta munkaadói bizalmát a legutóbbi csúfos kudarccal? Sajnos erre maga Max tudott volna csak válaszolni, s Joel tudta, hogy főnöke mindig pontosan annyit árul el, amennyit akar – se többet, se kevesebbet.

Újra megszemlélte az ajtót a folyosó másik oldalán. Az első akadályt jól vette: sikerült elhitetnie dr. Jordannel, hogy új szomszédja kedves, félénk, kissé elesett, de mindenekfölött rendkívül ártatlan ember.

Melissa elégedett sóhajjal becsusszant a kádba. Mennyei élmény volt elmerülni a meleg, fürdőolajtól illatozó vízben, élvezni ennek minden gyönyörét. Érezte, hogy lassanként minden porcikájában feloldódik a nap folyamán felgyülemlett feszültség.

Az új lakóra gondolt. Főleg arra, hogy mielőtt a férfi lesütötte a szemét, érdeklődés csillant föl a tekintetében. Melissa meglepődött! Nem szokta meg, hogy így nézzenek rá. Elsősorban tudósnak tartotta magát, s általában elhessegetett magától minden gondolatot, amely – akár távolról is – női mivoltát érintette.

Összeráncolta a homlokát. Tulajdonképpen miért van ez így? Talán mert egyke?

De hiszen sok más embernek sincs testvére, mégis képes normálisan élni. Igen, épp ez a bökkenő: normális-e az ő élete?

Szüleit teljes egészében lefoglalta tudományos pályafutásuk. Váratlanul érte őket a gyermekáldás. Sőt talán kimondott megrázkódtatást jelentett nekik, hisz addig minden percüket a tudománynak szentelték.

Mikor jöttek rá, hogy gyermekük kiemelkedő tehetség? Ezt maga Melissa sem tudta, mert nem kérdezősködött. Most már nincs is kitől megkérdezni, hiszen szülei meghaltak, csupán emlékek maradtak utánuk.

Az első emlékek közé tartozott az iskola, ahol mindig ő volt a legfiatalabb az osztályban. Szülei gondoskodtak róla, hogy kellőképpen fejleszthesse képességeit, csillapíthassa tudásvágyát. így aztán többször is osztályt ugrott.

Soha senki sem gondolt arra, hogy a tananyagon kívül bizonyos viselkedési formákat is el kellene sajátítania. Például azt, hogyan barátkozzék a vele egyidős gyerekekkel. Már egyetemre került, s még mindig nem tudta, mit kezdjen egy férfival, akinek a szemében felcsillan az a bizonyos félreérthetetlen érdeklődés. Úgy döntött hát, hogy inkább visszahúzódik.

A szomszédnak viszont kijár az udvariasság és a kedvesség. Biztos nem találkoznak túlságosan gyakran. Melissának hirtelen eszébe jutott, hogy a férfi meg sem mondta a nevét.

Vajon mivel foglalkozik? A lány kéjesen megtornáztatta lábujjait a vízben. És vajon nős-e? Nevetséges kérdések. Miért fontos ez? Hirtelen úgy érezte, hogy egykori kollégiumi szobatársnőjére hasonlít, aki szinte semmi mással nem törődött, csak a másik nemmel. Karén már rég kigondolta volna, hogyan nyomozhat ki egy szempillantás alatt mindent. Melissa egy időben nagyon szeretett volna maga is ilyen lenni: nyitott, vidám és felszabadult.

Ha viszont összetalálkozott egy vonzó férfival, rögtön elbizonytalanodott, dadogni kezdett, és akárhogy igyekezett, nem jutott eszébe az égvilágon semmi.

Márpedig – most elérkezett az ideje, hogy beismerje a tagadhatatlan tényt – az új szomszéd vonzó férfi. Elképzelhető, hogy ő is félénk egy kissé? Ez majd kiderül idővel. És idő, az lesz elég.

Fürdés után Melissa úgy érezte magát, mintha kicserélték volna. Belebújt meleg, puha köntösébe, és hajkefével a kezében átballagott a konyhába. Szeretett főzni.

Hétvégén mindig előre főzött, hogy ha esténként hazaér, készen várja a vacsora. Épp azon töprengett, mit vegyen elő a mélyhűtőből, amikor csöngettek. Kelletlenül nyitott ajtót: A szomszéd állt a küszöbön, zsebre tett kézzel, arcán zavarodott mosollyal.

– Jó estét! Sajnálom, hogy máris zavarnom kell, de felajánlotta a segítségét.-Dadogott, a szavakat kereste. -Arról van szó…

Melissa rádöbbent, hogy mezítláb, fürdőköpenyben álldogál egy idegen előtt, s hirtelen elpirult.

– Azt akartam kérdezni – vett új lendületet a férfi –, hogy meg tudná-e mondani…

merre találom a legközelebbi élelmiszerüzletet. Nem szeretnék soká keresgélni.

– Három sarokkal odébb van egy nagy önkiszolgáló – hangzott a válasz.

– Merre?

A lány kinyújtotta a kezét, s megmutatta az irányt.

– Köszönöm.

Melissa tétován utánabámult.

– Én… elnézést! – szólalt meg váratlanul. A férfi megfordult a liftajtóban. – Bocsásson meg, de épp vacsorát akartam melegíteni. Kettőnknek is elég. Ha éhes, nyugodtan velem vacsorázhat.

Joel hitetlenkedve kimeresztette a szemét.

– Meghív vacsorára?

Melissa arca lángolt.

– Nem feltétlenül kell elfogadnia, ha nincs kedve hozzá.

Joel lassan visszalépdelt.

– Nagyon kedves, de még nem is ismer.

A lány hirtelen nagyon kellemetlenül érezte magát.

– Igen, tudom. De ha kiadták magának ezt a lakást, akkor előtte bizonyára érdeklődtek maga felől.

Joel megállt előtte.

– Láthatóan bízik az embertársaiban.

Melissa a legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

– Igen, biztos igaza van. Ostobán viselkedtem.

– Nem, várjon! – hadarta Joel, és megfogta az ajtót. – Ne értsen félre. Nagyon szívesen vacsoráznék magával, csak olyan hirtelen ért ez az egész.

Melissa nem tudta, mit válaszoljon, de a szomszéd nem is várt feleletet, hanem kapta magát, és besétált a lakásba.

A lány balga ötletével magát is zavarba hozta, most pedig – hogy a vendég elfogadta a meghívást – valóságos pánik tört rá. Lassan becsukta az ajtót.

– Még be sem mutatkoztam: Joel Kramer. Nagyon kedves, hogy felajánlotln ezt a vacsorát. Igazán hálás vagyok – hunyorgott a férfi.

Melissa nagyon vonzónak találta a látogató félszegségét.

– Örülök, hogy elfogadta – mosolyodott el. – Néha unalmas egyedül enni.

Bementek a nappaliba, s Joel körülnézett: – Kellemes lakás. Remélem, nekem is sikerül majd ilyen otthonosan berendezkednem. Egyelőre összevissza állnak a bútorok. – Melissára pillantott, aki csak most vette észre, hogy még mindig az ajtóban toporog.

– Foglaljon helyet! Gyorsan fölmelegítem az ennivalót – hebegte, s megkönynyebbülten eltűnt a konyhában. Hogy juthatott eszébe behívni ezt a vadidegen embert? Most mi a csodáról fognak beszélni?

Melissa óvatosan bekukucskált az ajtón, s látta, hogy vendége egy képet néz a falon. Felsóhajtott, és igyekezett összeszedni magát. Egy kellemes jószomszédi viszony nem árt meg senkinek! Esznek valamit, azután kedvesen elbúcsúznak. A férfi nem úgy fest, mint aki udvarias gesztusnál többnek tekinti a meghívást.

– Megkínálhatom egy pohár borral? – kérdezte a lány barátságosan.

– Igen, köszönöm.

Melissa többször egymás után mély lélegzetet vett, föltette a lábost a tűzhelyre, majd két pohárral a kezében visszatért a nappaliba.

– Biztos fázik a lába -jegyezte meg Joel, amint átvette a poharat.

A lány bólintott: – Igen, épp akkor szálltam ki a kádból, amikor csöngetett. Ha egy pillanatra megbocsát, fölkapok valamit.

A férfi élvezettel kortyolgatni kezdte a zamatos bort. Hosszan elnézte a zárt hálószobaajtót, majd odalépett az ablakhoz, s kibámult az utcára. A kocsi, amely feltűnés nélkül követte Melissát, még mindig lent állt, az utca másik oldalán. Joel már telefonon közölte Maxszel a rendszámot, s remélte, hogy hamarosan többet is megtudnak a rejtélyes kíváncsiskodókról.

Vajon Melissa Jordan észrevette-e, hogy követik? Nem valószínű. Joel leült, és várt. Arra gondolt, mégiscsak jópofa dolog egy ilyen megbízatás. Elvégre most azért fizetik, hogy egy csinos hölgytől vacsorameghívást fogadjon el. Máris nyílt az ajtó, s belépett Melissa, égszínkék edzőruhában, amely kitűnően illett kék szeméhez.

A férfi elmosolyodott. Ezt a munkát külön meg fogja köszönni Maxnek. Azt ugyanis már tudta, hogy Melissa Jordanre vigyázni nem lesz kellemetlen feladat.

A lány leült vele szemben, és idegesen szopogatta a borát. Öltözködés közben gondosan eltervezte, hogy mit mond majd a vendégnek, de most egyetlen szó sem jutott az eszébe.

– Régen itt lakik? – érdeklődött Joel.

– Több mint öt éve. – A lány kortyintott egyet, s őszintén remélte, hogy az ital hatására feloldódik egy kicsit.

– Virginiában született?

– Nem. Massachusettsben.

Ismét elhallgattak.

– És maga hol…

– És hol dolgozik…

Egyszerre kezdtek beszélni, s hirtelen el is némultak.

– Mit akart…?

– Nem, maga akarta először…

Most is egyszerre lendültek neki.

Joel hirtelen nevetni kezdett, s vidámsága átragadt Melissára is, aki elpirult, így árulva el bizonytalanságát.

– Szóval mit akart mondani? – tudakolta Joel.

A lány a füle mögé simított egy tincset.

– Csak azt akartam kérdezni, hogy hová valósi.

Joel minden megbízatásnál új személyiséget gondolt ki magának, de elhatározta, hogy ezúttal – amennyire csak lehet – ragaszkodik az igazsághoz.

– Egy coloradói farmon nőttem fel. Ott éltem egészen addig, míg egyetemre nem mentem.

– Az édesapja farmer?

– A nagyszüleim neveltek. Az édesanyám még azelőtt meghalt, hogy iskolába kerültem volna, édesapám pedig állandóan utazott. Ezért éltem a nagyszüleimnél.

Melissa arra gondolt, hogy a férfi talán éppoly magányosan nőtt fel, mint ő.

– Nem voltak testvérei?

– Nem. – Joel kortyolt egyet. – És magának?

– Nekem sem. A szüleim már negyven felé jártak, amikor megszülettem.

A férfi elmosolyodott: – Akkor elmondhatjuk, hogy valamiben hasonlítunk egymásra. Ha az ember egykének születik, néha elég magányosnak érzi magát.

Joel egyre jobban beférkőzött a lány szívébe.

– Bizony. De azért mindig találtam valami foglalatosságot.

– Én is. Sokat szaladgáltam kint a szabadban. Egy farmon állandóan történik valami.

– És most mivel foglalkozik?

– író vagyok – felelte a férfi rezzenéstelen arccal. – És maga?

A lány vállat vont: – A gyógyszeriparban dolgozom egy magáncégnek.

– És mit csinál?

Melissa habozott.

– Laboratóriumban dolgozom… egy kutatásban veszek részt.

– És temérdek izgalmas kísérletet végez?

– Nem mondhatnám. Többnyire kevésbé izgalmas papírhegyeken kell átrágnom magam, hogy kiderítsem, miért nem sikerült ez vagy az a kísérlet. – Kedvesen elmosolyodott: – És maga? Mit ír? – tudakolta rövid szünet után.

A válasz természetesen már készen állt.

– Egy vadnyugati történetet.

A lány félrehajtotta a fejét.

– És ezért költözött Virginiába?

Vigyázat! Nem szabad alábecsülni ezt a lányt!

– Ha háttéranyagra van szükségem, elmegyek a könyvtárba.

– És hazautazik néha Colorádóba?

– Nem. A farmot rég eladták, már nem ismerek ott senkit. És maga? Jár néha Massachusettsben?

Melissa a fejét rázta.

– Nem. Nekem sincs családom.

Joel előrehajolt: – Tehát mind a ketten egyedül vagyunk, mint az ujjam.

– Ez úgy hangzik, mintha két szerencsétlen árva gyerekről lenne szó.

Joel fölnevetett.

– Ha örökbe fogadnánk egymást, nem lennénk olyan magányosak.

Melissa elbizonytalanodott. Lehet, hogy ez az ember gúnyolódik vele? Milyen jól jönne ilyenkor egy kis emberismeret!

– Nem vagyok biztos benne, hogy az én koromban ez még időszerű.

– Talán igaza van. Akkor lehetnénk barátok.

– Nincs sok időm a barátkozásra.

– Nekem sincs – ismerte be Joel. Ezen még sohasem gondolkozott el .Azóta, hogy elvégezte az egyetemet, sosem érezte szükségét, hogy barátai legyenek. Nem is vágyott rá. Az ő szakmájában a barátság életveszélyes lehet.

– Otthon szokott írni?

– Igen.

– Akkor nem csoda, hogy magányos. Mivel tölti a szabadidejét?

A lány szemében igazi érdeklődés csillogott. Joel törni kezdte a fejét. Mit is csinál olyankor, ha van néhány szabadnapja?

– Szívesen sétálok a tengerparton vagy vitorlázom. Szeretem a vizet.

– Szép lehet – mondta vágyakozóan a lány.

– Egyszer talán eljön velem – indítványozta a férfi, és azon törte a fejét, hogyan vigye el innen a lányt. Legalább egy rövid időre addig, amíg Max felgöngyölíti dr. Feldman balesetének körülményeit.

– Nem tudom. A főnököm épp szabadságon van, és egy kicsit összecsaptak a fejem fölött a hullámok.

Joel kiitta a bort.

– Mindenesetre gondolkozzon rajta, s majd szól, ha tud szakítani egy kis időt. A következő hétvégére például meg is beszélhetnénk valamit.

– Nincs túl hideg a vitorlázáshoz?

– Én inkább sétára gondoltam. Látott már közelgő tengeri vihart? Lenyűgöző látvány!

A vendég hirtelen fölkapta a fejét, mert a konyhából berregés hallatszott.

– Az óra. Kész a vacsora. – Melissa fölpattant, mint aki nagyon örül, hogy végre mehet.

A nyomában Joel is kiballagott a konyhába. Megállapította, hogy vendéglátója igencsak zárkózott, de hát számítani lehetett rá, hogy a munka nem lesz egyszerű.

Felsóhajtott. Mindenesetre sikerült vele kapcsolatot létesítenie. A következő lépésben azt kell megoldania, hogy állandóan a lány közelében lehessen. Joel ezt nem érezte túl nagy áldozatnak.

– Segíthetek? – kérdezte. Beszippantotta a vacsora ínycsiklandó illatát, s közben csöndesen örvendezett: ezért még fizetik is!

2. FEJEZET

Joel hazaérve rögtön az ablakhoz lépett. A kocsi eltűnt. Egy másik állt a helyén.

Ugyanolyan semleges színű, mindennapi típus. A férfi megvárta, míg egy arra járó kocsi megvilágítja a rendszámot, és felírta.

Azután felhívta Maxet.

– Ellenőrizni kell még egy kocsit – közölte, s minden további magyarázat nélkül bediktálta a rendszámot. – Megtudtál már valamit?

– Csak azt, hogy az előző kocsi egy fantomcég nevén fut. De remélem, hogy rövidesen többet tudunk.

– Nem tetszik nekem ez a dolog, Max. Nincs olyan ember, aki jókedvében ennyit üldögél egy jéghideg kocsiban csak azért, hogy a távolból csodáljon egy csinos szőke lányt.

– Áhá! Szóval csinos.

Joel habozott.

– Hogy egész pontos legyek, igen vonzó.

– Még most is meg akarsz szabadulni ettől a munkától?

– Nagyon vicces vagy.

– Sikerült vele kapcsolatot létesítened?

Joelnak nevethetnékje támadt. Nem tudta eltitkolni, mennyire elégedett.

– Együtt vacsoráztunk a lakásában.

– Gyorsan dolgozol.

– Szerencsém volt. De most már értem, hogy miért aggódik Feldman. A lánynak halvány fogalma sincs róla, mi zajlik körülötte, és nem is sejti, hogy követik. Nagyon kellemes estém volt, de aggasztó, hogy ennyire megbízik az idegenekben.

Max hangján hallatszott, hogy mulatságosnak találja a dolgot.

– Úgy érzem, a farkasra bíztam rá Piroskát.

– Korábban jobb volt a humorod. De a kocsik valóban idegesítenek.

– Az előzőt a rendőrség kivonta a forgalomból, de az újabbnak is ez lesz a sorsa.

– Akkor mással fognak próbálkozni. Mostantól kezdve én fuvarozom dr. Jordant.

– Minden elismerésem a tiéd. Hogy tudtad elhitetni vele, hogy nem boldogul nélküled?

– Őszintén szólva még nem tudja. Majd holnap jön rá, amikor is nem indul a kocsija, és egy kedves, segítőkész szomszéd felajánlj a neki a szolgálatait. Aztán majd rögtönöznöm kell egy kicsit. Elintézem például, hogy elvontassák a kocsit egy szerelőhöz, akinél majd nem lesz raktáron a szükséges alkatrész. így valahogy.

– És szerinted ez az ötlet beválik?

– Hirtelen nem jut jobb eszembe. A legszívesebben elvinném a városból. Van rá valami esélyem?

– Már tárgyalunk az intézettel, hogy esetleg bezárják a labort, amíg föl nem derítjük az ügyet.

– Ez nem éppen az ellenség malmára hajtja a vizet?

– Lehet. Ha viszont nem jönnek rá, hogy a nyomukban vagyunk, akkor talán sikerül elfogni őket anélkül, hogy vér folyna. Ezek komolyan gondolják a dolgot, nem babra megy a játék. De neked jobban kell tudnod.

Joel visszagondolt rá, milyen állapotban került haza legutóbbi küldetéséből.

– Igen. Tudom.

– Te most mindenesetre a védenced közelében maradsz, a többi a mi dolgunk.

Joel letette a kagylót, s átment a hálószobába. Az első találkozás kifogástalanul sikerült. Elhitette magáról, hogy író. Most már csak állandóan figyelnie kell, mikor van szüksége segítségre a lánynak. Például holnap reggel, amikor munkába indul.

Aztán csak reménykedhet abban, hogy nem lesz semmi baj.

Jól kezdődik a nap, gondolta Melissa. Először is elaludt, azután két harisnyáján futott le a szem. Hogy éhes, azzal már nem is foglalkozott. Ha nem reggelizik, még talán sikerül időben beérnie. Feltéve, hogy nem kerül dugóba.

Karjára dobta a kabátját, fogta a táskáját, bezárta az ajtót, és rohant. Kivételesen azonnal jött a lift. Menet közben megpróbált kicsit megnyugodni. Odalent futtában üdvözölt egy szomszédot, és máris a kocsijánál termett.

Elfordította az indítókulcsot, de nem történt semmi. Ez nem lehet igaz! Már csak ez hiányzott! Feltétlenül be kell jutnia a laborba! Dr. Feldman szabadságon van, és most az ő dolga…

– Jó reggelt! Valami baj van? – Az új lakó mosolygott be az ablakon.

– Azt hiszem.

– Megnézzem?

– Nagyon hálás lennék. – A lány kinyitotta a motorháztetőt, Joel szakértő ábrázattal a motor fölé hajolt, és egy ideig fejcsóválva, rosszallóan dörmögve nézegette az általa meglazított elosztófejet. A biztonság kedvéért az akkumulátorkábeleket is megbolygatta egy kicsit.

– Nem sokat értek sajnos a kocsikhoz – lépett vissza Melissához –, de azt hiszem, valami baj van az elosztóval. – A lány behunyta a szemét, és keserűen felsóhajtott.

Szívesen elviszem magát, ha ezzel segítek.

– Igazán megtenné? Nagyon kedves lenne, ha elvinne a laborba, mert különben elkésem.

Joel kinyitotta a kocsiajtót, és a kezét nyújtotta Melissának.

– Semmi akadálya. Amúgy is éppen be akartam vásárolni. Szerencse, hogy megláttam magát. – Odavezette a lányt a saját kocsijához, segített neki beszállni, majd beült a volánhoz. – Csak az utat kell mondania. Ha akarja, elvontattatom a kocsiját a szerelőhöz.

Nem szeretném, ha ennyit fáradna miattam.

– Erre valók a szomszédok és a barátok.

Ellenállhatatlanul mosolygott. Milyen magával ragadó, nyílt ember! – gondolta Melissa. És mennyire egyszerű, közvetlen! Kifejezetten megnyugtató. Úgy érezte, mintha évek óta ismernék egymást. A férfi ugyan azt állította, hogy jobbára unalmas az élete, mégis olyan magabiztosnak látszott. Tudta, hogy mit akar: írni. A lány törtető, becsvágyó ismerőseire gondolt, akik zárkózott, hajszolt, egészségtelen életet élnek.

Dr. Feldmanre is elég csak ránézni. Most is tudni lehet róla, hogy a megfázása miatt még a szabadságát sem élvezi igazán.

Joel Kramertől kétségtelenül sokat lehetne tanulni. Melissa rámosolygott újdonsült sofőrjére, aki oldalról pillantott rá.

– Nem fázik?

– Nem, köszönöm. Tudja, hogy az életemet mentette meg?

– Ne túlozzon! Ha megmondja, mikor végez, haza is viszem.

– Nem, igazán nem szükséges. Majd beülök egy taxiba.

– Miért akar pénzt kiadni, amikor én ingyen is eljövök?

– Nem vonom el a munkájától?

Joel megrázta a fejét, – Ma valószínűleg nem dolgozom többet. Korán kelek, már órák óta fenn vagyok.

– Nos jó. Ha valóban nem nagy fáradság, elfogadom az ajánlatát.

– Nagyon szívesen elhozom. Utána talán még vacsorára is meghívhatom. Ez a legkevesebb, amivel viszonozhatom a tegnapi estét. – Melissa arcára bizonytalanság ült ki. – No, nem valami fényes helyre – sietett megnyugtatni a férfi. – A közelben fölfedeztem egy vendéglőt. Nagyon jó a konyhájuk. Így legalább egyikünknek sem kell főznie ma este.

Megálltak az intézet előtt. Amikor Melissa ki akarta nyitni az ajtót, Joel megfogta a kezét.

– Kérem szépen! Könyörüljön meg a város új polgárán!

Tekintetétől Melissa újabb ellenállási kísérlete is kudarcba fulladt. Elmosolyodott, és arra gondolt, hogy ez a fickó minden vidámsága ellenére igencsak magányos lehet.

– Jó. Hat körül jöjjön értem – hadarta a lány, és gyorsan kiszállt, nehogy még meggondolja magát.

Joel utánaintett: – Akkor hatkor! – s már indult is tovább.

Melissát hirtelen kegyetlen, metsző szél csapta meg. Gyorsan beszaladt az épületbe, s már a munkáján jártak a gondolatai.

Joel megállt egy telefonfülkénél. Felhívta Maxet, és kiadta az utasítást, hogy vontassák el Melissa kocsiját. Ezzel legalább egy időre nélkülözhetetlenné válik a lány életében. A következő lépéseket ráér később megtervezni. Ha hihet az éjjeli álmainak, akkor több lehetőség is kínálkozik.

Melissa azonnal fölfedezte Joel Kramer kocsiját, s gyorsan beszállt.

– Nagyon kényelmes, ha valakinek munka után csak így előáll a sofőr – mosolygott rá a férfira.

Joel felkacagott.

– Remélem, éhes. Engem már az éhhalál környékez.

– Hogy áll a könyve?

– Fogalmam sincs róla. Folyamatosan írok. Nem ellenőrzöm magam, csak amikor már az egésszel elkészültem.

– Jó módszer. Hol vacsorázunk?

Joel megmondta. Melissa hallott már a helyről, de még nem járt ott soha. Kicsit maga is meglepődött, mekkora örömöt szerez neki, hogy egy jóképű férfi elviszi vacsorázni. Nem is értette, mi történt vele. Hová lett híres tartózkodása? Ez a nap is éppoly zűrös volt, mint a tegnapi, de a tudat, hogy este programja van, szárnyakat adott.

Büszke volt magára. Korábban mindig azt hitte, hogy képtelen kapcsolatokat teremteni. Most viszont bebizonyította az ellenkezőjét: megismerkedett egy férfival, beszélgetett vele, sőt barátság alakult ki közöttük.

– Hogy teltet napja? – kíváncsiskodott Joel.

A kérdésből őszinte érdeklődés csengett ki, de Melissa sajnos nem beszélhetett részletesen a munkájáról.

– Egész jól – válaszolta szűkszavúan, de mosolyogva.

– Szereti a munkáját?

– Nagyon.

Joel megérintette Melissa kezét.

– Ezt örömmel hallom. Szerintem az az egyik legfontosabb dolog az életben, hogy az ember élvezze, amit csinál.

Az út hátralévő részében hallgattak.

Vacsora közben azonban élénk beszélgetés alakult ki közöttük, s Melissa szokatlanul felszabadultnak érezte magát. Később már nem is tudta felidézni a beszélgetés minden részletét, annyi mindenről esett szó-könyvekről, filmről, zenéről, politikáról, kedvenc ételeikről és kedvteléseikről. Fölfedezték, hogy sok tekintetben hasonlítanak egymásra: mindenek fölé helyezik a munkájukat, és kevés idejük marad más dolgokra.

Amikor Melissa lakása elé értek, már úgy csevegtek, mint két régi ismerős.

– Most mit csinál? – tudakolta Joel, s elvette a kulcsot, hogy kinyissa az ajtót.

– Amit máskor – vonta meg a vállát Melissa. – Olvasgatok egy kicsit, azután lefekszem.

– Elhoztam a kölcsönzőből néhány videofilmet. Nem lenne kedve megnézni valamit?

A lány szívverése felgyorsult. Rádöbbent, hogy milyen könnyű lenne hozzászokni egy ilyen kedves férfi társaságához.

– Még mindig nem volt elege belőlem? – de Joel tekintetétől elpirult.

– Nem hiszem, hogy valaha is elegem lenne magából – hangzott a hamiskás felelet.

Melissa egy ideig kutatva nézte új barátját. Büszkeség töltötte el, hogy sikerült új kapcsolatot teremtenie, de most ki kell tartania kezdeti bátorsága mellett.

– Na jó. Gyorsan felveszek valami kényelmesebb ruhát, és átugrom.

– Rendben.

Joel megvárta, míg a lány bemegy, csak aztán ballagott el saját ajtajáig. Eddig meglenne a dolog, mormogta magában. Ha a lány nála tölti az estét, akkor egy gonddal kevesebb. Otthon alaposan körülnézett, de nem tapasztalt semmi gyanúsat. Az egyik szobában számítógépet helyezett el, s mellé egy halom könyvet. Pontosan ilyennek képzelte el egy író lakását.

A hálószobában fölkapta a földön heverő vizes törülközőjét, és a nyitott ajtón át behajította a fürdőbe. Nem mintha arra számított volna, hogy Melissa bejön a hálószobájába. Bármennyire is tetszett neki a gondolat, tudott uralkodni magán. Elvégre hivatalos megbízatást teljesített. Szórakozni mással is lehet.

Kopogtattak, s Joel széles mosollyal ajtót nyitott.

– Mi történt? – kérdezte gyanakodva, amikor meglátta Melissa arcát.

A lány belépett.

– Azt én is szeretném tudni. Felhívtak az intézetből. Valami biztonsági intézkedésről beszéltek. Nem teljesen értem, hogy miről van szó, mindenesetre közölték, hogy a labort egész hétre bezárják. Talán hosszabb időre is.

– Hát ez nagyszerű!

Melissa időközben odalépett az egyik könyvespolchoz, s most meglepetten fordult vissza: – Mi van ebben nagyszerű?

A férfi a zsebébe mélyesztette kezét: – Ez azt jelenti, hogy néhány nap szabadsága lesz, s kipihenheti magát.

A lány elmosolyodott a nyilvánvaló félreértésen.

– Persze. De én nem akarok szabadságra menni. Szeretem a munkámat, és nincs szükségem pihenésre.

Joel odalépett hozzá.

– Mikor pihent utoljára?

– Nem emlékszem rá, mikor volt a legutóbbi ünnepnap.

– Úgy értem, mikor volt igazi szabadságon.

Melissa kinézett az ablakon.

– Nem szeretek szabadságra menni – motyogta, s félrefordította a tekintetét. Azután megint rámosolygott Joelra: – Őszintén szólva unalmasnak tartom a szabadságot.

Nem akarok kikapcsolódni. Van egy hivatásom, amely teljesen betölt. Nem állhatom a semmittevést.

Joel megfogta a kezét, odavezette a kanapéhoz, és leültette maga mellé.

– Ki mondta, hogy a szabadságot semmittevéssel kell tölteni? Csupán arról van szó, hogy az ember egy ideig mást csinál, mint amit szokott. Ilyenkor van lehetősége arra, hogy egyéb érdekes dolgokkal is foglalkozzék.

Melissa megrázta a fejét.

– Ebben az időben még csak ki sem lehet menni a szabadba.

– Dehogynem. Remekül lehet például síelni – mondta Joel, bár személy szerint soha életében nem síelt még.

– Nem szeretem a hideget.

– Én sem. – A férfi nevetve hátradőlt, és a kanapé szélére hajtotta a fejét. – A téli szabadságot én is leginkább egy forró tengerparton tudom elképzelni. – Behunyta a szemét: – Napozni, úszkálni, esetleg egy kicsit búvárkodni, vitorlázni… – Ábrándosan elmosolyodott. – Még sohasem vágyott arra, hogy néhány napra elfeledkezzék a mindennapokról?

Melissa megdöbbent.

– Nem. Soha.

– Még sohasem csinált semmi őrültséget csak úgy, hirtelen elhatározásból?

– Nem. Jobban érzem magam, ha mindent előre megtervezek.

– Tudja, Melissa, épp itt az ideje, hogy egy kicsit izgalmasabbá tegye az életét.

– Minek?

Most Joel döbbent meg.

– Hogyhogy minek? Maga a kérdés is azt mutatja, hogy óriási szüksége van rá! – Megfogta a lány kezét, mintha vigasztalni akarná. – Kedves szomszédasszony, immár teljesen világos számomra, hogy magát megfosztották az élet néhány létfontosságú alapélményétől. Megvonták magától mindazokat a váratlan, el nem tervezett pillanatokat és véletleneket, amitől az élet csodálatossá válik. -Az arcához szorította a lány kezét. – Verjük ki a fejünkből néhány napra a robotolást! Utazzunk el valahová!

Kezdje meg végre az életét! Kockáztasson valamit!

– Ezt komolyan mondja? – kérdezte Melissa zavarodott és hitetlen arccal.

– A lehető legkomolyabban.

– El akar utazni… – Tétován kinyújtotta a nyakát. – Hová?

– Ahová gondolja.

Melissa egy ideig csak hallgatott, s rémülten állapította meg, hogy épp ilyen ember szeretne lenni. Aki az ötleteit követve egy pillanat alatt dönteni tud. De nem megy.

Nem is ismeri ezt az embert. Más dolog valakivel kétszer együtt vacsorázni, s megint más napokra elutazni.

Szomorúan megcsóválta a fejét.

– Sajnálom, de erre képtelen vagyok.

Joel odaballagott a videóhoz, és hátat fordítva, olyan hangon, mintha mi sem történt volna, megkérdezte: – Mihez lenne kedve? Választhat egy vígjáték, egy dráma és egy kalandfilm között.

– Azt hittem, hogy meg akarja írni a könyvét.

Joel meglepetten fordult vissza: – Nem hiszem, hogy ebben egy film meg tud akadályozni.

A lány elmosolyodott.

– Már úgy értem, hogy ha most szabadságra akar menni…

– Vagy úgy! – Joel megvonta a vállát. – Dolgozni mindenütt tudok. De talán igaza van. Nem ismer még engem. Ez csak amolyan bohókás ötlet volt.

Melissa megcsóválta a fejét.

– Nem akartam tapintatlan lenni. Attól tartok, nem tanultam még meg, hogyan kell udvariasan és illedelmesen visszautasítani egy ilyenfajta meghívást.

– Ehhez én sem értek – vallotta be Joel. – Még soha nem is próbálkoztam ilyesmivel.

A lány szeme kikerekedett.

– Ez különös.

– Mi van ezen különös? Az a benyomása, hogy minden utamba kerülő csinos nőt meghívok néhány nap szabadságra?

Melissa érezte, hogy Joel kicsit ingerült. Ugyanakkor érezte, hogy a férfinak sikerült őt behálóznia. Nem akarta megsérteni, de most hirtelen nem tudta, hogyan kell viselkednie, mit kellene mondania. Ezenkívül határozottan nyugtalanította a csinos nő kifejezés.

– Nem akartam megbántani – mondta némi habozás után.

Joel mély lélegzetet vett.

– Felejtsük el az egészet! Nekem sem kellene úgy viselkednem, mint egy nebáncsvirágnak. Tudja, ez nem egy szerelmi viszonyra szóló ajánlat volt, vagy efféle.

Csupán arra gondoltam, hogy jobban megismerhetnénk egymást. Ez minden. Meg aztán eszembe jutott, hogy én is régen voltam szabadságon. Talán éppen azért, mert nem nagy öröm egyedül utazgatni. – Beletúrt a hajába. Kínos volt ez a téma. Rámeredt a kezében lévő videokazettákra. – Szóval, melyik filmet választja? – S ezzel felolvasta a címeket.

Melissa kiválasztotta az egyiket, Joel feltette a kazettát, és visszaült a kanapéra.

Melissa kisvártatva elmerült a film kalandos történetében. Joelnak viszont nem akart kimenni a fejéből a beszélgetés. Egy pillanatra kiesett a szerepéből, és személyes elutasításnak vette a lány válaszát. Ennek persze nem volt semmi értelme. Miért is fogadta volna el Melissa egy idegen ember meghívását?

Valószínűleg túlságosan hasonló az életük. Joel nem tudott visszaemlékezni rá, hogy mikor nyaralt utoljára. Pontosan úgy volt ezzel, mint Melissa: a munka volt az élete, nem érezte szükségét a kikapcsolódásnak. Most azonban, hogy ezt a lány szájából hallotta, hirtelen ráeszmélt, mennyire szürkén teltek a napjai. Sohasem vette nagyító alá saját életmódját, de most rákényszerült. És az új felismerés nem igazán volt ínyére.

Eszébe jutott egy beszélgetés Maxszel. Max azt javasolta, hogy vegyen ki néhány hét szabadságot, s ő olyan dühösen válaszolt, mintha holmi illetlen ajánlatot kapott volna.

Melissa fölnevetett, mire Joel figyelme visszatért a filmhez. A mókás jelenetről azonban már lemaradt. Jobban oda kell figyelnie. Lehet, hogy a lány majd beszélgetni akar vele a filmről, s ha még nagy vonalakban sem tudja, miről volt szó, azt hiszi, hogy unatkozott.

Pedig hogyan unatkozhatna egy ilyen vonzó nő társaságában? Melissa kopott farmert viselt vastag kötött pulóverrel, a haját kibontotta. Joel ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy eljátszadozzék a lány vállára omló laza fürtökkel. Az első pillanattól kezdve ehhez lett volna a legnagyobb kedve.

Hivatalos megbízatás! Szolgálatban vagy! -figyelmeztette magát.

A következő jeleneten már együtt nevetett Melissával. Jó volt így együtt nevetni.

Joel végre kissé kikapcsolódott. Nem is olyan nagy baj, ha a lány szívesebben marad itthon. Itt ugyanúgy lehet rá vigyázni, mint másutt. Utóvégre a lakás a legbiztonságosabb hely. Majd megtalálja a módját, hogy minél többet legyenek együtt.

De annak talán még sincs akadálya, hogy összebarátkozzanak. Végső soron nem az a feladat, hogy kémkedjen a lány után, hanem az, hogy megvédje. A barátság és a munka nem zárja ki egymást.

– Nem inna valamit? – kérdezte Joel, mert hirtelen eszébe jutott, hogy ő a házigazda.

– De, nagyon szívesen – mosolygott a vendég.

– Sört, bort, kólát vagy más üdítőitalt?

– Kólát. Nem érdekli a film? – kiáltott Melissa a férfi után.

– Máris jövök!

Két teli pohárral érkezett vissza, és figyelte, ahogy a lány belekortyol az italba, s jólesően megnyalja a szája szélét. Nem vette észre Joel rászegeződő tekintetét. A férfi ismét a filmre összpontosította a figyelmét. Olyan közel ültek egymáshoz, hogy akár megszámolhatta volna a lány szeplőit. Még sohasem látott ilyen hosszú szempillát, sem ilyen ártatlanul, s mégis oly kihívóan gömbölyödő ajkakat.

Ahogy Melissa felé fordult, összetalálkozott a pillantásuk: – Valami baj van? – kérdezte gyanakvóan a lány.

Joel megrázta a fejét.

– Épp ellenkezőleg. Lenyűgöz a szépsége. – Melissa elpirult, a férfi elmosolyodott. – Elnézést. Nem akartam zavarba hozni. De bizonyára tudja, mennyire vonzó.

A férfiak maga körül nem mind vakok. – Hogy Melissa továbbra is némán nézte, hüvelykujjával megsimogatta a lány arcát. – Bársonyos, mint a babák bőre. – Hátradőlt, és figyelte a dermedten ülő lány egyre táguló pupilláit.

Joel egészen lassan Melissához hajolt, ügyelve arra, nehogy megijessze. Nem tudott ellenállni, újra meg kellett érintenie: a lány arcáról a nyakára csúsztatta a kezét, és finoman simogatni kezdte. Érezte, hogy a keze alatt megfeszülnek az izmok. Ajkával ekkor egészen gyengéden végigsimította Melissa ajkát.

Mielőtt megérintették volna egymást, inkább érezte, mint hallotta, hogy a lány halkan felnyög. De nem húzódott el: ajka enyhén, hívogatóan szétnyílt, és közben reszketett. Talán fél? Mitől? A mellette ülő férfitól, vagy a pillanat meghittségétől?

Joel kissé fölemelte a fejét, és a lány szemébe nézett.

– Nem akarok erőszakoskodni – suttogta –, csak egy szót szól, és abbahagyom.

Lassan leereszkedett a hihetetlenül hosszú szempilla, majd Joel is becsukta a szemét.

Ajkát óvatosan, mintha lassított film lenne, végighúzta a lány ajkán, szemén, arcán, majd visszatért a szájához.

Melissa felsóhajtott, s részegítő lassúsággal a férfi nyakára csúsztatta a kezét, hogy közelebb húzza magához.

Joel is átölelte, s magához szorította. Közben csókolta, gyengéden és izgatóan, egészen addig, míg a lány nyugtalanul mocorogni nem kezdett.

Joel tudta, hogy most kellene abbahagyni, de képtelen volt rá. Ehelyett még szenvedélyesebben csókolóztak: ajkuk egyre követelőzőbbé vált, egyre szorosabban ölelték egymást. A férfi már rég elfelejtette, hogy amikor hozzáért Melissához, még egészen más terve volt.

Ujjai most átvándoroltak a lány csigolyáira, majd hosszú nyakát csókolta végig.

Melissa olyan gyönyörű volt, s Joel oly hevesen kívánta, hogy ettől maga is megrémült.

– Melissa – susogta elbizonytalanodva – én…

A lány lassan fölemelte a szemét, tekintete homályos volt.

– Joel?

– Hm?

– Az az érzésem, hogy ez nem nagyon jó ötlet.

A lány kimondta, amit ő is gondolt, mégsem érzett megkönnyebbülést. Erőt vett magán, és elhúzódott.

– Bocsánat. Nem kellett volna…

– Ugyan, nem kell bocsánatot kérnie… nem kell bocsánatot kérned. Nem csináltál semmi rosszat. Csak… – Félbemaradt a mondat, Melissa a homlokát dörgölte. – Nem nagyon értek az ilyesmihez. És nem akarom, hogy szétromboljuk a barátságunkat azzal, hogy nem hagyj uk kialakulni. – Most már kifejezetten könyörgő volt a tekintete.

Joel felállt és odébb ment, mintha újra meg akarná teremteni a két lépés távolságot.

– Igazad van.

A film véget ért, s Melissa fölállt.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most megyek. Későre jár.

– Köszönöm, hogy átjöttél.

– Még meg sem kérdeztem, mi van a kocsimmal. Megmondták, hogy mikor lesz kész?

– Nem. Majd felhívnak. A saját számomat adtam meg, mert a tiédet nem tudtam.

– Ó.

Hallgattak, és csak nézték egymást.

Melissa törte meg a csendet.

– Holnap csinálhatnánk valamit, ha már nem kell dolgoznom. Persze csak ha akarod.

Joel rámosolygott: – Még hogy akarom-e! Semmi mást nem akarok.

– Én sem.

– Mit szeretnél csinálni? – Gondolkodás nélkül odalépett a lányhoz, és megsimogatta az arcát.

– Mindegy.

– Majd kitalálok valamit. – Egészen közel álltak egymáshoz, s úgy tetszett, hogy egyikük sem akar véget vetni a közös estének. Joel félrehajtotta a fejét, és csókot lehelt Melissa ajkára. – Hazakísérlek.

A lány elnevette magát.

– De hiszen a folyosó másik végén lakom.

– Tudom. – Joel kinyitotta az ajtót, s követte a lányt. – De így legalább még egyszer elbúcsúzhatom tőled – suttogta. Ezzel újra átölelte Melissát, és csókolni kezdte, szabadjára engedve a lelkében felhalmozódott összes érzelmet.

A lány átkarolta a nyakát. Tudta, hogy ezen a napon gyökeresen megváltozott az élete, de eltökélte, hogy nem lesz többé félénk, s mindent megtanul Joeltól, amit csak lehet.

3. FEJEZET

 – Mikor kószáltál így utoljára a városban? – kérdezte Joel a Washington-emlékmű bejárata előtt.

– Nem tudom. Azt hiszem, egy iskolai kiránduláson voltam itt legutóbb valamelyik nyáron.

Joel a zsebébe dugta a lány kezét.

– Télen másképp néz ki.

– Mindig terveztem, hogy eljövök egyszer cseresznyevirágzáskor, de nem jutottam hozzá.

– Tavasszal különösen szép a Potomac-park.

Melissa körülnézett, és elégedetten felsóhajtott.

– Jó ötlet volt. Örülök, hogy nem tudtál lebeszélni róla.

– Különben most otthon gubbasztanál, és olvasnál.

– Lehet. De az is lehet, hogy elmentem volna sétálni, – Most legalább kimozdultál, és látsz valamit a városból.

Két órával később Joel azt javasolta, hogy ebédeljenek meg, s Melissa készségesen beleegyezett. A gyaloglástól megjött az étvágya. Fölfedeztek egy kellemes kis helyet, s bár Joel nem sok jót várt a konyhájától, beültek.

– Milyen a leves? – érdeklődött Melissa.

– Jó. És a saláta?

– Csodálatos. Kóstold meg! – s ezzel odanyújtotta a villáját.

A férfi nagyra tátotta a száját, s bekapta a falatot.

– Nagyon jó a salátaöntet – vélekedett. – De most te is megkóstolod a levest.

Melissa a kezére támasztotta a fejét, úgy méregette asztaltársát.

– Még sohasem találkoztam ilyen emberrel.

– Ez mit jelent? Jót vagy rosszat?

– Jót. Egyszerűén jól érzem magam veled. Ebbe a teázóba is szó nélkül beültél velem, pedig szinte csak nők járnak ide.

Joel körülpillantott.

– Nem csak nők. Vannak itt még hősies férfiak. Nem is csoda, ha ilyen jól főznek.

– De azt hiszem, az sem zavart volna, ha te vagy az egyetlen férfi. Mindig alkalmazkodsz a helyzethez, és jól érzed magad. Ezt csodálom benned.

– Miért olyan különös ez?

Melissa a fejét csóválta.

– Én például mindig bizonytalan vagyok.

– Miért?

A lány vállat vont.

– Nem tudom. Valamiért mindig az az érzésem, hogy nem vagyok a helyemen.

Joel letette a villát, és kíváncsian ránézett Melissára.

– De miért?

– Amióta az eszemet tudom, mindig én voltam a legfiatalabb az osztályban. A szüleim arra ösztönöztek, hogy olvassak és tanuljak. Én meg örömet akartam nekik szerezni. A vége az lett, hogy eltávolodtam a kortársaimtól. Az volt az érzésem, hogy nem fogadnak be. Mindig más voltam, mint ők.

– Nem voltak barátaid?

– Nem. Azt hiszem, a gyerekek idegenkedtek tőlem.

– Soha nem játszottál velük?

– Tulajdonképpen nem.

– Nekem legalább barátokban nem volt hiányom. A környező falvakban mindig találtam valakit, akivel játszani lehetett.

– Szoktál velük még találkozni?

Joel hallgatott egy ideig.

– Nem – mondta végül. – Ketten elestek Vietnamban, a többiekkel pedig megszakadt a kapcsolatom, amikor eladták a farmot.

– Nekem csak egy barátnőm van az egyetemi évekből. Egy szobában laktunk.

New Yorkban él, de rendszeresen fölhívjuk egymást. Karén mindig el akar vinni nyaralni.

– Férjhez ment?

– Igen. Azonnal a diploma után. Én meg tovább tanultam. – Melissa elmosolyodott. – Diplomaügyekben sokkal tájékozottabb vagyok, mint a mindennapi életben.

Joel hátradőlt, és elmerengett.

– Nem is tudom. Amióta megismerkedtünk, nem szerepeltél rosszul.

– Mert megkönnyíted a dolgomat. Megnyugtató és kellemes a társaságod.

– Érdekes! Te vagy az első ember, aki méltányolja személyiségemnek ezt a szembetűnő jellegzetességét – mosolygott Joel.

Melissa megőrizte komolyságát.

– Társaságban máskor mindig elbátortalanodom, és nem tudom, mit mondjak, hogy viselkedjem.

Joel most már kicsit komolyabban nézett rá.

– Pedig egyszerű: légy önmagad.

– Úgy, mint te. Igen – bólintott a lány –, én is ezt szeretném, de többnyire egy árva szó sem jut eszembe. Te vagy az egyetlen, aki mellett folyamatosan beszélek.

– Ezt tekinthetem bóknak?

Egymásra mosolyogtak.

– Nos, mit csinálunk délután? – tudakolta Joel kicsit később, a kávéját szürcsölve.

– Folytassuk a városnézést. Szívesen elmennék a Fehér Házhoz, a Capitolhoz, a Jefferson-emlékműhöz, a Lincoln és a Smithsonian…

Joel elnevette magát.

– Kegyelem! Bizonyos helyekre eljutunk, de a Smithsonian Intézet önmagában több napos program.

– Egész héten szabad vagyok – jelentette ki vidáman Melissa, de aztán elkomorult. – Neked viszont biztos írnod kell.

Joel bólintott.

– Ha jól osztjuk be az időt, akkor minden belefér. Három órát írok, a nap többi része pedig a tiéd. Nincs szükségem sok alvásra, úgyhogy minden reggel tízkor elindulhatunk. Ez így megfelel?

– Hogy megfelel-e?! És neked is lenne hozzá kedved?

– Persze. Elvégre barátok vagyunk, vagy már elfelejtetted?

Melissa ránézett. Hogyan is felejthetné el? Minden együtt töltött pillanat örökre ott marad az emlékezetében. Ösztönösen megragadta Joel kezét.

– Köszönöm.

– Mit?

– Hogy olyan vagy, amilyen vagy.

– Örülök, hogy a Chesapeake-öböl megtekintését egy melegebb nap iktattad be -jelentette ki Melissa tíz nappal később. Fölnézett a szikrázóan kék égre, majd vissza, a tengerre.

Joel zsebre tett kézzel állt mellette, és az öblöt csodálta.

– Be kell ismernem, hogy napok óta bújom az időjárás-előrejelzéseket.

Melissa széttárta a karját, és forogni kezdett.

– Te igazán mindenre gondolsz.

– Igyekszem – szerénykedett Joel, majd harsányan fölnevetett, és hirtelen derékon kapta a lányt. Addig forgatta, míg teljesen ki nem fulladtak. – Olyan vagy, amikor így nevetsz, mint egy kislány – vonta magához lihegve Melissát.

– Úgy is érzem magam, ha ennyire kényeztetsz, mint az elmúlt két hétben. Ha így folytatod, sohasem készül el a könyv.

– Ne aggódj a könyvem miatt. Én sem aggódom.

– Nem tűztél ki határidőket?

– Tulajdonképpen nem. Egy évet adtam magamnak, hogy kiderítsem, megy-e a dolog. És van még jó néhány hónapom.

– Azelőtt mit csináltál?

– Egyhangú irodai munkákat. Halálra unnád magad, ha elmondanám.

– Nem tudom elképzelni, hogy bármi untatna, ami rád vonatkozik.

– Dr. Jordan, maga hízeleg!

A lány ismét felkacagott – vidáman és boldogan.

– Nem is sejted, milyen csodálatosak voltak ezek a napok. Megtanítottál játszani.

Azelőtt észre sem vettem, hogy mennyire komolyan veszek mindent. Magamtól sosem jutott volna eszembe, hogy télen kijöjjek ide.

– Pedig ezzel sok dugót úsztunk meg.

– Okvetlenül meg kell írnom Karennek, hogy megfogadtam a tanácsát. Ki tudja, a nyáron talán elutazom velük a szigetekre.

– A szigetekre?

– Igen. Vettek egy házat a Virgin-szigeteken.

Joel a lány vállára tette a kezét, és andalogva elindultak a kocsi felé. – Kár, hogy nem most hívtak meg nyaralni, amikor itt ilyen hideg van.

– Igen, de Tony nem ér rá télen, Karén pedig nem megy el nélküle.

Joel besegítette Melissát a kocsiba.

– És most hová?

A lány az órájára pislantott: – Késő van. Már nem tudjuk elhozni a kocsimat, pedig ma délutánra ígérték, hogy elkészül.

– Nem sürgős.

– Nem sürgős? Viccelsz? Ennyi idő alatt egy új kocsit össze lehet szerelni, nekik meg csak egy elosztófejet kell kicserélniük.

– Tudod, hogy manapság sok a dolguk az autószerelőknek.

– Holnaptól mindenesetre újra lesz kocsim. Neked is egyszerűbb az életed, ha nem kell mindenhová elfurikáznod engem.

– Én meg még azt hittem, hogy kitűnő sofőr vagyok, és jó bizonyítványt kapok tőled, amivel aztán könnyen találok új állást, ha nem veszik meg a könyvemet.

Melissa imádta azokat az apró aranypöttyöket, amelyek mindannyiszor felcsillantak Joel szemében, ha a bolondját járatta vele. És ez gyakran előfordult. De Melissa élvezte.

Olyan volt, mintha egész életükben ismerték volna egymást. Az elmúlt két hétben annyi gyerekkori élményről beszéltek, hogy a lány szinte maga előtt látta a kis Joelt a farmon. Úgy érezte, a férfi valahol a háttérben, bátorítóan, mindig ott volt az életében.

– Mire gondolsz? – kérdezte Joel.

– Rád – vetette fel a fejét Melissa. – Arra, hogy mekkora szerencsém van az új szomszédommal. Nem is hiszed, mennyire örülök, hogy megismerkedtünk.

A férfi megszorította a kezét.

– Ez kölcsönös.

– Ha veled vagyok, magamat is jobban el tudom fogadni. Tudom, hogy nem nevetsz ki, ha valamit ügyetlenül mondok, vagy csinálok.

– Ezt én is így érzem. Valóságos megrázkódtatás volt, amikor elmondtad, hány tudományos címed van. Szinte megfélemlíted az embert.

– De nem hagytad magad elrettenteni. Mindig az embert láttad bennem, nem a csodagyereket. El sem tudom mondani, milyen normálisnak érzem magam ettől.

Joel megsimogatta a lány arcát.

– Akkor jó.

Egy ideig hallgatagon mentek tovább, majd a férfi megkérdezte: – Mit csináljunk holnap?

– Holnap már valószínűleg dolgozhatom. Dr. Feldman néhány nap múlva hazaj ön a szabadságról. Remélem, neki is olyan jól sikerült a pihenése, mint nekem.

Max elmondta Joelnak, hogy dr. Feldman már ismét dolgozik. Egy olyan laborban, amelynek a létezéséről nagyon kevesen tudnak. A férfi mindennap beszélt a főnökével, így értesült arról, hogy a merénylet ügyében folytatott nyomozás jól halad.

Ugyanakkor azt is tudta, hogy hivatalos megbízatása rég átlépte a hivatalos kereteket. Soha, még álmában sem gondolta volna, hogy egyáltalán létezik olyan ember, mint Melissa Jordan. A félénk zárkózottság leple mögött varázslatos, szellemes személyiség húzódott meg, teli életörömmel. Joel – pusztán attól, hogy a lány társaságában volt – évekkel fiatalabbnak érezte magát.

Nemcsak Melissát tanította meg arra, hogyan kell az embernek jól éreznie magát, hanem saját magát is. így aztán könnyen megfeledkezett róla, hogy mi is együttlétük tulajdonképpeni célja. Joel életében először kívánta, hogy bárcsak az lehetne, akit játszik. Persze öntudatlanul mindig figyelte, nincs-e a nyomukban valaki, de ettől eltekintve valódi barátság szövődött közöttük.

Joel sosem találkozott még senkivel, aki ennyi mindenben hasonlított rá. Legnagyobb meglepetésére nem találta veszélyesnek, hogy Melissa ilyen sokat tud róla. Épp ellenkezőleg: valahogy felszabadult ettől.

Oldalt pillantott, és látta, hogy a lány elaludt mellette. így farmerban, kötött pulóverben, lófarkasan úgy nézett ki, mint egy kisgyerek.

Két héttel korábban Melissa arra kérte, ne sürgesse barátságukat, hadd érjen meg.

Eddig nem is sürgetett semmit. De most már nem vár tovább. Találkozásuk hatására egész eddigi élete megkérdőjeleződött. Nem akart többé úgy élni, ahogy eddig. Elhatározta, hogy soha többé nem lesz magányos. E néhány nap alatt ráébredt, hogy az élethez sok minden hozzátartozik, amire eddig nem is gondolt.

És most mindezt akarta. Méghozzá Melissával együtt.

– Mit szólnál, ha vacsora után játszanánk egy parti szópókert? – ajánlotta a lány másnap este. Joel lakásán voltak, ahogy azt az elmúlt napokban megszokták.

– Semmi esélyem nincs, ha veled játszom – ingatta a fejét Joel.

– Badarság. Egy író ember sokkal több szót ismer, mint bármelyik közönséges halandó.

A férfi jónak tartotta szókincsét, de semmi esetre sem rendkívülinek. Vajon nem szül majd bizalmatlanságot, ha alulmarad a játékban? Latolgatták, hogy elmenjenek-e moziba, de végül is elvetették. A tévében nem volt semmi érdekes, a videokölcsönzőből pedig még nem hoztak új filmeket.

– Na jó, akkor legyen szópóker.

– Máris hozom. – Melissa meg sem várta a választ, hanem indult a játékért.

Joel leszedte az asztalt. Közben elmerengett rajta, mennyire megváltozott Melissa az elmúlt hetekben. A komoly tudósból vidám fiatal teremtés lett, és kitűnően megértették egymást.

– Már itt is vagyok – érkezett vissza a lány.

– Nem iszunk előbb egy kávét?

Melissa eltűnt a konyhában, s máris hozta a kávét. Ahogy a csészéket letette a kanapé melletti kisasztalra, Joel átölelte a derekát.

A lány kikerekedett szemmel nézett rá.

– Mit csinálsz?

Joel nevetett.

– Ennyi doktori címed van, és nem veszed észre, ha egy férfi meg akar csókolni?

Még mielőtt Melissa bármit szólhatott volna, Joel megcsókolta. A lány már megszokta tőle a kedveskedést, de ez a csók most más volt – hevesebb, követelőzőbb, erőteljesebb.

Nem ellenkezett, amikor a férfi fölemelte, és a kanapéhoz vitte. Hogy is védekezhetett volna? Elég volt, ha Joel megérintette, s a tagjai máris elgyengültek. Egyszerre csak ott feküdt a kanapén, a férfi mellé bújva.

Joel hangja reszketett.

– Nem bírom tovább – mondta rekedten.

– Mit? A csókolózást?

A férfi felnyögött.

– Többre vágyom, mint a csókodra.

– Jó.

Joel megdermedt. Melissa ártatlanul a szemébe nézett, s hogy nem kapott választ, felült.

– Nem lenne kényelmesebb a hálószobában? – Felállt, és odanyújtotta kezét a férfinak.

– Melissa?

– Hm?

– Biztos vagy benne?

A lány némán bólintott, nem tudott szólni.

Joel felállt. Tudta, hogy meg kell őriznie a hidegvérét. Túlságosan belefeledkezett a szerepébe, nem lenne szabad kihasználnia a helyzetet. Meg kell mondania Melissának, hogy…

Ebben a pillanatban óriási robbanás rázta meg a szobát.

4. FEJEZET

 A légnyomás a földre taszította őket. Joel rávetette magát Melissára, és magához szorította. Csörömpölve fröccsentek szét az üvegszilánkok, maró füst- és robbanószerszag terjedt szét, majd recsegve elharapóztak a lángok.

Joel fölemelte a fejét, s körülnézett. A falon keletkezett résből füst ömlött be, a lépcsőházi folyosón égett a padlószőnyeg. Át lehetett látni Melissa lakásának nappali szobájába, helyesebben annak maradványaira.

Az ijedtség ellenére Joelnak helyén volt az esze. Tudta, hogy bármikor bekövetkezhet még egy robbanás. El kell menekülniük, amilyen gyorsan csak lehet.

Melissára pillantott.

– Minden rendben? – Most vette csak észre, hogy teljes testsúlyával ránehezedik a lányra.

Melissa úgy nézett rá, mint egy kisgyerek, akit felriasztottak az éjszaka közepén, s most nem tudja, sírjon-e, vagy nevessen. Hunyorgott. – Azt hiszem, igen-válaszolta bizonytalanul.

A tűz gyorsan terjedt. A kanapé – ahonnan egy perce álltak fel – már lángokban állt. Joel felpattant.

– El kell tűnnünk innen. Bármelyik percben felrobbanhat az egész lakás.

Megragadta Melissa csuklóját, s becibálta a hálószobába. A lány érezte, hogy erőt vesz rajta a pánik. Hogy jutnak ki ebből a pokolból? A nappali már egyetlen hatalmas fáklyaként égett.

A férfi két viharkabátot rántott elő a szekrényből.

– Vedd föl, szükséged lesz rá!

Ezzel hátat fordított Melissának, elővett egy pisztolyt az éjjeliszekrényből, és az övébe dugta. Ő is fölvette a viharkabátot, s még egyszer körülnézett. Visított az automata tűzriasztó, s a távolból már hallani lehetett a tűzoltók szirénáját.

Először Melissát kellett biztonságba helyezni. Joel megfogta a lány kezét, és az ablakhoz húzta.

– Mit akarsz? A negyediken vagyunk, nem lehet egyszerűen…

– Nincs más választásunk. Az ablaknál van egy tűzlépcső. – Joel rögtön beköltözése után felmérte a menekülési lehetőségeket. Ez mentette most meg őket.

Az ablakon át kiléptek a tűzlépcső vasrácsára. Joel gyorsan Melissa fejére húzta a kapucnit, és megkötötte az álla alatt. Jobb, ha nem látszik a szőke haja, nehezebb felismerni a sötétben.

Mielőtt elindultak lefelé, a férfi végigpásztázta tekintetével a környéket. A merénylők nem tudják, hogy Melissa nála volt, ha számolnak vele, hogy életben maradt és menekülni próbál, nyilván az ő lakását figyelik a ház másik oldalán.

Remélhetőleg.

Odalent Joel megragadta Melissa kezét.

– Villámgyorsan el kell tűnnünk! Itt még történhetnek rosszabb dolgok is.

És -a ház menti árnyékok alá bújva rohanni kezdtek. Az út végén Joel óvatosan körülnézett, s elindultak a fák alatt a park felé. Milyen szerencse, hogy a lány megbízik benne! Most nem lenne idő magyarázkodásra. Minden másodperc számít.

A férfi haragudott magára. Az elmúlt két hétben biztonságban vélte a lányt, mert nem látta többé a kocsikat a ház előtt. De talán kiöregedett a szakmából, és egyszerűen nem vette észre, hogy figyelik a házat. Egyáltalán hogy vitték be a robbanószerkezetet? Akkor is működésbe léphetett volna, amikor Melissa épp a folyosón van. Jobb nem belegondolni…

De hogyan tovább? Nagyon gyorsan ki kell találni valamit. Melissa itt nyilvánvalóan veszélyben van. Elérkezett az ideje, hogy beindítsák a B-tervet – akármi legyen is az. Elsősorban Maxet kell tájékoztatni, ha még nem értesült volna az eseményekről.

Joel jól ismerte a környéket, tudta, hol vannak a legközelebbi telefonfülkék. Csak azt kellett eldöntenie, melyik a legbiztonságosabb.

Melissa fáradni kezdett, lassítani kellett.

– Hová megyünk? – lihegte a lány. – És miért rohanunk ennyire? Nem kellett volna ott maradni és utánanézni, hogy mi történt?

Joel húzta tovább, s anélkül, hogy hátrafordult volna, megkérdezte: – Arra nem gondoltál, hogy valaki téged akart meggyilkolni? Még egy lehetőséget akarsz adni nekik?

Melissának földbe gyökerezett a lába. Joel is kénytelen volt megállni. Nagyokat fújtatva igyekezett levegőhöz jutni.

– Engem? Meggyilkolni? – dadogta megrökönyödve a lány, mintha a férfi elvesztette volna az eszét. – Miért akarna engem bárki is meggyilkolni? – Körülnézett, és megborzongott. – Baleset történt. Vissza kell mennünk, és beszélnünk kell a tűzoltókkal. Biztos sok kérdésük van. Ha nem vagyunk ott, azt hiszik, hogy meghaltunk.

Joel megrázta a fejét.

– Melissa, légy szíves gondolkozz egy kicsit! Miféle baleset okozhat ekkora robbanást? Valaki mind a kettőnk lakását el akarta pusztítani – lehetőség szerint velünk együtt. Azt akarod, hogy sikerüljön is?

Melissa képtelen volt gondolkodni.

– Érthetetlen. – Lehúzta a fejéről a kapucnit. – Ha ott maradtunk volna a kanapén. ..

– Igen.

Melissa megborzongott, és dideregve összehúzta magát.

– Nem is tudom elhinni. Olyan gyorsan történt. – Ránézett Joelra. – Ha te nem vagy, akkor már biztosan nem élek.

– Igen, néha egészen meglepő, hogy milyen jól működik az ember önfenntartási ösztöne – mondta könnyedén Joel, magához ölelve Melissát. Megint körülnézett.

Közvetlenül mellettük egy ösvény vezetett át a parkon. Ennél feltűnőbb helyre már nem is állhattak volna. – Gyere, kedves, keressünk gyorsan egy telefonfülkét, azután majd eldöntjük, hová megyünk. – Ezzel csókot nyomott Melissa orra hegyére. – Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem semmi kedvem a parkban éjszakázni.

Melissa Joel nyakába fúrta a fejét, és görcsösen belekapaszkodott a vállába.

– Joel? Miből gondolod, hogy valaki meg akar gyilkolni? Nem vagyok én fontos ember. – A férfi szemébe nézett. – Nem inkább téged akarnak eltenni láb alól?

– Az is lehetséges, de őszintén szólva kétlem. Eddig egyetlen kiadó sem folyamodott ilyen durva eszközökhöz, ha el akarta utasítani a könyvemet. – Kézen fogta Melissát, s beljebb vezette a fák közé. – Menjünk innen!

– De hová?

– Felhívom egy barátomat. Neki talán van valami ötlete. – Nehogy Melissának ellenvetése legyen, gyorsan folytatta: – Őszintén szólva nem szívesen mennék szállodába, ha van más lehetőségünk is.

Legnagyobb örömére Melissa egyetlen szót sem szólt. Most, hogy nem voltak már közvetlen életveszélyben, újra eszébe jutott, mi történt közöttük a robbanás előtt. Ha néhány perccel később következik be a robbanás, már az ágyban lettek volna!

Joel felidézte magában Melissa lágy ajkának érintését, testének illatát, vágyakozó ölelését. Ma este ez a robbanás akadályozta meg abban, hogy a magáévá tegye Melissát.

Felsóhajtottak, amikor megérkeztek a park kivilágított részére. Joel megragadta Melissa karját, s közben még mindig azon tépelődött, hogyan válhatott ennyire sebezhetővé? Hogyan feledkezhetett meg az előírásos két lépés távolságról?

– Mi bajod? – kérdezte Melissa aggódva.

Mindig azonnal megérezte, ha Joelt nyomasztotta valami. A férfi rájött, hogy erre ügyelnie kell, különben fölöslegesen nyugtalanítja védencét.

– Semmi – mondta. – Csak épp rájöttem, hogy úgy vágtatunk itt a fényes úton, mintha legalábbis több tucat kutyafalka üldözne.

Melissa kicsit értetlenül, de vidáman nézett rá.

– Te kezdtél el rohanni, mint az őrült, még a parkban.

– Ott nem lehetett tudni, hogy ki rejtőzik a bokrok mögött.

Melissa visszapillantott, s összeszorult a szíve. Azután mosolyogva felkiáltott: – Az én hős lovagom!

Joel előrehajolt, hogy az orruk hegye egymáshoz ért.

– Soha ne feledd, amit most mondtál!

Mire megérkeztek az önkiszolgáló előtti telefonfülkéhez, úgy festettek, mint két járókelő, aki épp csak lejött egy kicsit levegőzni.

– Amíg telefonálok, vehetnél valami innivalót – indítványozta Joel. A kivilágított üzlet biztonságos, gondolta. A hatalmas üvegablakon át mindvégig szemmel tarthatja Melissát.

– Mit innál?

– Valamit.

Csodálatra méltó lány! A szemében látszik még az ijedtség, de tartásából eltökélt igyekezet sugárzik, hogy legyűrje a félelmet. Joel hirtelen arra vágyott, hogy magához szorítsa, s elmondja neki, hogy örökké biztonságban lesz. Ehelyett egy bágyadt mosollyal elballagott telefonálni.

Max azonnal fölvette a kagylót. Már tudott a robbanásról.

– Joel, hol vagy? Dr. Jordannek nem esett baja?

– Nem, semmi. Itt van velem. Úgy látom, nem ártana új tervet kidolgozni.

Max hangján hallani lehetett a megkönnyebbülést.

– Meg kell mondanom, hogy megrázott a robbanás híre. Mi történt tulajdonképpen?

– Nem tudom. A vacsora utáni kávét iszogattuk, amikor váratlanul elszabadult a pokol. Mekkora a kár?

– Még oltanak. Úgy látszik, hogy az egész ház ráment. – Max elhallgatott.

Tudod ugye, hogy mindketten otthagyhattátok volna a fogatokat…?

– Tudom. Nem gondolod, hogy végre elmondhatnánk Melissának, miről is van szó?

– Nem gondolom. Nem kell nyugtalanítani.

– Tréfálsz? Szerinted az megnyugtató, hogyha valakinek a levegőbe röpítik a lakását?

– Úgy értem, nem is kell feltétlenül elmondani, hogy ellene követtek el merényletet.

– Eredj már, Max! Ez a lány nem hülye! Valamit mondanom kell neki. Hogyan vegyem rá, hogy rejtőzzön el, ha nem is tudja, miről van szó?

Max elnevette magát.

– Próbálkozz az elbűvölő modoroddal!

– Nagyon tréfás.

– Komolyan mondtam. Győzd meg róla, milyen jó lenne, ha egypár napra elutaznátok együtt.

– Eddig is szórakoztunk. Nyaralni meg csak nyáron hajlandó, és akkor sem feltétlenül.

– Hol?

– Nem tudom pontosan. Azt mondja, hogy a barátnője házat vett a Virgin-szigeteken, és meghívta.

– A Virgin-szigeteken? – kapta fel a fejét Max. – Nem is rossz ötlet. És rá tudnád venni, hogy azonnal odamenjetek?

– Anélkül, hogy megmondanám, miért? Nem. Semmiképp. Ide figyelj, Max!

Melissa erős és bátor nő. Semmi értelmét nem látom, hogy tovább folytassuk a színjátékot. Ha tudja, hogy veszélyben forog, jobban vigyáz magára.

– Vagyis te nem tudod megvédeni?

– Ezt nem mondtam.

– Ha megoldható, hogy néhány napra elmenjetek innen, akkor nem kell elmondani neki semmit. Azzal számolok, hogy rövidesen lecsaphatunk a fiúkra. Addig már csak kibírod anélkül, hogy mindent kitálalnál neki!

– És ha nem? Vállalod érte a felelősséget?

Max egy ideig hallgatott, majd végre megszólalt: – Semmi szín alatt nem szabad megtudnia, hogy ki vagy. Ezen kívül azt mondasz neki, amit akarsz.

A hosszú szolgálati évek során Joel sohasem kényszerült rá, hogy fölfedje kilétét.

Maxnek igaza van, most sem szabad elkövetnie ezt a hibát. Továbbra is azt az írót kell alakítania, akit Melissa annyira megkedvelt.

– Ha nem jön össze a dolog a Virgin-szigetekkel, van valami más ötleted?

– A parti nyaraló üresen áll.

– Drága Max! Ha még nem tűnt volna fel, tél van!

– Na és? Ez azt jelenti, hogy teremtett lélek sem jár arra, aki meg arra jár, az rögtön feltűnik. Továbbá oda tudok vezényelni még néhány embert.

– Ha másképp nem megy, ezt a megoldást választjuk. Bár engem személy szerint jobban vonz a Karib-tenger.

– Megértem.

Joel észrevette, hogy Melissa már a pénztárnál áll, két csésze kávéval a kezében.

– Be kell fejeznem. Mindjárt itt lesz.

– Sok szerencsét! Kapcsolatban maradunk. És ki tudja, lehet, hogy végre tudok neked izgalmas munkát adni. Addig azért ne unatkozz túlságosan!

– Igyekszem. – Joel letette a kagylót, és elindult Melissa felé.

A lány odaadta neki az egyik csészét.

– Tessék.

– Köszönöm.

– Láthatóan nem repesel a boldogságtól – állapította meg Melissa. – Nem sikerült megbeszélni semmit a barátoddal?

– Igen is, meg nem is – tétovázott Joel. – A barátom véletlenül hallotta a rendőrségi URH-beszélgetéseket, és tudja, hogy a házunk leégett. A többi lakót még időben biztonságba helyezték. Meglehetősen nagy a zűrzavar.

Melissa megborzongott.

– Szerencse, hogy még egyáltalán életben vagyunk.

Joel feltűnés nélkül behúzta a lányt az árnyékba.

– Említetted, hogy a barátnődnek van egy háza a Virgin-szigeteken.

Melissa megdöbbent a hirtelen témaváltástól.

– Igen. Miért?

– Arra gondoltam, megszökhetnénk néhány napra a hidegből. Most, hogy úgyszólván hajléktalanok vagyunk, nem kaphatnánk rövid időre kölcsön a házát?

Hajléktalanok! Melissa még föl sem fogta, mi történt. Elvesztette a lakását, s benne mindenét. Csak az maradt meg, ami éppen rajta volt. Sőt még az sem egészen az övé: a kabátot Joeltól kapta. Hirtelen elöntötte szemét a könny.

– Melissa? – Joel letette a kávéscsészéjét, és megfogta a lány arcát. – Ne sírj, kedves! Kérlek, ne sírj! Majd kitalálunk valamit. Ha nem akarod megkérdezni a barátnődet, keresünk más lehetőséget. A barátomnak Észak-Karolinában van egy nyaralója. Tulajdonképpen melegebb időkre tervezték, de néhány napot eltölthetünk benne. – Ajkával végigsimította Melissa ajkát: – Mind a kettőnket nagy megrázkódtatás ért. Egyikünknek sem ártana, ha néhány napra elfeledkeznénk a világról. – Szorosan magához ölelte a lányt. – Utazzunk el, a többit meg hagyjuk a rendőrségre!

Hogyan lehet ilyenkor világosan gondolkozni? Melissa behunyta a szemét, s hagyta, hogy Joel apró csókokat leheljen a szemhéjára.

– Engedd meg, hogy vigyázzak rád, Melissa!

A férfi megint kiesett a szerepéből, de nem törődött vele. Egyet tudott: a lány mellett akar maradni, meg akarja védeni. Soha senki nem volt még ilyen hatással rá.

Melissában végtelenül izgatóan keveredett egymással az ártatlanság és a tudás, a függetlenség és a gyermeki kiszolgáltatottság. A válaszra várva Joel akaratlanul visszafojtotta a lélegzetét.

– Ilyen még sohasem történt velem – nyögte Melissa.

– Tudom. Nézzük, hogy állunk: lakásunk nincs, a kocsidat szerencsére még nem hoztuk el a szerelőtől. Az enyém valószínűleg tönkrement. És vannak barátaink, akiknek van nyaralójuk. Elutazhatunk tehát Észak-Karolinába, vagy elrepülhetünk Miamiba, s onnan a Virgin-szigetekre, feltéve, hogy a barátnődnek nincs ellene kifogása.

– Nem hiszem. Mindig azt mondta, hogy bármikor odamehetek, ha kedvem támad.

– És lenne kifogásod az ellen, ha én is veled mennék?

Egymás szemébe néztek.

– Velem akarsz jönni?

Joel bólintott.

– Igen, szeretnék.

Melissa igyekezett gyorsan átgondolni a nap furcsa eseményeinek zuhatagát. Első helyen természetesen a munkája állt volna, de a labor még zárva van. A lakása romokban hever, s hirtelen valóban nem tud hová beköltözni. Ilyen körülmények között Joel javaslata igencsak bölcsen hangzott.

Élni, gondolta. Élni annyit jelent, mint elfogadni a váratlan eseményeket, úgy, ahogy jönnek. És amit csak lehet, élvezni. A lány döntött: most, életében először, őrültséget fog csinálni.

Bizonytalanul rámosolygott Joelra.

– Felhívom Karent.

Azt pedig már megtanulta, hogy nem kell feltétlenül egyedül lenni.

5. FEJEZET

 Melissa elcsigázva nézett körül a váróteremben. Éjjel két óra volt, csak néhány utas lézengett itt. Joel a pultnál tárgyalt egy légikisasszonnyal, aki szemmel láthatóan élvezte a társalgást.

Melissa lehunyta a szemét. Mit nem adna érte, ha néhány percre ledőlhetne! Három órával korábban még izgalmas kalandnak tetszett, hogy elrepülnek egy napsütötte szigetre, most viszont sokkal vonzóbbnak tartott volna egy puha, vetett ágyat. Úgy látszik, mégsem született kalandornőnek.

Karén nagyon örült Melissa hangjának, s azonnal meghívta a házába. Amikor az útvonalat kezdte magyarázni, a lány átadta a kagylót Joelnak, utána Karén persze kérdések özönével árasztotta el a barátnőjét. Amikor meghallotta, hogy pusztán jó barátok, az égvilágon nincs közöttük semmi, és csak néhány napra szeretnének fedelet a fejük fölé, Karén csak nevetett.

Melissa érthetőnek találta Karén hitetlenkedését, hiszen már ő maga is kételkedett.

Eddig nem is tudatosult benne, hogy szinte minden idejüket együtt töltik, s milyen fontos helyet kapott az életében a férfi. Rövid idő alatt bensőséges barátság bontakozott ki közöttük. Karén kérdései ébresztették rá, hogy kívülről nézve milyen különös lehet a magatartása.

– Melissa?

Joel hangjára azonnal kinyitotta a szemét. A férfi előtte térdelt, és aggodalmasan nézte. A lány elmosolyodott, és önkéntelen mozdulattal félresimított egy hajtincset az arcából.

– Minden rendben?

Melissa bólintott.

– Persze, csak fáradt vagyok.

– A legközelebbi gép három óra múlva indul. Ha akarod, kivehetünk egy szobát.

Nem kell korán elindulnunk.

– Nekem teljesen mindegy. Rád bízom.

Joel körülnézett. Nagyon védtelennek érezte magát az óriási, üres váróteremben.

– Azt hiszem, egyikünknek sem ártana egy kis alvás. – Felállt, és felhúzta Melissát is. – Gyere, lefekszünk.

A lány elnevette magát.

– Micsoda romantikus ajánlat!

Joelnak megint eszébe jutott, hogy a robbanás előtt kis híján egymáséi lettek.

Majdnem súlyos hibát követett el. Lám, hova vezethet, ha az ember munka közben szabadjára engedi az érzelmeit. Persze nem tehet úgy, mintha teljesen közömbösen hagyná a lány, de egy szerelem tovább nehezítené a helyzetet.

Elindultak a kijárat felé.

– A repülőtéri busszal elmegyünk a legközelebbi szállodáig, kialusszuk magunkat, és valamikor holnap reggel elindulunk délnek.

Melissa bólintott. Mindennel a legteljesebb mértékben egyetértett. Nem ellenkezett akkor sem, amikor Joel kétágyas szobát vett ki. Hiába is ellenkezett volna: a férfi eltökélte, hogy egyetlen pillanatra sem téveszti szem elől. De azért örült, hogy nem kell vitatkoznia.

Melissa alig tudta nyitva tartani a szemét.

Odabotladozott az egyik ágyhoz, és leült a szélére. Kócos volt, a szeme vörös.

– Akarsz zuhanyozni? – A lány bólintott, de nem mozdult. – Vagy inkább majd reggel?

A lány megint bólintott.

Joel megcsóválta a fejét. Melissa végig nagyszerűen tartotta magát ezen a szörnyű estén. Odament hát hozzá, lefejtette róla a kabátot, kifűzte a cipőjét, majd egyszerűen fölemelte, lefektette, és betakarta. A fürdőszobában beállt a zuhany alá. A pisztolyát a levetett ruhák tetejére rakta. Rendkívüli fegyverviselési engedélye volt. A fegyvert mindig csak az érintett légitársaságnak kellett bejelentenie. Szerencsére Melissa semmit sem vett észre.

Eddig meglettek volna. Már csak egy rövid repülő- és hajóút választja el őket a biztonságos, parányi szigettől. Karén hangján érződött, hogy nehezen zabolázza kíváncsiságát, de csupán arra szorítkozott, hogy elmagyarázza a házhoz vezető utat.

Joel elmosolyodott. Elképzelte Melissa és Karén következő telefonbeszélgetését.

Megfordult, és széles sugárban engedte hátára a forró vizet. Jót tett neki a meleg, kellemesen ellazította az izmait és az idegeit. Szüksége is volt rá, mert fáradtan könnyen elkerülheti a figyelmét, ha veszély leselkedik rájuk. A repülőtéren senki sem mutatott érdeklődést irántuk, s utána sem követte őket senki. Néhány órát nyugodtan pihenhet.

Amint megtörülközött, hirtelen ólmos fáradtság tört rá. Maga köré tekerte a fürdőlepedőt, s halkan beosont a szobába. Melissa aludt, mint a bunda. A férfi az ágya mellé tette a pisztolyt, ledobta a törülközőt, és bebújt a paplan alá. Pár perc múlva mély álomba zuhant.

Amikor Melissa felébredt, nem tudta, hol van. A szobában sötét volt, csak a függöny alól szüremlett be halvány fény.

Annyit biztosan tudott, hogy ez nem a saját lakása. A lakása… Lassan előbukkantak az emlékek. Joel… A robbanás… Menekülés a hideg éjszakában, aztán a beszélgetés Karennel. Repülés Miamiba, repülőtéri váróterem… De erre a szobára képtelen volt visszaemlékezni.

Felkönyökölt, s körülnézett. Csak elmosódottan látta a másik ágyat, de nyilvánvalóan feküdt benne valaki. Joel hátat fordított Melissának, fejét belefúrta a párnába, csak derékig volt betakarva.

Melissa még sohasem látta a férfit félmeztelenül. Ha nincs ez a robbanás, még többet is látott volna belőle. Érezte, hogy a gondolattól is elönti a forróság. A szerencsétlenség olyasvalamit akadályozott meg, ami különben elkerülhetetlen volt.

Még sohasem érezte magát ilyen közel valakihez, a szüleihez sem. Persze nem az ő hibájuk volt, hogy nem tudták kimutatni a szeretetüket. Melissának pedig nem hiányzott az, amit nem ismert. Most azonban fölfedezte a testi közelség örömeit, ami Joelnak láthatóan nem okozott gondot. A legnagyobb természetességgel ölelte át, a csókjai pedig…

Melissa halkan fölkelt, s kilopakodott a fürdőszobába. Futó pillantást vetett a tükörbe. Mi a csudát csináljon a hajával? Gyorsan levetkőzött, és beállt a zuhany alá.

Szerencsére szappan és sampon volt a fürdőszobában. Neki semmije sem maradt, csak ami rajta volt.

Joel azt mondta, hogy ma vesznek néhány dolgot. Melissa elképzelni sem tudta, hol kezdje a vásárlást. Még a táskája és a hitelkártyája is elveszett. De Joel szerint minden pótolható, csak idő kérdése. Addig majd ő fizet. Neki szerencsére épp a zsebében volt a pénztárcája, amikor kigyulladt a ház.

Melissa kénytelen volt belebújni előző napi ruháiba. Nem volt valami kellemes érzés, de örülhetett, hogy egyáltalán élt. És ha meghalt volna? Ha úgy ért volna véget az élete, hogy sohasem élvezte? Most kapott még egy lehetőséget, hogy megtegye, s ezt ki is fogja használni.

Amint elkészült, megkordult a gyomra. Nem tudott visszaemlékezni rá, mikor evett utoljára, de érezte, hogy sürgősen reggeliznie kell. Benyitott a hálószobába. Joel a takarót gondosan maga köré csavarva az ágy szélén ült.

– Jó reggelt! – mosolygott rá Melissa.

– Minden rendben? – kérdezte aggodalmasan Joel.

– Persze. Miért?

– Kicsit aggódtam, hogy nem volt-e túl megerőltető a tegnapi este.

– Igen, ahhoz képest, hogy csak egy nap volt, túl sok minden történt.

– így van.

– Nincs véletlenül egy fésűd?

Joelnak nevetnie kellett, mert a kérdés halálosan komolyan hangzott.

– Csak ennyi hiányzik a boldogságodhoz?

– Nem. Valami reggeli is kellene.

Joel előrehajolt, és a nadrágzsebéből előhalászott egy kis fésűt.

– Köszönöm – mondta Melissa, s ismét eltűnt a fürdőben.

Joel is fölpattant, és gyorsan felöltözött. Még amikor felébredt, s látta, hogy a másik ágy üres, egy pillanatra megfagyott ereiben a vér. Azután meghallotta a vízcsobogást, és megnyugodott.

Vigyázat, nehogy üldözési mániája legyen! Sohasem viselte még senkinek gondját, legfeljebb magára kellett vigyáznia. Arra gondolt, ilyen lehet az, ha valakinek gyereke van. Márpedig ha ilyen szülőnek lenni, nem biztos, hogy el tudná viselni.

Alig tizenkét órája indultak el, s már most idegroncsnak érzi magát.

Mire Melissa belépett a szobába, Joel el is készült.

– Együnk valamit, vásároljuk, aztán irány dél – indítványozta vidáman.

Rövid repülés és hajózás után kora este állt meg velük a taxi a házikó előtt. Ez tehát az új átmeneti szállásuk. Melissa hátul ült. Joel az iránt érdeklődött a sofőrtől, hogy hol lehet búvárfelszerelést kölcsönözni, jókat enni, és mindenről tájékoztatást kapni.

A különös csak az volt, hogy spanyolul beszélt.

– Nem is tudtam, hogy itt a szigeteken spanyolul beszélnek – csodálkozott Melissa.

Joel hátrafordult.

– Nem ez a hivatalos nyelv. De Carlos Puerto Ricó-i.

– Ó. És azt sem tudtam, hogy te beszélsz spanyolul.

Joel vállat vont.

– A nagyszüleim farmján dolgozott egy mexikói férfi. Ném nehéz nyelv ám a spanyol. Főként, ha gyerekkorodban tanulod meg.

A taxi bekanyarodott egy keskeny, bozótos ösvényre, pár száz méter után egy tisztáson állt meg. A ház kicsi volt, de szilárd, mivel nem kevés tengeri vihart kellett kiállnia.

– Ez lehet az – bökött ki az ablakon Joel.

Melissa bólintott, mert ő már fölfedezett a kapu mellett egy fatáblát Karén nevével.

Azután észrevette a burjánzó kertet.

– Joel! Ez csodálatos!

Kiszálltak, a férfi kivette a bőröndöket, amelyekben az újonnan vásárolt holmit hozták magukkal. Kifizette a taxit, és rögtön megrendelte a kocsit másnapra egy kis szigetnéző körútra.

– Akkor bemegyünk? – kérdezte Melissát.

A lány alig mert megmozdulni. Mintha attól félt volna, hogy elillan a varázs. Most értette meg, miért noszogatta annyit Karén, hogy jöjjön el egyszer. Lassan lépdelt fölfelé a lépcsőkön a tágas teraszra, amely körbevette az egész házat. A kulcs a megbeszélt helyen volt, kinyitották az ajtót.

Valamennyi szoba a tengerre nyílt. Melissa kinyitotta a teraszajtókat és kiállt a napfénybe.

– Ilyet még sosem láttam.

Joel is kilépett mellé.

– Pontosan ilyennek képzelem el az eszményi téli időjárást. Gyere, nézzünk körül!

Az előttük elterülő kicsiny öblöt sziklák övezték. Fölmásztak az egyikre, s fentről valóságos őserdő tárult eléjük. Minden zöld volt, majdnem egészen a vízig.

Melissa visszafordult a ház felé. A lemenő nap fényében váratlanul az az érzése támadt, hogy egy utazási iroda reklámfüzetébe pottyant bele. A sötétkék égre rózsaszín és ezüst keretbe foglalt pálmák árnyképe rajzolódott ki, alattuk fehéren fénylett a parti homok.

– Félek, hogy mindjárt fölébredek – suttogta a lány. – Ez nem lehet igaz.

– Látod, milyen jó, hogy eljöttünk?

– Bizony jó!

Ilyen a paradicsom. Melissa csak állt és nézte, hogyan nyaldossák a partot a tajtékos hullámok. Eddig csupa száraz tényből, számokból és egyenletekből állt az élete.

Elemzett, bizonyított, kísérletezett. Fölkészületlenül érte ez a természeti csoda.

Összetalálkozott a tekintetük.

– Nem is tudtam elképzelni, hogy ilyesmi létezik.

– Én sem – felelte halkan a férfi, s nem tudta levenni a szemét a lányról.

Melissa hirtelen elfordult, mert olyan érzelmek öntötték el, amelyekkel nem tudott mit kezdeni. Lemászott a szikláról. A parton levette a cipőjét, és lábujját óvatosan beledugta a vízbe.

– Ez meleg! – kiáltott fel meglepetten.

Joel zsebre tett kézzel nézte.

– Igen.

– Erre sem számítottam. Mifelénk más a vízhőmérséklet.

Joel felnézett az égre.

– Ballagjunk haza! A trópusokon hirtelen sötétedik.

Melissa utánafutott – mindkét kezében cipővel. Joel az egyiket elvette, s kézen fogva, hallgatagon bandukoltak tovább, egész hazáig.

Otthon megnézték az összes szobát, és feltérképezték a konyhát.

– Holnap bemegyünk a városba, és bevásárolunk – mondta Joel –, de ma este be kell érnünk konzervekkel.

Melissa ásított egyet, és gyorsan szája elé kapta a kezét.

– A friss levegő teszi – vélekedett Joel.

– Biztos. A társaságon nem múlhat.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Remélem is! Hogy venné ki magát, hogy már a nyaralás elején ennyire álmosító hatással vagyok rád?

– Nem maradhatunk itt soká -jegyezte meg Melissa.

– Tudom.

– Nehéz lesz új lakást találni. Tárgyalni kell a biztosítóval is, meg…

– Mindent a maga idejében! Most néhány napig kizárólag a pillanatnak fogunk élni, s nem gondolunk sem a történtekre, sem a további teendőkre. Rendben?

Melissa bólintott.

– Megígérem, hogy minden egyes pillanatot élvezni fogok. – Szemügyre vette a konyhaasztalra kirakott konzervdobozokat. – Amint megvacsoráztunk, ágyba bújok.

Joel a melléhez szorította a lány kezét.

– Nagyon hálás vagyok, hogy elhoztál ide.

– Nélküled én sem érezném ilyen jól magamat. Remek ötlet volt, hogy idejöttünk.

Joel lágyan megcsókolta.

– Életem legnagyobb szerencséje, hogy megismerkedtem veled. Gyerekkorom óta nem éreztem magam ilyen jól. Még mindig nem tudom elhinni, hogy valóban létezel.

6. FEJEZET

 A zsalugáter résein betűzött a nap. Melissa már éjjel ledobta magáról a takarót, mert melege volt. Éberen, de behunyt szemmel feküdt, élvezte az álom és az ébredés közötti lebegő állapotot.

Az ágy kifogástalan volt, a levegő meleg. Az ablakon át behallatszott a tenger hullámainak megnyugtató zúgása, a levelek közül a szellő motoszkálása. Melissa végül felkelt, s mezítláb az ablakhoz szaladt. Nem tudott ellenállni a látványnak.

Napfény, homok és tenger. Paradicsomi állapotok. Mintha egyedül lett volna az egész világon. Leszaladt a vízhez.

A boldogság majd szétfeszítette a mellkasát. Egyszerre szeretett volna sírni, nevetni és ugrándozni, táncolni és énekelni, mint egy kisgyerek. Amint egy hullám felfutott a bokájához, lenézett, s kacagott. Széttárt karral újra és újra megpördült, belegázolva a felfröccsenő, majd visszahúzódó habokba. Hirtelen tetőtől talpig elöntötte egy hullám, s ő önfeledten belevetette magát.

Egy idő múlva visszaindult – kifulladva, a játszadozástól kimerülten. A víztől és a levegőtől hatalmas étvágya támadt. Visszafutott a szobájába, hogy lezuhanyozzon, felöltözzön, és rávesse magát a reggelire. Micsoda nap lesz ez!

Joel már egy ideje összeszorult torokkal figyelt az ajtóból. Egy ártatlan gyermek tobzódott előtte, aki először látja a tengert, és minden csodát egyszerre akar fölfedezni, mire azonban visszatért a házhoz, visszaváltozott csábító és kívánatos lánnyá. A nedves trikó testére tapadt, és többet mutatott a lágy formából, mint amennyit eltakart.

Úgy festett, mint egy könnyű lábú nimfa. Joel már-már attól tartott, hogy hirtelen köddé válik a látomás.

Szíve sebesen lüktetett, egész teste Melissa hatása alatt állt. Hogyan válhatott ez a lány ilyen fontossá neki? Mikor lett a hivatalos megbízatásból eszeveszett, sóvárgó őrület? Joel megpróbált tisztába jönni saját érzéseivel. A helyzet szokatlan, hiszen eltávolodtak a szó minden lehetséges értelmében vett hétköznapoktól. De nem ez a lényeg.

Szereti Melissát. Attól a pillanattól kezdve, hogy először meglátta. Csak eddig nem tudta. Honnan is tudhatta volna, hiszen még sohasem érzett szerelmet. Érzései egyre erősödtek, végül is be kellett vallani magának, hogy szerelmes.

Jó lenne tudni, mit kezdjen ezzel az érzéssel.

– Jó reggelt! Csodálatos nap van!

Joel nem is hallotta, hogy Melissa belépett a szobába. Rövidnadrágot, és vidám, virágos blúzt viselt. Mezítláb volt, haját copfba fonta. Elragadóan, imádnivalóan nézett ki.

– Jólesett a fürdőzés?

A lány kicsit meglepődött, azután fölnevetett.

– Nagyon! Csodálatos a tenger. Biztos azt hitted, hogy megbolondultam.

– Ugyan! Inkább irigyeltelek.

– Miért nem jöttél le te is?

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lett volna.

– Miért nem?

Joel az órájára nézett.

– Elszalasztottuk volna a taxit. Mindjárt kilenc óra.

– Szent isten! Észre sem vettem, hogy így elment az idő!

Most mind a ketten hátra ültek. Már egy ideje úton voltak, amikor Melissa a szája elé kapta a kezét.

– Joel!

– Mi az?

– A kéziratod! Eszembe jutott a kéziratod! Annyi minden történt, hogy teljesen megfeledkeztem róla. Most oda van az egész munkád.

A férfinak lelkifurdalása támadt az őszinte aggodalom láttán.

– Nem dől össze a világ! Sok mindenre emlékszem.

Melissa megfogta a kezét.

– Mégis. El tudom képzelni, hogy érezném magam, ha több hónapos munkám kárba veszne. És te nem is beszéltél róla! Csak rám gondoltál.

Joel erre nemigen tudott mit válaszolni. Kínosan érintette, hogy Melissa valósággal eszményíti. Legszívesebben véget vetett volna a cirkusznak, de tudta, hogy nem szabad elmondania az igazat. Legalábbis egyelőre.

Ilyen se volt még. Sohasem érezte szükségét, hogy minden gondolatát megossza valakivel. Most pedig, hogy megtalálta azt a nőt, aki az egész világot jelentette számára, nem fedheti fel magát. Max engedélye nélkül nem. Addig is türelem. Összekulcsolta a kezét Melissáéval.

– E percben nem érdekel semmi. Csak a sziget szépségét szeretném élvezni.

Melissa megszorította a kezét.

– Én is.

Néhány órával később Joel eltöprengett rajta, vajon tudja-e Melissa, mekkora próbára teszi az akaraterejét. Tudja-e, milyen ellenállhatatlan az új bikinijében? Vagy a pánt nélküli ruhájában, amelyből olyan csábosán gömbölyödik ki a válla? A rövidnadrág a hosszú, formás lábátjuttatta érvényre, a hozzávaló felsőrésznek meg egyenesen észbontó a kivágása: félig szabadon hagyta a kebleit.

Hogy lehet ezt józan ésszel kibírni? És ha a rendkívüli körülmények elcsábítják, vajon nem az ő bűne lesz-e, ha visszaél a lány helyzetével?

Éppen egy kellemes kis étteremben ültek, egymással szemben. Joel a tengert bámulta, hogy ne kelljen Melissára néznie.

– Joel?

A férfi vonakodva fordult felé.

– Igen?

– Ugye a kéziratodra gondolsz?

– Honnan veszed?

– Néha látszik az arcodon, hogy valami nagyon nyomaszt. Nem lehet könnyű túltenni magad azon, hogy kárba veszett ennyi munkád.

Joel rámeredt az asztalra. Utálta a hazudozást.

– Ne haragudj. Tudom, hogy nem vagyok nagyon szórakoztató.

Melissa a karjára tette a kezét.

– Nem kell bocsánatot kérned. Megértelek.

– Igen?

A lány bólintott.

– Lehet, hogy nem látszik rajtam, de még mindig nem fogtam fel, mi történt valójában. Nem fér a fejembe, hogy mindenemet elvesztettem. Amikor hazamegyünk, új életet kell kezdenem. – Rövid szünetet tartott. – Vannak ellenségeid?

– Nekem? Miért gondolod, hogy a merénylet ellenem irányult?

– Mert különben teljesen megmagyarázhatatlan volt. Ha valami őrült fel akarta volna robbantani a házat, akkor nem éppen a mi folyosónkon helyezi el a bombát.

Csak te lehettél a célpont. Vagy én. – Melissa beleivott a poharába. – Nem tudom, milyen kutatásokat végeztél a könyvedhez… De nem lehet, hogy valakinek megzavartad a köreit? Egyáltalán hol éltél azelőtt, hogy Virginiába költöztél?

Joelnak eszébe jutott előző megbízatása. Lehet, hogy…? Nem, lehetetlen. Ő tudta, hogy miért éppen ezen az emeleten helyezték el a bombát. Ugyanazért, amiért Péter Feldmant megpróbálták leszorítani az országútról. Igen ám, de erről nem szabad Melissának beszélni.

Néha teljesen esztelennek érezte a titkolózást. Egyszerűbb lenne, ha elmondhatja, mi történt. De nem tehette meg, és ez nem rajta múlott. Legfeljebb mérgelődhetett rajta.

– Nem akarod elmondani?

– Mit?

Melissa lesütötte a szemét. Kár volt belekezdeni!

– Hogy hol éltél azelőtt.

Nem volt más hátra, hazudni kellett.

– Texasban. Délen. Ott gyűjtöttem anyagot. – Egész pontosan Mexikóból utazott Brownsville-be, miután kicsempészték Közép-Amerikából.

– Lehetséges, hogy valakit megsértettél, aki most bosszút akar állni.

Melissa nem sejtheti, milyen emlékeket ébreszt föl ezzel az ártatlan kérdéssel.

Még hogy lehetséges-e? Nagyon is! Egész biztos vannak néhányan, aki örülnének neki, ha Joel Kramer alulról szagolná az ibolyát.

– Nem, elképzelhetetlennek tartom.

A lány csalódottnak látszott.

– És te? – kérdezett vissza Joel, hogy elterelje magáról a figyelmet. – Neked nincsenek ellenségeid?

Annyira képtelen volt a gondolat, hogy Melissának nevetnie kellett.

– Attól tartok, hogy nincsenek. Az én életemben semmi izgalmas nem történik.

– A munkád révén sem?

A lány elkomorult, és láthatóan komolyan elgondolkozott.

– Nagyon szeretem a munkámat, de amivel én foglalkozom, az csöppet sem izgalmas. Vagy csak a legritkábban.

– Nem is tudom, hogy pontosan mivel foglalkozol.

Melissa mosolygott.

– Sajnos ez titkos.

– Komolyan mondod? Csak nem a kormány zsoldjában állsz?

– Nem. Egy magánintézetnek dolgozom. De tudod, hogy van ez a versenytársakkal. .. Mindenki retteg az ipari kémkedéstől. – Színlelt bizalmatlansággal rápislogott Joelra. – És honnan tudhatom, hogy nem vagy-e kém? Talán csak azért férkőztél a bizalmamba, hogy kiderítsd, mit tudok.

A férfi fölnevetett.

– És? Legalább jól csinálom a dolgomat?

A lány megpaskolta a kezét: – A te helyedben új állást keresnék.

– Igazán?

Melissa bólintott.

– Túlságosan nyílt és őszinte vagy. Nem tudsz titkolózni. Átlátni rajtad, mint a szitán, ha egész pontosan tudni akarod.

– No hiszen! Akkor tessék: mire gondolok most?

A lány megint nevetett.

– Azt nem mondtam, hogy gondolatolvasó vagyok, csupán annyit, hogy könnyű átlátni rajtad.

Joel hátradőlt, és kihívóan felhúzta a szemöldökét.

– Na jó. Akkor kezdd el!

Melissa elkomolyodott, és egy ideig kutató tekintettel vizsgálgatta a férfit.

– Rendben van – bólintott. – Nem szívesen dolgozol másoknak, mert nem szereted, ha előírják, mit csinálj. Függetlenségre vágysz. Gyűlölöd a megszokást és a kényszert. Hamar unatkozni kezdesz, mert szellemi ingerekre van szükséged.

Joelban megszólalt a riasztócsengő, s hirtelen fölegyenesedett. Ugyanúgy érezte magát, mint amikor a horoszkópját olvasta. Bosszantotta ez a pontos jellemzés.

– Mi vagy te, boszorkány? – kérdezte összehúzott szemöldökkel.

– Miért? Eltaláltam?

– Nagyjából. – Joel belekortyolt a puncsba, majd újra letette a poharat. – Mintha egy csillagjósnőt hallanék.

Melissa ezt bóknak vette, és felkacagott.

– Úgy gondolod? – Megfogta a férfi kezét, és ünnepélyesen megkérdezte: – Milyen jegyben született, uram?

Joel egy pillanatig csak nézett, azután ő is nevetésben tört ki.

– Csak akkor mondom meg, ha előbb te is elárulod.

– Mérleg.

– Hm. Én Iker vagyok.

Melissa elgondolkozva nézte.

– Úgy véled, hogy rajtam is könnyű átlátni?

– Talán.

– Akkor próbáld meg! – mondta kihívó tekintettel a lány.

Joel visszagondolt arra, amit dr. Feldman mesélt Melissáról, de annak semmi köze nem volt ahhoz a nőhöz, akit megismert. Dr. Feldman egyetlen szava sem volt alkalmas Melissa jellemzésére. Joel egy ideig hallgatott, és a lány szemébe nézett.

– Nagyon csinos vagy, amikor elpirulsz. Igen, mint most. Ilyenkor mindig szeretném tudni, hogy mit gondolsz. – Szünetet tartott. – Tovább?

– Igen – hangzott a megilletődött válasz.

– Akkor lássuk! Rendkívül lelkiismeretesen végzed a munkádat, és nagyon komolyan veszed. Nemigen jársz szórakozni, úgy látszik, szívesen vagy egyedül. Ezenkívül olyan szép a lábad, amilyet még sohasem láttam. A szemed álmomban is kísért, és a mosolyoddal elolvasztod az ember szívét. Az ajkad pedig egyszer még komoly nehézségekbe keverhet engem.

Melissa még jobban elpirult.

– Nem gondolod, hogy ez a jellemzés túl bizalmas?

– A tiéd nem az volt?

– De másképp. Nem beszéltem arról, hogy nézel ki, és milyen hatással vagy rám.

Joel nagyvonalú kézmozdulatot tett.

– Hát akkor rajta!

A lány összekulcsolt kezére nézett.

– Nem hiszem, hogy helyénvaló lenne.

– Miért? Attól félsz, hogy elpirulsz? Nem kell félned. Megszoktam, hogy változik az arcszíned. így tetszel.

Melissa nem válaszolt, de Joel nem adta fel. Rendelt még két pohár puncsot, és amíg az italra vártak, a lemenő napot nézték. Kis idő múltán a lány felsóhajtott: – Na jó. Nem tudom, miért teszem, de… Szóval… – Egy pillanatra behunyta a szemét, és ivott. Azután gyorsan beszélni kezdett, mintha attól félne, hogy inába száll a bátorsága: -A járásod egy táncoséra emlékeztet. Vagy inkább egy ragadozóéra. A mozdulataid nyugodtak, de céltudatosak. Ez tetszik. Ha pedig elindulsz felém, szinte megbénulok. Csak állok és várok, hogy mire készülsz. – Mély lélegzetet vett, s ismét belekortyolt az italába. – Önbizalom sugárzik belőled, ami nagyon vonzó. – Kényszerítette magát, hogy Joel szemébe nézzen. -Azt hiszem, életemben nem találkoztam még ilyen vonzó férfival. Nehezen tudom leplezni, hogy milyen hatással vagy rám.

Úgy érzem magam, mint egy bakfis, aki először esett bele valakibe.

Joel csak nézett. Melissa nagyon őszinte ember, s most a legbelső titkait árulta el.

Amint elhallgatott, a férfi pénzt tett ki az asztalra, és kinyújtotta a kezét.

– Gyere, menjünk! Máskülönben még kínos helyzetbe hozom mind a kettőnket.

7. FEJEZET

Pár perccel később már a kikötőben sétáltak. Hűvös szellő fújdogált, ami némileg észre térítette Joelt.

Még sohasem viselkedett vele senki ilyen nyíltan, senki nem bízott meg benne ennyire. Melissának eszébe sem jutott, hogy színészkedjen, hogy védekezzen. Ez pedig azt jelenti, hogy nagyon sebezhető, és Joel semmit sem akart kevésbé, mint megbántani. Szerette a lányt. Függetlenül attól, hogy ez az adott körülmények között okos dolog-e, vagy nem. Nem tudott rajta változtatni: szerette Melissa Jordant. És ezzel nagyon nehéz helyzetbe sodorta magát.

A sétány végén lementek a partra. Az égen csillagok szikráztak, a távolban a város fényei hunyorogtak.

– Melissa? Valamit mondanom kell neked.

A lány ránézett: – Igen?

Joel magához vonta, olyan szorosan, hogy mellkasán érezte a lány szívverését.

– Hazudtam neked.

A lány kissé eltolta magát, és értetlen, kérdő arccal rámeredt.

– Ezt hogy érted?

– Emlékszel még arra az estére, amikor megismerkedtünk? – A lány bólintott.

És arra is emlékszel, amikor azt mondtam, hogy szeretnék a barátod lenni?

– Igen.

– Nos, én nem csupán a barátod szeretnék lenni. Megpróbáltam elhitetni magammal, hogy egyszerűen barátok vagyunk, hogy jó együtt, nagyokat nevetünk, és élvezzük egymás társaságát. De ez nem így van. – Mélyen a lány szemébe nézett. – Tudom, hogy nagyon korai, hogy alig ismerjük egymást. Mégis arra kérlek, hogy a következő napokban gondolkozz el. Szeretnélek örökre megtartani. Nem csak barátnőként. Az egész életemet veled szeretném tölteni. – Ezzel félrehajtotta a fejét, és megcsókolta Melissát. Még félig a csók közben folytatta: – Ne hagyj el! Soha. Azt hiszem, nem élném túl. Kellesz nekem.

Csókjával mindent elismételt, amit az előbb mondott, sőt, ha lehet, még többet.

Azt is elmondta, amire nem talált szavakat. Egész testében remegett, de nem törődött vele. Sohasem érezte magát ilyen sebezhetőnek. A lányra bízta magát.

Melissa átölelte a férfi derekát, és míg csókolóztak, szorosan tartotta. A szíve sebesen vert, vagy Joel szívverését érezte? Mindketten gyorsabban vették a levegőt.

A férfi ekkor rájött, hogy nem kell feltétlenül beszélni, nem csak szavakból lehet megérteni egymást. Melissa válaszolt, és ő mindent értett.

Amikor másnap reggel Melissa kinyitotta a szemét, már elég magasan járt a nap.

A lány jólesően sóhajtott, és nyújtózkodott. Az előző estére gondolt Akárki akármit mond, Joel Kramer nem az a férfi, aki kihasználja a helyzetet.

Pontosan tudta, mit érez Melissa, mégsem volt rámenős.

Csak nem vagyok csalódott? – gondolta Melissa, és apró mosoly jelent meg a szája szélén. Élete napról napra zavarba ejtőbbé vált. Mennyivel egyszerűbb volt annak idején, amikor könyvek társaságában töltötte az idejét! A könyvek minden kérdést megválaszolnak. Ha viszont Joel közelségét érzi, akkor minden törvény érvényét veszti. Ez a férfi egyszerűen felborítja az életét. És elbűvölően izgalmassá teszi. Szívesen van együtt vele, még akkor is, ha nem mindig érti pontosan a viselkedését. Néha az az érzése támadt, hogy Joel visszahúzódik a csigaházába. De talán így van ez más írókkal is. Lehet, hogy ilyenkor a regényén jár az esze.

E pillanatban Melissa egyet akart: teljes odaadással élvezni az együttlétet, úgy, hogy közben semmit sem vár el Joeltól. A férfi bevallotta, hogy vonzódik hozzá. Ez a kezdet. Elvégre alig néhány hete ismerik egymást. Igaz, néha Melissa el sem tudta képzelni, hogy voltak idők, amikor nem ismerte Joel Kramert.

Most mindenesetre együtt vannak, és hol lehetne kellemesebb az együttlét, mint ebben a földi paradicsomban?

Melissa megdörzsölte a homlokát. Kicsit fájt a feje, biztos a puncstól. Talán az élet élvezetéből is megárt a sok?

– Jó reggelt!

Két csésze kávéval a kezében Joel állt az ajtóban. Melissa felkönyökölt, és hátrasimította a haját.

– Jó reggelt! Úgy látom, megint túl sokáig aludtam.

Joel mosolyogva az ágyhoz lépett, és átnyújtotta a kávét.

– Erre való a nyaralás. Nincsenek megbeszélések és határidők, nincsenek kötelezettségek. – Tekintetétől a lánynak hirtelen melege lett. – Hogy őszinte legyek, én is csak most keltem föl. Nem tudom, te hogy érzed magad, de nekem eléggé hasogat a fejem. Ez a puncs erősebb volt, mint hittem.

Joel oldottan viselkedett, mint aki természetesnek tartja, hogy Melissa hálószobájában van. A lány legszívesebben az orra hegyéig húzta volna a takarót, de azután uralkodott magán. Elvégre nem vénkisasszony, hogy ilyen szégyenlős legyen! Joel előtt semmiképp!

Belekortyolt hát a kávéba, és mosolygott.

– Jól aludtál?

– Többé-kevésbé. Mihez lenne ma kedved?

Melissa kinézett az ablakon.

– Úszni és napozni. Tegnap egész nap vásároltunk.

Joel nevetett.

– Ennek semmi akadálya. – Állával a konyha felé bökött: -A sofőr tegnap ajánlott egy asszonyt, aki itt lakik a közelben, és szívesen főzne nekünk. Ma reggel beszéltem vele, már itt is van. Nagyban tervezi az étlapot.

– Azt hiszem, pillanatnyilag tökéletesen elég a kávé. Talán majd zuhanyozás után.

Joel indulni akart, de egy percre még megállt.

– Igazán kedves a barátnődtől, hogy ideadta a házát. Kifejezetten jót tesz egy ideig telefon és tévé nélkül élni.

Melissa elmosolyodott.

– A nyaralás a te ötleted volt. Ezért én tartozom köszönettel. Már most úgy érzem magam, mintha kicseréltek volna. – Ami persze Joel hatása volt, de Melissa erről inkább hallgatott. Előző este már amúgy is túl sokat beszélt. – Ha a te szádból hallja az ember, az az érzése, mintha a kikapcsolódás valóságos művészet lenne. De ez biztos azért van, mert annyit írsz.

– Egész biztos.

Joel kiment, mielőtt Melissa folytathatta volna. Már alig várta a napot, amikor bevallhatja, hogy mi a szakmája. Változtat ez vajon a helyzeten? Melissa életét kitöltötte a munka. Nem zavarná, ha több hétvégét is egyedül kellene töltenie? Vajon beletörődne? Mindezt csak akkor lehet megkérdezni tőle, ha már tudja az igazságot.

Joel előző este egy fülkéből felhívta Maxet, s megmondta, hogy a házban nincs telefon. A főnöke beszámolt róla, hogy a nyomozás jól halad, de nem bocsátkozott részletekbe. Mindenesetre úgy látszott, hogy Joel néhány nap múlva megmondhatja Melissának az igazat.

Addig nem akar mást, mint a pillanatnak élni, s minden másról megfeledkezni.

Semmi sem számít, csak az, hogy Melissával itt vannak ezen a csodaszép szigeten. A férfi számára olyan fontos volt kettőjük közös jövője, hogy semmilyen kockázatra nem volt hajlandó. Ezért nem akarta még jobban elmélyíteni a kapcsolatukat.

Meghatotta és elbűvölte Melissa ártatlansága. Miután rájött, mennyire tapasztalatlan a lány, eltökélte, hogy nem él vissza a helyzettel. Ha nem történik ez a robbanás, akkor egymáséi lettek volna. Vagy lett volna ereje visszautasítani a lányt.

De Melissának sohasem szabad azt éreznie, hogy becsapta. Ezért döntött úgy, hogy vár. Még akkor is, ha éjszakákon át kell hánykolódnia az ágyban, néhány lépés távolságra a lánytól.

Joel belépett a konyhába. Az új szakácsnő barátságosan kérdezte: – Felébredt már a felesége?

– Igen, de még nem éhes – felelte Joel kissé zavartan. – Kicsit később ennénk.

Az asszony nem válaszolt, de a mosolyán látszott, hogy határozott elképzelései vannak arról, mi történhetett az előző éjszaka. Joel majdnem hangosan felnyögött.

Kinézett a tengerre. Remélhetőleg a víz majd lehűti, máskülönben a következő napok sok szenvedést tartogatnak számára.

Melissa lefutott a partra. Vállára vetett strandkabátját összefogta. Új bikinijét viselte, és egyszeriben nem értette, hogyan is képzelhette azt a próbafülkében, hogy ilyen öltözékben emberek előtt lehet mutatkozni. Valószínűleg azt gondolta, hogy a ledér fürdőruha segít majd az új életérzés megerősítésében. Most mégis idegesnek és bizonytalannak érezte magát.

Joelt előreküldte, amíg elkészült. Most őt kereste a szemével. Egy szikla közelében fedezte föl, a vízben. Megkönnyebbült, hogy nem kell azonnal a férfi elé állnia a zsebkendőnyi fürdőruhájában.

Minden erejével azon volt, hogy leküzdje nevetséges félénkségét. Joel olyan türelmes, megértő és melegszívű. És persze végtelenül vonzó. A lánynak már attól hevesebben dobogott a szíve, ha csak meglátta.

Zavarba ejtette a helyzet, mert azelőtt sohasem volt még kapcsolata férfival. Legalábbis nem ilyen természetű. Úgy látszott, Joel teljesen természetesnek tartja, hogy egész nap együtt vannak. Esténként addig csókolja amíg bele nem szédül, aztán pedig mindannyiszor a világ legtermészetesebb módján elbúcsúzik tőle a hálószoba ajtajában. Melissa előző éjjel órákig nem tudott aludni.

A lány elszántan előreszegte az állát, összeszedte minden bátorságát, és továbbment. Köpenyét ledobta a homokra, és gyorsan beszaladt a vízbe.

Tudta, hogy Joelnak sokkal nagyobb a tapasztalata az érzelmek elrejtésében. Azt is tudta, hogy a férfi vonzónak találja őt. Már ezért sem kell szégyellnie magát. Elvégre egy izgalmas kalandba csöppent, amelynek minden pillanatát élvezni akarja.

Kiúszott a lagúnába, s hanyatt feküdt a vízen. Hagyta, hogy a hullámzás sodorja.

Lehunyt szemmel lebegett. Az idő megállt, semmi más nem volt fontos, csak a meleg és a hullámok gyengéd ringatása. Futólag eszébe ötlött, hogy ha kimegy, feltétlenül újra be kell kennie magát napolajjal, de ez még ráér.

Hirtelen két kéz ragadta meg a lábát. Rémülten levegő után kapott. A testét károk fonták be, és lehúzták a víz alá. Amikor hörögve feltornászta magát a felszínre, Joelt látta maga előtt.

– Halálra rémisztettél – zihálta.

– Bocsánat. Azt hittem, látod, hogy jövök.

Melissa most ébredt csak rá, hogy átkarolja a férfi nyakát, és szorosan egymáshoz simulnak. Majdnem meztelenek voltak, testük szinte összetapadt. A lány meglepetten állapította meg, mennyire hűvös Joel bőre. Ő maga szinte lángolt. Lazított karjának szorításán, mire Joel lejjebb csúsztatta a kezét Melissa derekára.

– Minden rendben? – érdeklődött aggodalmasan.

A lány zavartan mosolygott.

– Nem kellett volna ennyire megijednem. Csak elábrándoztam egy kicsit. – Ezzel ellökte magát Joeltól.

– Nem úszunk vissza?

Melissa kerülte a férfi tekintetét, csak bólintott. Egy pillanatra behunyta a szemét, s azt kívánta, bárcsak ne válaszolna a teste ennyire hevesen. Az volt a benyomása, hogy Joelnak nincsenek ilyen gondjai az ő társaságában.

Mire kiértek a partra, ismét összeszedte magát. Joel elővett egy takarót, és kiterítette egy pálma árnyékába. Kéjes sóhajjal elnyújtózkodott rajta, és elégedetten lecsukta a szemét.

– Meg tudnám szokni ezt az életet.

Melissa letérdelt mellé, és azon töprengett, ne vegye-e fel a strandkabátját. Ostobaság! Elvégre le akar sülni. Előkotorta a táskájából a napolajat, és erőteljes mozdulatokkal bedörzsölte magát.

– Segíthetek? A hátadat nem éred el. Feküdj hasra, bekenlek.

Melissa engedelmeskedett, és kicsit idegesen odanyújtotta a napolajat. Joel bekente, majd leheveredett mellé.

– Melissa? Mesélj arról, hogy mi volt azelőtt.

– Miről?

– Mit szerettél legjobban csinálni gyerekkorodban?

Melissa behunyta a szemét, és visszagondolt a régi időkre.

– Azt hiszem, nem is volt igazi gyerekkorom. Tudod, a szüleimet teljesen váratlanul érte, hogy gyerekük született. Valószínűleg nem akartak családot. Természetesen ennek ellenére nagyon igyekeztek, hogy mindent jól csináljanak.

– Tehát egyke voltál.

– Persze. Másodszor már nem követték el ugyanazt a hibát.

– Miért, hibának tartották a születésedet?

Melissa elgondolkozott.

– Nem is tudom. Sohasem mondták, de így éreztem. A szüleim hamar elvesztették a türelmüket, ha nem úgy működtem, ahogy ők elvárták.

– Nem is játszottál rendesen, ahogy a többi gyerek?

– Nem emlékszem rá. De nagyon szerettem olvasni. Elég korán iskolába kerültem, és jól tanultam. Hamar rájöttem, hogy ezzel kivívhatom a szüleim elismerését.

Azt hiszem, sohasem gondolkoztam el rajta, hogy az állandó olvasás és tanulás helyett szívesebben játszanék-e.

– Kiskorodban nem hoztak el a tengerhez?

– Néhanapján. De sohasem játszhattam a vízben. Nem szerették, ha bepiszkoltam magam.

– Azt mondod, hogy nem voltak barátaid. Nem hiányoztak a játszótársak?

– Mivel zseninek és strébernek kiáltottak ki, nem volt könnyű a helyzetem. A többi gyerek idegenkedett tőlem. Nem is érdekeltem őket.

– De a szüléidet csak érdekelte, amit csináltál.

Melissa elnevette magát.

– Persze, természetesen. Esténként a vacsoránál nagyon sokat beszélgettünk. Általában könyvekről, és arról, hogy mit tanultam az iskolában.

– Mi másról lehetne beszélni egy gyerekkel? – jegyezte meg Joel szárazon.

Melissa nevetett.

– Számomra ez rendjén is volt így – magyarázta. – Nem tudtam, hogy másképp is lehetne. Egy gyerek nagyon alkalmazkodó. Úgy gondoltam, nagy szerencsém van a szüleimmel, mert sokat foglalkoznak velem, és minden iránt felkeltik az érdeklődésemet.

– Azt viszont nem tanították meg, hogy hogyan kell játszani.

– Nem, ez nem szerepelt az oktatási tervben.

Joel egy ideig hallgatott, majd megkérdezte: – És Karent az egyetemen ismerted meg?

– Igen. Ő volt az első és a legjobb barátnőm, bár néhány évvel idősebb nálam.

Tőle tanultam meg mindent a férfiakról.

Joel az oldalára fordult, és felkönyökölt.

– Valóban?

Melissa kinyitotta a szemét. Az arcuk egész közel volt egymáshoz. A férfi szemében megjelentek a jól ismert aranypöttyök.

– Ez érdekesen hangzik. Mesélj még!

Melissa vállat vont.

– Amikor Karén hazajött egy találkáról, mindig egészen pontosan elmondta, mi történt. Hogy hol voltak, hogy melyik fiú mivel próbálkozott. Tudod, mire gondolok…

Joel szeme tágra nyílt.

– Halvány fogalmam sincs róla, mire gondolsz. Nem fejeztem be az egyetemet.

– Gúnyolódsz. Persze hogy tudod, mire gondolok. Arra, amit a fiúk úgy meg szoktak próbálni.

A férfi a lány hasára tette a kezét.

– Például ezt?

Melissa gyomra összerándult, és apró reszketés futott rajta végig.

– A részletekre nem emlékszem, de nem lepne meg, ha Karén erről is mesélt volna.

– Elmondta azt is, mit csinálj, ha egy férfi felelőtlenül viselkedik?

– Ugratsz?

– Egy kicsit.

– Miért?

– Talán azért, mert olyan furcsa ez az ellentmondás. Nagyon okos vagy, rengeteget tudsz, de ha közelítek hozzád, minden porcikád megfeszül, mintha meg akarnálak támadni.

– Nem igaz – ellenkezett Melissa. – Egyáltalán nem okozol bennem feszültséget.

Joel hirtelen mozdulattal Melissa keblére csúsztatta a kezét. A lány visszafogta a lélegzetét.

– Nem? – vonta fel a szemöldökét Joel. – Akkor miért dobog most ilyen hevesen a szíved?

Melissa behunyta a szemét. Joel néha nagyon megnehezíti az életét.

– Megijesztettél, ennyi az egész.

– Ijedős vagy. Pedig még nem is tudod, milyen sötét terveim vannak veled most, hogy idecsaltalak.

– Vannak bizonyos elképzeléseim róla.

Joel közelebb húzódott hozzá, s az ajkuk már-már összeért.

– De nem vagy igazán biztos.

– Nem. Miért?

– Tudod, hogy visszaélhetnék a bizalmaddal?

Melissa nem válaszolhatott. Joel a szájával betapasztotta a száját, és olyan elemi erővel csókolta meg, hogy képtelen volt gondolkozni. Megérintette a férfi vállát. A bőr meglepően finom tapintása további kalandokra csábította a kezét, s ujjai lassan továbbvándoroltak a mellizmok felé.

A szíve a torkában dobogott, s attól tartott, mindjárt szétrobban a mellkasa. Joel félelmetes hatással volt rá. Hirtelen elfordította a fejét.

A melle lassan felforrósodott Joel keze alatt. Ekkor a férfi óvatosan maga felé fordította a lány arcát.

– Bennem megbízhatsz, Melissa. Ezt tudnod kell, – Te biztos hozzászoktál az ilyen helyzetekhez – mondta a lány. – Nekem még mindig olyan, mintha álmodnék.

– Hidd el, nekem is – hunyta le a szemét Joel.

– Úgy érted, hogy neked is van benne valami teljesen új?

– Igen.

Melissa elmosolyodott.

– Ennek örülök. De te sokkal gyorsabban alkalmazkodsz minden újhoz, és ezért irigyellek. Minden helyzetben fel tudsz oldódni. Persze ez nekem is segít. Ha veled vagyok, nem zavar, hogy nem tudok magabiztosan mozogni az emberek között.

– Melissa, nagyon jól mozogsz az emberek között, csak nincs önbizalmad. Melegszívű vagy, barátságos és nagyon… kedves. – Ezzel lehajolt, és ismét megcsókolta a lányt. – Örökké hálás leszek a sorsnak, hogy megtaláltalak.

– Tényleg? – kérdezte Melissa, s megsimogatta a férfi arcát. Joel bólintott. – Ezért én is nagyon hálás vagyok.

Némán feküdtek a takarón, és nézték egymást. Joelnak még sohasem kellett ennyire próbára tennie az akaraterejét. Látta a vágyat a lány szemében is. Tudta, hogy ő sem tudna ellenállni, ha most elkezdenének szerelmeskedni. Melissának láthatóan fogalma sincs róla, milyen keményen küzd magával.

A lány öntudatlanul magához vonta a férfi fejét, egészen addig, míg ajkuk összeért.

Nem fog harcolni az érzelmei ellen, nem fog védekezni. Felderíti az ismeretlent.

8. FEJEZET

 – Nem vágyik haza? – tudakolta Max.

– Nem hiszem. De nem is hagyom unatkozni. Megtanítottam búvárkodni, vitorláztunk, és körbefurikáztuk a szigetet.

Melissa épp elment apró ajándékokat vásárolni a kollégáinak. Joel azonnal élt a lehetőséggel, és felhívta Maxet.

– És mi van az intézettel?

– Betelefonált, és valaki azt mondta neki, hogy még meg kell oldani néhány nehézséget, mielőtt újra ki tudják nyitni a labort. Holnap megint érdeklődik.

– Ezek szerint minden rendben.

– Hogy van dr. Feldman?

– Jól. Éjjel-nappal dolgozik, és meg van elégedve az utolsó kísérletek eredményeivel.

– Nem érdeklődött Melissa iránt?

– Csak azt kérdezte, jól van-e. Nagyon ideges lett, amikor a merényletről hallott.

– Amiatt nekem is át kellett ütemeznem néhány tervemet.

– Ezt úgy értsem, hogy szívesebben lennél itt hóban-fagyban? Nyugodtan hazajöhetsz, majd kitalálunk neked valami más feladatot.

– Nem ezt mondtam, csak aggódom kissé, hogy ilyen soká tart a nyomozás. Legutóbb arra céloztál, hogy egy-két napon belül minden megoldódik. Ez több mint egy hete történt.

– Tudom. De nem lehet pontos határidőket mondani. Megteszünk minden tőlünk telhetőt.

– Ha valami fontos történik, hagyhatsz nekem üzenetet egy kisvendéglőben, ahová gyakran elmegyünk. Légy szíves azonnal értesíts, ha végeztetek.

– Meg kell mondanom, hogy mélységesen aggódom érted. A trópusokon nyaralsz egy gyönyörű nővel, és közben azon jár az eszed, hogy menekülhetnél el minél hamarább.

Joel valójában azt várta, hogy végre színt vallhasson Melissának. Azután rögtön megkéri a kezét. Ehhez viszont Maxnek nem volt semmi köze.

– Tudod, hogy csak a munkámnak élek -jegyezte meg, mire Max hangosan fölnevetett.

– Eleged van a semmittevésből?

– Mondjuk inkább úgy, hogy szívesen szabadulnék a regényírástól.

– Nem tart soká. Addig gondoskodj róla, hogy dr. Jordan jól érezze magát.

– Igyekszem. Szervusz.

Joel letette a kagylót, s megfordult. Minél több időt töltött Melissával, annál inkább nehezére esett becsapni őt. Nem akart csalódást okozni a lánynak, aki ennyire bízik benne. Túlságosan törékeny még ez a kapcsolat. Ha most elront valamit, akkor talán örökre szétrombolja a barátságukat.

Melissa sok mindent elárult saját magáról. Például azt, mennyire bizalmatlan az emberekkel szemben. Mindenkitől csak jót vár, ami veszélyeket rejt magában. Joel semmi szín alatt nem akarta őt megijeszteni. Bárcsak egy életen át megvédelmezhetné minden rossztól!

– Joel!

Melissa óriási papírzacskót tartott a kezében.

– Felvásároltad az egész üzletet?

– Majdnem. – A lány az órájára nézett. – Ha még búvárkodni akarunk, lassan indulnunk kell.

Egymásra mosolyogtak, s elballagtak a kocsihoz.

– Nem hiányzik az írás? – kérdezte Melissa úton hazafelé.

– Miért gondolod?

– Tegnap hallottam, hogy fel-alá járkálsz a szobádban. Később pedig lementél a partra.

Joel ránézett.

– Miért nem csatlakoztál hozzám?

– Azt gondoltam, egyedül akarsz lenni.

Joel nem tudta, mit válaszoljon. Esténként képtelen volt elaludni. Egyre jobban igénybe vette az állandó együttlét.

– Miért nem repülünk haza? – kérdezte Melissa, miután hiába várta a választ.

Bekanyarodtak a kocsifelhajtóra.

– Haza akarsz menni?

– Nem. Az az érzésem, hogy te akarsz hazamenni.

Joel nevetett. Igyekezett könnyedén csevegni, hogy megnyugtassa a lányt.

– Ha választhatok, hogy itt úszkálok a Karib-tengerben, vagy otthon görnyedek egy kézirat fölött a mínusz húszban, akkor feltétlenül az előbbit választom. – Kinyitotta az ajtót. – De ha unod már…

– Nem, szó sincs róla.

Melissa érezte, hogy Joel nem egészen őszinte vele. Ha valóban annyira élvezné a nyaralást, akkor nem lenne ilyen nyughatatlan.

Amióta megérkeztek, minden pillanatban új programot talál ki. Este félholtan zuhannak az ágyba. Melissa már-már visszasírta a kényelmes munkanapokat, pedig még soha nem érezte ilyen jól magát, és valósággal kivirágzott. Bőre aranybarnára sült, haját kiszőkítette a nap, sőt, majdnem ezüstös színt adott neki. A mindennapos úszástól megizmosodott.

Tulajdonképpen megdöbbentő, hogy Joelnak egy ilyen mozgalmas nap után marad még ereje éjszakai sétákra. Reggelenként pedig fekvőtámaszokat végez! Amikor a lány megkérdezte tőle, honnan van ennyi energiája, csak nevetett, mint mindig, amikor nem akar valamire válaszolni. Melissa azonban megértette, hogy miről van szó: unatkozik.

Magáról ezt nem mondhatta el. Minél több időt töltöttek együtt, annál jobban kívánta, hogy ennek sohase legyen vége. Nem tudott betelni Joellal. S ami a legrosszabb, azt is tudta, hogy miért: mert beleszeretett.

A férfi ugyan többre vágyik barátságnál, de nem próbálta meg elmélyíteni a kapcsolatukat. Melissa már kifejezetten kínosan érezte magát, ha visszagondolt arra az estére, amikor a lakásban kis híján Joel nyakába ugrott. Nem kellett volna ilyen szemérmetlenül viselkednie! Örült is neki, hogy elmaradt a végkifejlet. Bár élénken emlékezett rá, hogy már el is indultak a hálószoba felé…

Azóta nem alakult ki hasonló helyzet, jóllehet egy trópusi szigeten nyaraltak kettesben. Ennél kedvezőbb körülményeket el sem lehetne képzelni. Joel sokszor megcsókolta, megsimogatta – egész addig, amíg egész testében reszketni kezdett, de azután mindenki bebújt a saját ágyába.

Melissa semmit sem értett az egészből, csak azt tudta, hogy Joel lassan elveszi az eszét.

– Negyedóra múlva találkozunk a parton! – mondta a férfi, amint beléptek a házba.

Melissa befutott a szobájába, és kicsomagolta az ajándékokat. Azután felkapta a bikinit. Már leküzdötte a gátlásait, nem szégyellte magát a férfi előtt.

Joel lent várta a parton. Lehozta a búvárszemüvegeket, a légzőcsöveket és a békatalpakat. Melissa örült, hogy napszemüveg van rajta. így legalább nem látszott, mennyire tetszik neki a férfi, ahogy ott áll testhez simuló úszónadrágjában. Joel alaposan lesült, s az ő hajában is világosabb tincsek jelentek meg. Melissának vissza kellett tartania magát, nehogy megsimogassa a vállát, a mellkasát, s tovább lefelé, a hasát kettészelő sötét vonal mentén…

– Kész vagy?

A lány nem bízott a hangjában, ezért csak bólintott.

A férfi letérdelt, s fölhúzta Melissára az uszonyt. Azután odaadta a szemüveget, és a légzőcsövet.

– Mehetsz!

Melissa vidáman bólintott, és elcsattogott a víz felé.

Joel tudhatta volna, hogy rosszul végződik a nap. Annyi minden félresikerült.

Először megrepedt a tömítőgumi a búvárszemüvegén, azután Melissának támadtak nehézségei az egyik uszonnyal, majd megint ő következett, amikor sebesre horzsolta a karját egy korallzátonyon.

Egész délután a sziklaszirtek között úszkáltak, s földerítették a víz különleges élővilágát. Melissa biztonságosan mozgott a vízben, de azért mindig szorosan egymás mellett maradtak. Amikor egy kígyó úszott elő a korallok közül, Joel már nem tudta figyelmeztetni a lányt, s ahhoz sem volt elég közel, hogy közbeavatkozzék. Mire odaért, Melissa már víz alá került.

A férfi jól látta az állat bőrének mintáját, s meg tudta állapítani, hogy mérges kígyó. A méreg néhány perc alatt bekerül a vérkeringésbe, s akkor már semmi sem segít. Joel azonban nem hiába tanulta ki a dél-amerikai őserdőben a túlélés módszereit. Pontosan tudta, hogy mi a teendő. Megragadta Melissa karját, és kiúszott vele a partra. Letépte róla a békalábat, fölkapta, és rohanni kezdett vele. A lány elájult, arca sápadt volt. A házban azonnal az ágyra fektette, és kifutott a konyhába késért. Egymás után peregtek az értékes másodpercek, amíg valamennyire sikerült a kést fertőtlenítenie, s máris száguldott vissza. Emlékezett rá, hogy a kígyó Melissa csípőjét marta meg.

Lerángatta az apró bikinit, s a comb tövénél meg is találta a harapás nyomát. Hozzáértő mozdulattal keresztet metszett a húsba, és szívni kezdte a sebből a vért. Közben imádkozott, s remélte, hogy nem késett el.

Néhány perc múlva abbahagyta. Ekkor a lány már vacogott a hidegtől és az ijedtségtől. Joel borogatást tett a sebre, bebugyolálta Melissát egy lepedőbe, és betakarta.

Azután leült mellé, és megfogta a kezét.

Nem tudta, mennyi ideig ült így. Egyszerre csak Melissa mocorogni kezdett, és kinyitotta a szemét. Úgy hunyorgott, mint aki nem lát jól.

– Joel? – nyögte ki kínlódva.

Joel megszorította forró kezét.

– Melletted vagyok. Próbálj meg aludni.

– Mi történt?

– Megmart egy kígyó.

Melissa behunyta a szemét.

– Nem emlékszem semmire. Csak arra, hogy a vízben voltam, aztán hirtelen fájdalmat éreztem, aztán… – nyugtalanul fészkelődni kezdett. – Olyan furcsán érzem magam – suttogta.

– Jobban leszel – ígérte a férfi, és szívből remélte, hogy ez igaz is. – A borogatás kiáztatja a méreg maradékát, amit már nem tudtam kiszívni. Attól tartok, nem lesz túl kellemes érzés.

Melissa alig tudott nyelni.

– Olyan jó, hogy tudod, mikor mit kell csinálni.

Remélem, a dolog úgy is fog működni, ahogy elképzelem, gondolta Joel, s letörölte a lány homlokát.

– Próbálj meg aludni.

– Meg is fulladhattam volna.

– Nem. Nem hagytalak volna.

A lány falfehér volt, az ajkából kifutott a vér. Halványan elmosolyodott.

– Lassan főfoglalkozásoddá válik, hogy megmentsd az életemet.

– Örömömre szolgál.

Azután Melissa elaludt.

A következő órákban Joel a pokol kínjait élte át. A lányt hol a láz, hol a hideg veríték verte ki. Minduntalan ledobta a takarót, és nem volt hajlandó inni.

Az éjszaka közepén Joel is mellé feküdt, és erősen magához szorította. így sikerült csak megnyugtatnia.

A férfi elszunnyadt, s valamikor később a lány hangjára ébredt. Két óra volt.

Melissa hánykolódott, és összefüggéstelen szavakat kiáltozott. A szavak lassan mondatokká álltak össze.

– Hát nem érted? – kérdezte panaszosan. – Szeretem, és nem tudom, hogy mit tegyek!

Joel épp egy nedves törülközőt csavart ki, amikor felfogta a mondat értelmét.

Összeszorult a torka. Melissa szeret valakit? Miért nem mondta el neki? Pedig oly sokat voltak együtt, s mindent elmeséltek az életükről. Azt hitte, hogy mindent tud a lányról, legalábbis minden fontosat. Valamit mégis titkolt előle. Akkora fájdalom nyilallt bele, amilyet még sohasem érzett.

Rátette a borogatást a lány homlokára, és óvatosan letörölte az izzadságcseppeket.

– Nem tudom, mit csináljak – motyogta Melissa alig érezhetően, – Megölel, megcsókol, és aztán elmegy. És olyan nyughatatlan… – Hangja elhalkult, majd újra kitisztult: – Talán csak barátkozni akar velem. Én meg félek, hogy elveszítem, ha többet akarok.

Joel lassan felfogta, hogy róla van szó. Nagyot sóhajtott. Micsoda megkönnyebbülés! Hideg vízzel lemosta Melissa egész testét, hogy csökkentse a lázat. A lány még mindig hánykolódott, a fejét dobálta. Csak az nyugtatta meg, ha beszéltek hozzá. Joel ezért elkezdett beszélni. És beszélt, csak beszélt, egészen addig, amíg a beteg teljesen el nem ernyedt, s már nem dobta le magáról a borogatást.

Hajnalodott, Joel gondolatai elkalandoztak. Most, hogy tudja, mit érez iránta a lány, nem fog tovább várni, szerelmet vall neki. Tőle akár hetekig is tarthat Max megbízatása. Szerette és kívánta Melissát. Ez a lány jobban ismeri őt, mint bárki más a földön. Beleértve Maxet is. Miért lenne fontos az, hogy mivel keresi a pénzt? Maga elé képzelte a jelenetet, amikor bevallja az igazat, s Melissa csak legyint, és nevet.

Miért is várna addig, amíg az ügy le nem zárul? Ki tudja, mennyi ideig tart még?

Amint a lány ismét talpra áll, megint rendben lesz minden. Nem azért jelent meg az életében, hogy ilyen rövid idő után megint eltűnjön! Ez lehetetlen! Soha többé nem akarja elveszíteni Melissát, nem akar többé reszketni a bizonytalanságtól. Már többször nézett farkasszemet a halállal, s amikor tavaly hazahozták Latin-Amerikából, élő halott volt. De a halálfélelem semminek bizonyult ahhoz képest, amit most állt ki Melissáért.

Körülnézett a félhomályos szobában, és eloltotta az éjjeliszekrényen álló kis lámpát. Melissa nyugodtan és egyenletesen lélegzett. Sikerült leküzdenie a lázat.

A megkönnyebbülés könnyei szöktek Joel szemébe, nagyokat kellett pislognia.

Melissa meggyógyul. Átment a saját szobájába, hogy friss ágyneműt hozzon. Amíg a lepedőt cserélte, a lány föl sem ébredt.

Ezután visszament a szobájába, leült az ágyára, hogy lehúzza a cipőjét. Később nem tudott visszaemlékezni rá, mikor aludt el.

Melissa úgy érezte magát, mint akit fejbe vertek. Felnyögött.

– Tessék, ezt vedd be! Fájdalomcsillapító.

Joel hangja hallatán nagy nehezen kinyitotta a szemét. A zsalugáter egyik résén élesen betűzött a napsugár. Melissa fájdalmasan nyögdécselve megint lehunyta a szemét. A férfi egy kissé feltámasztotta a felsőtestét.

– Nyisd ki a szád! – parancsolt rá, és Melissa engedelmeskedett, mint egy jól nevelt kisgyerek. Joel a nyelvére tette a tablettát, és vizet itatott vele.

A víznek csodálatosan jó íze volt, a lány nagyokat kortyolt.

– Köszönöm – dünnyögte.

Joel visszafektette a párnára.

– Tudnál valamit enni?

– Azt hiszem, igen. – Melissa megpróbálta nyitva tartani a szemét. – Sajnálom, hogy ennyi bajt okoztam.

Még sohasem látta ilyennek Joelt. Szeme alatt sötét karikák, mintha napok óta nem aludt volna. A szeme vörös és dagadt, az álla borostás.

– Örülök, hogy felébredtél, és jobban vagy. Éjjel nagyon aggódtam érted.

Melissa nem is értette, hogy mitől ilyen gyenge. Ha megmozdult, halántékában azonnal fájdalmasan lüktetni kezdett a vér.

– Mindjárt hat az orvosság – mondta Joel, és az ajtóhoz ment.

– Joel?

A férfi megfordult.

– Igen?

– Köszönöm.

– Igazán nem tesz semmit. – Joel mosolyától Melissa szíve majd kiugrott a helyéből.

Amikor kiment, a lány hirtelen ráeszmélt, hogy anyaszült meztelen. Hogy került le róla a bikini? Megnézte a borogatást, és elvörösödött. Nem maradt sok titka Joel előtt!

A fejfájás ellenére fel akart kelni. Meg akart mosakodni, és ehhez csak nem fog segítséget kérni! Lassan felült, lábát letette a földre, s felállt. A térde reszketett. Rendkívüli erőfeszítéssel sikerült felegyenesednie. Egyik bútorról a másikra támaszkodva végül eljutott a fürdőszobáig. Hideg vizet fröcskölt az arcába, s belenézett a tükörbe.

Rettenetesen nézett ki: a haja kócos, a szeme alatt sötét árok húzódott.

Valahogy visszatántorgott a szobába, s keresett egy hálóinget. Ezt a napot még nyilvánvalóan ágyban kellett töltenie. A hálóing megnyugtatta. Kevésbé érezte magát sebezhetőnek, ha volt rajta ruha. Amikor Joel betoppant, már csak két lépésre volt az ágytól.

– Mit jelentsen ez?

Melissa ijedtében elengedte a széket. Ha a férfi nem kapja el, elesik.

– Csak a fürdőszobában voltam – hebegte a lány, már újra az ágyban.

– Miért nem szóltál? – rótta meg szigorúan Joel.

– Nem akartalak zavarni.

A férfi megrázta a fejét, majd odaadta a zabkását, amit az imént hozott be.

– – Csoda, hogy nem ejtettem el a tányért, amikor megláttalak.

Ezzel szó nélkül kiment. Melissa szomorúan nézett utána. Tessék! Most magára haragította Joelt, aki pedig oly sokat tett érte.

Mire befejezte az evést, lecsukódott a szeme. Észre sem vette, hogy Joel rövidesen megint bejött hozzá. A férfi az ágy mellett állt, és nézte az alvó lányt. Tehát talált magának hálóinget. Az előbb annyira megijesztette, hogy fel sem tűnt rajta a ruha.

Joel elmosolyodott, és sajnálta, hogy nem volt ott, amikor Melissa észrevette, hogy meztelen. Vajon visszatér-e még a témára?

A férfi örömmel állapította meg, hogy a lány már nem olyan sápadt. Félelmetes volt az elmúlt nap, de Joel remélte, hogy soha többé nem kell ilyen kínokat kiállnia.

Elhatározta, hogy a lehető legelső alkalommal komolyan beszél Melissával. Meggyőzi róla, hogy együtt kell maradniuk. Soha többé nem ereszti el.

Joel nem is emlékezett rá, hogy mikor volt utoljára ennyire ideges. Ezért bánt talán egy kicsit durván a lánnyal. De így van ez, ha az ember bizonytalan. Attól félt, hogy valamit rosszul csinál, és Melissa elhagyja. Vagy egyszerűen nem akar hozzámenni feleségül.

így jött rá, hogy a szerelem maga lehet a pokol. Pedig nem arról lehet mindig hallani, hogy a szerelmesek a hetedik mennyországban érzik magukat? Addig nem lehetett biztos semmiben, amíg Melissa szájából nem hallja, hogy a felesége akar lenni. Akkor is csak nehezen hinné el. Pillanatnyilag annyira pattanásig feszültek az idegei, hogy semmiben sem hisz. Tudta, hogy türelemre lesz szüksége, mert a lánynak először meg kell gyógyulnia. Nehogy később a szemére vesse: visszaélt a helyzettel.

Joelnak nehezére esett a várakozás, a bizonytalanság nagyon megviselte.

Elhatározta, hogy addig is szorgosan ápolja és kényezteti a lányt, sok hideg zuhanyt vesz, és folytatja a sportolást. De tudta, hogy közben mindvégig arra fog gondolni, milyen csábító volt Melissa teste az apró lámpa sejtelmes fényénél.

9. FEJEZET

Három nap telt el, mire Melissa elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy elhagyja a házat. Vitt magával egy takarót, letelepedett a parton, és nézte, hogy úszkál Joel.

A férfi ezekben a napokban csodálatosan viselkedett. Meghatóan gondoskodott róla, leste minden kívánságát. Nem tehet róla, ellenállhatatlan, gondolta Melissa. Elvégre csak a barátságát ajánlotta fel. Az ő baja, hogy beleszeretett.

Joel felbukkant a hullámokból, és kijött a vízből. Olyan könnyedén mozgott, olyan szépen lebarnult, s olyan jól állt neki, amikor elmosolyodott, és kivillant vakítóan fehér fogsora, hogy a lány nem tudott betelni a látvánnyal. Összeszorult a szíve.

– Már egész jó bőrben vagy – állapította meg Joel. Ledobta magát a takaróra, s megtörülközött.

– Kár. Tulajdonképpen Matuzsálem anyjának szerepére akartam jelentkezni.

Tegnapelőtt még nemigen volt vetélytársam.

Joel nevetett.

– A kígyómarástól az ember nem lesz csinosabb. – Megrángatta a lány lófarkát. – Mennyi idő alatt sikerült kikefélni a hajadat?

– Egy örökkévalóságig tartott. Komolyan gondolkoztam rajta, hogy ne vágjam-e le az egészet, de nem találtam ollót.

– Ezer szerencse – vélekedett Joel. – Túl szép a hajad ahhoz, hogy levágd.

Melissa a fejét rázta.

– Reménytelenül divatjamúlt a frizurám.

– Nekem tetszik. Melissa, nagyon sokat gondolkoztam…

A lány meglepetten fordult feléje. A férfi hangja egyszerre fátyolossá, és nagyon komollyá vált.

– Miről?

Joel tovább játszadozott a lófarokkal, és szórakozottan vizsgálgatta a tincseket.

– Arról, hogy milyen jó lenne itt tölteni a mézesheteinket, ezen a szigeten – mondta anélkül, hogy fölnézett volna.

Melissa nem tudta, mit válaszoljon, és várta a folytatást. Amikor végül Joel a szemébe nézett, elállt a lélegzete. Így még sohasem nézett rá senki.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte a lány alig hallhatóan.

– Azt, hogy feleségül szeretnélek venni.

A szavak mintha ott lebegtek volna közöttük a levegőben. Egyikük sem moccant, attól tartva, hogy valamit rosszul csinálnak.

Melissa nem tudta, nem értette-e félre, amit hallott. Talán az egész csak álom.

Talán még mindig lázas, és mindezt csak képzeli.

– Azt… azt mondtad, hogy feleségül akarsz venni?

Joel elfordította a fejét, belemarkolt a homokba, és lassan átfolyatta ujjai között.

Azután elnézett a távolba.

– Azt – felelte rekedten.

Ebben a pillanatban pontosan úgy nézett ki, mint amikor először találkoztak a folyosón. Elpirult. A lány ekkor ébredt rá, hogy Joel nagyon félénk tud lenni. Ezt a tulajdonságát eddig észre sem vette. A heves csókok és ölelések nem árulkodtak félénkségről.

A lány olyan kábán ült ott, mint akit súlyos megrázkódtatás ért. Legmerészebb álmaiban sem képzelte volna, hogy Joel szereti, sőt feleségül akarja venni.

Így persze más fényben tűnt fel különös magatartása az elmúlt napokban. Tisztességből tartóztatta meg magát, mert nem akart visszaélni a helyzettel. Ha otthon maradtak volna, Melissa nem utasítja vissza a férfi közeledését. Joel azonban többet akart, mint futó kalandot.

S most, gondolta Melissa, amikor itt a lehetőség, hogy egész életét a szerelmével töltse, most visszariadjon? Nem! De akkor miért fél válaszolni? Miért reszket egész testében?

– Arra gondolsz… hogy még itt a szigeten összeházasodhatnánk? – A lány önkéntelenül visszafojtotta a lélegzetét.

Joel újabb marék homokot vett a kezébe, és olyan figyelmesen nézegette, mint aki aranyat keres benne.

– Lehet, hogy buta ötlet. Az esküvődre biztos szeretnéd meghívni a barátaidat, nagy ünneplést csapni, és…

– Joel? – Melissa csak oldalról látta a férfit. – Lennél szíves rám nézni?

Joel vonakodva, de engedelmeskedett. A lány először látta tekintetében a sebezhetőséget, s ettől végtelen gyengédség fogta el. – Elképzelni sem tudnék szebbet, mint hogy hozzád menjek feleségül. Itt és most. A barátaim megértenék. És a tieid?

Joelt elöntötte a megkönnyebbülés, s eltartott egy ideig, amíg felfogta a kérdést.

– Az én barátaim? – Maxre gondolt, aki egy szót sem értene az egészből. – Teljesen mellékes, hogy mit gondolnak a barátaim. – Lassan megfogta Melissa kezét, amely az ő kezében kicsinek és törékenynek tetszett. – Biztos vagy magadban? Nem akarlak sürgetni.

Ez persze jó nagy hazugság volt, mert pontosan ezt akarta: sürgetni a házasságot, azt, hogy bújjanak az ágyba, s hogy örökre maradjanak együtt.

Melissa ragyogott.

– Azt hiszem, megőrültünk. Micsoda ötlet! – Visszagondolt az eddigi életére.

Sohasem hitte volna, hogy ilyen hirtelen és gyökeresen megváltozhat minden. Néhány hét alatt új világot fedezett föl. Mióta megismerte Joelt, egyre-másra érték meglepetések saját magával kapcsolatban is. És ez boldoggá tette. Egyszerűen csak bíznia kell magában, csupán saját ösztöneit kell követnie.

– Igen.

Joel bizonytalanul felnézett. Még nem hitt a fülének.

– Igen?

A lány bólintott.

– Hozzám jössz feleségül?

Melissa megint bólintott.

– Most azonnal?

A lány lenézett a bikinijére.

– Nem gondolod, hogy fölvehetnénk valamit, ami jobban illik a helyzethez?

Joel már nem gondolt semmit. Hatalmasat sóhajtva magához ölelte Melissát, és az ajkát kereste. Beleegyezett, hozzájön feleségül, csak az övé lesz…

Joel kicsit hátrahajtotta a fejét, és kábultan csodálta a lányt.

– Ó Melissa, annyira szeretlek! – Aztán magához szorította. – Köszönöm, hogy bízol bennem, hogy hiszel nekem. Nem fogod megbánni, ígérem. Sohasem foglak bántani. Gondoskodni fogok rólad, megvédelek. Nem szabad soha elfelejtened, hogy szeretlek.

A csókjai elmondták, amit szavakkal nem tudott kifejezni. Melissa most valóban a hetedik mennyországban érezte magát. Joel szereti őt. El akarja venni feleségül. És annyi idejük van még megtervezni a jövőjüket.

– Gyere, megkérdezzük, milyen papírokra van szükség – mondta Joel, amikor végre elengedte a lányt.

Három nap alatt minden szükséges okmányt összeszedtek, minden űrlapot kitöltöttek, végre megesküdhettek a pap előtt. Ez a néhány nap végtelennek tetszett. Joel nem is merészkedett Melissa közelébe. Egy szentnek sem lett volna elég akaratereje ahhoz, hogy ekkora csábításnak ellenálljon. És a nappaloknál már csak az éjszakák voltak borzasztóbbak.

Joel mégsem ért hozzá Melissához, várt.

Az egyszerű szertartást a sziget egyetlen templomában tartották meg. Joelnak teljesen közömbös volt, hogy miként házasodnak össze, csak az érdekelte, hogy végre megtörténjék. Melissa valamivel ünnepélyesebb esküvőt kívánt, mint csupán aláírni az anyakönyvet a házasságkötő előtt, s a férfi beleegyezett. Bármibe beleegyezett volna.

A nap már elég alacsonyan állt, amikor hazatértek. Joel ideges volt. Végre elérte a célját, Melissa a felesége lett, de még mindig nem tudta elhinni, hogy vége az önsanyargatásnak.

– Nem vagy éhes? – kérdezte Melissa, s bekukkantott a hűtőszekrénybe. – A házvezetőnőd hagyott itt nekünk néhány finomságot.

– Nagyszerű! -A férfi megelégedéssel állapította meg, hogy a hangja nyugodtan cseng. – Vettem pezsgőt is.

Melissa kipirult arccal nézett rá.

– Még sohasem ittam pezsgőt.

Egyszer ezt is el kell kezdeni. Akár a házaséletet, ami a nászéjszakán kezdődik, de erről mindketten hallgattak.

Melissa mosolygott.

– Na jó. – Fölmelegítette az ennivalót, Joel pedig megvizsgálta, hogy elég hideg-e a pezsgő. Elég hideg volt.

A teraszon vacsoráztak, gyertyafénynél. A második pohár pezsgő után Melissa izgalma elpárolgott.

– Ezt senki sem fogja elhinni, ha otthon elmondjuk – tette le az üres poharat.

– Mit nem fog elhinni senki?

A lány egy széles mozdulatot tett: – Ezt az egészet. – Ebben minden benne volt: a tenger, a trópusi környezet, a ház és Joel. – Hogyan fogom megmagyarázni, hogy néhány hét alatt megismertem egy férfit, hozzámentem feleségül, és az időnk nagy részét itt töltöttük? – Megrázta a fejét. – Dr. Feldman azt hiszi majd, hogy elvesztettem az eszemet.

– Dr. Feldman?

– A főnököm. Már biztosan beszéltem róla. Nyilván rég visszatért a szabadságáról. – A lány előrehajolt. – Lassan haza kell utaznunk, Joel, elvégre nekem állásom van.

– Azt hittem, hogy még nem nyitották ki a laboratóriumot.

– De ott szeretnék lenni, amikor dr. Feldman visszajön. Biztosan kinyittatja a labort. – Melissa hirtelen elnémult. Valami eszébe jutott. – Remélem, nem az a fajta férj vagy, aki otthon akarja tartani a feleségét.

– És ha az a fajta lennék?

– Akkor meglehetősen súlyos viták előtt állnánk.

Joel nevetett.

– Ez esetben fontosabb dolgokra tartalékolom az erőmet.

Visszavitték a piszkos edényt a házba, és elmosogattak. Azután a férfi úgy döntött, hogy már eleget várt.

– Melissa?

– Hm? – A lány háttal állt neki, a polcnál.

– Nem innál még egy pohár pezsgőt?

A lány a válla fölött nézett rá s nevetett.

– Azt akarod, hogy becsípjek?

– Használna?

Melissa odalépett a férfihoz.

– Nem tudom. Te hogy gondolod?

– Nem hiszem.

Melissa átkarolta Joel nyakát, s ajkával végigsimította az ajkát. Joel nem tudott többé uralkodni magán. Egyetlen szó nélkül fölkapta a lányt, s elindult a hálószobába.

Mire az ágyhoz értek, mindketten kifulladtak a csókolózástól.

Joelnak óriási erőfeszítésbe került, hogy levetkőztesse Melissát, s ne tépje le róla a ruhát. Egyszer már látta meztelenül, de akkor a lány beteg volt. Most viszont egészségesen, élettel telten állt előtte, s úgy kívánta, hogy az már fájt.

Melissa Joel ingét kezdte lassan kigombolni.

– Te sokkal gyorsabb vagy, mint én – szólt, és meghúzta a férfi övét. Joelnak nem kellett több bátorítás, készségesen segédkezett.

Csak a hold sütött be az ablakon, de nekik elég volt ennyi fény.

Joel leült az ágy szélére, és lába közé húzta Melissát.

– Nem szeretnék semmit elsietni – suttogta, s keze végigvándorolt a lány karcsú derekán. Amikor a melléhez ért, majd ujját a parányi bugyi gumija alá csúsztatta, érezte, hogy Melissa egész testében megremeg. Köldökét csókolgatva, lassan levette róla az utolsó alsóneműt is.

A lány megborzongott. Óvatosan megsimogatta a férfi vállát, nyakát, majd leült az ölébe és lágyan megcsókolta.

– Neked kell megmondanod, hogy mit csináljak. Nem szeretném, ha csalódnál bennem.

Joel felnyögött, s magához szorította a lányt.

– Sohasem tudnék benned csalódni, édesem, ezt tudhatnád. Rettegtem tőle, hogy elveszítelek. Az utolsó pillanatig nem hittem el, hogy hozzám jössz, és minden sikerül.

Még a szertartás alatt is féltem, hogy valaki megjelenik, és megpróbál minket szétválasztani.

Melissa keze végigvándorolt a férfi mellén. Végre megszűnt a tehetetlen sóvárgás, és engedhet a vágynak, megérintheti Joelt. Mióta várt erre! Ujjai eljátszadoztak a sötét bolyhocskákkal, mire Joel lassan hátrahajolt, s lefeküdt az ágyra.

Melissa tudta, hogy nem ostoba. Elvégre megszerzett néhány tudományos címet.

Egyebek között anatómiát is tanult, tudta hogyan néz ki az emberi test. Miért ijedne meg hát attól, akit szeret, csak azért, mert meztelen?

Egymás mellett feküdtek. Melissa minden aggályát félretéve lassan elkezdte feltérképezni a férfi testét. Először a hasára tette a kezét, s látta, hogy érintésére Joel bőre lúdbőrössé válik. Leheletfinoman, alig érezhető mozdulatokkal indult tovább, s meglepetéssel látta, hogy a férfi mellbimbói megkeményednek. Lehajolt, és megérintette a nyelvével. Joel megrázkódott.

– Kegyelem!

Melissa fölemelte a fejét, elmosolyodott, és folytatta a felfedező körutat. Most, hogy a férfi meztelenül feküdt előtte, hozzá mert érni a hasa közepén húzódó sötét sávhoz, amely a mellétől egészen legérzékenyebb testrészéig futott.

– Nem bírom tovább! – kiáltotta Joel kétségbeesetten.

– Mit nem bírsz tovább? – kérdezte ártatlanul Melissa.

Joel egy hirtelen mozdulattal gurult a lány fölé.

– Mindjárt meglátod – mormogta, és apró csókokkal halmozta el a vállát, mellét.

A lány felemelkedett, hogy még szorosabban hozzásimuljon, de Joel kéjesen csókolgatta a mellét, majd ajkai közé fogta mellbimbóját. A lány visszafojtotta lélegzetét, és közelebb húzta magához a férfit.

Elfelejtette, hogy mennyire tapasztalatlan, elfelejtette félénkségét, egyáltalán mindent elfelejtett, ami Joelon kívül létezett a világon. A férfi érintése nyomán most tapasztalta meg, mennyi érzékeny pontja van testének, amiről azelőtt nem tudott: a karja hajlatában, a térdénél, combja belső felén. Úgy látszott, a férfi hajszálpontosan tudja,-hol kell hozzáérni. Melissa úgy érezte, mintha teste hangszer lenne, amelyen valaki mesterien játszik.

A férfi ekkor fölemelte a fejét, és a lány lába közé térdelt. Melissa úgy érezte, mintha a gyönyör által valami valószerűtlen világba emelkedne.

– Nem akarom, hogy fájjon – suttogta Joel, s a lány feje mellett támaszkodott meg.

– Te sohasem tudnál nekem fájdalmat okozni – felelte Melissa, és magára vonta a férfit, miközben fölemelte csípőjét.

Az első pillanatban érzett apró fájdalom ellenére első eggyé válásuk életének eddigi leggyönyörűbb élménye volt. Joel mélyen belé hatolt, s tudta, hogy végre ott van, ahová tartozik. Melissa a felesége, és soha többé nem engedi el.

10. FEJEZET

 A folyamatos dörömbölés lassan jutott Joel tudatáig, de egyszerre rádöbbent, hogy tennie kell valamit. Felnyögött, és az oldalára hemperedett.

A kopogásnak nem akart vége szakadni. Akárki az, makacs ember. Joel halkan szitkozódott. Hát senki sincs tekintettel a friss házasokra?

Feltápászkodott, és nagy nehezen felállt. A pezsgőtől mindig fejfájást kap. És nem is aludt túl sokat. Rápillantott alvó feleségére, és mosolygott. Hogyan is aludhatta volna ki magát, ha még álmában is csak arra tudott gondolni, hogy milyen szorosan bújik hozzá valaki?

Belebújt a nadrágjába, a cipzárt menet közben húzta fel. Bosszúsan résnyire nyitotta az ajtót, hogy megnézze, ki a csendháborító. A vendéglős fia volt az.

– Bocsánat a zavarásért, de az édesapám azt mondja, hogy valaki telefonon kereste magát. Azonnal vissza kellene hívnia azt az embert az irodájában.

Joel megköszönte az üzenetet, s a fiú eltűnt.

Max. Ha az irodában kell fölhívni, akkor Maxnek fontos üzenete van. Ez volt a jelszó. Joel hátrasimította zilált haját. Micsoda marhaság! Melissa kígyómarása óta úgy viselkedett, mintha a világ – Maxszel egyetemben – megszűnt volna körülötte létezni. Nem is gondolt rá, hogy mi lehet otthon, mert egyszerűen nem érdekelte. A legszívesebben örökre letelepedett volna a szigeten Melissával együtt.

Sajnos ez a világot a legkevésbé sem érdekelte.

Visszasurrant a hálószobába, hogy cipőt és inget kapjon magára. Meg kell tudnia, hogy mit akar tőle Max. Melissa mélyen aludt. Joel arra gondolt, hogy ha szerencséje van, még sikerül úgy visszalopakodnia az ágyba, hogy a lány semmit se vesz észre.

– Miért nem hívtál a múlt héten? – dörmögött bele a telefonba Max, minden bevezetés nélkül. – Híreim vannak a számodra.

Joel odahúzott a telefonhoz egy széket, és leült. Ismerte ezt a hanghordozást. Ha Max így beszél, akkor az eltart egy ideig.

– Dolgom volt – válaszolta, és egyúttal intett a pincérnek, hogy hozzon egy kávét. – Mi történt?

Max kérdéssel válaszolt: – Arra nem gondolsz, hogy esetleg aggódom miattad, ha nem hívsz fel?

– Nem – felelte Joel őszintén. Túlságosan jól ismerte főnökét ahhoz, hogy efféle emberi érzéseket feltételezzen róla.

– Dr. Jordan jól van?

Joel szeme előtt hirtelen megjelent Melissa képe.

– Igen, azt hiszem.

– Hogyhogy azt hiszed? Nem vagy benne biztos?

– De, persze! Nagyon jól van. Csak nem aludtunk túl sokat az éjszaka.

Maxnek először meg kellett emésztenie a hírt.

– Lennél szíves ezt részletesebben kifejteni?

– Nem. Szóval milyen újságod van számomra?

– Elfogtuk a bandát, amelyik dr. Feldmant és a védencedet üldözte -közölte Max.

– Ezt örömmel hallom.

– Persze nem ismerik be, hogy az ő művük volt az autóbaleset és a robbantás, de van elég bizonyítékunk. Már csak idő kérdése, hogy mindent beismerjenek.

– Akkor most hazamehetünk – szögezte le Joel, és máris a következő lépésen törte a fejét. Végre megmondhatja Melissának, kicsoda ő, véget vethet a titkolózásnak.

Óriási kő esett le a szívéről.

– Új megbízást kapsz.

– Értem.

– Neked való munka, tetszeni fog. Latin-Amerikától most távol tartunk egy ideig.

Délkelet-Ázsiában lesz rád szükségem.

– Max… Nekem is van egy újságom… még ezzel az üggyel kapcsolatos.

– Éspedig?

– Az, hogy… – Joel megköszörülte a torkát. – Az, hogy… szóval hogy elhatároztuk. .. – Megvakarta a tarkóját. – Összeházasodtunk. Melissa és én.

– Mit csináltatok?!!

Joel összehúzta magát, s a kagylót kissé eltartotta a fülétől. Nem tévedett, amikor azt gondolta, hogy főnöke nem lesz elragadtatva. És ezt még csak rossz néven sem lehet tőle venni.

– Meghibbantál? Ez ellentmond minden lehetséges szakmai előírásnak!

– Ne izgulj!

– Ezek szerint felfedted magad.

– Ezt nem mondtam. Mivel a saját nevemen dolgoztam, nem voltak nehézségeim a papírokkal.

– Azt akarod mondani, hogy a feleséged még mindig írónak néz?

Joel beletúrt a hajába.

– Nem hiszem, hogy neki ez fontos. Most, hogy sikeresen lezárult az ügy.

– A pokolba! Ezért kirúghatnálak.

– Már vártam, hogy mikor jut eszedbe. Tudod, Max, idővel egyre kiszámíthatóbb leszel, – Max hallgatott. – Hogy van dr. Feldman? – érdeklődött Joel.

– Kitűnően. Alig várja, hogy visszakapja az asszisztensnőjét.

– Ezt megbeszélhetjük, mihelyt visszaérünk. Azonnal megveszem a repülőjegyeket.

– Légy szíves!

Joel lassan letette a kagylót. Véget értek hát a mézeshetek. Kár, hogy Max nem egy nappal hamarább telefonált! Akkor már az esküvő előtt színt vallhatott volna Melissának. De talán jobb ez így. Lehet, hogy máskülönben a lány megharagszik, és nem lesz a felesége. Utóvégre másnak ismerte meg őt, mint aki.

Joel megitta a kávéját, fizetett, s hazament.

Halkan benyitott néma csend. Úgy látszik, Melissa még nem ébredt fel. Csöndesen behúzta maga mögött az ajtót, levetkőzött, és megeresztette a zuhanyt. Mosolyogva gondolta végig az előző éjszaka eseményeit. Melissa gyönyörű. És mennyire félénk volt az elején! De azután eltűnt belőle minden tartózkodás. Olyan bizalmat érzett iránta, hogy a férfinak majdnem lelkifurdalása támadt. Soha nem kapott még szebb ajándékot, mint amikor a felesége minden feltétel nélkül odaadta magát.

Amikor kilépett a zuhany alól, fákat tudott volna tövestől kicsavarni. Házasok, s ezen már senki sem változtathat. Még Max sem.

Ha Melissa szemrehányást tesz amiatt, hogy hazudott, azt mondja majd, hogy ha nincs ez a megbízás, akkor meg sem ismerkednek. Biztos megérti, hogy nem tehetett másként.

Ahogy visszafeküdt az ágyba, a lány megmozdult. Óvatosan megcsókolta.

– Melissa?

– Hm?

– Ébren vagy?

– Hm…

– Nem akarsz hazarepülni?

A lánynak fölpattant a szeme.

– Ma?

– Ha akarod…

– Azt hittem, hogy most kezdődnek a mézesheteink.

– Felhívtak Amerikából. A laborban várnak rád.

Melissa felsóhajtott.

– Épp most!

– Ez nem jelenti azt, hogy vége a mézesheteknek.

A lány álmosan mosolygott.

– Nem, biztos nem. – Kezét végighúzta Joel mellkasán. – Milyen finom a bőröd!

– Én is épp a finom bőrödre gondoltam. – Joel a karjába vette Melissát, és csókolgatni kezdte. Max várhat még egy kicsit. Elvégre senki sem fontosabb, mint a felesége.

Amikor Joel legközelebb fölébredt, már elmúlt egy óra. Egyedül volt az ágyban. A konyhából hirtelen recsegést hallott, mire fölkapta a fejét. Lehet, hogy erre ébredt föl?

– Melissa?

Most csörömpölés hallatszott, mintha üveg törött volna el. Mi folyik itt? És miért nem válaszol Melissa? Joel felkapta a nadrágját, belebújt a szandáljába, s kirohant a konyhába. Az ajtónál földbe gyökerezett a lába.

Melissa valóban eltört egy üveget, nem tévedett. Az a férfi lephette meg, aki most hátulról fogva tartotta a karját. A másik kezében kés volt, amelyet a lány nyakának szegezett.

– Hát újra találkozunk, amigo! – krákogta a férfi kajánul.

Joelnak megfagyott a vér az ereiben. Hogy találta meg Benito Ortiz? Honnan tudta egyáltalán, hogy nem sikerült megölnie Joel Kramert?

Joel egy évvel ezelőtt jött el Latin-Amerikából, és Max megígérte, hogy Ortiz rács mögé kerül. Úgy látszik, mégsem így történt. Max nem szeret hibázni, dühíti a kudarc.

De közel sem lehetett volna olyan dühös, mint e pillanatban Joel.

– Mit akar, Ortiz?

A férfi fanyarul elmosolyodott, elővillant aranyfoga.

– Hát így kell köszönteni egy régi barátot?

– Ha ez az úgynevezett barát késsel fenyegeti a feleségemet, akkor igen.

– Nocsak! – nevetett föl az ember. – Fogalmam sem volt róla, hogy maga nős, amigo. Legutóbbi találkozásunk után bizonyára különösen vonzónak találta a felesége.

– Erről nem tud.

– Áhá! Szóval titkai vannak előtte! Nagyon jó. Nem kell mindent a nők orrára kötni.

– Milyen igaza van -jegyezte meg Joel. Megpróbálta elkapni Melissa pillantását, de a lány reszketett a félelemtől, és nem viszonozta a tekintetét. – Eressze el, Ortiz!

– De hiszen azért tettem meg ezt a hosszú utat, hogy beszélgessünk, amigo. És szeretném, ha ide is figyelne.

– Mit akar tőlem?

– Tudni szeretném például, hogyan élte túl a robbanást a lakásában.

Melissa óriási szemeket meresztett Joelra. A férfi is megdöbbent: – Az én lakásomban?

– Igen. 5A, nem igaz?

– Tévedés. Az 5B-ben lakom.

– Értem. Akkor téves információt kaptam. Az előző este az 5A-ban látták.

– Ki látott?

– Érdekes ez? Valaki, aki pénzt kapott azért, hogy figyelje.

– Engem vagy a feleségemet?

Ortiz rámeredt Melissára.

– Nem is tudtam, hogy létezik. Miért figyeltettem volna?

– Azt akarja mondani, hogy mindvégig az én nyomomban voltak?

– Természetesen. Másképp hogyan találtuk volna meg? Maga nagyon ügyes, de nem tévedhetetlen, barátom.

Joel igyekezett mindent szót elraktározni. Később majd átgondolja mindazt, amit Ortiz mondott.

– Nos, megtalált. És most hogyan tovább?

– Maga birtokában van bizonyos információknak, amelyekre nekem égető szükségem van. Csak akkor tudtam meg, ki maga, amikor megpróbáltam megölni.

Joel hirtelen Melissára pillantott.

– Milyen értesülésekre gondol?

– Kinek tesz jelentéseket? Hányan vannak, és ki segít magának?

– Vagy úgy – mondta Joel. – És ha mindezt szépen elmondom, akkor mindkettőnket utunkra enged, ugye?

– Semmi közöm a feleségéhez. Csak magával tárgyalok, amigo.

Joel lassan közelebb lépett hozzájuk.

– Nincs túl sok választásom. Ebbe nem lehet a feleségemet belerántani. Ha tehát…

Joel odapattant Ortizhoz, és egyetlen jól irányzott rúgással kiverte kezéből a kést.

Ugyanezzel a lendülettel keményen fejbe rúgta ellenfelét. Ortiz eleresztette Melissát, és hanyatt esett. Láthatóan eszméletét vesztette.

Joel fölvette a kést, és megragadta a lányt.

– Minden rendben?

Melissa úgy meredt rá, mintha életében először látná.

– Ki vagy te? – suttogta.

– A férjed. – Joel elengedte a lányt, s átlépett az élettelenül heverő Ortizon.

Mindjárt elmagyarázok mindent. De először találnom kell valamit, amivel megkötözöm, míg telefonálok.

Agyában egymást kergették a gondolatok. Feltétlenül segítséget kell kapnia, egyedül nem boldogul.

Mire kötéllel a kezében visszajött a konyhába, Melissa leült. Mereven nézte Ortizt, a szeme sem rebbent.

– Kedves, nem tudom elmondani, mennyire sajnálom. Be kell vinnem Ortizt a faluba. Velem akarsz jönni?

A lány nem nézett rá, csak némán rázta a fejét.

Joel megkötözte a földön heverő embert, azután Melissa elé térdelt. Megfogta a kezét, és megdörzsölte. Jéghideg volt.

– Mennem kell. Egészen biztos vagy benne, hogy itt akarsz maradni?

A lány bólintott.

– Jövök vissza, amilyen gyorsan csak tudok, és akkor beszélünk. – Várt egy ideig, de nem kapott választ. Végül fölemelte Melissa állát, és rákényszerítette, hogy a szemébe nézzen. – Jó?

A rámeredő tekintet félelemmel töltötte el. Amíg a lány Ortiz hatalmában volt, rettegés ült a szemében. Most viszont úgy nézett rá, mint egy idegenre – egy gyűlöletes idegenre.

Persze nagy megrázkódtatás érte. Sohasem került még ilyen helyzetbe, s nem tudta, mit kell ilyenkor tenni.

Joel felállt.

– Mennem kell. Semmi bántódásod nem eshet. Később elmagyarázok mindent.

A falu szélén Joel talált egy telefont. Amint Max jelentkezett, tőmondatokban beszámolt neki a történtekről.

– Mit csináljak Ortizzal? – kérdezte végül. – Megkötözve fekszik a kocsim hátsó ülésén.

– Adj egy kis időt. Telefonálnom kell néhány helyre. Vannak kapcsolataim a környéken. Mondd meg, hol talállak meg!

Joel szerencsére a sziget minden zugát földerítette, s eszébe jutott, hogy az egyik elhagyatott utcában látott egy üresen álló házat. Ott senki sem fogja zavarni.

– Helyes – mondta Max. – Küldök valakit a fickóért. Hogy fogadta az eseményeket Melissa?

– Attól tartok, nem túl jól.

– Nem csoda. Szeretném, ha eljönnétek a szigetről. Amint megérkezel Washingtonba, azonnal jelentkezz!

– Nem azt ígérted, hogy elintézitek Ortizt?

– De igen. Azt hittem, hogy az ügy már lezárult. Százszázalékos biztonsággal azonosították a holttestét.

– Úgy látszik, valaki nagyot tévedett.

– Ilyesmi előfordul, Joel.

– Igen, tudom. Brutális szakma.

– Talán. De hova jutnánk, ha nem lennének olyan emberek, mint mi?

– Nem tudom, és e pillanatban meglehetősen közömbös is a számomra. Tizenkét órával az esküvőm után kést szegeztek a feleségem torkának, és meg is ölhették volna.

Ilyen kockázatot semmiért nem érdemes vállalni.

– Megértelek, Joel. Gyere haza, majd beszélünk róla. Rendben?

– Igen, természetesen. De nem hiszem, hogy ezen bármi változtat. Nem engedhetem meg, hogy ilyesmi még egyszer megtörténjék.

Letette a kagylót, és visszament a kocsihoz. Ortiz még mindig mozdulatlanul hevert.

Egy óra telt el, mire visszaért a házhoz. Melissának hűlt helyét találta. Páni félelemben kutatta át a szobákat. Lehet, hogy Ortiznak társai is voltak? Csak remélhette, hogy nem. De akkor hol a felesége?

Kinézett az ablakon, s végre fölfedezte Melissát a parton. Kirohant, s mikor már elég közel volt, kiabálni kezdett: – Melissa!

A lány megállt, és lassan felé fordult.

Joel átfogta a vállát.

– Minden rendben, drágám. Már nem történhet semmi bajod, biztonságban vagy.

Nem is engedném, hogy akár a hajad szála is meggörbüljön, tudod jól. Ezt megígértem. Emlékszel még?

A lány ránézett. A tekintete nyugodt volt, csupán egy kis kíváncsiságot lehetett belőle kiolvasni.

– Te nem vagy író.

Joel másra számított, de végső soron mindegy, hogy mivel kezdik a beszélgetést.

Elengedte a lány vállát, és leült egy pálma árnyékába. Melissa mellé ült. Úgy mozgott, mint egy élettelen bábu.

– Nem – kezdte Joel –, nem vagyok író.

A lány következő kérdése villámcsapásként érte: – Bérgyilkos vagy, ugye?

Joel értetlenül bámult, képtelen volt válaszolni. Aztán végre megszólalt: – Ezt honnan veszed?

– Figyeltelek, ahogy nézted ezt a szörnyű alakot. Egyáltalán nem féltél tőle.

Joel a fejét csóválta.

– Nem, tévedsz. Magamon kívül voltam a félelemtől, amikor láttam, hogy neked szegezi a kést.

Melissa határozottan megrázta a fejét.

– Nem igaz. Biztos voltál benne, hogy ki tudod verni a kezéből.

Joel hallgatott egy ideig.

– Talán – ismerte be. – De abban nem lehettem biztos, hogy nem sebez-e meg téged.

Melissa nyugodtan ránézett.

– Egyetlen pillanatra sem volt számodra kétséges, hogy legyőzöd. Profi vagy, ez teljesen nyilvánvaló.

Joel nem tudta, mit válaszoljon erre.

– Nem vagyok bérgyilkos – szögezte le.

Annyi mindent kell elmondania, azt sem tudta, hol kezdje. Épp a megfelelő szavakat kereste, de Melissa megelőzte: – Kinek dolgozol?

Erre legalább könnyű volt válaszolni: – A kormánynak.

– Úgy érted, hogy az amerikai kormánynak? – kérdezte Melissa bizalmatlanul.

Joel érezte, hogy elönti a méreg. Nyugalmat erőltetett magára.

– Igen, az amerikai kormánynak.

– És miért vetted ki a mellettem lévő lakást?

Ez a kérdés megint eszébe juttatta, amit Ortiz mondott.

– Igazad volt, engem akartak felrobbantani. – A férfi a fejét csóválta, mint aki még mindig nem tudja felfogni az elmúlt néhány óra eseményeit.

– Hát nem is engem! – méltatlankodott Melissa.

– Melissa, nincs még ugyan engedélyem rá, hogy mindent elmondjak neked, de mégis megteszem. – A lány figyelmesen nézett rá. – Egy hónappal ezelőtt Péter Feldman majdnem meghalt egy autóbalesetben.

A lány nem hitt a fülének.

– Dr. Feldman? Milyen súlyosak voltak a sérülései? És miért nem szólt nekem erről senki semmit? – Bizalmatlanság ült ki az arcára. – Honnan tudod ezt?

Joel megpróbált sorrendben válaszolni az összes kérdésre.

– Zúzódásai és horzsolt sebei voltak, és eltörött az egyik lába. Azt akarta, hogy te feltétlenül kerülj biztonságba, de közben ne nyugtalankodj. Ezért fordult a főnökömhöz.

– A főnöködhöz? – ismételte Melissa vontatottan.

– Igen. Hogy neked ne történjen bajod.

– Vagyis az volt a feladatod, hogy vigyázz rám? – Joel bólintott. – Te egész idő alatt a hivatalos megbízásodat teljesítetted?

– Nem, természetesen nem. Egyrészt nem is volt biztos, hogy egyáltalán veszélyben vagy-e. Épp nem volt munkám, és ezért voltam hajlandó beköltözni abba a lakásba. Arra az esetre, ha valami történne. – Melissa udvariasan hallgatott, de arcáról nem lehetett leolvasni, hogy elhiszi-e, amit hall. -Amikor megismerkedtünk, minden megváltozott. De te is tudod, hogy mi történt. Sokat voltunk együtt, és…

– Ez volt a munkád – ismételte gépiesen Melissa.

– Csak részben. De ennél sokkal több történt közöttünk. – Joel megsimogatta Melissa haját. – Egész másképp volt a történet, mint ahogy most beállítod, és ezt te is nagyon jól tudod.

– Igazán? – A lány egy ideig némán figyelte. – Jó. Akkor talán mondd el, hogy volt!

– Minél gyakrabban találkoztunk, és minél jobban megismertelek, annál szívesebben voltam együtt veled. Összebarátkoztunk. Azelőtt észre sem vettem, mennyire magányos vagyok. És amikor eljöttünk ide…

– Mit tettél volna, ha Karén nem adja ide a házát?

Joel vállat vont.

– Találtunk volna magunknak mást. De el kell ismerned, hogy ennél keresve sem lehetett volna jobb helyet találni.

Melissa bólintott.

– Nem bizony. És én nagyszerűen játszottam a szerepemet. – A tenger felé fordult. – Megkönnyítettem a dolgodat. Az ember nem lehet büntetlenül ilyen hiszékeny.

És még azt képzeltem, hogy normális vagyok, hogy tetszhetem egy férfinak, hogy képes vagyok barátságra, hogy tudok egyszerűen csak bolondozni, mint akárki más. – A kezét vizsgálgatta. – És te mindvégig azért kaptad a pénzed, hogy társaságot biztosíts nekem. – Joel szemébe nézett. – Te voltál a dadusom.

– Nem. Nem így volt, hidd el!

A lány felállt.

– De most véget ért az előadás… vagy legalábbis az én szerepem. Azt mondtad, megnyitották a labort, tehát visszamehetek dolgozni.

Joel is fölállt. Kezét zsebébe mélyesztette.

– Ez még nem minden. Elfogták azt a két embert, aki dr. Feldman balesetét rendezte. Meg akarták akadályozni, hogy befejezze a kutatásait.

Melissa hirtelen Joel felé fordult.

– Senki sem tudja, hogy mit kutat. Még én sem.

– Valaki mégis kitalálta. Dr. Feldman attól félt, hogy ez a valaki feltételezi majd, hogy te is mindent tudsz. Nagyon féltett téged, de nem akart megijeszteni.

Melissa elindult.

– Láthatóan nem bízott bennem eléggé.

– Ennek semmi köze a bizalomhoz. Nem érted? Meg akartuk akadályozni, hogy valami bajod essék.

Melissa csak akkor szólalt meg, amikor már majdnem visszaértek a házhoz.

– Egyébként nem kellett volna feleségül venned – jegyezte meg fásultan.

Amúgy is lefeküdtem volna veled. Csak szólnod kellett volna, hogy akarod.

Joel megragadta a lány karját, és megállította.

– Melissa, hagyd ezt! Közöttünk semmi nem változott meg. Ugyanazok az emberek vagyunk, akik tegnap házasságot kötöttek.

– Hogy tudsz a szemembe nézni, és azt állítani, hogy nem változott semmi? Hát nem érted? Az egész kapcsolatunk hazugságokra épült. Semmi közöd ahhoz az emberhez, akihez én férjhez akartam menni. – Melissa elfordult, hogy letörölje a könnyeit. – Hogy egészen pontos legyek, nagyon vicces a dolog. Sohasem tudtam, milyen reménytelenül hiszékeny, tudatlan és befolyásolható vagyok. Azt gondoltam, félénk vagy és kissé bizonytalan a nőkkel szemben. És ez meghatott. – Megcsóválta a fejét. – Hát nem határtalanul vicces? Egy ügynök, akiről azt hiszem, hogy félénk!

Nyilván halálra nevetted magad!

A lány felrohant a lépcsőn, végig a teraszon, be a szobájába.

Joel követte.

– Melissa, nincs olyan férfi a világon, aki ne lenne félénk és bizonytalan azzal szemben, akibe beleszeret. Nem is tudom, hogy pontosan mi történt velem. Igen, amikor rájöttem, hogy szerelmes vagyok beléd, nagyon zavart, hogy őriznem kell téged. Ezért igyekeztem tartani a távolságot. – Széttárta a kezét. – Sajnos nem tudtam megállni, hogy ne érintselek meg. Érezni akartam a bőröd tapintását, csókolni akartalak, szerettem volna kimutatni az érzelmeimet. Azt hiszem, mégis sikerült volna kordában tartani magam, ha nem tudom meg véletlenül, hogy szeretsz.

Melissa elsápadt.

– Ezt hogy érted?

– Miután megmart a kígyó, eszméletedet vesztetted, és egyszer csak elkezdtél beszélni.

– És azt mondtam, hogy szeretlek?

– Igen.

– Ekkor támadt az az ötleted, hogy összeházasodunk?

– A kígyómarás után vált világossá, hogy nem tudok nélküled élni. Nem akartam kockáztatni. Szerettelek, és amikor megtudtam, hogy te is szeretsz engem, úgy hittem, hogy együtt mindenre képesek lennénk.

A lány a fejét csóválta.

– Megfeledkeztél egy apróságról.

– Miről?

– Arról, hogy a mi barátságunk hazugságokra épült. Hazug vagy. Az egész életed egy nagy hazugság. Hogy várhatod el, hogy ezek után egyetlen szavadat is elhiggyem?

Joelt váratlanul érte ez az övön aluli ütés. Csak állt, és hallgatott.

– Talán a házassággal sikerült megnyugtatnod a lelkiismeretedet – folytatta a lány. – Ezt nem tudhatom, és valószínűleg sohasem fogom megtudni. Azt viszont tudom, hogy amilyen gyorsan csak lehet, vissza akarok térni a munkámhoz, és nem akarlak látni többé.

Ezzel hirtelen hátat fordított, és eltűnt a szobájában.

11. FEJEZET

 Joel testét meleg, trópusi szellő lengte körül. Lábát a tenger türkizkék hullámai nyaldosták, beszívta a sziget illatát, a napsugarak gyengéden simogatták a bőrét. Felsóhajtott.

A lány ujja mint könnyű tollpihe vándorolt végig a mellkasán. Nem nyitotta ki a szemét, csak mosolygott. Boldog volt, hogy Melissa ismét mellette van, hogy újra érezheti kölnijének bódító virágillatát. Egyre sebesebben vert a szíve.

Most már a mellbimbóján érezte az ujjak lágy érintését, majd nyomukban a lány nyelvének és ajkának őrjítő játszadozását. Joel beletúrt Melissa hajába, s közelebb húzta a fejét, egészen addig, míg össze nem ért a szájuk. Az oldalukra fordultak, csókjuk mind vadabbá vált, nyelvük mélyebbre és mélyebbre hatolva körözött egymás körül. A férfi átszellemülten simogatta a lány selymes bőrét, kéjesen kutatta fel testének minden zugát. Az övé volt, s mindig az övé lesz. Annyira szerette, hogy nélküle már nem is tudta elképzelni az életét.

Azután hirtelen, minden átmenet nélkül eltűnt a látomás, annyi nyomot sem hagyott maga után, mint a napsütésben tovatűnő köd. A férfi azon vette észre magát, hogy karja üres, és ez ellen semmit sem tehet, semmit…

Joel felriadt, és az órájára nézett. Négy óra múlt. Korai lenne fölkelni. Megint álmatlanul kell hevernie és gondolkoznia, várnia, míg megvirrad. Elaludni már nem tudott.

Három hónapja nem látta Melissát, s azóta minden áldott éjjel róla álmodott. Mikor lesz ennek vége?

Egy éjszakát töltöttek együtt, egyetlen hihetetlenül szép éjszakát. Álmában újra meg újra ezt élte át. A háttér néha változott, de a lényeg ugyanaz maradt.

Pedig mennyi mindennel próbálkozott, hogy elfelejtse! Halálra dolgozta magát, hogy el tudjon aludni. Arra gondolt, talán vigasztalást talál a whiskyben is, de az sem segített rajta. Melissa folyton az eszében járt, éjjel és nappal.

Joel összekulcsolta feje alatt a kezét, s felnézett a mennyezetre. Most is arra a napra gondolt, amikor utoljára voltak együtt.

Megértette – legalábbis bizonyos fokig –, hogy Melissa megharagudott rá. Az viszont nem fért a fejébe, miért nem hitte el, miért nem érezte, mennyire szereti. Abban reménykedett, hogy egy ilyen okos lánynak csak időt kell adni, előbb vagy utóbb biztos megnyugszik.

Azon a bizonyos utolsó napon Joel bement a szobájába, becsomagolt, s közölte a házvezetőnővel, hogy elutaznak. Azután berakodott a kocsiba. Egyetlen szót sem váltottak egymással. Hajóval mentek a legközelebbi nagyobb szigetig, majd átszálltak a Miamiba tartó repülőre. Útközben Joel megpróbált beszélgetni, de Melissa többnyire hallgatott, csak egy-egy szót vetett oda.

Miamiban a férfi megvette a jegyet Washingtonba, s amikor visszaérkezett a váróterembe, Melissa a csomagjával együtt eltűnt. Két órát töltött a keresésével. Kerestette -a hangosbemondóval, s minden induló utast megnézett. A lánynak nyoma veszett.

Otthon Joel folytatta a kutatást. Nehéz feladat volt, hisz hol kereste volna? A lakás felrobbant. Elment Maxhez, beszámolt az ügy minden részletéről, majd hazament.

Másnap telefonált a laborba, s Melissát kérte. Helyette azonban a főnökét kapcsolták.

– Jó reggelt, dr. Feldman, itt Joel Kramer. Hallom, teljesen fölépült a balesetéből.

Nagyon örültem a hírnek.

– Mr. Kramer! Jó, hogy telefonál! Már azt hittem, sohasem hozza vissza pótolhatatlan munkatársnőmet. Még mindig a szigeten időznek?

Joel torka fájdalmasan összeszorult.

– Már Washingtonban vagyok. Azt reméltem, hogy Melissa újra dolgozik. Tulajdonképpen vele akartam beszélni.

– Jól értem, nem tudja, hogy hol van Melissa?

– Sajnos nem.

– De hát magának kellett vigyáznia rá! – kiáltotta magából kikelve dr. Feldman.

– Megtettem minden tőlem telhetőt. De amikor rájött, hogy a testőre vagyok, Miamiban egyszerűen megszökött.

– Értem.

– Dr. Feldman, nagyon hálás lennék, ha megadná a telefonszámomat Melissának, ha jelentkezik magánál. Feltétlenül beszélnem kell vele.

De a lány nem hívta fel. Egy hét után Joel nem bírta tovább, s újra érdeklődött a laborban. Dr. Feldman elmondta, hogy Melissa telefonált. Közölte, hogy nem tér vissza a munkahelyére, és kérte, hogy a holmiját küldjék utána New Yorkba. Joel üzenetét egyébként megkapta.

A férfi felkutatta Karent is, és megköszönte a vendéglátást. A feleségéről azonban itt sem tudott meg semmit. Karén kedvesen érdeklődött, hogy kellemes volt-e a nyaralás, fölírta Joel címét, telefonszámát, és megígérte, hogy ha Melissa felhívja, átadja neki az üzenetet.

A férfi három hónapon át rendszeresen érdeklődött dr. Feldmannél és Karennél, de nem sikerült megtalálnia őt. Kétségbeesése napról napra nőtt, végül Maxhez fordult segítségért. Ő nyomára tudott jutni akárkinek, aki az Egyesült Államok területén élt és dolgozott, hiszen ehhez elengedhetetlen a társadalombiztosítási szám és egy folyószámla.

Max meg is találta a bankot, de ott már csak annyit közöltek vele, hogy a lány az összes pénzét fölvette, s megszüntette a számlát.

Mennyi ideig létezhet egy ember munka és pénz nélkül? Valamikor csak fel kell bukkannia! Max megígérte, hogy továbbra is megtesz minden tőle telhetőt, de ragaszkodott hozzá, hogy Joel újra munkába álljon. A tétlen várakozás nem vezet semmire.

A férfi most egy hete ismét otthon volt, de főnöke még mindig nem szolgált semmilyen újsággal.

Hogyan tűnhetett el Melissa csak így, egyszerűen, mintha nem is szerették volna egymást? Joel csináltatott egy másolatot a házassági anyakönyvi kivonatról, s kitette az éjjeliszekrényére. Ez volt az egyetlen bizonyíték arra, hogy nem álmodta az esküvőt. Még fényképe sem volt a lányról, csak emlékek és álmok. Néha arra gondolt, hogy Ortiz rabolta el a lányt, de Max mindannyiszor biztosította afelől, hogy a gonosztevő a lehető legszigorúbban őrzött börtönben ül, ahonnan képtelenség megszökni.

Joel végül magának is beismerte, hogy nem tehet többet. Nincs más hátra, tudomásul kell vennie, hogy Melissa nem bízik benne többé. Nem szabad azon rágódnia tovább, mi történt volna, ha másképp viselkedik.

Állát dörzsölve ágya szélén üldögélt. Tegnap óta nem borotválkozott, tenyerét szúrta a borosta. Rövidnadrágot vett, s kiment a konyhába kávét főzni. Míg a kávé elkészült, lement újságért.

Mire visszaért, megfőtt a kávé. Töltött magának, és csészével a kezében beballagott a szobába. Ekkor vette csak észre a nagybetűs szalagcímet az újságon: Átütő siker a kábítószer elleni küzdelemben.

A cikk dr. Feldman kutatásairól szólt. Korszakalkotó felfedezést tett, ehhez nem fért semmi kétség.

Joel továbblapozott. A vasárnapi mellékletben ismét volt horoszkóp. Eszébe jutott a jóslat, amelyet hónapokkal korábban olvasott. Arra gondolt, talán mégis igazat írtak az Ikerről, talán valóban kettős a személyisége, s jobban szereti a változatosságot, mint a megszokott hétköznapokat. Egyvalamiben azonban tévedett az asztrológus: abban, amit a tartós kapcsolatairól írt. Szereti dr. Melissa Jordant, és kész lett volna feladni érte kettős életét, hajlandó lett volna nyugodt, irodai munkát keresni magának, hogy közös otthont teremtsenek. A baj csak az volt, hogy a dolog nem az ő hajlandóságán és vágyain múlott.

Az asztalra hajította az újságot. Elhatározta, hogy lezuhanyozik, s rendet rak. Önkéntelenül megdörzsölte az állát. Na jó, talán meg is borotválkozik. Rájött, hogy mindenképpen el kell mennie otthonról, mert kezdett a saját idegeire menni, egyszerűen nem bírta tovább önmaga társaságát.

Az az egy vigasztalta, hogy Melissa biztosan az Egyesült Államok területén tartózkodik, hiszen útlevél nélkül aligha jut át a határon. Márpedig Max értesülései szerint a lány sehol sem kérvényezett új okmányokat a robbanásban elpusztultak helyett.

Az egész olyan volt, mintha elhatározta volna, hogy megszűnik létezni.

Joel megnyitotta a csapot, de úgy döntött, hogy előbb megborotválkozik. Már félig elkészült, amikor telefoncsöngést vélt hallani. Kinyitotta a fürdő ajtaját, és fülelt: jól hallotta. De mire odaért, letették a kagylót. Felhívta az egyetlen embert, akiről feltételezte, hogy beszélni akart vele.

– Te kerestél?

– Nem, miért kerestelek volna?

– Nem tudom. Az előbb csöngött a telefon, de mire fölvettem, az illető épp letette.

– Nem én voltam. Van jobb dolgom is.

Jöel vállat vont.

. – Valaki rossz számot hívhatott.

– Talán valami rajongód volt az.

– Eredj a csudába! – dörmögte Joel, és amint Max nevetni kezdett, le is tette a kagylót.

Visszament a fürdőbe, s a zuhany alá állt. Elhatározta, hogy lemegy reggelizni egy kávéházba. Embereket akart látni maga körül. Ez azelőtt sohasem fordult elő. Legutolsó megbízatása során meglepő fölfedezéseket tett. Például azt, hogy a munka unalmas is tud lenni, ha mégoly veszélyes is.

A Melissával eltöltött napok sok tekintetben felnyitották a szemét. Rájött, hogyan kell kikapcsolódni, s hogy a napokat nem feltétlenül kell pontosan előre megtervezni.

A legmeglepőbb az volt a dologban, hogy még tetszett is neki.

A hűvös víz kellemesen felfrissítette, valóságos jótétemény volt ez egy ilyen meleg napon. Mialatt törülközött, csöngettek.

– A pokolba! – Derekára csavarta a törülközőt, és kilépett a fürdőszobából. Ha megint gyerekek játszanak az ajtajánál, akkor most egy életre leszoktatja őket a csöngetésről. Felrántotta az ajtót: – Most figyeljetek ide…

Ebben a pillanatban elfelejtette, mit is akart mondani.

Melissa állt előtte. Könnyű nyári ruhájában, magas sarkú cipőben rendkívül légies volt.

– Ne haragudj, nem akartalak zavarni.

– Melissa!

Az elmúlt hónapokban annyiszor elképzelte, milyen lesz, ha újra találkoznak, mit mond majd, amivel meglepi a lányt. Arra azonban nem számított, hogy ilyen hirtelen toppan elébe.

A férfi haja vizes volt, arcán végigcsorgott a víz. Mégsem tudott megtörülközni, mert akkor meztelenre kellett volna vetkőznie. Intett Melissának, hogy lépjen be.

– Egy pillanat, azonnal felkapok magamra valamit. Máris itt vagyok. Csak… ülj le addig. A kávé ott van az asztalon.

Joel a hálószobába rohant, rövidnadrágot húzott, ez volt az első ruhadarab, amely a kezébe került. Sebtében szárazra dörgölte a haját, és visszafutott a nappali szobába.

– Nem is tudom elhinni, hogy…

Megtorpant, és körülnézett. Melissa eltűnt. Már a kijárathoz akart rohanni, amikor csörömpölést hallott a konyhából. Megkönnyebbülten fellélegzett.

Megállt a konyhaajtóban, s csípőre tett kézzel figyelte, hogyan tölt magának a lány kávét egy csészébe. Háttal állt neki, s most tűnt fel, mennyire lefogyott. Két kézzel át lehetett volna fogni a derekát.

És levágta a haját. A fürtök lágy hullámot vetettek nyaka és füle körül. Napbarnított bőre kifehéredett, ami meglepte Joelt, hiszen hetek óta sütött a nap.

– Hol voltál?

Még a saját fülében is idegenül csengett a hangja.

Melissa megfordult, és szája elé kapta a kezét.

– Megijesztettél.

– Arra nem gondoltál, hogy te mennyire megijesztettél engem az eltűnéseddel?

Azt sem tudhattam, hogy nem Ortiz emberei raboltak-e el.

Melissa visszafordult a csészéjéhez, és anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna Joelra, leült az asztalhoz.

– Nem, erre nem gondoltam – jegyezte meg halkan, majd fölemelte tekintetét. – Nem voltak nehézségeid abból, hogy szem elől tévesztettél?

Joel leült vele szemben.

– Mit jelentsen ez? Majdnem megbolondultam, úgy izgultam miattad. Mindenkit fölhívtam, akinél jelentkezhettél volna. Hetekig nyomoztam utánad, és semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy hol lehetsz, és mi történhetett veled. – Egy pillanatra elhallgatott, és beletúrt a hajába. – Egy szót sem értek az egészből. Miért mondtad fel az állásodat? Miért tűntél el? És most miért jöttél el hozzám?

Melissa a csészével játszadozott.

– Fel akartalak hívni, de miután nem vetted föl a telefont, azt hittem, nem vagy itthon. Ezért eljöttem, hogy bedobjak a levélládába egy üzenetet. A portás mondta, hogy látott téged hazajönni újsággal a kezedben. – Melissa a füle mögé simította a haját. – így aztán feljöttem megnézni, hogy valóban itthon vagy-e.

Joel hátradőlt.

– Most hát megtaláltál. Feltételezem, közel sem volt olyan megerőltető, mint nekem téged felkutatni.

A lány elpirult.

– Igen. Megkaptam az üzenetedet Karentől és dr. Feldmantől.

– És azonnal rohantál, hogy felhívj engem. Vagy tévedek?

Melissa fölemelte a fejét, és a férfi szemébe nézett.

– Sohasem láttalak ilyennek. Legalábbis addig nem, amíg az utolsó napon be nem állított az az ember.

– Igen, emlékszem. És csalódtál, mert nem az a kedves, félénk író vagyok, akinek képzeltél.

– Akit eljátszottál.

– Sohasem játszottam. Kizárólag a szakmámat titkoltam el, mert nem mondhattam meg az igazat.

– De az embert a szakmája teszi olyanná, amilyen, Joel.

– Ezt nem is vitatom. De azt már igen, hogy hazug vagyok. És a legkevésbé sem vagyok bérgyilkos, mint ahogy azonnal feltételezted rólam. – Nem tudott ülve maradni. Felállt, és az ablakhoz lépett.

– Tudom – mondta halkan a lány.

– És mikor jöttél rá? – kérdezte Joel, anélkül hogy Melissa felé fordult volna.

A lány is felállt, és a kanapéhoz ment. Leült, hátrahajtotta a fejét.

– Már nem emlékszem. Hirtelen minden összezavarodott a fejemben. – Hallgatott, s Joel sem törte meg a csendet.

Remélte, hogy nem látszik rajta, mennyire felzaklatja Melissa látogatása. Teste vibrált, mintha áramot vezettek volna bele. Sok megpróbáltatás érte már életében, szörnyűségek is történtek vele, de soha semmi nem rázta meg annyira, mint Melissa váratlan felbukkanása.

– Hetekig feküdtem, és ezalatt néhány dolgot megértettem.

Melissa halkan, kissé rekedten beszélt, mint akinek nehezére esik megszólalni.

Joel ismét felé fordult, de nem szólt.

– Attól a pillanattól kezdve, hogy megismertelek, megváltozott az életem, mintha egy mesébe csöppentem volna. A bökkenő csak az volt, hogy valóságnak tartottam a mesét. Mivel sohasem volt szoros kapcsolatom férfival, minden férfiszerepet rád vetítettem. Egyszerre láttalak kedves, gyengéd édesapának és csipkelődő nagytestvérnek, te voltál szememben a szomszéd fiú, aki udvarolgat nekem, az, akivel először volt találkám, te voltál az első románc és az első szerelem. A te személyedben egy lovag és egy mesebeli herceg sétált be az életembe. Amikor azután azt mondtad, hogy szeretsz, igazi hercegnőnek képzeltem magam, s hirtelen öntudatossá, szellemessé és gyönyörűvé váltam, olyanná, amilyen sohasem voltam.

Joel hitetlenkedve nézett, de még mindig hallgatott.

– Igazi, gyönyörű mesét faragtam a történetből, és amikor megjelent ez a borzalmas alak, egyszerre csak összeomlott a légvár. Befejeződött az előadás, a közönség már rég hazament. Egyedül én maradtam ott. Egyszerűen nem vettem észre, hogy az egész csak játék, semmi köze a valósághoz.

Melissa behunyta a szemét, hogy ne kelljen Joelra néznie, de azt nem tudta megakadályozni, hogy arcán ne csorogjanak végig a könnyek. Oly sebezhetőnek látszott, és annyira kellett szeretni!

Amikor Joel leült mellé, kinyitotta a szemét, s ránézett: – Mindenért téged hibáztattalak, ahelyett hogy beismertem volna: mindez csak az én képzeletemben létezett. Amikor megismertelek, észrevettem, mennyi mindent szalasztottam el. Sohasem játszottam a velem egykorúakkal, sohasem volt részem gyöngédségben, nem éltem át szenvedélyt. Mindezt te tanítottad meg nekem.

– Könnyei között elmosolyodott: – Azért jöttem, hogy megmondjam, mennyire sajnálom. Nem tehetsz róla, hogy ilyen kegyetlen volt a kijózanodás. – Megfogta Joel kezét. – Meg akartam mindent köszönni. Azt, hogy megvédtél… Tőled tanultam meg, mit jelent a barátság. És annyira megértő és belátó és együttérző voltál… és megtanítottál a szerelemre.

Joel megszorította a kezét.

– Melissa?

– Igen?

– Szerinted miért vettelek el feleségül?

A lány elmosolyodott.

– Nem vettél el feleségül, Joel. Csak azt akartad, hogy jobb legyen a lelkiismeretem, amikor lefekszem veled. Nem lett volna rá szükség. Annyira buta nem voltam, hogy azt képzeljem, leköti magát mellém egy ilyen tapasztalt férfi, mint te.

– Okos érvelés, és örülök, hogy értékelni tudod a tapasztalatomat. Valóban elég sokat láttam az életből. Senki sem tud rákényszeríteni olyasmire, amit nem akarok.

Joel eleresztette Melissa kezét, és felállt. – Máris jövök.

Átment a hálószobába, és egy összehajtogatott papírral tért vissza. Odanyújtotta.

A lány kinyitotta, és elolvasta. Felismerte saját aláírását és a papét, aki eskette őket.

Zavartan felnézett. Láthatóan nem tudta, mit gondoljon.

– De hát itt az áll, hogy… ez egy hivatalos papír… arról, hogy te meg én valóban. .. – Képtelen volt egy összefüggő mondatot kinyögni.

– Azt gondoltad tehát, hogy e téren is hazudtam – mondta Joel, és maga is meglepődött, mekkora fájdalmat okoz neki ez a felismerés.

– Amikor alaposabban végiggondoltam mindent, nem értettem, miért mentél el ilyen messzire.

– Dr. Jordan, maga figyelmen kívül hagyott valami nagyon fontosat.

A lány kérdően nézett rá.

– Egyetlenegy okból vehettelek feleségül, és ebben a kérdésben nem hazudtam. – Joelnak összeszorult a torka, s minden további szó nehezére esett. Nagyot nyelt, és megköszörülte a torkát. – Szeretlek, Melissa – mondta ki végül rekedten.

Ezt nem csak képzelted. Nem vagyok ugyan sem lovag, sem mesebeli herceg, de első látásra beléd szerettem. Tudom, hogy nem volt helyes elvenni téged anélkül, hogy színt vallottam volna. Emiatt majdnem elvesztettem az állásomat, de nem törődtem vele. Szerettelek, és azt hittem, hogy te is szeretsz. Ezt sohasem mondanám, ha nem lenne igaz.

Amikor Melissa ujjával végigsimította az arcát, érezte, hogy könny futja el a szemét.

– Ó, Joel! – suttogta a lány. – Mit tettem?

Joel látta tekintetében a fájdalmat, és rádöbbent, hogy Melissa ugyanannyit szenvedett az elmúlt három hónapban, mint ő. Átkarolta, és magához vonta.

– Itt vagy, Melissa, hazajöttél.

12. FEJEZET

Joel ráébredt, hogy a valóság minden eddigi képzelgését és emlékét felülmúlja. Melissa átkarolta a nyakát, és úgy szorította magához, hogy alig kapott levegőt. A férfi fölemelte, s bevitte a hálószobába.

Türelmetlen mozdulattal lökte félre az ágytakarót, mohón lefejtette a lányról a ruhát, majd a bugyit, mígnem meztelenül feküdt előtte.

– Lefogytál – suttogta a fülébe, és ajkával végigvándorolt mellén, derekán, hasán.

– Te is.

– Lehet, hogy ugyanazért?

Joel széttárta a lány lábát, hogy csókokkal hintse be combjának belső oldalát.

– Ó, Joel, mennyire ostoba voltam – sóhajtott fel Melissa.

– Ahogy mondod. – Joel fölé hajolt, és szájon csókolta, majd nyelvével végigsimította ajkait, és gyengéden harapdálni kezdte.

Melissa vágyakozva nyitotta ki a száját, és sokáig egyetlen szót sem szóltak.

Néhány órával később az ágytakaró a földön hevert. Joel és Melissa szorosan összeölelkezett. A lány a férfi mellére hajtotta a fejét.

– Ez az én gyomrom volt, vagy a tied? – mormolta Melissa lustán.

– Valószínűleg mind a kettőnké.

Mégis ott maradtak fekve, és időről időre megérintették egymást, mintha meg akartak volna bizonyosodni arról, hogy nem álmodnak.

Végül megszólalt Joel: – Még nem válaszoltál.

– Mire?

– Hogy hol voltál.

– Magam sem tudom. Miután Miamiban megszöktem tőled, rájöttem, hogy nincs is hová mennem, és hogy nagyon kevés pénz van a zsebemben. Busszal bementem a városba, ahonnan felhívtam a bankot, hogy utaljanak át nekem pénzt. Borzasztó nehéz volt bebizonyítani, hogy én vagyok én.

– Rémálmaim voltak, hogy valahol eltévedtél, hogy éhezel és fázol, hogy egyetlen fillér nélkül maradtál, és nem tudsz felhívni.

– Ha annyira rossz lett volna a helyzet, fölhívhattam volna Karent. Egyszerűen időre volt szükségem, hogy egyedül maradjak a gondolataimmal. Amikor megjött a pénzem, felültem az első észak felé induló buszra, azután nyugat felé vettem az irányt.

Valahol Mississippiben szálltam le. Kerestem magamnak egy olcsó szállodát, és főként azzal töltöttem az időt, hogy sétáltam a parton.

– Mitől vagy ilyen sápadt? – A lány finoman megsimogatta a férfi mellét, Joel megborzongott. Megfogta a lány kezét, és magához szorította: – Ez nem igazságos.

El akarod terelni a figyelmemet.

– És sikerült?

– Tudni akarom, miért vagy ilyen sápadt.

Melissa felsóhajtott.

– Megbetegedtem. Nem ettem rendesen, és aludni sem tudtam. Olyan volt, mintha valami rémálomban éltem volna, ami elől nincs menekvés.

– Igen, ezt az érzést én is ismerem.

– Egy reggel nem tudtam fölkelni. Elég sokáig betegeskedtem.

– Engem természetesen nem hívtál föl.

– Nem voltam olyan állapotban.

– Megkérhetted volna a szállodatulajdonost.

Melissa megrázta a fejét.

– Szégyelltem magam. Bután viselkedtem.

– Nem mondta még neked senki, hogy túl szigorú vagy magadhoz? Nyugodtan lehetnél egy kicsit belátóbb is, szívem. Senki sem tökéletes. – Joel végigfuttatta ujjait a lány derekán, csípőjén, majd a combján. – Bár te majdnem tökéletes vagy – fűzte hozzá kéjes arccal.

– Sohasem mondtam, hogy szeretlek, ezért döbbentett meg annyira, hogy tudod.

– Mondanál legalább egyetlen érthető okot, amiért ezt nem kellett volna tudnom?

– Nem akartalak kellemetlen helyzetbe hozni. Nem akartam, hogy bármire is kötelezve érezd magad.

– Egészen biztos vagy benne, hogy megszerezted azt a sok tudományos címet, amelyeket felsoroltál? Nehezen tudom elképzelni, hogy egy ilyen okos ember, mint te, ennyire szamár legyen.

– Pedig az vagyok, legalábbis ami a szerelmet illeti.

Joel magához húzta.

– Be kell vallanom valamit. Én sem vagyok nagyon tapasztalt ezen a területen.

De az ember meglepően gyorsan tanul, ha akar.

– Magadnak kell átélned, hogy megértsd.

Joel megcsókolta a lány haját.

– Én is azt hiszem.

– Most mit csináljunk?

– Tégy javaslatot! – kacsintott rá Joel pajkosan.

– Úgy értem, hogy a házasságunkkal.

Joel egy kicsit elhúzódott, hogy jobban lássa a lány arcát.

– Ha azt képzeled, hogy még egyszer elengedlek, rettenetesen tévedsz.

– Csak azt akartam kérdezni, hogy itt akarunk-e élni. Vagy csak átmenetileg költöztél ide?

– Ez az egy lakásom van. Ami persze nem jelenti azt, hogy ne kereshetnénk egy másikat. Esetleg egy házat. Ahogy gondolod.

– Holnap felhívom dr. Feldmant.

– Nagyon fog örülni. Az elmúlt hónapokban kicsit jobban megismertük egymást.

Rettentően aggódik érted.

– Tudja, hogy házasok vagyunk?

– Azt gondoltam, ezt inkább neked kellene vele közölnöd.

– És Max? Ő tudja?

– Természetesen. Mit gondolsz, miért fenyegetett meg, hogy kirúg az állásomból?

– És mi van az állásoddal?

– Mi lenne?

– Ezentúl is nehéz helyzetbe került hölgyeket fogsz őrizni?

Joel sejtelmesen vigyorgott.

– Nem tudom. Arra célzói, hogy ezen a téren különösen eredményes vagyok?

Hátha még egy lovagi páncélt is sikerül beszereznem… Aúú! – Joel felkiáltott a fájdalomtól, mert Melissa keményen oldalba bökte a könyökével.

– Elég veszélyes a munkád.

– Többnyire egyáltalán nem veszélyes, de persze megvannak a maga csúcspontjai.

Melissa hallgatott egy ideig.

– Jobban szeretném, ha valami másra adnád a fejed. De ennél sokkal fontosabb, hogy boldog légy.

– Akkor nagy szerencséd van, szívem. Pillanatnyilag ugyanis akármit csinálok, végtelenül boldog vagyok. Most, hogy megjöttél, végre megbeszélhetem veled a jövőt illető terveimet. Az előző alkalommal sajnos Ortiz nem hagyott szóhoz jutni.

– Milyen terveid vannak?

Joel ismét csókolgatni kezdte Melissát.

– Néhány hónap múlva talán eszembe jut, ha nem tereled el állandóan a figyelmemet.

– És addig?

– Addig élvezem az életet. Velem tartasz?

A férfi csókja feledtette Melissával, mit is akart mondani.

– Minden úgy lesz, ahogy te akarod, Joel – suttogta odaadóan, és átkarolta a férfit.

Joel elégedetten fölé hajolt. Tetszett neki a mesebeli herceg szerepe. Még ma is élnek – gondolta –, ha meg nem haltak.

UTÓHANG

 Joel félredobta az újságot, felállt, és nagyot nyújtózkodott. A sok üléstől elgémberedtek a tagjai, mozgásra volt szüksége.

A dolgozószoba ablakához lépett, és kinézett a vidéki tájra. Szerencséjük volt ezzel a házzal: Melissa könnyen bejutott az intézetbe, s mégis volt annyi helyük, amennyit csak akarnak. A dimbes-dombos környék egyenesen arra csábítja az embert, hogy kilovagoljon. Joel az órájára nézett. Talán elkíséri valaki.

Felkapta a fejét, mert halk kaparászást hallott az ajtón.

– Tessék!

Szőke, göndör hajú, kék szemű kislány dugta be óvatosan az orrát.

Joel nevetett.

– Gyere be, Lisa!

Az ötéves kislány lábujjhegyen odaszaladt hozzá.

– Lucy azt mondta, hogy ne zavarjalak – suttogta. – Tényleg zavarlak, papa?

A férfi fölemelte a gyereket.

– Mit gondolsz, mi lenne, ha zavarnál?

– Lucy nagyon megszidna.

– Ezt igazán nem lehet rossz néven venni tőle.

Lisa félrehajtotta a fejét.

– Arra gondoltam, hogy ha ilyen ferdén tartom a fejem, és egyszerűen csak megkapirgálom az ajtót, akkor azt hiszed, hogy nem is én vagyok az, hanem egy kutya.

– Értem.

– Mama azt mondja, hogy ha dolgozol, egyáltalán nem is hallasz semmit.

– Azt hiszem, a mamának igaza van.

Lisa hátravetette a fejét, és az apja szemébe nézett.

– Nem akarsz játszani velem?

A férfi egy pillanatra elgondolkozott.

– Talán. De szívesen lovagolnék.

– Blaze-zel?

– Igen.

– Én is jöhetek?

– Ha akarsz.

– Tony is?

– Ha akar.

Lisa kibontakozott édesapja öleléséből.

– Tony! Papa azt mondja, hogy elmehetünk vele lovagolni! – ordította, és eliramodott a lépcső felé.

Joel kiballagott a konyhába.

– Van még kávé?

A házvezetőnő mosolyogva fordult felé.

– Természetesen! Magának mindig van.

Joel töltött, és nekitámaszkodott a konyhai pultnak.

– Mióta is van nálunk, Lucy?

Lucy meglepetten kapta föl a fejét.

– Több mint nyolc éve. Nem sokkal Tony születése után jöttem.

Joel mosolyogva bólintott.

– Hogy is felejthettem el?

Lucy megcsóválta a fejét.

– A kis pimasz! Egész nap aludt, éjjel pedig mind a hármunkat jól megizzasztott.

Hogy elillantak az évek! Két éve voltak házasok, amikor Tony megszületett. Addigra sikerült olyan házat találniuk, amilyet elképzeltek. Időközben Joel rejtett képességeket fedezett föl magában, amelyek az egész életét gyökeresen megváltoztatták.

Nem tudta, hogy Max valaha az életben megbocsátja-e neki. Még most, évek múltán is derültséggel gondolt arra, milyen furcsa fordulattal nyergelt át más szakmára. Elvégre az ötlet magától Maxtől származott.

– Papa! – Pólóingben és rongyos farmernadrágban borzas forgószél robbant be a konyhába. – Ülhetek most én Ladyre?

– Gondolod, hogy el tudsz vele bánni?

– Persze. Roy szokott gyakorolni velem, de sohasem enged ki a mezőre. Tényleg veled jöhetek?

Joel megsimogatta a gyerek kócos fejét.

– Persze, hogy velem jöhetsz.

– Akkor máris szólok Roynak, hogy nyergelheti a lovakat. – Tony amilyen gyorsan érkezett, olyan gyorsan el is tűnt.

Lucy a fejét csóválta.

– Három emberben együttvéve sincs ennyi életerő, mint ebben a fiúban. Nem is tudom, honnan veszi.

Joel megitta a kávét.

– Sietek, mert ez a két gézengúz még nélkülem megy el.

Felfutott a lépcsőn a hálószobába. Menet közben megtorpant egy nyitott ajtó előtt, és belesett. A kétéves Christopher keresztbe feküdt az ágyán, és mélyen aludt.

Joel továbbment. Néha el sem tudta képzelni, hogy volt idő, amikor Melissa, Tony, Lisa és Christopher nélkül élt. A családja jelentette számára a világot.

Ugyanerre gondolt néhány órával később az ágyban fekve, karjában Melissával.

– Már nem is tudom, milyen volt nélküled és a gyerekek nélkül. Vigasztalan élet lehetett!

Melissa férje vállára hajtotta fejét, és eljátszadozott a mellkasán göndörödő apró pamacsokkal.

– Tudom. Én is így vagyok ezzel.

– Ha valaki ezt annak idején megjósolja, amikor először találkoztunk a folyosón, azt mondtuk volna, hogy megőrült.

– Gondoltad volna, hogy lesz idő, amikor már nem Maxnek dolgozol?

– Ezen sohasem gondolkoztam túl sokat. – Joel elhallgatott egy kicsit. – Azt az ötletet viszont a leghatározottabban visszautasítottam volna, hogy egyszer írással keressem meg a kenyeremet.

– És ott szerepelsz a legnépszerűbb szerzők névsorában a New York Timesban.

Mindketten fölnevettek, amint visszaemlékeztek arra, hogyan is történt mindez.

Az esküvő után Joel másfél évig még Maxnek dolgozott, és nagyon sokat utazott. Közben azonban, amikor csak ideje engedte, jegyzetelt. Fölírta az ötleteit, kutatásokat végzett, otthon pedig elővette a régi egyetemi könyveit, hogy felfrissítse a tanultakat. Ő maga lepődött meg a legjobban, amikor első kéziratát sikerült eladnia. Nem sokkal később talált egy ügynököt, aki arra unszolta, hogy folytassa a kalandregényírást.

– Ma levelet kaptam Abe-től – szólalt meg hirtelen Joel.

– És miről értesített a nagyra becsült ügynök úr?

– Tájékoztatott, hogy szégyentelenül magas előlegekért a következő tíz évben nem kevesebb, mint tíz regényt kell írnom.

Melissa fölvetette a fejét.

– Joel! Ez nagyszerű! Miért nem mondtad azonnal?

Joel magához vonta Melissa fejét, és hosszasan csókolgatta.

– Teljesen elfeledkeztem róla. Annyi minden történt közben.

Az asszony elmosolyodott. Amikor este hazaért a munkából, már a kapunál elébe futott Tony és Lisa. Elmesélték a lovaglás történetét, és Christopher büszkén és izgatottan bemutatta a várat, amelyet édesapjával együtt épített.

Melissa felsóhajtott, s még szorosabban simult Joelhoz. Mennyire szerette! A férje mutatta meg, mi is az a szerelem, milyen szép lehet a családi élet. Ő bátorította arra, hogy folytassa a munkáját, és győzte meg róla, hogy ez lehetséges. És igaza lett. Persze ezt csak azért lehetett megoldani, mert Joel maga otthon dolgozott, foglalkozott a gyerekekkel, és hozzájuk igazította a napirendjét. Válaszolt az összes kérdésükre, megvigasztalta őket, és játszott velük.

– Szeretlek – suttogta Melissa. De milyen keveset árult el ez a szó arról, amit valójában érzett iránta.

A férfi kissé hátrébb húzódott, hogy jobban lássa felesége arcát.

– Mi lenne, ha ezt be is bizonyítanád? – kérdezte, s harapdálni kezdte Melissa fülét. Érezte, hogyan terjed szét testében a gyönyör.

– A legnagyobb örömmel, uram! – mondta Melissa, s már össze is ért az ajkuk.