Dale Brown

AZ ÉG URAI

VICTORIA

SKY MASTERS

Copyright 1991 by Dale F. Brown, Inc.

All rights reserved

Magyar kiadás:

Copyright 1992 by Victoria Kft.

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Victoria Kft.

Felelős vezető a Victoria Kft. ügyvezetője

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda

Készült Debrecenben az 1992. évben

A nyomdai megrendelés törzsszáma: 7937.66-14-2

Felelős vezető: György Géza

ISBN 963 7660 21 6

Nevada déli része fölött, USA

1994. június 6. , helyi idő szerint 08.12

– T mínusz két perc, visszaszámlálás, vétel.

Patrick McLanahan alezredes éppen akkor pillantott fel a támadókomputer kijelzőjéről, amikor az időzítő óra 00:01:59-re ugrott. Pont jókor. Megpöccintette a bal térdé mellett a rádió

sávkapcsolóját. – Itt Vapor Kettő-Egy – jelentkezett be. – CROWBAR, itt Vapor Kettő-Egy, engedélyt kérek a rárepülésre.

– Várjon, Kettő-Egy.

Könnyű azt mondani, gondolta magában. Egy FB-111B Super Aardvark bombázón repült társával, Henry Cobb őrnaggyal. Kétszáz lábnyira alattuk hangsebességgel suhant el Nevada forró

sivataga; minden öt másodperc késés egy mérfölddel vitte őket közelebb a célponthoz. Az FB111B a tiszteletreméltó F-lll-es szuperszonikus bombázó “felpiszkált" változata volt, kísérleti modell, amelyet áthidaló megoldásnak szántak, amikor a B-l Excalibur fejlesztését felfüggesztették a hetvenes évek végén. Nem sok maradt belőlük, és ezeket kapta meg a HAWC, a hadügyminisztérium titkos repülőgépes fegyverzetfejlesztő telepe a Las Vegastól északra elterülő

zárt sivatagi zónában. A legtöbb F-lll-es az utolsó éveit szolgálta már, egyre több végezte tartaléklerakatokban vagy múzeumokban – a HAWC azonban mindig hasznukat tudta venni, míg szét nem estek vagy le nem zuhantak.

A mai bevetés főszereplője azonban nem a “Super Vark" volt. Noha az F-111B huszonötezer font terhelést bírt, MacLanahan és Cobb mindössze egy darab kétezerhatszáz font súlyú bombát vitt magával – de micsoda bomba volt az!

Hivatalosan BLU-96 volt a neve, de HADES-ként emlegették, mert a létező legnagyobb hatóerejű hagyományos bomba volt. Kétszáz gallon benzinszerű folyadékot tartalmazott, amit szétpermeteztek a célpont fölött, majd távirányítással lángra lobbantottak. Minthogy a légkör oxigénjét használta fel és nem kellett az oxidálószert magával vinnie, a robbanás nagyon olyan volt mint egy nukleáris detonáció: több száz láb magas gombafelhőt eredményezett, majdnem egy mérföld átmérőjű tűzgömböt és olyan lökéshullámot, amely két mérföldes körzetben leborotválta a fákat és épületeket. A bombát a vietnami háború óta nem vetették be, ezért most a HAWC azt próbálta eldönteni, használható lesz-e egy esetleges jövőbeli konfliktusban. A HADES eredetileg nagy aknamezők gyors megtisztítására készült, de emberi erőben is iszonyú pusztítást vihetett végbe. A hadügyminisztériumnak küldendő jelentésben természetesen ez a tény is szerepelni fog.

– Vapor, itt CROWBAR, útvonal és magasság engedélyezve, maradjon ezen a frekvencián. Vétel.

McLanahan az órájára pillantott. – Vapor vette, Romeo 4808 észak, Romeo 4806 nyugat útvonal és magasság engedélyezve nulla hatnál, Zulu 15.14-kor, maradok CROWBAR sávján. Kikapcs. –

Cobbhoz fordult, és pillantása közben végigfutott a motor és az üzemanyag állapotát jelző

műszereken. – Megkaptuk az engedélyt, Henry. – Cobb válaszúi kétszer megkocogtatta a mikrofont. Soha nem volt bőbeszédű bevetés közben. Az volt a dolga hogy vezesse a gépet, és ezt mindig halálos csendben tette.

A Romeo 4808N –ez volt a hivatalos neve, de nem hivatalosan mindenki Dreamlandként emlegette: egy darab légtér volt Nevada déli és középső részén, amelyet a Szövetségi Repülésirányítás és a hadügyminisztérium “zárt övezetnek" nyilvánított. Ez azt jelentette, hogy minden repülőgépnek – lett légyen polgári, kereskedelmi, vagy akár diplomáciai járat, nem idevalósi katonai gép – tilos átrepülnie a HAWC engedélye nélkül. Még a Szövetségi Repülésirányítás sem engedhet be senkit, vészhelyzeteket leszámítva, de az így betévedő gép is számolhat azzal, hogy rárepülnek a légierő vadászgépei; a légiirányító pedig hosszas és alapos vizsgálódásnak nézhet elébe. Az R-4808N-t négy másik zárt terület vette körül, amelyek biztonsági sávként szolgáltak; a pilótának maradt ideje irányt váltani, ha – szándékosan vagy véletlenül – az R-4808N felé tartott volna.

Aki mégis engedély nélkül behatolt a zónába, az harci repülőként legalábbis búcsút mondhatott rangfokozatának, a polgári és kereskedelmi pilóták pedig repülési engedélyüknek; és mindannyian intenzív, több napos “meghallgatásra" számíthattak, amelynek során a CIA és a katonaság szakértői az Emberi Jogok Chartájában olvasható kívánalmaknak fittyet hányva igyekeztek megtudni, miért olyan ostoba valaki, hogy éppen Dreamlandbe igyekszik. A rosszabbik esetben viszont a behatoló szemközt találhatta magát MacLanahan és Cobb hangsebességgel száguldozó

F-111B-jével, vagy egy BLU-96-os folyadékbombával, avagy más furcsa és bizonyára még veszedelmesebb fegyverrel.

Több ezer katona és civil járt be naponta az itteni kutatólaboratóriumokba Las Vegasból, a Nellis Légitámaszpontról, Beattyből, Mercuryből, Pahrumpból és Tonopahból. A legtöbb civilt a Yucca Flats melletti energetikai részleg alkalmazta, ahol nukleáris fegyverek fejlesztése folyt; a katonák többsége negyven mérfölddel északkeletre, a térképen nem is jelzett repülőgép–és fegyverfejlesztési telepen dolgozott, egy Groom Lake nevű helyen. Ettől délre, Emigrant Valleyben több műszeres mérőállomást létesítettek a BLU-96 HADES bomba pusztító hatásának tanulmányozásához.

A navigációs komputer a Pintwater Ridge északi végénél hatvan fokkal nyugat felé fordította a gépet. McLanahan a parancssávra kapcsolt. – CROWBAR, Vapor Kettő-Egy befelé jön, T mínusz hatvan másodpercnél kibiztosít. Kikapcs. – Pár másodpercig tartott csak beállítani a kapcsolókat a fegyver kibocsátásához, és megtalálni a radarral a célpontot, egy hatemeletes, a tűzoltók gyakorlótornyára emlékeztető betonépítményt, amelyet egy csomó teherautó, több kiselejtezett tank és páncélozott csapatszállító jármű vett körül, továbbá vagy száz embernagyságú bábu a könnyű gyakorlóruhától az ormótlan vegyvédelmi öltözékig a legkülönfélébb katonai jelmezekbe beöltöztetve. A HAWC nyilvánvalóan nem a HADES aknamezőkre gyakorolt hatását kutatta, hanem “puhább" célpontot kerestek a BLU-96 bomba számára. A célterületet egymástél ezer láb távolságra felállított, harminc láb magas fa ütközőpalánkok vették körül. Ezek segítségével becsülték meg a HADES bomba lökéshullámának hatását.

McLanahan fél szemmel is le tudta volna pottyantani a bombáját; sem az ő ügyességét, sem Cobbét nem tette próbára a feladat. “Rá kell suhintani" a bombát a célra; a bombázó kalkulátor ilyenkor CCIP-t, folyamatosan számított becsapódási pontot mutat Cobb szélvédőkijelzőjén. Ez egy vonal, amely a kijelző alján lévő célpontot a felül elhelyezett kioldási jellel köti össze, a kioldási jel pedig valahol középütt van. Cobbnak a vonal egyik oldalán kell vezetnie a gépet, aztán a megfelelő pillanatban ráfordulva keresztezni a vonalat, mégpedig pontosan a céljel magasságában. Amikor a hajszálkereszt érinti a célkurzort, a bomba kioldódik. A gyors fordulás többlet lendületet ad a bombának, amely így nagyobb utat tehet meg mint a szokásos egyenes rárepülésnél.

Ez a számítógépekkel gondosan ellenőrzött és nagyon alapfokú bombázási módszer nem jelentett igazi feladatot a két veterán pilótának, akik már tizenöt éve szolgáltak a légierőnél. De kevés volt a felszállási alkalom, repülési idejüket megnyirbálták, és McLanahan pilóta cimboráival együtt minden alkalmat megragadott hogy repülhessen. Néhány kiemelt fontosságú

programot kivéve – ilyen volt a Dreamstar, az ANTARES, a Megafortress Plus, az A-12-es bombázó, az X-35-ös és az X-37-es szuper vadászgépek, meg néhány más gép, amelyek annyira fantasztikusak voltak, hogy valószínűleg egy évtizeden belül nem fognak megvalósulni –

Dreamlandben teljesen leálltak a kutatások. Kitört a béke szerte a világon, a Szaddam Husszein és Kadhafi-féle elmebetegek, meg a zavarosban halászó néhány szakadár orosz tábornok ellenére a hadseregnek az elsők között kellett megfizetnie a “békeosztalékot", amit az amerikaiak már legalább öt éve vártak.

– T mínusz harminc másodperc, kioldási konfiguráció, utolsó ellenőrzés – jelentette McLanahan. Gyorsan lefuttatta ellenőrzőlistájának utolsó hét pontját, Cobb pedig hangosan beolvasta a szélvédőkijelzőjén megjelenő adatokat. Minden rendben volt. McLanahan ellenőrizte a hajszálkereszt helyzetét a célponton, egy kicsit igazított rajta, aztán odaszólt Cobbnak: – Végső

célzás kész. Fényvédőm leeresztve. – Ezt azért mondta be, mert Cobb mintha soha nem nézett volna körül a kabinban, noha McLanahan jól tudta, ez nem így van.

– Hang be. – Azért kapcsolta be a bomba monitorhangját, hogy a földi megfigyelők pontosan megállapíthassák, mikor adta ki a bombázó-komputer a kioldó impulzust.

– Vettem – mondta Cobb. – Az enyém is. Robotpilóta kikapcs.. TF-ek kikapcs. Jövök keresztbe, vigyázz, kész, most. – Olyan nyugodtan és csendesen beszélt, mintha kínai csészékbe töltendő délutáni teával foglalatoskodna, pedig amit csinált, az bizony nem finomkodás volt. Kemény hatvan fokos bal fordulóba döntötte a gépet, aztán maga felé rántotta a botkormányt. McLanahan egy kis billegést érzett amikor Cobb igazított a féklapokon, de különben tiszta, sima fordulás volt. Minél állandóbb gyorsulást tud adni Cobb a BLU-96-nak, annál pontosabb lesz a

“suhintás". Állandó négy g gyorsulás nehezedett testük minden négyzethüvelykjére. – Kioldás jön

– dörmögte Cobb – vigyázz, kész, most. Kioldó gomb kész most. – McLanahan látta a kioldójel villanását a fegyverellenőrző műszeren, de rácsapott a kézi kioldógombra is, hátha a bomba nem válik le rendesen.

– Itt CROWBAR, jó lökés volt – hallotta a parancsfrekvencián. – Minden állomás készüljön fel. Cobb éppen végzett a száznyolcvan fokos fordulattal és bekapcsolta a robotpilótát, amikor mindketten meglátták a hihetetlen fényerejű villanást, amely elárasztotta a pilótafülkét és minden árnyékot eltüntetett körülöttük, ösztönösen erősebben markolták a karfát és a botkormányt, amikor irtózatos csapás rázkódtatta meg az F-lll-es törzsét. A farok vadul balra lendült, de Cobb már számított rá, és óvatosan egyenesbe hozta a gépet.

– Jól vagy, Henry? – kiáltotta McLanahan. Káprázott a szeme a villanástól, de fájdalmat nem érzett. Fel kellett tolnia a fényvédőjét, hogy lássa a kijelzőket. Cobb is felhajtotta a fényvédőt. – Semmi bajom, Patrick – mondta. Bal kezét visszatette a gázkarokra, végigpillantott kijelzőin és műszerein, aztán felvette szokásos testtartását: a szem mereven előre néz, jobb kéz a botkormányon, bal a gázkarokon.

– CROWBAR, itt Vapor Kettő-Egy, zöld fény – jelentette McLanahan a földi ellenőrzésnek. –

Engedélyt kérek a célkörzet fölötti át-repülésre.

– Várjon, Vapor. – Ezúttal nem kellett soká várni. – Vapor Kettő-Egy, kérés engedélyezve, de maradjon hatezerrel a célpont fölött.

Cobb újabb hatvan fokos bal fordulót hajtott végre, és 45 fokos állásba húzta a gép szárnyait, hogy könnyebben lassuljon hangsebesség alá. A forduló végén már láthatták az eredményt. A betontorony maradványai körül cakkos szegélyű fekete folt terjengett, mint egy több ezer láb átmérőjű tábortűz üszkös helye. A tankok megfeketedve, több száz lábnyira szétdobálva hevertek, a közönséges teherautók pedig felismerhetetlen kupacokká olvadtak. A fapalánkok két mérföldes körzetben ledőltek, és természetesen az összes bábunak hűlt helye volt, tekintet nélkül az öltözékükre.

– Szent ég! – mormolta McLanahan. A Hirosimáról és Nagaszakiról készült fényképektől eltekintve még soha nem látta egy atombomba becsapódási körzetét, de most úgy érezte, el tudja képzelni, micsoda pusztítás lehet ott.

– Nyugalom – bökte oda Cobb, és ez az ő részéről egy hosszú és ékes szónoklattal ért fel. McLanahan levette szemét a nyomasztó, üszkös foltról. – CROWBAR, itt Kettő-Egy, átrepülés vége, engedélyt kérek a visszatérésre.

– Vapor, itt CROWBAR, menjen föl nyolcezerre, álljon szintbe, forduljon balra három-nullanulla irányba, PALACE szegmensben lépjen át R-4806W-ből R-4808N-be. Kösz a segítséget.

– Nyolcezer, három-nulla-nulla, PALACE szegmens. Vapor vette. Jónapot. Kikapcs. McLanahan bekapcsolta a navigációs rádiót hogy segítsen Cobb-nak megtalálni az első

visszatérési pontot, de mindvégig nem tudott megszabadulni a HADES hatásától. Rettenetes erejű

fegyver volt, és szörnyű fenyegetést hordozott magában: a konfliktusok kiterjesztésének veszélyét. Nem volt atomfegyver, de maga, a tény, hogy egyetlen repülőgép egyetlen bombával az élet minden formáját képes elpusztítani egy-két mérföldes sugarú körben, elég kijózanító volt. Egyetlen B-52-es, harminc-negyven ilyen bombával megrakva elpusztíthat egy kisebbfajta várost. Szerencsére nem volt a láthatáron olyan konfliktus, amely a HADES használatát indokolta volna. Az egész világon simán mentek a dolgok. Több, korábban agresszióra hajlamos ország most a viták békés, tárgyalásos rendezését szorgalmazta. Itt-ott fellobbantak ugyan helyi konfliktusok, de egyetlen nemzetnek sem volt kedve háborút kirobbantani, hiszen a gyakorlatban bizonyosodhattak meg róla, mekkora pusztításra képes egy korlátozott katonai erő is. És McLanahan számára jó volt ez így. A HADES-hez hasonló fegyvereket bölcsebb a raktárakban tartani, vagy megsemmisíteni.

Csak azt nem tudta Patrick McLanahan, hogy a világ túlsó felén olyan konfliktus érlelődik, amely őt és társait ismét rá fogja kényszeríteni az ilyen szörnyű fegyverek használatára.

Dél-kínai tenger, a Spratly-szigetek közelében

1994. június 8., helyi idő szerint 22.47

Abban a pillanatban, amikor Jin Po-lun, a Kínai Népi Felszabadító Flotta Dél-kínai Flottillájának a Spratly-szigeteknél állomásozó hajóosztályát vezénylő tengernagy át akarta venni teáját a fiatal stewardtól, a zászlóshajó hirtelen balra dőlt, és a tálca a teával átrepült a parancsnoki hídon. Nos, az esti tea újabb tizenöt percet fog késni. Néha úgy tűnik, ez az ő osztályrésze az életben, gondolta. Az istenek tűzokádó sárkányt küldenek egyetlen bárányka elpusztítására, aztán a sárkány útközben a tengerbe fullad.

Jin zászlóshajójának kapitánya, Lubu Vin-li alaposan lehordta a fiatal stewardot ügyefogyottságáért. Jin végigmérte a szerencsétlen, vézna kölyköt, akinek ereiben szemlátomást tibeti vér folyt. – Hagyja, kapitány, hadd hozza már azt az átkozott teát – mondta. Lubu meghajlással nyugtázta a parancsot, majd fenyegető mordulással és hátbavágással útjára bocsátotta a stewardot.

– Elnézését kérem ezért a kis balesetért – mondta és elfoglalta iménti helyét Jin karosszéke mellett a Hong Lung hídján. – Amint tudja, néhány napja tájfunjelzés van érvényben. Azt reméltem, mostanra már minden emberem megtanult megállni a saját lábán.

– Inkább hívja a gépházat és tudja meg ennek a billenősnek az okát, kapitány – mondta Jin föl sem pillantva a romboló fiatal kapitányára. – A Hong Lungon a világ legjobb stabilizáló rendszere működik, és még nem is a vihar centrumában hajózunk. A stabilizátoroknak ki kellett volna egyenlíteniük a lökést. Nézzen utána.

Lubu arca elfehéredett a felismeréstől: hibát követett el. Fürgén meghajolt és a telefonhoz lépett, hogy a hídra rendelje a főgépészt. A Népi Felszabadító Flotta legtökéletesebb hajójának nem szabad így billegnie hármas erősségű szélben, gondolta; ez csak a kötelék többi hajóját billegetheti kissé.

Jin tengernagy a nagy, vastag plexilap felé fordult, amelyen a flottilla többi hajójának helyzetét tüntették fel zsírkrétával. A befutó radar–és szonáradatokat folyamatosan közölték a híd helyzetjelzőjét kezelő matrózzal, aki a táblát szüntelenül törölve és újrarajzolva igyekezett lépést tartani az eseményekkel. A hajók nagyjából védelmi rombuszban helyezkedtek el a zászlóshajó

körül. A kötelék most délnyugat felé tartott, szemközt a nagy zászlóshajót is megbillentő széllel. Jin Po-lun tengernagy flottillája ez idő szerint tizennégy harci egységből állt, melyek átlagéletkora tizenöt év volt, fedélzetükön fiatal, tapasztalatlan legénységgel. Négy-öt hajó

tartalékegységként rendszerint hátramaradt a kínai vizeken, míg a többiek idekint, a semleges övezetben jártak.

A kötelék kerületén Jin Po-lun tengernagy három Huangfen-osztályú gyors rakétanaszádot helyezett el, amelyek nagyobb felszíni célpontok ellen voltak bevethetők, továbbá négy Heguosztályú, tengeralattjárók és repülőgépek ellen felfegyverzett járőrhajót. A kötelék élén egy ósdi Lienjun-osztályú aknaszedő haladt; ez az óvintézkedés a vietnami haditengerészettel alig hat évvel ezelőtt lezajlott csetepaté óta volt érvényben. Jinnek volt még két nagy Hajnan-osztályú, repülők, tengeralattjárók és hajók ellen egyaránt bevethető gyors járőrhajója; ezek állandó mozgásban voltak a külső és a belső alakzat között. Mindezek a hajók második világháborús szovjet típusok egyszerű másolatai voltak, és semmi keresnivalójuk a nyílt óceánon, még ha az olyan szelíd és megbocsátó is, mint a Dél-kínai-tenger. Jin flottillájának hajói néhány hetenként váltották egymást a flotta más egységeivel, amelyek Csancsiangban, a Tonkini-öböl mellett lévő Liu-csou félszigeten állomásoztak.

Jin zászlóshajója, a Hong Lung azaz Vörös Sárkány, valóságos szépség volt, egy igazi óceánjáró

hadihajó a világ legnagyobb haditengerészete számára. EFS típusú, automatikus lőirányítású

romboló volt, kombinált olaj–és gáztüzelésű hajtóművekkel, amelyek a 132 méter hosszú, ötezer tonnás hajótestet több mint harmincöt tengeri mérföld óránkénti sebességre tudták felgyorsítani. Helikopterhangár és leszállópálya is volt, rajta egy modern, francia gyártmányú Dauphin-II. típusú járőr-, mentő-, aknaszedő és tcngcralattjáró-elhárító harci helikopter. Volt továbbá hat darab Fei Lung-7 típusú víz-víz rakéta, a francia Exocet javított kínai változata; két Fei Lung-9

típusú nagy hatótávolságú víz-víz rakéta, a francia ANS-ek kísérleti másolata; elől-hátul egy-egy Hong Quian-91-es légelhárító rakétakilövő egyenként harminc rakétát befogadó, kézi töltésű

tárral; egy százmilliméteres Creusot-Loire löveg; továbbá négy egycsövű és két ikercsövű 37

milliméteres légelhárító ágyú; valamint egy Phalanx típusú célszögzáró löveg. Az Egyesült Államokban kifejlesztett fegyver voltaképpen egy radarvezérlésű, sokcsövű 20 mm-es Vulcan gépágyú, amely a tengerszint közelében érkező víz-víz rakéták megsemmisítésére képes. Az elülső toronyra szerelve két kilométeres körzeten védte a hajó mindkét oldalát és tatját. A Hong Lungon szonár is volt, de torpedók és mélyvízi bombák nélkül, továbbá bonyolult ló-vezérlő

radarrendszerek az egész fegyverzet számára.

A hajót kimondottan arra a célra tervezték, hogy a Kínához tartozó olyan szigeteket őrizze, mint a Spratly–és a Paracel-szigetcsoport, s elriassza az e szigetekre ugyancsak igényt tartó nemzetek haditengerészetét. Ezért nem rendelkezett tengeralattjárók elleni fegyverzettel, mint az északi flottacsoport régebbi típusú, Luda osztályú EF4-es rombolói. A Hong Lung képes volt felvenni a harcot bármely felszíni egységgel a Dél-kínai tengeren, és megvédeni magát szinte minden légi ellenséggel szemben. Kísérőhajói – az aknaszedők és tengeralattjáró-rombolók – megfelelhettek azoknak a kihívásoknak, amelyekre maga a Hong Lung nem volt felkészülve.

– Helyzetjelentést, navigátor! – kiáltotta Jin tengernagy.

– Igenis! – felelte a navigátor, aki a háta mögött, a műanyag borítású térképasztalnál állt, és a LORAN navigációs komputerektől folyamatosan érkező adatokat vezette át. – Helyzetünk tíz tengeri mérföld északnyugatra a Nyugati-zátonytól, huszonhárom mérföld északra a Spratlyszigeti légitámaszponttól.

– Mélység?

– Húsz méter – felelte Lubu Vin-li kapitány. – Nem feneklünk meg, ha tartjuk ezt az irányt. Jin helyeslően dörmögött. Pontosan emiatt aggódott. Míg kísérete könnyedén hajókázhatott a Spratly-szigetcsoport sekély vizein, a Hong Lung négyméteres merülésű óceánjáró volt. Apálykor bármely percben zátonyon találhatta magát a Spratly-szigetek között. Bár a szigetcsoport semleges zónában volt, nem hivatalosan Kína ellenőrzése alatt állt, egyezmény és szerződés híján erőinek puszta jelenléte révén.

Jin szokásos útvonala a szigetcsoport semleges vizeken fekvő déli szegélye mentén vezetett. Fülöp-szigeteki hajókat kerestek, és általános készültséget tartottak fenn. Noha a Fülöp-szigetek haditengerészete is járőrözött a Spratly-szigetcsoportnál és jelentős tűzerővel rendelkezett a térségben, Jin tengernagy kisebb és gyorsabb hajói megfelelő erőt tudtak felmutatni velük szemben. Ráadásul a Fülöp-szigeteki hajóknak nem voltak közép és nagy hatósugarú rakétáik, így a Hong Lungnak nem akadt ellenfele kétezer mérföldes körzetben?

Most éppen kelet felé tartottak, jóval északra a kilencedik hosszúsági foktól. Ami Jint illeti, a

“semleges övezet" neki csak annyit jelentett, hogy a betolakodót esetleg figyelmeztetni lehet mielőtt tüzet nyitnak rá. A zátonyos vizek is tőlük délre, a Pearson-zátony környékén voltak, és neki semmi kedve nem volt arrafelé hajókázni.

– Hírközpont a hídnak – reccsent meg a telefon. – A Vensan radarkapcsolatot észlel háromnégy-nulla irányban, tizennyolc mérföldre. Sebessége nulla.

– Értem – vakkantotta Lubu kapitány a telefonba, és a radar helyzetjelzőhöz lépett. A Vensan a Hong Lungtól északra és keletre portyázó egyik Hainan-osztályú járőrhajó volt. Sokkal jobb felszíni keresőradarral rendelkezett mint a közelében tartózkodó Huangfen-osztályú kisebb hajó, a Xingji. Bár ez utóbbi Fei Lung-7-es rakétákkal volt felszerelve, gyakran más hajók keresték meg számára a célpontokat.

Lubu kapitány Jin tengernagyhoz fordult: – A radarkapcsolat a Fu Kui sziget közelében van, a semleges övezetben, körülbelül húsz mérföldre északra a Pearson-zátonytól. Abból a körzetből nem jeleztek hajót mostanában. A Vensan és a Xingji elég közel van, hogy felderítse. Jin bólintott. Ismerte a Fu Kui-szigetet, korábban kínai olajkutak működtek ott, amelyeket évekkel ezelőtt lezártak és elhagytak. A szigetet dagálykor ellepte a tenger, de elég nagy szikla–és korallképződmény volt ahhoz, hogy feltölthessék és megerősíthessék. Még magánál Spratlynél is nagyobb sziget lenne belőle így. Ha azzal bíznák meg, hogy válasszon ki és erősítsen meg egy szigetet, ő a Fu Kuit választaná.

Ez nyilván másnak is eszébe juthat.

– Küldje ki a Vensant és a Xingjit felderítésre – adta ki a parancsot. – Küldje a Manninget északra, a Vensan helyére. – A Manning volt a másik “portyázó" Hainan osztályú járőrhajó Jin kötelékében.

Lubu nyugtázta a parancsot, és utasította a fedélzeti tisztjét, továbbítsa a Vensannak. Jin, aki gyakorlatilag egész életét a Népi Felszabadító Hadsereg haditengerészeténél töltötte, büszke volt a hosszú, hűséges szolgálat során kiélesedett ösztöneire. Megbízott bennük. Most pedig valahol bent, a zsigerei mélyén, ez az ösztön azt súgta neki hogy baj lesz. Pedig a Fu Kui-sziget, és maga az egész Spratly-szigetcsoport a legkevésbé sem az a hely, ahol bajra lehetne számítani. A Spratly – amelyet kínaiul Nansa Daónak, Magányos Szigeteknek neveznek –csak egy csomó atoll, zátony és felig víz alatt álló kis szirt a Dél-kínai-tenger közepén, félúton Vietnam és a Fülöp-szigetek közölt, Kínától néhány száz kilométerrel délre. Ötvenöt nagyobb felszíni képződménye hajóroncsokkal van tele, tanúsítva a térségben hajózókra leselkedő

veszedelmeket. Normális körülmények között egy ilyen kelepcét mint a Spratly, széles ívben elkerül mindenki..

Kínai felfedezők évszázadokkal ezelőtt rájöttek, a Nansa Dao ásványkincseket rejteget: aranyat, vasat, rezet, s hozzá nyomokban egy tucatnyi más fémet, ráadásul drágaköveket és más ritkaságokat.

Mivel a szigetek pontosan a Dél-kínai-tengerről az Indiai-óceánra vezető hajózóútvonalakon fekszenek, a “kerekszeműek" is beléjük botlottak: az angolok nevezték el a tizennyolcadik században, a “felfedezés" érdemet magáénak tudó hadihajó parancsnokáról. Ugyancsak a britek fedezték fel és kezdték el kiaknázni a sziget olaját. Sajnálatos módon nem rendelkeztek olyan technológiával, hogy gazdaságosan termelhessék ki a viharok tépte sziget olaját, úgyhogy odébbálltak a biztonságosabb és vonzóbb indonéziai és malajziai lelőhelyekre. Az idők folyamán több nemzet – Indonézia, Malajzia és a Fülöp-szigetek – megpróbált nagyobb tengeri kikötőhelyet kialakítani a szigeteken. Aztán a második világháború után a kínaiak nyilvánították saját birtokukká a szigetcsoportot, mint minden egyebet a Dél-kínai-tengeren. Ahogy szaporodni kezdtek az olajfúró platformok, halászkikötők és bányavállalkozások, a kínaiak a segédcsapatukként működő észak-vietnamiakkal együtt sűrű járőrözésbe fogtak a térségben. A vietnami háború idején az itt működő radartámaszpontok és rádiólehallgató

központok tették lehetővé a Vietkong és Kína számára a Fülöp-szigetekről Saigon felé tartó hajók és repülők megfigyelését, beleértve az észak-vietnami bevetésre repülő amerikai B-52-eseket is. De a leginkább érezhető befolyást a második világháború utáni korszak legerősebb haditengerészete, az amerikai flotta gyakorolta a Spratly-szigetek környékén. Az ő

támogatásukkal kezdte meg a Fülöp-szigetek kormánya a térség ellenőrzését; elűzték innen a vietnami kémszervezeteket, és támaszpontként használták a szigeteket a Dél-kínai-tenger nyugati felén folyó forgalom ellenőrzéséhez. A kínaiakat hathatósan kiszorították a Spratly-szigetekről, s ezzel véget ért ötszázéves uralmuk a térségben.

Ez nagyon érzékenyen érintette a kínaiakat.

Amikor a vietnami háború után az amerikai jelenlét lényegesen meggyengült, először a vietnamiak, majd a kínaiak is visszatértek a térségbe. Azonban a Fülöp-szigetek is megtartotta lényegében amerikai hátterű katonai jelenlétét, noha a déli szigeteket át kellett engedniük Kínának és Vietnamnak.

Meghúzták a határvonalakat.

A Fülöp-szigetek tartott igényt a kilencedik fok harmincadik percétől északra fekvő harminc atollra, a közbülső részből pedig semleges övezet lett. A vietnami háború után úgy tíz évig viszonylagos békesség uralkodott. A nyolcvanas évek végén azonban ismét kiéleződött a helyzet. A háború folyamán Vietnam hathatós támogatást kapott a Szovjetuniótól a qamrani légi és haditengerészeti támaszpont használatáért cserébe, ami szakításhoz vezetett Kína és Vietnam között . Az utóbbi, miután a Szovjetunió állig fölfegyverezte és kiképez te, kizárta Kínát a Spratly-szigeteken folyó olaj–és ásványbányászatból. Néhány kisebb ütközet is lezajlott. Kiderült, a Szovjetuniónak nem éri meg összeakaszkodni Kínával azért, hogy a Spratly a vietnamiaké legyen; így hát Kína bevonulhatott, és visszaszerezhette negyven évvel korábban elvesztett befolyását. A vietnami-flotta a teljes pusztulás helyett a visszavonulást választotta, és megelégedett alkalmi felderítő repülésekkel a térség fölött.

Ekkortájt nevezték ki Jin Po-lunt a Spratly-szigeteknél állomásozó hajóosztály parancsnokává. Az ő számára persze a szigetcsoport neve nem Spratly volt, nem is Kuan-Dao Mueng Bang, ahogy a vietnamiak emlegették, hanem Nansa Dao, a Kínai Népköztársaság birtoka. Aszfaltozott utat építettek a Spratly-szigeteken, megerősítettek körülötte néhány atollt és zátonyt, hogy hadihajókat ellátó kikötőhelyként szolgálhasson. Jogcímük erősebb volt, mint bármely más nemzeté. Néhány ország tiltakozott a Spratly-szigetek militarizálása ellen , de a szavaknál hathatósabb eszközökhöz egyik sem folyamodott. Jin tengernagy számára csak idő kérdése volt, mikor tér vissza a Nansa Dao a kínai fennhatóság alá.

A Fülöp-szigetek haditengerészete azonban ennek ellenére szoros felügyelet alatt tartotta a nem hivatalosan neki juttatott övezetet. Jin feladata az volt, járőrözzön a térségben, figyelje a hajóforgalmat, és jelentsen minden új építményt, olajfúró-platformot, halászati vagy bányászati tevékenységet a semleges övezetben és a Fülöp-szigetek ellenőrzése alatt álló zónában. Jelentenie kellett továbbá a Fülöp-szigeteki flotta nagyobb hadihajóinak mozgását, és mindig úgy kellett csoportosítania erőit, hogy feltartóztathassa és felmorzsolhassa a támadókat, mihelyt kirobban a konfliktus.

Nem mintha a Fülöp-szigetek haditengerészete komoly fenyegetést jelenthetett volna a kínai flotta számára. A Spratly-szigeteknél járőröző legnagyobb Fülöp-szigeteki hajók negyvenéves, kivénhedt fregattok és korvettek voltak, radarfelderítők és tengeralattjáró-rombolók, amelyeket a festék és az imádság tartott össze.

A fenyegetés azonban – bárkitől származzék is – mégiscsak fenyegetés, mégpedig egész Kína számára.

Jin köteléke harminc perccel később kilenc mérföldre volt a radarkapcsolattól, amelyet a Xingji és a Vensan addigra egy mérföldre megközelített. Jin úgy helyezte el hajóit, hogy közvetlen rejtjeles összeköttetésbe léphessen a két járőrhajóval, de látótávolságon kívül maradjon.

– Sárkány, itt Hetes – jelentett rádión a Vensan fedélzetéről Han kapitány. – Látótávolságban vagyok. A célpont egy olajfúrótorony. Úgy látom, a Fu Kui-szigethez erősítették. Néhány csövekkel megrakott uszály van mellette, meg két vontatóhajó. Talán fegyvereik is Kannak. Nem látok nemzeti lobogót, de mintha egy olajtársaság zászlója lenne ott. Közelebb megyünk körülnézni. Engedélyt kérek, hogy rádión felszólítsam őket.

Tehát az ösztöne nem csapta be. – Olajfúró platform a semleges zónában? Hogy mernek kínai felségterületen platformot rögzíteni? –fordult Jin Lubuhoz. – Közvetítsék nekünk is a beszélgetést. Engedélyezem, hogy kapcsolatba lépjenek velük. Han kapitány figyelmeztesse azokat az embereket, meg fogjuk támadni őket, ha nem távolítják el azt a fúrótornyot a semleges zónából. Pár perccel később Jin hallhatta Han figyelmeztetését: – Figyelem, figyelem, fúrótorony a Fu Ki-szigeten! Itt a Kínai Népköztársaság Ven san fregattja a nemzetközi figyelmeztető

frekvencián. Azonnal válaszoljanak! Vétel. – Han, a Vensan kapitánya tökéletesen beszélte az angolt, amely a világnak ezen a felén is a tengerészek nemzetközi nyelve volt. Jinnek össze kellett szednie magát hogy követni tudja a Szóváltást. Megjegyezte, majd meg kell dicsérnie Hant a találékonyságáért: a Vensan nem volt fregatt, viszont ha a fúrótorony legénysége elhiszi hogy az, akkor kevésbé lesz kedve ellenszegülni, inkább engedelmeskedik utasításainak

– Vensan fregatt, itt a Nemzeti Olajtársaság tizenkilences platformja a kilences csatornán. Jól és tisztán halljuk. Vétel.

A Nemzeti Olajtársaság, bosszankodott Jin tengernagy. Ez egy Fülöp-szigeteki társaság volt, amelyet az új elnök, Arturo Mikaso egyik rokona vezetett és Manilában volt a központja. Mi több, nagyrészt gazdag texasi olajcégek finanszírozták és működtették. Amerikai kapitalisták, akik nyilvánvalóan azt képzelték, hogy a maguk tipikusan imperialista módján ott állítanak fel egy platformot, ahol kedvük szottyan.

Micsoda arcátlanság!

Platformot telepíteni a semleges övezetben!

Jin tudta, valójában nem semleges övezet ez, hanem kínai felségterület. Az amerikaiak és Fülöpszigetekiek pedig most megpróbálják elragadni.

– Nemzeti Olaj, tizenkilences platform – folytatta Han –, önök Megsértik a nemzetközi egyezményt, amely megtiltja magán–és kereskedelmi létesítmények elhelyezését ebben a térségben. Utasítom, azonnal távolítson el minden felszerelést, és hagyja el a térséget. Ez az utolsó

figyelmeztetés. Haladéktalanul engedelmeskedjék! Vétel.

– Vensan hajónak. Pillanatnyilag kereső–és mentőakciót folytatunk – válaszolt egy másik, könnyed és fiatalos hang. – Mentési munkálatok nemzetközi vizeken is folytathatók. Nem tudunk a térségre vonatkozó nemzetközi egyezményekről. Forduljon felvilágosításért a Fülöp-szigetek vagy az Egyesült Államok kormányához.

– Nemzeti Olaj, tizenkilences platform, az e térségben folytatott kereskedelmi tevékenység közvetlenül veszélyezteti a Kínai Népköztársaság biztonságát és gazdasági érdekeit – felelte Han kapitány. Tudta, Jin tengernagynak nem fog tetszeni ez a rádión folytatott vita. ó katona, mondja majd Jin, nem hőzöngő politikus. De nem akart egy méterrel sem közelebb menni a Fülöpszigeteki fúrótoronyhoz, míg odaát mindenki meg nem érti, miről van szó. – Utasítom, haladéktalanul szakítson félbe minden tevékenységet, ellenkező esetben cselekedni fogok!

Nem kapott választ.

– Nagyfrekvenciás forgalmazás a bárkáról, uram – közvetítette a rádiósaitól kapott információt Lubu. – A központjukkal beszélhetnek.

A központjukkal? A platform legénységének egyetlen teendője most az, hogy leszerelje az egészet. Mégpedig haladéktalanul. Jin hitetlenkedve csóválta a fejét. Kínát rákényszerítették a jogos tulajdonát képező szigetlánc feladására, rákényszerítették egy semleges zóna létrehozására és a szabad hajózás engedélyezésére, csak azért, hogy aztán arcul csapják. Micsoda pimaszság!

– Ez tűrhetetlen! – füstölgött. – Minden hülye tudja, ez kínai felségterület még akkor is, ha semleges zónának nevezik. Hogy mernek ...

– Kapcsolatba léphetnénk a főhadiszállással, jelenteni a határsértést, uram...

– Ez nem egyszerű határsértés, Lubu! – horkantott Jin. – Ez agresszió! Nagyon jól tudják, a semleges zónában minden gazdasági tevékenység tilos, a mentési munkálatokat is beleértve. Már feltéve, ha tényleg azt csinálják. Nem fogjuk ölbe tett kézzel nézni, ahogy ezek a senkiháziak fittyet hánynak a nemzetközi jognak és a parancsaimnak!

Lubu nagyon hosszú ideje nem látta ennyire feldúltnak a tengernagyot. – Parancsnok elvtárs, ha valóban fegyveres ellenlépést tervezünk, nem ártana a főhadiszállást... Ezek miatt az alakok miatt nem fogok magyarázkodni – fojtotta belé a szót Jin. – Elfelejti, hogy én vagyok felelős a térségért? Az én dolgom megvédeni határainkat – rázta meg dühösen a fejét. –

Egyszerűen elképesztő az arcátlanságuk. Nem ismerik a történelmet? Nem véreztek már száz sebből ezeken a szigeteken? Elment az eszük? Nahát, akkor majd emlékeztetjük őket, miféle erővel állnak szemben. – Lubuhoz fordult. – Kapitány, közölje a következőket Han kapitánnyal a Vensanon: Megparancsolom, közelítse meg ezer méterre a fúrótornyot, ahonnan megfelelően megvilágíthatja és tűz alá veheti, aztán küldjön át csónakokat, és vegye őrizetbe a kapitányt, a tiszteket és a legénységet. Mihelyt mindenkit elhoztak, ágyútűzzel semmisítse meg az egész létesítményt. A Xingji kerüljön közelebb, és álljon készen a segítségnyújtásra. A többi hajón harckészültség. Adja tovább, és teljesítse a parancsokat!

– Az egyes számú csónak készen áll – jelentette a fedélzeti tiszt. –A fedélzetmester szerint a hármas daruja beakadt; javasolja, a négyest használjuk helyette.

– Legyen úgy. De a darut a lehető legrövidebb idő alatt javítsák meg. Ellenőrizzék a többi mentőcsónakot is, és azonnal jelentsék az eredményt. – Han nem árulta el, miért olyan fontos ez neki; attól tartott, esetleg nekik maguknak lesz szükségük a mentőcsónakokra. Néhány perccel később, miközben a Vensan biztonságos távolságban maradt a Fu Kui-szigettől, a motoros mentőcsónakok vízre ereszkedjek. Mindegyik tíz méter hosszú és két méter széles csónakban nyolc tengerész ült, az AK-47-esre emlékeztető 56-os karabélyokkal és pisztolyokkal felfegyverkezve.

A csónakok alig pár méterre voltak a Vensantól, amikor Jin tengernagy, Han kapitány, Lubu kapitány és az egész kötelék körül elszabadult a pokol.

A Vensan motorjai vadul pörögve engedelmeskedtek a kormányos akaratának, aki kétségbeesetten igyekezett helyben tartani a hajót. Han a négyes számú csónak indulását figyelte, és nem hallotta a matróza kiáltását: – Zátony! Mélység három méter két méter csökkend mélység a fenék alatt!

A Fu Kui mellett álló uszályokról golyók záporoztak a Vensan bal oldalára, ahogy a fúrótorony legénysége, tüzet nyitott a közeledő csónakokra és a hajóra is.

Han kapitány nem hallotta a mélységmérő matróz kiáltását. Visszafutott a hídra. – Rádióüzenet a Hong Lungnak, tüzet nyitottak ránk az uszályokról!

– Kapitány, zátony a fenék alatt!

A Vensant hirtelen oldalvást, a sziget felé lökte valami, nekiütközött a Fu Kuit övező

korallgyűrűnek. A hajó meredekén balra dőlt, a hirtelen megállás okozta rázkódás a hídon mindenkit levert a lábáról. A feltámadó szél még jobban nekinyomta a hajót a zátonynak, s noha a törékeny korallképződmények azonnal engedtek a négyszáz tonnás hajótest nyomásának, az acéllemezek csikorgása a szél süvítésével és a meglepett matrózok kiáltásaival együtt mintha a közeledő világvégét jelezte volna.

A fedélzeti tiszt a fejére szerelt mikrofonba üvöltött: – Híd a hírközpontnak, a Hong Lungnak továbbítani: tűz alatt vagyunk, tűz alatt vagyunk – Majd a recsegés-ropogás közepette: – Zátonyra kerültünk. – De a rémült és zavarodott rádiós által a többi hajónak továbbított közlemény már így hangzott: – Vensan a Hong Lungnak, tűz alatt vagyunk ... merülünk!

Amikor a Vensan segélykiáltása felharsant a Hong Lung parancsnoki hídján, Jin tengernagy megperdült a sarkán Lubu kapitány felé, és rákiáltott: – A Vensan és a Xingji minden ágyú–és rakétalövegével nyisson tüzet!

Lubunak eszébe sem jutott megkérdőjelezni a parancsot, egyszerűen csak félt, hogy el fog hangzani. Gyorsan továbbította fedélzeti tisztjének.

Néhány másodperc múlva a viharos éjszakai eget tűzkígyók lobbantottak lángra a távolban. Fejlett lővezérlő radarrendszerét használva a Xingji gyorsnaszád már ráállította az uszályokra. Fei Lung-7-es víz-víz rakétáit. Amint Han kapitány segélykérő üzenete befutott a Vensanról, Milijan kapitány a Xingjin minden ágyú–és rakétalövegnél elrendelte a készültséget. Jin tengernagy parancsára a Fei Lung rakéták azonnal a levegőbe emelkedtek.

A Repülő Sárkány rakétákat a lővezérlő radar irányította célra, majd begyulladt egy kis hajtómű, amely az ezer kilós lövedéket kiröpítette a tárból. Amint száz méterre távolodott a hajótól, begyulladt a nagyobb második fokozat, amely hangsebességre gyorsította fel. Radaros magasságmérője pontosan száz méter magasságban tartotta a háborgó víz fölött, míg be nem csapódott a legkeletebbre álló uszályba, és fel nem robbant hat másodperccel a kilövése után. A robbanófej hegyes, titániumból készült páncéltörő kupakja a Fei Lung rakétát átjuttatta az uszály vékony acélburkolatán a robbanás előtt. A négyszáz kiló súlyú robbanóanyag az egész Fülöp-szigeteki olajfúró platformot lángba borította, izzó fémszilánkok röpködtek mindenfelé. Az égő kőolaj tűzfala végigsöpört a Fu Kui-szigeten, és fordított tornádóként, a nyárvégi záporra ügyet sem vetve az égre csapott.

Han kapitány néhány percig nézte a fúrótorony helyén örvénylő tűzijátékot, majd érezte, a Vensan dőlése szűnik, és az orr 76 milliméteres ágyúja tüzet nyit a platformra, húszkilós, radarvezérlésű gránátokkal bombázva a lángtengert. – Tüzet szüntess! – kiáltotta a fedélzeti tisztnek, aki kába elragadtatással szemlélte a tűzörvényt. Meg kellett ismételnie a parancsot, mire a 76-os végre elhallgatott. – Kormányos! Két kilométerre eltávolodunk a szigettől. Jelezze a csónakoknak és a Hong Lungnak, elhagyjuk a zátonyos vizet. A Vensan eltávolodott a fúrótornyon és az uszályokon tomboló tűzvésztől, de a Xingji még két rakétát indított a sziget felé, mire Jin tengernagy leállította. Egyetlen Fei Lung rakéta elég volt ahhoz, hogy minden ellenállás megszűnjön a kis olajfúró létesítményen, kettő már tökéletesen megsemmisíthette, négy pedig – a Xingji rakományának fele –egy repülőgép-anyahajóval is végzett volna.

Jin tengernagy szándéka világos volt: nem akart túlélőket.

– Hetes, itt Sárkány – szólalt meg a rádió. – Szedje föl a csónakokat és csatlakozzon a kötelékhez. Vége.

Han kapitány személyesen vette föl a mikrofont: – Vettem, Sárkány. Szeretném egyik csónakomat a túlélőkért küldeni. Vége.

– Nem engedélyezem, Hetes – jött a válasz. – A Sárkány parancsnoka minden egységet visszarendel.

Egy órával később a Fülöp-szigeteki olajfúró platform és az uszályok utolsó maradványait is elsöpörte a Dél-kínai-tenger szélhajtotta áramlatainak emelkedő árja. Néhány törött cső és félig elszenesedett tetem jelezte csak, hogy létezett valaha is.

Malacanang palota, Manila, Fülöp-szigetek

1994. június 9., helyi idő szerint 06.02

A Fülöp-szigetek elnökének rezidenciája, a Malacanang palota, Marcos ideje óta lényeges átalakuláson ment át. A biztonságáért aggódó Marcos a kecses tizennyolcadik századi spanyol stílusú udvarházat ronda erődítménnyé alakította át. Az ablakok nagy részét befalaztatta, a színes üveget és kristályt acéllal és golyóálló üveggel helyettesítette. Corazón Aquino, hogy uralmát világosan megkülönböztesse a Marcos-rendszer diktátori túlkapásaitól, a kevésbé fény-űző

vendégházat választotta lakóhelyéül, a palotát pedig a szégyen múzeumává alakíttatta át, ahol az állampolgárok és a turisták hüledezve szemlélhették meg Marcos föld alatti bunkereit – egyesek szerint “kínzókamráit" –, Imelda irdatlan méretű hálószobáját, ágya fellegmagasságban lebegő

baldachinját, hírhedett cipősszekrényét és golyóbiztos melltartóit. A Fülöp-szigetek új elnöke, a hetven esztendős Arturo Mikaso a Malacanangot ismét visszaalakíttatta azzá a történelmi nevezetességgé, amelyre népe méltán lehet büszke, s egyszersmind a saját kényelmes rezidenciájává és kabinetje hivatali központjává. Helyreállították a palota eredeti stílusát és báját, eltávolították az ormótlan biztonsági berendezéseket, és akárcsak az amerikai Fehér Ház, a Malacanang palota tekintélyes része is nyitva állt a turistacsoportok előtt olyankor, amikor az elnök éppen nem használta. A palota idővel ismét egész Manila jelképe lett. Ezen a nyári hajnalon azonban Mikaso sebtében összehívott kabinetje ülésezett a palotában. Irodájában, ahonnan pompás kilátás nyílott a Manila északi részén átkanyargó Pasig folyóra, Mikaso elnök a teáját iszogatta. Az idős, ősz államférfi magasabb és erősebb alkatú volt legtöbb honfitársánál. Vagyonos földbirtokos és volt szenátor létére hihetetlen népszerűségnek örvendett. Akkor választották elnökké, amikor Corazón Aquino második négyéves mandátuma is lejárt. Csak úgy tudta megnyerni a választásokat, hogy szövetségre lépett a Nemzeti Demokratikus Fronttal, a Fülöp-szigetek Kommunista Pártjának legfőbb politikai szervezetével, és a Moro Nemzeti Felszabadítást Fronttal, egy iszlám politikai csoportosulással, amely a déli szigetek mohamedán vallású tömegeit képviselte.

– Hányan haltak meg, tábornok? – kérdezte Mikaso.

– Harmincan, mind civilek – felelte elkomorulva Roberto la Loma Santos tábornok, a hadsereg vezérkari főnöke. – Az uszályra össztüzet zúdított egy kínai járőrhajó. Felszólítás, gondolkodási idő és a mentés megkísérlése nélkül. A mocskok támadtak, aztán gyáva kutyákként eliszkoltak a helyszínről.

A kandalló mellett álló magas, fekete hajú férfi, José Trujillo Samar második alelnök a tábornokhoz fordult. – Azt még nem magyarázta meg nekünk, tábornok úr, mit keresett az a platform a semleges övezetben, a Pagasa-sziget mellett.

– Mire akar kilyukadni, Samar? – csattant föl az elnök íróasztala mellett ülő Daniel Teguina alelnök. Politikailag Samar szövetségese volt, ideológiailag azonban homlokegyenest más nézeteket vallott. Az 1994-es választásokra megkötött koalíció keretében került a posztjára, negyvenegy éves korában. A Mikasónál sokkalta fiatalabb politikus nemcsak alelnök volt, hanem a Fülöp-szigetek parlamentjének elnöke is. Pályafutását katonatisztként kezdte, majd újságtulajdonosként és a baloldali Nemzeti Demokratikus Front vezetőjeként működött. José

Trujillo Samarral együtt – aki nem csupán második alelnök, hanem az újonnan létrejött Mindanao Államszövetség kormányzója is volt – ez a három férfi ingatag triumvirátust alkotott, amely amellett hogy sikerrel folytatta a Marcos utáni újjáépítést, több kérdésben viharosan megoszlott. –

Azon az uszályon ártatlan munkások voltak – folytatta Teguina.

– Akik illegálisan olajat kerestek a semleges övezetben – bólintott Samar. – Azt Hitték, a kínaiak ölbe tett kézzel fogják ezt nézni?

– Csak próbafúrásokat végeztek – mondta Teguina.

– Akkor sem volt ott semmi keresnivalójuk – érvelt Samar. – A kínai haditengerészet túllőtt a célon, de azok a munkások valóban megsértették a törvényt.

– Maga egy érzéketlen gazember – vágta rá Teguina. –Agresszióval vádolja a halottakat.

– Elég, elég volt – intette csendre őket fáradtan Mikaso. – Nem azért hívattam önöket, hogy veszekedjenek.

– Nos, mi sem ülhetünk ölbe tett kézzel – meredt rájuk Teguina. – A kínaiak súlyos agressziót követtek el. Tennünk kell valamit. Meg kell...

– Elég – vágott közbe ismét Mikaso. – Vizsgálatot kell indítanunk és pontosan megállapítani, mit kerestek azokon a vizeken, aztán ...

– Uram, azt javaslom, küldjünk járőrt a Spratly-szigetekhez –mondta Santos tábornok. – Talán a kínaiak a szigetcsoport megszállására készülnek.

– Ez kockázatos – felelte Samar. – A flottamozgást provokációnak tekinthetik, és semmi esélyünk sincs a kínaiakkal szemben egy konfliktusban. Semmit sem nyerhetünk ezzel.

– Mindig ugyanaz a nóta, Samar – szólalt meg gúnyosan Teguina, majd az elnökhöz fordult. –

Egyetértek Santos tábornokkal. Van haditengerészetünk, ha kicsi is. Szerintem küldjük oda megvédeni érdekeinket a Spratly-szigetekhez. Annyival tartozunk népünk becsületének, hogy ezt megtegyük.

Arturo Mikaso végigmérte tanácsadóit, majd beleegyezően bólintott. Sejtelme sem volt a rendkívüli események láncolatáról, amelyet ezzel a kis fejmozdulattal mozgásba hozott.

Új-Mexikó fölött, 1000 mérföldre délre Alboquerque-től, USA

1994. június 9., helyi idő szerint 07.45

Gyermekded fizimiskájával, világoszöld szemével, hosszú, gacsos végtagjaival, baseball –

sapkájával és kétliteres műanyag pepsi kólás palackjával – öt ilyen flaskával ivott meg naponta, mégis ösztövér volt, mint egy fogpiszkáló – Jonathan Colin Master olyan volt, mint egy kölyök egy szombat délutáni focimeccsen. Rövid barna haját a baseball-sapka szerencsére eltakarta, mert kunkori tincsei még fiatalabbnak, egyenesen serdülőkorúnak mutatták volna. Asszisztenseivel és technikusaival, a légierő és a légvédelmi fejlesztő ügynökség – a DARPA –

tucatnyi vezetőjével egy átalakított DC-10-es utasszállító fedélzetén tartózkodott, negyvenötezer láb magasságban a White Sands rakétalőtér fölött, Új-Mexikó déli részén. Az ellenőrzőlistákat, jegyzeteket és tervrajzokat böngésző katonákkal és hadügyminisztériumi tisztviselőkkel ellentétben Masters a hatalmas személyszállító rakterében üldögélt, lábát föltette egy kilövőállványra, a kóláját iszogatta és vigyorgott mint egy kölyök, akit először vittek el a cirkuszba.

– A szél megint erősödik, Masters doktor – aggodalmaskodott Ralph Foch ezredes. Masters szó nélkül célba vette a légierő térbiztosító tisztjét a kólás-üvegével, aztán az ellenőrző

konzolján matatott valamit: utasításokat adott a komputernek, és a képernyőt figyelte. – A hordozógép kiegyenlítette a szélhatást, és az ALARM nyugtázta a változtatást – jelentette ki. –

Megoldottuk, Ralph.

Ralph Foch ezredest ez nem nyugtatta meg, és az sem segített a dolgon hogy egy nála húsz évvel fiatalabb ember – vagy inkább gyerkőc – egyszerűen “Ralph"-nak szólította. – Ezek a széllökések megközelítik a második fokozat határértékét, doktor–mondta sértetten. – Az előrejelzéshez képest ez a harmadik növekedés az elmúlt két órában. Fontolóra kell vennünk az indítás elhalasztását.

Masters a válla fölött Fochra pillantott, úgy vigyorgott hogy az egész fogsora látszott, és arcán kis gödröcskék keletkeztek. – Az ALARM kompenzálta a széllökést, Ralph. Nincs miért elhalasztanunk.

– De a tűréshatáron vagyunk – emlékeztette Foch ezredes.

– A maga tűréshatárán, Ralph – felelte Masters. Felállt, hátrasétált, és megpaskolta a kilövősínen nyugvó hatalmas, torpedó alakú tárgyat. – Maga az én adataim alapján állapította meg a repülési paramétereket, és természetesen rászámított egy biztonsági sávot. Az ALARM ismeri a saját korlátait, és azt mondja, folytassuk, Úgyhogy folytatjuk.

– Masters doktor, én mint térbiztosító tiszt azért vagyok itt, hogy a földi és a légi személyzet számára veszélytelen indítási körülményeket biztosítsak. A paramétereim alapjául...

– Foch ezredes, ha el akarja halasztani a kilövést, mondja ki – mondta nyugodtan Masters. –

Akkor a flotta csak holnap kapja meg a műholdját, maga még egy éjszakát tölthet az arkansasi Blytheville Holiday Inn nevű szállodában, én meg újabb százezer dollárt számlázhatok a DARPAnak. Magától függ.

– Én csak aggodalmamat fejeztem ki a magassági szelek miatt, Masters doktor.

– Én pedig válaszoltam az aggodalmaira – felelte mosolyogva Masters. – A kicsike itt azt mondja, folytassuk. Esetleg kilőhetnék másutt, távolabb a szeles zónától.

– A DARPA ragaszkodik a kilövési helyhez, doktor. Ezek a műholdak nagyon fontosak a flottának. Szeretnénk mindvégig követni a rakéta útját. Mindenképpen a White Sands lőtér fölött kell elindítanunk.

– Frankó. Akkor továbbra is figyeljük a szelet, és hagyjuk dolgozni a komputereket. Ha a biztonsági sávon belül nem tudják kiegyenlíteni, visszamegyünk és újra próbálkozunk. Ha elhagyjuk az indítási négyszöget, elhalasztjuk a kilövést. Így megfelel?

Foch kénytelen volt rábólintani. Ez az indítás a flotta és a légierő számára is fontos, semmi kedve sem volt a saját felelősségére elhalasztani.

Az ALARM-nak nevezett tárgy, amit Masters oly érzelmesen emlegetett, egy légi indítású

hordozórakéta volt; kettő volt belőle aznap reggel a DC-10-es fedélzetén Az ALARM

négylépcsős rakéta arra szolgált, hogy háromnegyed tonnás hasznos terhet állítson alacsony vagy közepes Föld körüli pályára, egy repülőgép rakteréből indítva. Lényegében a DC-10-es az ALARM rakéta első fokozata volt, míg a további három lépcsőt nagyerejű, szilárd hajtóanyagú

fokozatként a rakétába építették bele.

Az ALARM rakéta hosszú, keskeny, egy darabból készült szárnya indítás után emelkedett ki a törzsből. Az emelőerőt növelve fokozta a hajtómű erejét míg a rakéta a légkörben tartózkodott, ami jelentősen megnövelte a fokozatok erejét és hordképességét. Egyetlen ALARM rakéta ezerötszáz font terhet tudott magával vinni három méter átmérőjű rakterében. Ezen a repülésen mindegyik ALARM rakéta egyenként négy darab kétszáz font súlyú hírközlési műholdat hordozott, amelyeket Jon Masters a maga keresetlen módján AUDR – adj-uram-derögtön –műholdaknak nevezett. A hagyományos, több ezer font súlyú műholdakkal ellentétben, amelyek magas körpályán keringtek, majdnem huszonháromezer mérföldre az Egyenlítő fölött és több tucat kommunikációs csatornát működtettek, az AUDR műholdak kicsik és könnyűek voltak, csak néhány csatornán működtek, és alacsony, száz és ezer mérföld közötti körpályákra állították őket. A geoszinkron műholdakkal szemben, amelyek naponta egyszer kerülték meg a Földet, következésképpen mintha egy helyben lebegtek volna az Egyenlítő fölött, az AUDR szatellitek kilencven – háromszáz perc alatt megkerülték a Földet, ami azzal járt hogy többet kellett pályára állítani ahhoz, hogy egy adott területet lefedjenek.

Viszont egy AUDR kevesebb mint ötvened részébe került egy rendes méretű műhold árának, és a pályára állítása is olcsóbb volt. A megrendelő, akinek műholdas hírközlésre volt szüksége, még négy AUDR esetén is a harmadát fizette annak, mintha “csatornaidőt" vásárolt volna egy meglévő

műholdon. Egyetlen ALARM rakéta indítása, ami a starttól a befejezésig mindössze tízmillió

dollárba került, azonnali műholdas összeköttetést biztosított a vevőnek az egész világon – és csak pár napba tellett a feljuttatása, szemben a hagyományos műholdak pályára állításáig eltelő

hónapokkal vagy akár évekkel. Az AUDR szatelliteket bármikor más pályára lehetett állítani ha úgy hozta a szükség, és Masters még annak a módját is kidolgozta, hogyan lehet épségben begyűjteni őket, ami újabb kiadásoktól kímélte meg a megrendelőket. Masters megrendelője mint rendszerint, ezúttal is a hadügyminisztérium, s ezért volt jelen annyi katonai megfigyelő. Négy AUDR műholdat kellett négyszáz mérföld magasságban poláris körpályára állítania a Csendes-óceán nyugati része fölött, hogy a flottának és a légierőnek egy külön erre a célra szánt, hangot, adatokat, légiforgalmi jelzéseket és videóképeket közvetítő

hírközlő rendszere legyen. Ha a négy szatellit a helyére kerül, a 7. Flotta főhadiszállása és a csendes-óceáni légierő parancsnoksága közvetlen kapcsolatba léphet bármely egységével, és pontosan számon is tarthatja helyzetüket. A katonai navigációs helyzetjelző műholdrendszerrel összekapcsolva az AUDR szatellitek folyamatosan közölhetik minden egyes hajó és repülőgép útvonaladatait a parancsnokságokkal még akkor is, ha messze a rádiók hatósugarán kívül tartózkodnak. A második ALARM rakéta szintén négy AUDR műholdat tartalmazott, ezeket tartalékként vitték magukkal, ha az első indítás nem sikerülne. Jon Masters hányaveti viszonyulása ehhez a fontos indításhoz módfelett nyugtalanította Foch ezredest. Azt azonban be kellett ismernie, a taknyos megengedheti magának hogy ilyen hányaveti legyen, mert a próbák két éve alatt, és a több mint két tucat éles indítás, során egyetlen ALARM rakéta sem mondott csődöt, egyetlen AUDR műhold sem mondta föl a szolgálatot. El kell ismerni, ez megfelelő bizonyítéka Jonathan Colin Masters zsenialitásának. Ráadásul piszok fiatal is. Keveset mond, aki csodagyereknek nevezi.

Jon Masters alig kezdte el az elemi iskolát a New Hampshire-i Manchesterben, amikor a tanítója egy százoldalas dolgozatot mutatott szüleinek az ember holdra szállásának lehetőségéről, amit az alig néhány hónapja írni tudó fiúcska vetett papírra. Amikor vallatóra fogták. Jon leültette a szüleit, és elmagyarázta nekik a rakéta Holdra juttatásával és biztonságos visszahozásával kapcsolatos nehézségeket. Az Apolló űrprogram kidolgozását éppen csak elkezdték akkoriban, az első holdraszállás három év múlva következett be.

Jon szülei egy másodpercet sem haboztak; beíratták egy magánfőiskolára, amelyet három év alatt, tízéves korára elvégzett. Ekkor a Dartmouth Egyetem hallgatója lett, és tizenhárom éves korában űrhajózási mérnökként végzett. Miután tudományos fokozatot szerzett matematikából ugyanitt, a Massachusetts Institute of Technology hallgatója lett, ahol viharos öt év múltán, húszéves korában a mérnöki tudományok doktora fokozatot szerzett. Masters első és örök szerelme a NASA volt. Közvetlenül a doktori cím megszerzése után, 1981ben ott állt munkába. Az űrrepülőgép program éppen akkor jutott végső szakaszába, és Jon Masters alaposan kivette a részét az új, szárnyas igásló különleges alkalmazási lehetőségeinek felderítéséből: Majdnem valamennyi 1982 és 1985 között kidolgozott műhold-hordozó és pályára állító rendszer legalább résben Jonathan Masters tervei alapján készült. Azonban annak ellenére, hogy az űrrepülő-program egyre jobban felpörgött, és már az évenkénti többszöri indításnál, és egy űrállomás létesítését célzó ambiciózusabb terveknél tartottak, Jon Masters látta a dolog gyenge pontját. Nyilvánvaló aránytalanság keletkezett az űrrepülő sikere következtében, amely egyre több mérföldet gyűrt maga mögé, miközben egyre több megteendő

mérföld állt előtte. Nem építettek több űrrakétát. Holott mihelyt az űrrepülő program sikere bizonyossá vált, a NASA-nak Masters szerint legalább évente egy űrrakétát kellett volna felszerelnie, egy-egy új szilárd hajtóanyagú hordozórakétával együtt. De egy sem készült el. Jon Mastersnek számos kisebb társaságnál volt érdekeltsége, amelyek kisebb űrrakétákat gyártottak magán–és kereskedelmi célokra 1984-ben, huszonnégy éves korában megvált a NASA-tól, és a Sky Sciences Corporation elnökségének tagja lett. Ez a Tennesseeben működő kis rakétacég időnként megbízásokat kapott a Stratégiai Védelmi Kezdeményezések Központjától – a SDIO-tól –, amely akkoriban fejlődött fel, és egy interkontinentális ballisztikus védelmi rendszer kidolgozása volt a feladata. Masters hamarosan a kis részvénytársaság alelnöke lett. Jelenléte az elnökségben nagy reményeket keltett, és új hitelforrásokat eredményezett, ami lehetővé tette fennmaradásukat.

Mikor 1986-ban, a Challenger katasztrófája után határozatlan időre félbeszakadtak a NASA űrrepülőgépek felszállásai, az egyszer használatos hordozórakéták hirtelen ismét divatba jöttek. Míg a NASA a műholdak pályára állításához a jó öreg Titán hordozórakétát kaparta újra elő, Jon Masters 1988-ban a Sky Sciences huszonnyolc esztendős új elnökeként bejelentette: egy új, olcsó

hordozórakétát fejlesztett ki, amely kicsi, könnyen szállítható és működtethető. A társaság időközben a Sky Masters nevet vette fel. A SCARAB-nak elnevezett új hordozó egy földről indítható rakéta volt, amely elfért egy Boeing 747-es vagy egy katonai szállítógép rakterében, és néhány nap vagy akár óra alatt gyakorlatilag bárhol felállítható és indítható volt. A SCARAB

segítségével a NASA és a hadsereg ismét képes lett arra, hogy műholdakat rövid időn belül Föld körüli pályára állítson.

Masters új találmánya egy olyan hordozórakéta volt, amely hasonlított a SCARAB-ra, de még annál is sokoldalúbb és gyorsabb volt. Noha a SCARAB gyakorlatilag a földgolyó bármely pontjáról képes Volt orbitális pályára juttatni kétezer font hasznos tömeget, a rakétát és a földi irányítóberendezést szállító két repülőgépnek még mindig leszállópályára és jelentős földi kiszolgáló apparátusra volt szüksége, továbbá legalább tizenöt órás befejező földi munkafázisra a rakéta kilövőberendezésének felállításához. Néhány gyakorlat alkalmával Mastersnak sikerült a riasztást követő harminc órán belül pályára állítania a rakományt. De ezt soknak tartotta. Ekkor született meg az ALARM, lényegében egy SCARAB hordozórakéta, amelyet akkorára kicsinyítettek, hogy elférjen egy szállítógépen, ezen kívül pedig szárnyakkal látták el. A szállító

repülőgépet használta indító fokozatként, bicskaszárnya pedig megnövelte a kisebb első és második fokozat hatékonyságát. Két ALARM lehetett készenlétben egy repülőgép fedélzetén; csak be kellett tenni a hasznos terhet, és felszállhattak. Légi tankolással a szállítógép napokig a levegőben maradhatott, átrepülhette Amerikát vagy akár a fél világot, készen a rakéták elindítására.

Masters különböző hasznos rakományokat is kifejlesztett a kis légi indítású hordozók számára. A hírközlési műholdakon kívül volt olyan műholdja is, amely a Föld összetett radar-, infravörös és teleszkópos képét vette. Ez összehasonlíthatatlanul részletgazdagabb volt mint a hagyományos fotók. A képeket digitalizálva a világon bárhol elhelyezett számítógépes terminálokra közvetíthették a kisméretű csatoló műholdak, s ezáltal a parancsnokságok a pillanatnyi helyzetet mutató felderítési és hírszerzési adatokhoz juthattak. Mindezt nagy teljesítményű komputerekkel kombinálva a felhasználók – a Fehér Háztól és a Pentagontól az egyes repülőgépek személyzetéig

– saját bonyolult felderítő rendszert működtethettek, kialakíthatták és módosíthatták repülési tervüket, és gyakorlatilag azonnal megállapíthatták akciójuk eredményét.

– Tizenöt másodperc az egyes hordozó kibocsátásáig – jelentette Masters indítótisztje, Helen Kaddiri. A nő Masters stábjának főnökeként az egész rendszer működését vezérelte valamennyi bevetés során. Valamivel negyven felett járt, egzotikusan vonzó volt: Kalkuttában született és nevelkedett. Tizenkét éves korában érkezett szüleivel az Egyesült Államokba, és a nevét is akkor változtatta Helenikáról Helenre. Csak a maga szakmájával törődő tudós volt, akinek időnként meglehetősen nehezére esett egy olyan alakkal együtt dolgozni, mint Jon Masters. Fekete, gyönyörű, mandulavágású szemével harciasan méregette Masterst, miközben az a központi kijelzőt tanulmányozta. Masters olyan laza és hányaveti volt, hogy a vele dolgozó, állig begombolt technokraták, különösen az új űrtechnológiák fejlesztésének nagyágyúi tényleg gutaütést kaptak tőle, Heten Kaddirit is beleértve. Talán azért, mert Masters mindent és mindenkit ugyanúgy kezelt, mintha a munka egyetlen óriási strandolás volna. A kormányhivatalnokoknak egyszerien égnek állt a hajuk, ha Mastersszel akadt dolguk. Kínszenvedés volt egyáltalán egy társaságban lenni vele. Kaddiri szerint valahányszor kormánymegbízatást kaptak, azt csak a hihetetlen szerencsének köszönhették. Hacsak nem a pasi zsenialitásának.

– Tizennégy perc az egyes indításáig – jelentette.

– Kösz, Helen – felelte Jon. Hátratolta a homlokán a baseball-sapkát, amitől még fiatalabbnak látszott. –Tegyük a helyére Roosevett-1-t, és mehet.

Kaddiri egy fintorral nyugtázta Masters újabb hülyeségét, ugyanis sorszám helyett elnevezte a rakétáit. Rendszerint amerikai elnökökről vagy hollywoodi filmcsillagokról. Ha kutyája lenne, annak nyilván sorszámot adna, gondolta Helen.

Jon a szája elé illesztette a mikrofonját. – Emberek, Roosevelt-1 középállásba megy. Felkészülni!

Masters átalakított DC-10-esének belseje egy puska závárzatához hasonlított. A tár helyén a két hordozórakéta helyezkedett el egymás mellett a százhúsz láb hosszú, harminc láb széles raktér elülső felében, ahol bőven maradt mozgástér az ötven láb hosszú, négy láb átmérőjű rakéták körül. Itt volt az irányító pult a rakéta valamennyi ellenőrző és állapotjelző műszerével, és egy nyomáskiegyenlítő zsilip vezetett innen a gép fedélzetére. Biztonsági okokból a fedélzetet tökéletesen elszigetelték a raktértől, hogy a legénység az esetleg fellépő szivárgás és nyomásesés ellenére is épségben hazavihesse a gépet.

A raktér hátsó ötven lábnyi részét a puska lőkamrájára emlékeztető hatalmas henger alakú

tartály foglalta el, amely acélból és alumíniumból készült, és számos plexi kémlelőablakkal volt ellátva. A rakéta a raktér középvonalában futó sínen gördült be ebbe a kamrába, amelyet aztán légmentesen elzártak a repülőgép többi részétől. Közvetlenül a kilövés előtt a kamrában megszüntették a nyomást, s ezután nyitották ki a bombakamrát. Ennek a rendszernek köszönhetően nem kellett a nyomást az egész raktérben megszüntetni a kilövés előtt. A kamrában és a DC-10-es külsején elhelyezett fényszórók meg nagy sebességű videókamerák készen álltak a pályára állítási művelet rögzítésére.

Kaddiri két zseblámpával felszerelt asszisztensének felügyelete alatt az első rakéta lassan a raktér közepe felé gördült. A legénységet, különösen a pilótakabinban tartózkodó mérnököt és két pilótát idejében értesíteni kellett, valahányszor ezek a behemót rakéták helyet változtattak. A fedélzeti mérnök ilyenkor üzemanyagot pumpált arra az oldalra ahonnan a rakéta elmozdult, hogy a gép egyensúlyban maradjon. A hordozó körülbelül percenként másfél méter sebességgel mozgott, úgyhogy ugyanennyi idő alatt kellett hasonló tömegű üzemanyagot átpumpálni a törzstartályból a megfelelő szárny tartályaiba.

A rakéta két perc múlva a helyén volt a raktér közepén, és megkezdte lassú vándorlását az indítókamra felé. Ezalatt a hosszirányú stabilitás érdekében egy nyolcezer gallon üzemanyaggal megtöltött hatalmas acéldob gördült előre a raktér végéből a huszonegy tonnás, farok felé mozgó

rakétával szemben; mihelyt a rakétát kibocsátották, ez a dob gyorsan visszagördült a farokba, hogy kiegyensúlyozza a súlypontváltozást.

Sokkal tovább tartott míg a rakéta elért a farokrészbe, de végül elfoglalta helyét az indítókamrában, és becsukódott a vastag acélajtó. A rakétát visszahúzható fogókarok rögzítették a bombázónyílás ajtaja fölött. – Roosevelt-1 kilövőállásban – jelentette az egyik kémlelőablakon benézve Kaddiri. – Fedélzet, a hosszirányú és az oldalgyorsulás adatait beolvasni.

– Gyorsulásértékek előírás szerint – jelentette néhány másodperc múlva a fedélzeti mérnök. –

Felkészültünk.

– Rendben. Ellenőrizni a kamra zárását.

Masters ellenőrizte a kijelzőket. – Kamra zárva, zöld fény – jelentette.

– Gépészeti ellenőrzés rendben, zöld fény – jelentette a fedélzeti mérnök, miután ellenőrizte a fedélzet kijelzőit.

Kaddiri a vállára akasztott zöld vászontarisznyából kivett egy oxigénmaszkot, ellenőrizte, és bekapcsolta a maszkba épített rádiótelefont. Asszisztense a DC-10-es farokrészében ugyanezt tette; Masters és Foch már előbb fölvették az oxigénmaszkot. – Oxigén rendben –jelentette Kaddiri. Megvárta míg asszisztense felmutatja a hüvelykujját, jelezve hogy ő is készen áll, aztán jelentette: – Nyomáscsökkentés indul.

Masters is megvárta Foch jelzését. – Oxigén rendben az ellenőrző konzolnál – mondta. Előhívta és a monitorképernyőn nagy számjegyekkel kiíratta a raktér nyomásadatait, hogy mindketten jól lássák és könnyen leolvashassák; két szem mindig többet lát, mint egy. – Nyomáscsökkentés indul

– jelentette végül.

Az aprólékos ellenőrzés és sok előkészület után semmi látványosság nem következett. Két percen belül az indítókamrában megszűnt a túlnyomás, a raktérben viszont nem észleltek nyomáscsökkenést. Még egy percig figyelték az értékeket, nincs-e lassú szivárgás. Aztán Masters levette az oxigénmaszkot. – Raktér nyomásértéke jó, indítókamra nyomása beállt, szivárgás nincs

– jelentette rádión. A komputer tovább figyeli a kabinnyomást! és úgyis minden változásra figyelmezteti a legénységet. Mindenkinek ott lóg a nyakában az oxigénmaszkja, biztos ami biztos.

– Adatvonal-ellenőrzés. – Mastersnek meg kellett bizonyosodnia arról, a rakéta még kapcsolatban van-e az indító komputerekkel. Az ellenőrzés automatikusan zajlott, de újabb hosszú

perceket vett. igénybe. – Adatkapcsolat rendben. Két perc a nyitásig – jelentette végül, majd Fochhoz fordult. – Az indítási engedélyre volna szükségünk, ezredes. Foch figyelmesen böngészte a konzol egyik monitorát, amelyen a White Sands parancsnokságától érkező időjárási adatok peregtek. –A szélerősség elérte a felső határértéket, Masters doktor – felelte. –El kellene halasztanunk.

– Roosevelt azt mondja, menni akar – hárította el az aggályoskodást Masters, és újra ellenőrizte az adatokat. –Folytassuk. – Kaddirit kereste a tekintetével, megnyomta az interkom gombját. –

Helen?

Az asszony oxigénmaszkját levéve odament az ellenőrzőpulthoz. –Elég kockázatos, Jon.

– Helen, az “elég kockázatos" nem válasz. Ha nem kapok határozott “nem"-et, akkor azt mondom, folytassuk.

– Úgy tűnik, túl nagy kockázatot vállal, doktor – szólalt meg a torkát köszörülve Foch. Kaddirira nézett, egy kicsivel több támogatást várt tőle, hiszen szemlátomást kételkedett Masters döntésében; de csak egy semmitmondó és semmire sem kötelező fintort kapott: –Elfecsérli az egyik rakétáját, csak hogy bebizonyítson valamit. Ez nem háborús helyzet.

– Ezredes, tudom ez nem háború, számomra mégis mindent eldöntő ütközet – felelte Masters. –

Be kell bizonyítanom az ügyfeleimnek, a részvényeseimnek, az igazgatótanácsomnak és az egész országnak, hogy az ALARM rendszer a kellő időben és helyen képes pályára állítani a rakományát. – Foch felé fordult, és Kaddiri teljesen szokatlan eltökéltséget látott fiatal arcán. – A rakéta kifejlesztésekor a megbízhatóság vezérelt: akkor szállíthassak amikor kell, és ilyen körülmények között is végrehajthassam a feladatot.

Foch előrehajolt és egyenesen Masters arcába mondta: – Nekem nem kell ezt magyaráznia, doktor. Én tudom, mit akar. Pénzt kap, ha ez a start sikerül. Az én paramétereim egyszerre biztosítják a földi irányítószemélyzet épségét és az indítás sikerét. A maga paraméterei csak az utóbbit. Szeretném tudni, egyáltalán érdekli-e magát, mi lesz azután? Szerintem magának az üzlet sokkal fontosabb, mint a küldetés sikere.

Masters rámeredt. Lekapta a baseball sapkáját, és Foch felé csapkodva , minden szót külön hangsúlyozva felelte: – Nézze Ralph, az én nevem van azon a rakétán, az én nevem van azokon a műholdakon, ezen az egész rendszeren. Ha nem indul el, én fázok rá. Ha nem repül, én fázok rá. Ha nem állít körpályára négy egészséges szatellitet, én fázok rá.

– Pontosan a tűréshatáron van, Masters doktor – mondta végül

Foch. – De még belül a biztonsági sávon. Az indítási engedélyt megadom, a többi White Sandstól függ – tolta félre a mikrofonját, és rádión megkérte az indítási engedélyt a földi irányítóközponttól. Mihelyt a fedélzeten megadták az indítási engedélyt, a földi térbiztosítás még egyszer utoljára ellenőrizte az indítási négyszöget, riasztotta az albuquerque-i légiirányító

központot hogy tartson távol minden repülőgépet a zónától, aztán megadta a végső indítási engedélyt.

– Magáé a kormánykerék – vigyorgott Helenre Masters. Imádta az ilyen tengerészeti kifejezéseket, bár soha még a közelében sem járt egy hajónak sem. – Kezdje a visszaszámlálást.

– Legénység, felkészülni a visszaszámlálásra – sóhajtott a mikrofonba Kaddiri. miközben Masters a két indítótechnikussal elindult hátrafelé.

Jon Masters szerette személyesen elvégezni ezt az utolsó ellenőrzést ahelyett, hogy az indítópult előtt üldögél tétlenül. Utoljára még megnézte mindegyik rakétáját mielőtt kiküldte a nagyvilágba, ahogy a szülők felöltöztetik a gyereküket, mikor először elviszik az óvodába. A két indítótiszt és Masters ellenőrizte a hosszú, keskeny szárnyakat és a farok vezérsíkjait. Amikor okét jelentettek, Kaddiri beindította a repülésirányító rendszer önellenőrző programját. A szárnyak néhány hüvelyknyire előcsúsztak a törzsből, és a farok vezérsíkjai előre meghatározott sorrendben előre-hátra billegtek.

– Önellenőrzés folyamatban – jelentette Masters. – X-szárny ötven fokos állásban ... bal szárnyvég rendben ... kormánysík jobbra ... kormánysík középen ... kormánysík balra... bal vezérsík fent... középen.... lent ... középen ... jobb vezérsík fent .... középen ... lent... középen. A teszt csak tíz másodpercet vett igénybe. Kaddiri leállította a programot, aztán kézi vezérléssel indítóhelyzetbe hozta a rakétát. A szárnyak visszahúzódtak a törzs borításába. – A repülésirányító

indítási helyzetének ellenőrzése – kiabálta Masters. – X-szárny középen. Kormánysík középen. Vezérsíkok kilépő éle lefelé. – A vízszintes vezérsíkok ilyen beállításánál az ALARM rakéta azonnal süllyedni fog indítás után és eltávolodik a DC-10-estől, így minimális az ütközés kockázata.

– T mínusz hatvannál leállás alatti ellenőrzés kész – jelentette Kaddiri. Ellenőrizte a navigációs adatokat. – A Roosevelt-1 által megállapított pályán hat perc negyven másodpercünk van az indítási négyszögben. – Addigra Jon Masters is visszaült a helyére, és nagyot húzott műanyagflaskájából.

– Folytatni a visszaszámlálást – mondta a monitorokat figyelő Masters. Eközben kinyitottak a bombatér ajtói, és feltárult néhány ezer láb mélységben a világosszürke felhőtenger. A DC-10-es hasára, farokrészére és szárnyaira szerelt többi kamerán is látszott a tárva-nyitva álló bombatér; a sötét négyszögben ott lebegett az ALARM rakéta. – Ajtók nyitva. Harminc másodperc indításig ... Több órának tűnt az a harminc másodperc. Masters már épp meg akarta kérdezni Helent, nincs-e valami baj, amikor az asszony számolni kezdett: – négy ... három .... kettő ... egy... indít!

Különös érzés, furcsa látvány volt. Az ALARM rakéta mintha egyszerűen összezsugorodott volna ahogy elhagyta az indítónyílást; továbbra is pontosan a nyitott kamraajtó alatt repült, mintha odaszegezték volna. Az ajtó elég sokáig nyitva maradt, hogy Jon láthassa kissé kinyílni a passzív repülést stabilizáló X-szárnyakat. A DC-10-es farka felemelkedett amint a huszonegy tonnás rakéta kihullott belőle; egy pere kell még ahhoz, hogy a mozgó ellensúly kiegyensúlyozza a gépet. A raktérben tartózkodók keményen markolták a falakra és a mennyezetre Szerélt kapaszkodókat, miközben testüket a padló felé nyomta a nehézkedés.

– Rakéta kint! –kiáltotta Helen. A DC-10-es azonnal harminc fokos bal fordulatba kezdett, és a Roosevelt-1 eltűnt a kioldónyílás kamerájának látóteréből. Helen átkapcsolt a szárnykamerára, hogy figyelemmel követhesse a hajtómű gyújtását.

– Letértünk a rakéta útvonaláról – kiáltotta Kaddiri. – Első lépcső gyújtása következik. Vigyázz, kész, most!

Mint egy gigászi kréta amely vastag sárga vonalat rajzol az égre, az ALARM rakéta első

fokozata begyulladt, és a rakéta csíkká elmosódva a repülőgép elé szökkent. Amikor úgy egy mérföldre távolodott, az X-szárny csaknem merőleges állásig kinyílott, az ALARM rakéta felfelé

fordította az orrát és emelkedni kezdett. Tizenkilenc másodperccel az indítás után majdnem kétszeres hangsebességgel haladt, és a szárny emelőerejét kihasználva visszaszerezte indítási magasságát. Néhány másodperc múlva már nem is volt látható.

– T plusz harminc másodperc, Roosevelt-1 irányban, minden rendszer rendben, magasság egyhúsz-ezer, sebesség három Mach fölött – jelentette Kaddiri.

– Indítótér ajtaja csukva, túlnyomás helyreállt – jelentette az egyik technikus. – Újratöltésre kész. – Ezúttal nem volt miért sietni a Roosevelt-2 betöltésével, de Masters szerette gyakorolni a gyors utántöltést, bizonyítandó, igenis lehetséges gyors egymásutánban két rakétát pályára állítani egyetlen indítóállásból.

– T plusz hatvan másodperc, tizenöt másodperc az első lépcső kiégéséig – jelentette Kaddiri. –

Magasság egy-nyolcvan-ezer, sebesség hat Mach fölött, emelkedési szög harminc fok. Minden rendszer rendben.

A szárnyak felhajtóerejével növelve a hajtómű nyomatékát a rakéta gyorsan emelkedett a légkörben. Ahogy a levegő ritkulni kezdett, az egyre kevesebb emelőerőt szolgáltató szárnyak fokozatosan visszahajlottak a törzs burkolata felé, s végül közvetlenül az első lépcső kiégése előtt, teljesen behúzódtak a törzsbe. Hatvanhat másodperccel a gyújtás után kiégett az első fokozat, és az ötven láb hosszú rakéta hátsó fele a stabilizátorokkal és a szárnyakkal együtt levált. A rakéta ekkor már az űr határán járt, majdnem huszonötezer méterrel a Föld fölött. Kilenc másodperccel később begyulladt a második fokozat, és a rakétát kiröpítette az űrbe. Az első fokozat megkezdte ellenőrzött zuhanását a Föld felé; hatvanezer lábbal a felszín fölött kinyílott a négy ejtőernyő. A légierő egy speciálisan felszerelt C-130-as szállítógépe röptében elfogja majd, és leteszi valahol a White Sands északi részén. Ez a befogási módszer lehetővé teszi, hogy az ALARM rakétát a világ bármely részén, akár sűrűn lakott területeken is bevethessék anélkül, hogy veszélyeztetnék a lakosságot. A második és harmadik fokozat az űrből fog a légkörbe lépni, és maradéktalanul elég.

– Második fokozat gyújtása rendben – jelentette Kaddiri. – Magasság háromszáznegyvenezer felett, sebesség tizenegy Mach felett, irány jó. – Aggodalmas pillantást vetett Fochra, majd Mastershez fordult. – A második lépcső fúvókája túlterhelést jelez, Jon. Lehet, hogy sok volt neki a magassági szél korrekciója.

Masters a második fokozat visszaszámlálását figyelte. – Negyven másodperc a második lépcső

kiégéséig – dünnyögte. – Tartja a tolóerejét? Korrigálja az irányt?

– Folyamatos hibajelzés a fúvókától – felelte Kaddiri. – Tartja az irányt, de kicsúszhat a harmadik fokozat tűréshatárából. – A rakéta harmadik fokozata az első kettőnél sokkal kisebb volt, csak arra szolgált, hogy az orbitális pálya eléréséhez szükséges 25 Machig gyorsítsa a rakétát; nagyobb pályamódosításokra nem volt alkalmas. Ha a második lépcső nem képes egy fokozatosan szűkülő pályasávon belül tartani, a rakéta letérhet pályájáról, haszontalan és esetleg veszedelmes égitestté válhat. Számos előre kiszámított “biztonságos" körpálya volt, ahol az AUDR műholdak nem ütközhettek más szerkezetekkel, és begyűjtésükig “elraktározhatták" őket; azonban rendszerint nagyon nehéz volt egy hibásan működő rakétát előre kiszámított “biztonsági" pályára állítani. Ha nem sikerül olyan pályára vinni, ahol nem veszélyeztet más szatellitákat, akár tucatnyi más keringő tárgyat is tönkretehet, és lakott terület fölött léphet a légkörbe. Mielőtt ez bekövetkeznék, meg kell semmisíteni.

Pontosan erre gondolt Foch, amikor a megsemmisítő gomb műanyag burkolatát felnyitotta. Foch, Kaddiri, Masters és a földi térbiztosítás is bármely pillanatban elrendelhette az ALARM

rakéta megsemmisítését. Most, hogy a rakéta már úton volt, Mastersnek alig volt beleszólása a sorsába; nem akadályozhatta meg a megsemmisítést. – Megmondtam, Masters doktor – mondta Foch. – A rakétát nyilvánvalóan elterelte az erős magassági szél, károsodott, és nem tudja korrigálni az eltérését.

Masters mindannyiuk meglepetésére hátradőlt a székén, és lábát föltette a műszerpultra. – Tíz másodperc az első fokozat kiégéséig –mondta, és kortyolt a kólából. – Leülni, nyugalom. Van elég idő a korrekcióra.

– Ezúttal nem ön dönt, Masters doktor – füstölgött Foch. – A parancs White Sandsból vagy a légierő központjából érkezik. White

Sands fogja elindítani a visszaszámlálást. És ha az ő utasításuk nem megy át, én következem.

– Helyes, helyes – vigyorgott Masters, és a komputer képernyőjére mutatott. Foch arra fordult. –

Kiégett a második fokozat, és a Roosevelt-1 tartja az irányt. –Néhány másodpercig mindenki az adatokat tanulmányozta. A poláris körpályán Kanada fölött járó rakétát észlelte egy alaszkai radar, és jelezte, az folyamatosan közelíti a körpálya végleges magasságát. Hamarosan észlelni fogják körpályáján a légierő űrfigyelő radarjai a Fülöp-szigeteki San Miguel támaszponton, aztán az AUDR műholdak megkezdik tevékenységüket.

Masters kisvártatva önelégült mosollyal Fochhoz fordult. – Voltak kisebb pályamódosítások, de pontosan tartja az irányt. Négy perces belül várható a harmadik fokozat gyújtása. – Megint nagyot húzott a kólásüvegből, és hangos böffentéssel nyugtázta győzelmét. – Én a maga helyében nem piszkálnám azt a gombot, ezredes. A Flotta nem dicsérné meg, ha felrobbantana egy tökéletesen működő hordozórakétát.

Clark légitámaszpont, Pamanga tartomány, Fülöp-szigetek

1994. június 12. , helyi idő szerint 11.47

Először néhány nap múlva került sor arra, hogy a légierő repülőgépeivel nagyobb léptékben kipróbálják Masters AUDR műholdjainak helyzetjelző és hírközlési lehetőségeit, mégpedig meglehetősen baljós körülmények között. Ez volt az a nap, amikor az amerikaiak katonai támaszpontjaikat átadták a Fülöp-szigetekieknek, és az Egyesüli Államok légierejének utolsó

egységei is távoztak onnan. A műholdaknak kellett ellenőrizniük az utolsó bombázók és üzemanyagszállítók elvonulását a Japánban és a Guam szigeten lévő támaszpontokra. A légierő 13. hadosztályának főhadiszállása impozáns, fehér, hatemeletes épület volt a Clark légitámaszponton, hatvanöt mérfölddel Manilától északra, a tiszti lakónegyed és az ellátó központ között húzódó hosszú pázsitcsík végében. A pázsit két oldalán, végig a Weston és a Wirt Davis sugárút mentén, valamikor a Fülöp-szigeteket felszabadító nemzetek csapatzászlói lobogtak azok emlékére, akik megvédték a Fülöp-szigeteket a tengelyhatalmaktól. A hatvan zászlónk közül most csak a főhadiszállás előtt álló három volt fellobogózva: e Fülöp-szigetek, az Egyesült Államok és az amerikai légierő tiszteletére.

Richard Stone vezérőrnagy a főhadiszállás előtt állva észrevette hogy az amerikai zászlót néhány lábbal lejjebb engedték, majdnem félárbocra került. Talán így kell lennie. A szárnysegédje, Michael Krieg ezredes lépett oda, és egy táviratot nyújtott át neki. – A legújabb jelentés a Spratly körüli csetepatéról uram – mondta. – A kínaiak még mindig azt állítják, nehézfegyverekel támadták őket. Huszonhét áldozat uram, köztük hat amerikai, öt személy eltűnt.

– Jézusom – sóhajtott Stone. Egy hete követte figyelemmel a fejleményeket. – A kínaiak azt akarják, hogy ezt valaki elhiggye? Mi a fenének tartana egy olajtársaság nehéztüzérséget egy olajfúró platformon?

– Gépfegyvereik voltak, uram. Húsz milliméteres második világháborús amerikai MK 4-esek. Meglehetősen jól működtek, míg a kínaiak szét nem kenték őket egy Fei Lung-7-es rakétával.

– Idióták – dünnyögte Stone. – Csak úgy tüzet nyitni egy hadihajóra! Na és a kínaiak mit tesznek most?

– Lapítanak – felélte Krieg. – Csak néha bukkannak fel a semleges zónában. Mikaso elnök kormánya mostanáig nagyon megértően viselkedett. Samar alelnök kierőszakolt egy határozatot, hogy kérjenek kártérítést a kínaiaktól.

– Sok szerencsét hozzá.

– Teguina alelnök vizsgálatot követelt, persze nem a kínaiak, hanem Mikaso kormánya ellen –

folytatta Krieg.

– Mikaso kormánya ellen? Persze ez várható volt – mondta Stone. – Bármi, amivel megkülönböztetheti magát Mikasótól, ahogy mindig is tette. Csak írjanak róla az újságok.

– Jó labdát kapott a gazfickó, az biztos.

– Ez aztán igaz – dörmögte Stone vezérőrnagy. – Teguina imádja kavarni a szart. Na és nekünk mink van a környéken, hogy a körmükre nézzünk?

Krieg mélységes aggodalommal pillantott parancsnokára. – Két óra távolságban semmink.

– Micsoda?

– Üzenet jött a CINCPAC-tól. – CINCPAC – azaz a Csendes-óceáni Haderő Főparancsnoksága

– ellenőrzött minden katonai tevékenységet az Egyesült Államok nyugati partjától Afrikáig. – Míg a kínaiakkal kapcsolatba nem lépnek, nem akarnak amerikai hajót vagy repülőgépet látni a térségben. Szigorúan el a kezekkel.

– Na és mink volt odakint? – dörmögte Stone .A CINCPAC parancsa kihozta a sodrából.

– Tőlünk pár F-16-os, meg talán egy P-3-as tengeralattjáró-romboló, amit a zamboangai reptérre vagy a Davao melletti Bangoy reptérre, bocsánat, a Samar nemzetközi repülőtérre irányítottak át, hogy felvételeket készítsen. A kínaiak szemlátomást fenyegetésnek tekintik a jelenlétünket. A CINCPAC beadta a derekát. Ötven mérföldes körzetben nincs más gépünk.

– Egy rohadt naphoz illő befejezés – mondta Stone. Megigazította az egyenruháját, és elindult elfoglalni helyét a díszszemle emelvényén.

Richard “Patkány" Stone vezérőrnagy a most feloszlatott 13. repülőshadosztály parancsnoka volt, a Fülöp-szigeteken állomásozó legfontosabb légvédelmi, utánpótlási és fedezetbiztosító

csapategységé.

A tábornok – akinek beceneve a “Patkányölő" rövidítése volt, amióta egy F-4-es fedélzeti géppuskájával valahol a Ho Si Minh ösvényen, Vietnamban hatalmas pusztítást végzett a vietkong harcosok között – a Clark légitámaszponton állomásozó öt nagyobb parancsnokság húsz különféle egységét vezényelte,

Mindezek közül a legfontosabb a 3. taktikai légivadász repülöosztály volt, amely F-16-os vadászbombázókból és F-4G típusú elektronikus hadviselő és zavaró vadászgépekből állt; továbbá

a 6200-as taktikai vadászkiképző csoport, amely több harcászati kiképzőközpontot működtetett a Fülöp-szigeteken, és évente hétszer levezette a “Mennydörgő Ég" hadgyakorlatot az amerikaiak és csendes-óceáni szövetségeseik részvételével. A 3. taktikai légivadász repülőosztály, amelynek gépei a farokrészen a megkülönböztető PN jelzést viselték, levegő-levegő és levegő-föld rakétákkal védelmezték Amerika érdekeit Ausztráliától Japánig és Indiától Hawaii-ig. A Clark légitámaszpont nyújtott otthont a C-130-as Hercules szállítógépekből, C-9-es Nightingale repülő kórházakból, C–12-es Huron könnyű szállítógépekből, HH-53-as Super Jolly és HH-3-as Jolly Green Giant mentő és különleges célú helikopterekből álló légi szállítmányozási parancsnokságnak is. A 374-es taktikai légi szállítmányozási zászlóalj hozta-vitte a személyzetet és az utánpótlást az egész déli csendes-óceáni térségben, háború esetén pedig az volt a dolga, hogy csapatokat és utánpótlást juttasson el az ellenség vonalai mögé. A Clark légitámaszpont megnyitása, 1903 óta életfontosságú láncszem, az Egyesült Államok és szövetségesei egyik legnagyobb előretolt hadállása volt a Csendes-óceánon. Most mindezt visszaadták a Fülöp-szigetekieknek –mégpedig az ország történetének egyik legbizonytalanabb, legválságosabb időszakában.

Stone tekintete nemzete lobogójáról a külső kerítés mögött alig egy kilométerre tolongó és lármázó tüntetőkre siklott. Legalább tízezres tömeg ostromolta a felül szögesdróttal szegélyezett kerítést, Amerika-ellenes jelszavakat üvöltve és mindenféle mocskot hajigálva át a téglafalon. Stone páncél kocsikat állított fel a fal mentén, mert számított egy ilyen tüntetésre. A páncélkocsikon ülő katonák csak oldalfegyverrel és gázgránátokkal voltak felszerelve, a kapukat őrző Fülöp-szigeteki katonák és rendőrök legkomolyabb fegyvere pedig a gumilövedék volt. Olyan vadul záporoztak rájuk a kövek és üres palackok, hogy ki sem merték dugni a fejüket, még a keskeny kémlelőnyílásokat is zárva tartották. A tömeg, ha felizgatják, könnyűszerrel átcsaphat rajtuk. A hangzavarban időről időre lövések dörrentek. Stone ráeszmélt, hogy a hetek óta tartó

tüntetések után most már meg se rezzen a fegyverropogásra.

A gyorsan befejeződő ceremónia után “Patkány" Stone a reptérre indult, hogy jelen legyen a Clark légitámaszpont amerikai katonai személyzetének – sehogy sem tudta evakuácionak nevezni

– behajózásánál. Nem tudott megszabadulni a zsigereiben lapuló előérzettől, hogy túl korán, túl hirtelen szakad meg ez a kölcsönös védelmi viszony. Még élénken élt emlékezetében az alig egy hete a Spratly-szigeteknél lezajlott csetepaté.

Hát igen, gondolta “Patkány" Stone, látni fogja még a Fülöp-szigeteket. Csak az a kérdés, meddig kell várnia.

Légierők Csúcstechnológiai Kutatóközpontja (HAWC), Nevada, USA 1994. június 13., helyi idő szerint 07.15

– Csak tréfált, uram? –mondta Patrick McLanahan alezredes John Ormack dandártábornoknak.

–Én illő tisztelettel képen törlőm!

John Ormacknak, a HAWC helyettes parancsnokának nem kellett McLanahan vigyorgó

ábrázatára pillantania hogy tudja, a fickó senkiben sem szándékozik komolyan kárt tenni. Izgatottan vibráló hangjából tudta, a harminckilenc éves navigátor és berepülőtiszt valóban izgatott. A világ legújabb, legfejlettebb repülőgépe, a B-2-es lopakodó bombázó előtt álltak. És ráadásul ez a B-2-es – amelyet “Fekete Hercegnek becéztek – néhány hónapig az övé lesz.

– Nem tréfa, Patrick – ölelte át McLanahan széles vállát Ormack. – Ne kérdezze tőlem hogyan csinálta, de tény, Elliott tábornok megkaparintotta az egyik Dreamlandnek szánt B-2-est. Ez az egyik előnye annak, ha az ember a HAWC igazgatója. A gépet eléggé lestrapálták, de még teljesen működőképes. Erről lőtték ki néhány hónapja az első SRAM-II támadórakétát.

– De csak nemrég állították szolgálatba a B-2-eseket – mondta McLanahan. – Nem sok van odakint belőlük, csak egyetlen raj, a 393-as. Nem igaz?

Ormack bólintott.

– És mi mit kezdünk vele? – kérdezte McLanahan.

– Ahogy én Elliottot ismerem, kierőszakolta a parancsnoktól, hogy újabb fegyvereket próbáljanak ki a B-2-esen, mielőtt nagyobb számban hadrendbe állítják. A légierő, mint tudja, a költségvetési megszorítások miatt felfüggesztette a fejlesztésüket; csakhogy Elliott fejlesztési programjai nem a nyilvánosság előtt zajlanak.

– A légierőhöz csatlakozva ő is szorgalmazta a kongresszusnál az átállást a nukleáris fegyverekről a hagyományosakra – folytatta Ormack. – A légierőnek nem nagyon sikerült a B-2est hagyományos fegyverzethordozóként “eladnia", legalábbis amíg Elliott bele nem szólt a dologba. Azon van, hogy ezt a B-2-est egy második “Old Dog"-gá alakítsa át, afféle repülő

csatahajóvá. Sikerült rávennie a döntéshozókat, hogy egyet megkaphasson kísérleti célokra.

– Persze szükségünk lesz egy bombázós tapasztalatokkal rendelkező berepülő tisztre, aki ezen felül betegesen gazdag képzelőerővel és bulldogtermészettel is rendelkezik. Természetesen magára gondoltunk.

McLanahannek torkán akadt a szó, és ezen Ormacknak megint mosolyognia kellett. A tábornok közepes termetű, korán őszülő, szikár, inas férfi volt, aki pilótaként tucatnyi különféle fajtájú

gépen több ezer órát repült, de otthonosabban érezte magát a laboratóriumokban, a szimulátoroknál vagy a számítógépes konzolok előtt. Fiatal munkatársai halk szavú, szorgalmas mérnökök voltak – akiket mindenki “komputerbébiknek" nevezett –, vagy szeles, hányaveti, lezser berepülőpilóták, akik nagyon fenn hordták az orrukat attól, hogy a szabad világ repülőseinek másik 99,99 százalékával szemben alkalmasnak találtattak a HAWC-nál végzendő

munkára.

McLanahan egyik csoporthoz sem tartozott.

Nem volt sem egyetemi kukac, sem mérnök, sem berepülőpilóta. Csak egy száznyolcvan magas szőke férfi tele erővel; egy keményen dolgozó, értelmes, összeszedett, hatékony repülőstiszt. ír bevándorlók legidősebb fiaként New Yorkban született, de Sacramentóban nevelkedett, ott végezte el a repülőstiszti iskolát, és szerzett tiszti rangot 1973-ban. A sacramentói Mather légitámaszponton kapott navigátori kiképzés után a 320. bombázóosztály egyik B-52-esére került. Miután a radarnavigátori képzettséget is megszerezte, visszatért a Mather légitámaszpontra. Az idők folyamán az Egyesült Államok legjobb bombázója lett, amit az évenkénti navigációs és bombázós gyakorlatokon begyűjtött trófeák hosszú sora bizonyított. A légidisznónak gúnyolt B52-esen végrehajtott bravúrjai hívták föl rá a HAWC parancsnokának, Brad Elliott vezérőrnagynak a figyelmét, aki aztán a nevadai sivatagi kísérleti telepre hozatta, a

“Megafortress", a csúcstechnológiai fegyverzetek és lopakodó gépezetek tesztelésére gyökeresen átalakított B-52-es fejlesztéséhez. Az események valószínűtlen, ám annál ijesztőbb láncolata révén McLanahan az Old Dognak becézett Megafortresszel és szedett-vedett mérnökszemélyzetével a Szovjetunió fölé repült, hogy elpusztítson egy földi telepítésű

lézertámaszpontot.

Nem merték megkockáztatni, hogy a szigorúan titkos és politikailag robbanásveszélyes akció

napfényre kerüljön, ezért McLanahant határozottan megkérték, maradjon a HAWC-nál. Boldogan fogadta az ajánlatot, még akkor is, ha nyilvánvalóan nem volt más választása. Az Old Dog repülésének, az egyik legsötétebb ügynek azok sorában, amelyek a Szovjetuniót végül is a glasznosztyra kényszerítették, örök homályban kellett maradnia, bármi áron. Sok sikeres, törekvő férfi nyűgnek érezte volna az elszigeteltséget, az elismerés hiányát, a szinte fogságot. Nem úgy Patrick McLanahan. Mivel nem volt mérnök, munkaköre a HAWC-nál az első

években a telefon felvételére és ellenőrzőlisták összeállítására szorítkozott, Elliott és Ormack tábornok szárnysegédjének szerepében. Csakhogy ő továbbképezte magát az alaptudományokban, eljárt a laboratóriumokba és a kísérleti telepekre a tudósokat kérdezgetni, igyekezett minél több repülőidőt kisírni és kiügyeskedni magának, s ami a legfontosabb, minden megbízatását úgy hajtotta végre, mintha a szabad világ legfontosabb kutatási programja lett volna. Akár ellenőrzőlistát táplált be egy pilótafülke komputerébe, akár a raj kávé–és szendvicsbárját kezelte, Patrick McLanahan profihoz méltó megbízhatósággal végezte a dolgát. A helyzete lassan változni kezdett. Két évvel a korhatár előtt őrnaggyá léptették elő. Kapott egy helyettest, aztán egy írnokot, aztán egy asszisztenst, aztán egy stábot, végül saját részleget, berepülőpilótákkal és teljes kiszolgáló háttérrel együtt. Megbízatásai jellege is változni kezdett. Már nem tervrajzok és jegyzőkönyvek számontartásával foglalkozott, hanem részproblémák, majd alrendszerek, végül egész fegyverrendszerek fejlesztésével, őrnagyi előléptetésén még meg sem száradt a tinta mikor alezredessé léptették elő.

“Száműzetéséből" időről időre kiszabadult; a fiatal “sikerembert" gyakran kikölcsönözték más kutatási és fejlesztési ügynökségeknek, így a határvédelemnek, az űrparancsnokságnak. McLanahan nagyon hamar állandó résztvevőjévé vált minden olyan programnak, amelynek köze volt az atmoszférikus vagy űrrepüléshez. Végül a hadügyminisztérium egyik legbecsültebb témavezetője lett.

De a HAWC feladatköre is megváltozott. A költségvetési megszorításokkal és a stratégiai bombázóegységek visszafejlesztésével kellett egy hely, ahol a használaton kívüli gépeket pihentetik, míg szükség nem lesz rájuk. Bár a legtöbbet a “temetőbe" küldték, azaz a légierők felújítási és karbantartási központjába, az arizonai Tucson mellett fekvő Davis-Monthan légitámaszpontra hogy tartalék alkatrészeket termeljenek ki belőlük, némelyik titokban Dreamlandbe került a közép-nevadai sivatagba, kutatási és különleges célokra. Ahol most voltak, az az Elliott tábornok parancsnoksága alatt álló Stratégiai Tartalék Csoport (SRA) területe volt. A SRA egy lépéssel tovább vitte a HAWC-ban elvégzett munkát: bevethető

gépeket csinált az egzotikus kísérleti berendezésekből. Míg az Old Dogból teljesen véletlenül lett bevethető gép, most újabb Old Dogokat állítottak elő és tartottak készenlétben szükség esetére: Az évek során hat B-52-es, két B-l-es – mindkettőből az eredeti A-változat –, hat F-111G

vadászbombázó – ezek eredetileg a stratégiai légierő FB-111A hadászati bombázói voltak – gyűlt itt össze. A legújabb szerzemény pedig McLanahan B-2-es Fekete Hercege volt

– A másik témája az ASIS lesz – folytatta Ormack. – A légierő végre rászánta magát, hogy a jelenlegi kétpilótás felállást a pilótabombázó kombinációval váltsa fel. A fülkét két pilótára tervezték, és magának kell egy fegyverzetkezelő és egy védelmi rendszerkezelő állást kialakítania, mégpedig úgy, hogy a kétpilótás lehetőség is megmaradjon. Néhány hónapja van, legfeljebb négy, hogy sorozatgyártásra alkalmas állapotba hozza az ASIS-t, beleértve a tervrajzokat és a technológiai leírást. – Gonosz mosollyal hozzátette: – A pilóták “szakszervezete" nem fog ujjongani az ötlettől, gondolhatja. Szerintük az ASIS egy halom ócskavas, és a B-2-es annyira automatizálva van, hogy nem kell hozzá navigátor, ellenben két pilótára szüksége van.

– Enyhén szólva – nevetett McLanahan. – És mi az az ASIS?

– Attól függ, kitől kérdezi meg. Hivatalosan Attack System Integration Station (Integrált Támadófegyverzeti Kezelőállás). De a berepülőpilóták és a B-2-esek legénysége szerint az Abszolút Szükségtelen Idióta Szerkentyű rövidítése, természetesen a navigátorok nagyobb dicsőségére.

McLanahan felnevetett. – Jópofa. – A vadászpilóták dél-nevadai Mekkájában közkedvelt foglalkozás volt a navigátorok ócsárlása. Még mindig megilletődötten közelebb lépett a vakítóan megvilágított hangárban álló hatalmas, denevérszárnyú bombázóhoz. A Fekete Herceget egyenesen arra tervezték, hogy egyszerre több, erősen védekező mozgó

céltárgyat támadjon a világ bármely pontján, nagy találati biztonsággal és jó túlélési eséllyel. Ahhoz, hogy csaknem ötezer mérföldet repülhessen utántöltés nélkül, hatalmasnak kellett lennie; a szárnyfesztávja ugyanakkora volt, mint a B-52-esé, és a tartály térfogata is csaknem ugyanakkora. A saját súlyánál nagyobb tömegű üzemanyagot vihetett így magával. A múltban egy ekkora bombázó könnyű préda lett volna az ellenség légvédelme számára; egy ekkora repülő acéltömeg játszi célpont a felderítő és célravezető radaroknak. Az 1940-es években először kifejlesztett B-52-est úgy tervezték meg, hogy rendkívül nagy magasságban repüljön, de aztán át kellett térnie a mélyrepülésre, a zavarásra, a csaliszórásra, és a jó öreg kerülgető

manőverezésre, hogy elkerülje a pusztulást. A B-58-as Hustler bombázó biztonsága egyedül a szuperszonikus sebességen alapult. Az FB-111-es és a B-l-es hadászati bombázók a karcsúbb, lopakodó profilra, a fejlett elektronikus ellenrendszerekre és a terepkövető radarra támaszkodva juthattak át az ellenséges védelmen. Azonban a vadászgépek, föld-levegő rakéták, korai riasztórendszerek és befogó radarok gyors fejlődése következtében még a karcsú, veszedelmes Bl-es is hamarosan védtelenné vált volna. A Patrick McLanahan fölé magasodó fekete szörnyeteg volt a legújabb adu ebben a játszmában. A B-2-es is egy százhúsz tonnás bombázó volt, szerkezeti elemeinek nagy részét azonban nemfémes anyagból gyártották, amely csökkentette vagy szétszórta az ellenséges radarsugarakat; az energia különleges, keskeny sávokban verődött vissza, ami jelentősen csökkentette a visszavert jel erősségét. A gépnek nem volt függőleges vezérsíkja, amelyek radar-visszaverőként működhettek volna; oldalról nézve csak egy fekete csíknak látszott , olyan volt, mint egy sovány ebihal. A szárny két hatalmas elemből állt, akárcsak a műanyag repülőmodellek szárnya; nem voltak szerkezeti töréspontok, burkolatot rögzítő szegecsek; így a gép a szárnycsúcsokon ugyanolyan erős volt, mint a törzsnél.

Négy hajtóművét a V-alakú szárnyakba építették, ami megszüntette az árulkodó hőkibocsátást; a hajtómű elemeit maga az üzemanyag hűtötte, ami tovább csökkentette az infrasugárzást. Művészi navigációs rendszere, támadóradarjai és érzékelői olyan fejlett technológiát képviseltek, amellyel megsemmisíthette a célpontot több mérföldre attól a helytől, ahol az ellenséges felderítőradarok először észlelhették volna.

A Fekete Herceg fejlesztésének költségei döbbenetesek voltak: gépenként félmilliárd dollár, majdnem nyolcvanmilliárd dollár az egész gépparkért, a kutatás; fejlesztés és működtetés költségeit egybevéve. A tervet, mely szerint öt éven belül százhatvan darabot állítottak volna hadrendbe, hamarosan felváltotta egy hosszabb távú elképzelés, amely tíz év alatt mindössze hetvenöt bombázót ígért. De még ebből a visszanyesett tervből is engedni kellett; 1992 áprilisáig csak tizenkét bevethető B-2-es volt a leltárban, a tesztekhez használt első három példányt is beleértve. Az 1992-es és 1993-as költségvetés csak “életmentő" segítséget jelentett, épp annyi pénzt hogy a program el ne haljon, és szükség esetén gyorsan felfuttatható legyen. Mivel az ezredfordulóra csupán hetvenöt használható B-2-es áll rendelkezésre, a lecserélésre kiszemelt B52-esek még a huszonegyedik században is ott lesznek a nukleáris hordozóeszközök arzenáljában. A B-2-es azonban, amelyet sok millió dolláros fényűzésként emlegettek, és azzal vádoltak hogy rég elavul mire hadrendbe állíthatják, mégiscsak realitás volt, és alapos tesztek során bizonyította, alkalmas a bevetésre. Az első Fekete Hercegekből álló bombázóraj, a 393-as “Tigrisek" – ugyanaz az egység, amelyik Hirosimára ledobta az atombombát a második világháborúban –, néhány hónappal ezelőtt lépett szolgálatba a missouri Whiteman légitámaszponton, és ezzel az ellenség több milliárd dollár értékű légvédelmi felszerelése vált egyetlen szempillantás alatt ócskavassá. –

Van időm körülnézni, uram? –kérdezte McLanahan.

– Gondolhatja – felelte a fiatal tábornok, és hagyta, hadd teljen be Patrick a pompás, fekete bombázógép látványával, hadd járja körül , hadd ismerkedjék vele. A B-2-esnek nem volt törzse, mint a hagyományos repülőgépeknek; mintha valaki lefűrészelte és összeragasztotta volna egy B-52-es szárnyait, és kerekeket szerelt volna rá. Aki, mint McLanahan, hozzászokott a B-52-es hatalmas, lehajló szárnyaihoz, annak különös volt látni, hogy a B-2-es éppoly hosszú, és kétszerte szélesebb szárnyai egy centit sem hajlanak le; a nemfémes összetett anyag minden egyes fontja szilárdabb volt az acélnál. A burkolat tökéletesen sima volt, radarjelet visszaverő antennák sehol. A “sárkányforma" nem tartalmazott radarvisszaverő

függőleges felületeket; ehelyett a szárnyak belépőélén elhelyezett, nyitható és zárható kettős hasítékok, úgynevezett fiaperonok biztosították a stabilitást; a háromszoros biztosítású, lézeroptikus csatolású fedélzeti komputer kettesével vagy egyenként vezérelte őket. Ez az egyedülálló stabilizáló megoldás a kipufogórendszerrel együtt – amely a fiaperonok hatékonyságát tovább fokozta azáltal, hogy az égéstermékeket rajtuk keresztül áramoltatta, egy kisebb vadászgéppel vetekedő fordulékonyságot biztosított a hatalmas bombázónak. Hogy megakadályozzák a radarkép “kivirágzását" olyankor, amikor a flaperonok repülés közben kinyílnak – ugyanis még egy ötfokos fordulathoz szükséges kinyílásuk is megsokszorozhatta volna a radarképet – a B-2-es szárnyának belépőélét zegzugos vonalban képezték ki, ami lehetetlenné tette, hogy jelentős mennyiségű visszavert energia kerüljön az ellenséges vevőkészülékre.

Patrick átbújt a hegyes orr alatt, szemügyre vette a gépnek azt a részét, amely a SAC bármelyik bombázópilótáját vonzotta volna: a kettős bombakamrát. Az orr-rész alsó felületét az elülső

futómű két oldalán vastag fedéllel takart nagy négyszögletes ablakok foglalták el.

– A lézeres és infravörös érzékelők ablakai? – kérdezte Patrick Ormacktól.

– Eltalálta, Patrick – felelte a tábornok. – Miniatűr lézeres keresők meg célpontkövetők, és a navigációs rendszerre kapcsolt infravörös érzékelők. Az érzékelők ablakát és a pilótakabin szélvédőjét is speciális réteggel látták el, amely beengedi a radarsugarat, de a visszavert energiát már nem engedi át. Ez csökkenti a legénységen és a kabin műszerein képződő radarjelet. Különben egyedül a pilóta sisakja megkétszerezné a radarkeresztmetszetet.

– Hol a navigációs radar? Van itt olyan?

– Meghiszem azt! A Fekete Hercegnek egy AN/APQ-181-es többcélú radarja van a szárny belépőélébe építve, terepkövető, felszíni pásztázó, célravezető, befogó és találka üzemmóddal. Még levegő-levegő célzással is bővíthetjük a rendszert.

– Levegő-levegő célzás egy bombázón? – füttyentett McLanahan, –Viccel, vallja be.

– Ez semmi ahhoz képest, amit az Old Doggal megcsináltunk – felelte Ormack. – Miután mi Dreamlandben rakétákat szereltünk egy B-52-esre, nem hiszem hogy valaha is lesz még olyan csapásmérő gép, amely nem képes legalább tucatnyi különböző feladatra, beleértve levegő-levegő

rakéták hordozását is. Van értelme a dolognak, mert ha tizenhat-húsz különféle fegyvert vihet magával az ember egy bevetésre, eleve nyert helyzetben van. Amellett a B-2-es semmilyen nézetből nem mutatkozik jelentősen: a radarkeresztmetszete egy százada egy F-15-ös Eagle vadászénak, huszada egy F-23-as Wildcat vadászénak; vagyis lecsaphat a célpontra, mielőtt az a másik pasas egyáltalán sejtené, hogy egy B-2-es jár a közelben. Ráadásul nagy magasságban ugyanolyan fordulékony és ugyanakkora gyorsulásra képes, mint egy F-4-es Phantom. A gép hasa olyan volt, mint egy hatalmas fekete zivatarfelhő, mintha a végtelenbe nyúlna, és minden csepp fényt magába nyelne. Patrick meglepetéssel fedezte fel a két hatalmas bombakamrát. – Nahát, ez sokkal nagyobb, mint hittem volna, tábornok!

– Mindegyik kamrában van egy-egy nyolc SRAM-mal töltött szabványos hadászati forgótár –

felelte Ormack. –Tizenhat SRAM rakéta, jól oda lehet velük durrantani. De B61-es vagy B83-as nukleáris gravitációs bombákkal is felszerelhető, bár egy távolsági fegyverekkel fölszerelt B-2-es sokkal veszedelmesebb tud lenni. A Fekete Herceg csak két cirkálórakétát bírna el, úgyhogy nem tervezzük AGM-129A-k alkalmazását, habár úgy képeztük ki, hogy arra is alkalmas legyen.

– Kitűnő hadászati kísérőgép – mondta McLanahan. – Szerintem a főnöknek igaza van, egyszerűén pazarlás volna ezeknek a gépeknek atombombákkal megrakva a taccsvonalon vesztegelniük, miközben hagyományos fegyverekkel püfölnek minket. A légierő “globális hatókörről" meg “globális ütőerőről" beszél, de arról hallgatnak, hogyan fogják megvédeni magukat a nagy hatótávolságú bombázóink ellenséges környezetben, előzetes nukleáris puhítás nélkül. Azt mondják, Guamról, Diego Garciáról vagy Loringról tizenkét óra alatt a Föld bármely pontjára eljuttathatják a B-52-eseket, de azt nem magyarázzák meg, hogy fognak ezek a bombázók visszatérni a bevetésből. A kísérőgéppé átalakított Fekete Herceggel viszont megy a dolog. Éppen akkora a hatótávolsága mint a hadászati bombázóké, és ugyanakkora tűzerőt hordozhat, mint egy B-52-es. Rátesszük azt az új PACER SKY műholdas adatfeldolgozót, esetleg egy ISAR radart, príma bombákat? ...

– Minden létező fegyvert kipróbáltunk rajta – ismerte el Ormack –, az AGM-130-as Striker siklóbombától – a maga kedvencétől – a Harpoon levegő-víz rakétán, a tengeri aknákon, az MK82-es bombákon, AMRAAM rakétákon, a Sidewinderen, a TACIT RAINBOW radarvezérelt cirkálórakétákon át az AGM-84-es videóvezérlésű rakétáig, sőt a fényképező felderítőballonokig. A kongresszus nem hajlandó félmilliárd dolcsit kidobni egy csak nukleáris gépért, tehát be fogjuk bizonyítani, a B-2-es elég hajlékony, és a legkülönfélébb célokra felhasználható – vonta meg a vállát Ormack, majd hozzátette: –Én nem vagyok meggyőződve arról, jó kísérő-védő gép lesz-e belőle. Ha egy vadász vagy egy földi megfigyelő vizuálisan észleli, kampec.

– Nem hiszem – mondta Patrick. – Szerintem elég nagy meló egy ilyent közelharcban elpusztítani.

– Igen? A légierő nagy része az ellenkező véleményen van – vágott vissza Ormack. – Nézze a szárnyat! Még messziről is jó nagynak látszik. Nem szuperszonikus gép, ami még nehezebbé teszi a menekülést, és megkönnyíti a közvetlen célzást. Nem, én azt hiszem, a légierő jobban teszi, ha nem kockáztatja a B-2-eseit egy hagyományos bevetésben. –Egyetértést keresve McLanahanra pillantott, és meglepetten tapasztalta, hogy a fiatal navigátor határozatlan vállrándítással válaszol.

– Nem ért egyet velem?

– Én nem repültem annyit vadászgépen, mint ön – felelte McLanahan –, de nemegyszer kemény munkámba került ötezer láb magasból megtalálni egy repülőteret, nemhogy egyetlen repülőgépet. Ötezer láb magasságban a pilóta majdnem négyszáz négyzetmérföld földfelszínt lát be. Ha, mondjuk percenként nyolc mérföldes sebességgel repül, negyven négyzetmérföld zúg el minden tíz másodpercben a szárnyai alatt. Húsz-húsz négyzetmérföld mindegyik oldalon. Ha nem használhat radart legalább a megközelítéshez, akkor elég nehéz helyzetben van.

– Egyetértenék magával, ha egy járőrgépnek mindig ekkora területen kellene keresgélnie –

vitatkozott Ormack. – De a harci terep gyorsan beszűkül. Egy szerencsés észlelés, a radar-detektor egyetlen cincogása vagy egy villanás a radar-ernyőn, és máris az egész falka a maga nyakán van.

– Csakhogy addigra már kilőttem a rakétáimat – mondta Patrick. –Vagy ha nem, akkor holtbiztos, hogy nem röpködök még mindig odafönt. Ha van infravörös kamerám, azok a fiúk lent a sárban fognak csúszkálni a farkam után. És földközelben még az F-23-as vadászgépek sem tudnak harcolni; arra készültek, hogy felülről szedjék le a célpontot. Ez a nagy előnyük a lopakodó gépeknek.

Ormacknak nem jutott eszébe megfelelő válasz; alaposan fontolóra vette, amit McLanahan mondott. – Felhozott néhány egész jó érvet, Patrick – ismerte be. – Tudja mi következik ebből?

– A Stratégiai Harcászati Központ – vágta rá McLanahan. – Jarrel tábornok kisded játszótere odafönt Dél-Dakotában.

– Eltalálta. Föl kell szállítanunk egy B-2-est néhány vadász ellen Jarrel gyakorlóterén, és megnézni mi történik. Esetleg egy másik gépet is küldhetünk vele, hogy meglássuk alkalmas-e kísérőgépnek. – Mosolyogva hozzátette: – Gondolom, el lehet intézni. Majd felküldjük magát pár hónap múlva, amikor a 393-asok ott gyakorlatoznak. Megemlítem a dolgot Elliott tábornoknak; azt hiszem, el lesz ragadtatva. Máris új munkát talált magának, Patrick: behatolási és támadási taktikák fejlesztése Fekete Herceg lopakodó kísérőgépek számára.

– Dobjon csak a mély vízbe – felelte McLanahan, miközben a gép bejárata felé indultak. McLanahan új madara az AF SAC 90-007-es volt, a hetedikként megépített B-2-es bombázó. Patrick ellenőrizte a “Vészindítás" gombot – kikapcsolva, lebiztosítva – mert ez a gomb elindította a gép áramellátását és levegőztető rendszerét mire a pilóta felért a kabinba, így a B-2-es járó

motorral, beállított navigációs rendszerrel várta a pilótát, és ellátókocsik, műszaki személyzet nélkül három percen belül kigördülhetett a kifutópályára.

A B-1-es bombázótól eltérően, amelybe mintha csak vonakodva és találomra építették volna be a védelmi és támadóállást, a B-2-es pilótakabinja hatalmas volt. McLanahan majdnem egészen kiegyenesedhetett mielőtt becsusszant a jobb oldali ülésre, és bekötözte magát. Ormack élvezettel figyelte amint a fiatal navigátor elhelyezkedett, s még a pilótakesztyűt is fölveszi.

– Indul valahova?

Új pilótakabin kell, uram, de ahhoz beszíjazott legénységgel ki kell próbálni a régit. Egészen más így a műszerek elérhetősége. Ha volna sisak, azt is feltenném. – Ormack egyetértően bólintott, és elmosolyodott: McLanahan, mint rendesen, azonnal munkához látott. A bombázó bal oldali műszerfala olyan volt, mint egy tv-stúdió irányítópultja. Négy színes többcélú monitor uralta; mindegyik körül gombok sokasága, amelyekkel változtatni lehetett a képernyők üzemmódját, ily módon több száz különféle információt megjeleníteni rajtuk. A bombázón ugyanolyan kezelőszervek voltak, mint egy vadászgépen: mindegyik ülés bal oldalán a gázkarok, jobbra pedig a nyomógombbal ellátott botkormány. Mindegyik üléshez tartozott egy széles, ovális kijelző, amely a repülési és támadási információkat kivetítette a szélvédőre.

– Hol vannak a műszerek? – csodálkozott McLanahan. – Alig látok valamit. Valami lerobbant próbagépet kaptunk, vagy mi? – Ez egy teljesen kiépített modell, Patrick – nyugtatta meg Ormack. – Mindent a többcélú képernyőkkel, a gázkarokkal és a botkormánnyal lehet megoldani. A képernyőn megjelenik a menü, amiből kiválaszthatja melyik műszerekre van szüksége, aztán megnyomja a megfelelő gombot, vagy a botkormánnyal odaviszi a kurzort.

– De semmiféle repülésirányító műszert nem látok – makacsolta meg magát McLanahan. – Mi van a csűrőlap-kormánnyal? A futómű fogantyújával? Hogy vonja be a futóművet, kihalássza egy kötéllel? – Ez már a huszonegyedik század, barátom – felelte Ormack. – Nem rángatunk fogantyúkat. Csak megmondjuk a gépnek mit akarunk, s a többi már az ő dolga – mutatott a jobb oldali képernyőre mindkét ülés mellett, amelyen rövid, ötsoros menü volt olvasható: GYÚJTÁS –

HAJTÓMŰ – GYORSINDÍTÁS – NORMÁL INDÍ-TÁS – VÉSZINDÍTÁS. Mindegyik sorhoz egy nyomógomb is tartozott a képernyő mellett.

– A hajtómű beindításához elég megnyomni a gombot, és alapjáratba állítani a gázkarokat –

magyarázta Ormack. – A többi már a számítógép dolga. Ha beindította a hajtóművet, megjelenik a következő menü, a FELSZÁLLÁS. A számítógép a felszálláshoz szükséges helyzetbe hozza a gépet. változtatja a paramétereket az emelkedés alatt, egészen a repülési magasság eléréséig: mozgatja a futóművet és a csűrőlapokat, ellenőrzi a nyomatékviszonyokat, mindent. Mihelyt elérte a repülési magasságot, kiválasztja a CIRKÁL parancsot, és a komputer viszi a gépet, ellenőrzi és kezeli az üzemanyagot, minden hibát jelent. Más repülési módokat is választhat, úgymint LESZÁLLÁS, ALACSONYAN, ZIVATARBAN – rossz időjárási viszonyok esetére –, KERÜLGET és TÁMADÁS.

– Számítógépes repülés, mi? –dünnyögte McLanahan. –Elég csúszós dolog. Az ember azt hinné, a pilóta meg a navigátor már fölösleges is. – Nagyon fejlett rendszer, de nem teljesen idiótabiztos –mondta Ormack. – A pilóta még fontos szem a láncban.

– No meg a navigátor is – mondta mosolyogva McLanahan a jobb oldali ülést vizsgálgatta. –

Vagy inkább “harcvezetőnek" kellene nevezném? Olyan jól hangzik. A jobb oldali műszerfalon ugyanannyi képernyő és nyomógomb helye látszott mint a pilóta oldalán, de a technikusok magukat a képernyőket már eltávolították. – Olyan, mintha a pilótaoldal másolata lenne – jegyezte meg McLanahan.

– Szerintem az is – felelte Ormack. – Eredetileg az volt az elgondolás hogy két pilóta legyen, ne feledje. Úgy határoztak –Ormack egyszercsak azt látta, Patrick odanyúl a jobb oldali falra rögzített billentyűzethez, és letépi a helyéről. – Hé!

– Csodásán hatnak ezek a csinos kis színes képernyők a navigátor oldalán, uram – mondta McLanahan. – Nagyon jól mutatnak, de elavult technológiát képviselnek.

– Elavult technológiát?! Ezek a legújabbak: nagy felbontóképesség, nagy sebesség.

– Hasonlítsa a pilóta oldalához – mondta McLanahan, – Nézzen ide. A pilóta hátradőlhet, és a kijelzőket váltogatva nyugodtan és könnyedén vezetheti a gépet. De mi van a navigátorral? Annak mindig egy-egy képernyőre kell összpontosítania, hogy jól végezhesse a munkáját. A tekinteté

egyetlen ernyőre tapad, így is kell tennie, de ezeken a monitorokon egyszerre csak egy információ

jelenik meg. És ebből mi lesz? Az, hogy nem fogja tudni mi történik körülötte. Elveszti a helyzetérzékelését. Történhet valami nagyon fontos dolog egy másik ernyőn, és ő nem fogja tudni, mert másodpercekig kell figyelnie ezt az egy képernyőt. Ez az elrendezés arra kényszerítené, egyszerre többfelé ossza meg a figyelmét, viszont ha azt teszi, akkor nem jobban fogja végezni a munkáját, hanem rosszabbul.

– Ezek a legjobb többcélú monitorok – mondta nyersen Ormack.

– Bármilyen információt ráviheti bármelyikre, kettéoszthatja képmezőt, és két információt jeleníthet meg egyszerre, akár a komputerre is bízhatja, hogy automatikusan váltson egyik kijelzésről a másikra. Mi a baja velük?

– Nagyszerűek, de elavultak – ismételte meg McLanahan. – Van már jobb – lengette meg a billentyűzetet Ormack felé, majd hátralökte a válla fölött. – És semmi fontos billentyűzet ne legyen az oldalsó műszerfalon. Ha a navigátornak rárepülés közben mozgatnia kell a tekintetét, az nem jó, az ilyesmit ki kell iktatni. Így halnak meg az emberek.

– Fölszerelhetünk egy állítható konzolt a billentyűzetnek – kezdte Ormack, de McLanahant szemlátomást nem győzte meg. –Nem tudom, mire gondol pontosan, Patrick, de nem láthat neki kicserélni az egész avionikai berendezést...

– Javaslatokat kért tőlem, és meg fogja kapni – mondta McLanahan. – Nem említett semmilyen kikötést vagy korlátozást, úgyhogy

az általam elképzelhető legjobb kabint fogom kialakítani magának.

– Hallgatott egy darabig, aztán folytatta: – És Wright-Patnál fogjuk kezdeni, az Armstrong Űrorvosi Kutatóközpontban.

– Az Armstrong micsodában ...? – Aztán hirtelen rájött, mire gondol Patrick. – Aha, a szuperkabin program! Maga egy fél négyzetméter felületű képernyőt akar beszerelni a B-2-esbe?

– Egyenesen a Fekete Herceg számára találták ki, uram – mondta izgatottan McLanahan. – Az a képernyő pontosan illik ebbe a nagy kabinba, a szoftvert pedig néhány hónap alatt átalakíthatjuk, erről kezeskedem. – Ismét elhallgatott, majd hozzátette: – És ha megvan a szuperkabinunk, akkor talán beépíthetjük azt a Sky Masters-féle PACER SKY rendszert, amin Elliott tábornok dolgozik: a valós, egyidejű műholdas célfelderítést. Óriási lenne. A műholdtól valós képet kap a cél körzetéről, a számítógép megszerkeszti a repülési útvonalat, és mindezt egy hatalmas, többcélú

szupermonitoron fogja látni. Ez aztán nagyszerű volna, ember!

John Ormack hosszú másodpercekig fontolgatta az ötletet. Tudta jól, McLanahan nem egyéb mint egy két lábon járó ötlethalmaz, de azt azért nem várta tőle, hogy ilyen rövid idő alatt ilyen radikális ötlettel álljon elő. Érdekes kombináció: a szuperkabin a nyolcvanas évek technológiai bűvészmutatványa volt, amit soha nem alkalmaztak, a PACER SKY pedig egy vadonatúj ötlet, amit most kezdtek kipróbálni a gyakorlatban.

Ormack tudta, a Sky Masters Corporation AUDR műholdjai összetett radar, infravörös és optikai képet szolgáltatnak egy adott területről, és egy csatoló műholdon keresztül továbbítják. De az, hogy az adatokat szatelliten keresztül egy repülőgép támadókomputerére lőjék át, egyszerűen briliáns ötlet volt. A komputer minden műhold-fordulatnál azonosítja az ismert vagy feltételezett célpontokat, és betölti az egység bombázókomputerébe a pontos céladatokat. A legénységnek csak le kell hívnia egyénként a célpontokat, és az adatokat mérlegelve a gyakorlatilag egyidejű

információk alapján lecsapni rájuk.

Ez volna az első eset, mikor harcoló katonák ütközet közben gyakorlatilag egyidejű képpel rendelkezzenek a harctérről.

Csak McLanahanra kell bízni a dolgot, gondolta büszkén Ormack.

– Jézusom, Patrick – mondta fennhangon –, máris hat hónapra való munkát végzett, pedig öt perce sem ül abban a székben. Na és egy füst alatt a bankot is kifosztotta.

– Viszont a mostani berendezés nagy részét megspórolhatjuk – mutatott McLanahan a szélvédő

alatti kis polcra. – Megszabadulhatunk éttől az íróasztal-utánzattól. Ha beépítjük a szuperkabint, nem kell mindenfelé térképeknek és könyveknek hányódniuk; persze kávéspohár-tartókra azért szükségünk lesz.

– Kávéspohár-tartókra? – kiáltott fel Ormack. Egész Dreamlanden közismert volt McLanahan kávéivó szenvedélye. – Egy B-2-esen?! Na, ki innen!

– Azt hiszi tréfálok, uram? – felelte McLanahan. – Egy heti ebédembe lefogadom, hogy itt nemcsak kávéspohár-tartók vannak, de még egy ceruzatartó és esetleg egy térképlap-tartó is. Áll a fogadás?

– Máris vesztett, fiacskám – mondta Ormack. – A többmillió dolláros harci gépeken a kávéspohártartók a khaki uniformisokkal együtt kimentek a divatból. Amellett ezen a gépen minden számítógépesítve van, a pilótáknak semmi szükségük ceruzákra meg térképlapokra, amikor élethű színekben minden ott van nekik a képernyőkön.

Aztán egy kicsit kotorászott a harcirányító ülése körül, miközben McLanahan magabiztosan hátradőlt az ülésben, és várt. – Nahát, megáll az eszem ... – dünnyögte Ormack néhány másodperc múlva.

– Csak nem talált valamit, tábornok úr?

– Nem tudom elhinni! – kiáltott fel Ormack. – Térképtartók, ceruzatartók, kávéspohártartók... még jó hogy hamutartó nincs, hihetetlen.

– Hadd találgassak ... – kötekedett McLanahan. – Lássuk csak, van ott annyi hely ahol egy ételtartó doboz elfér?

– Étel tartók, meg egy stoppertartó. Egyszerűen nem tudom elhinni. Húsz visszaszámláló

rendszer is van ezen a gépen. Gyakorlatilag magától repül, az Isten szerelmére! Ha akarja, kellemes női hangon visszaszámlál magának a sisakban! De ők azért csak beszereltek egy fekete gumiból készült tartót a stopperük számára!

– Bizonyára kifizetett érte vagy ezer dollárt a légierő – mondta rosszmájúan McLanahan. –

Minél inkább változnak a dolgok, annál inkább igyekeznek ugyanolyanok maradni az emberek. Egyszer majd kifejlesztünk egy hiperszonikus bombázót, amelyik egy óra alatt körülrepüli a Földet, de valaki még akkor is stoppertartót fog beszerelni a pilótafülkéjébe. Ormack igyekezett nem észrevenni McLanahan diadalmas vigyorát. – Nos, itt testre szabott munkát talált, az biztos, és máris pompásan kezdte. Mikor tud munkához látni?

– Máris, tábornok úr. Az F-15F Cheetah vadászgép fejlesztését pár hónapra félretettük, úgyhogy tökéletesen szabad vagyok. Körülbelül. egy óra múlva csoportértekezletem lesz J.C. Powell-lel és Douglas-szel, aztán letakarítom az íróasztalomat, és délután megtartom ennek a programnak az indítóértekezletét. Visszajövünk ide méréseket végezni, mondjuk – szünetet tartott, és a tábornokra mosolygott –mihelyt visszajöttünk az ebédről. Amit ön fizet, ha nem tévedek.

Az egyesített vezérkar főnökének irodája, Washington, USA

1994. augusztus 15. , helyi idő szerint 08.00

– Jó reggelt, uraim – kezdte Rebecca Rodgers kapitány, az egyesített vezérkar hírszerző

központjának törzstisztje. – Itt Rodgers kapitány a reggeli hírszerzési jelentéssel. Az anyag szigorúan titkos, kényes módszerekre és forrásokra utal, külföldi állampolgárok nem lehetnek jelen; a helyiség biztosítva van. – Szünetet tartott és ismételten meggyőződött róla, az

“Akváriumnak" is nevezett szoba kettős, vastag mahagóni ajtói zárva vannak, és égnek a

“szigorúan titkos" feliratú vörös lámpák. “Becky" Rodgers megérezte az Akváriumban tartózkodó

nőkből és férfiakból ezen a reggelen feléje áradó feszültséget ; a hírei sem voltak túlságosan örvendetesek. Az eligazító pulpitus mögött állt, az Akvárium nagy, háromszög alakú

konferenciaasztalának átfogójánál, ahol mindenki jól hallhatta őt és a vetítőernyőt. Lenyűgöző, és határozottan kényelmetlen helyzet volt: két legmagasabb rangú és leghatalmasabb katonatisztje figyelte és várta a magyarázatát, kétségkívül minden pillanatban mérlegre téve teljesítményét. A helyiségben lezajlott első ülések teljesen tönkretették. De az vagy féltucat válsággal ezelőtt volt. Most már nem kellett az ősrégi trükkhöz folyamodnia – elképzelni az egyesült vezérkarok főnökeit anyaszült meztelenül, hogy úrrá legyen idegességén – mert maga a tény hogy tud valamit, amit ezek a nagyhatalmú férfiak és nők nem tudnak, elég vigasz volt számára. A megbeszélésen jelen volt az EV főnöke, Wílbur Curtis tábornok; Mario Lanuza, a helyettese; a flotta hadműveleti törzsének főnöke, Randolph Cunningham tengernagy; Robert Peterson tábornok, a tengerészgyalogság parancsnoka; William Falmouth tábornok, a légierő vezérkari főnöke; és John Bonneville tábornok, a szárazföldi erők vezérkari főnöke, továbbá a szárnysegédjeik, és a többi vezérkarok képviselői. Curtis ragaszkodott hozzá, hogy az EV

valamennyi tagja és vezérkari törzse jelen legyen ezeken a napi eligazításokon –Valószínűleg ez volt az egyetlen lehetőség, mikor ezek az elfoglalt emberek rendszeresen találkozhattak. Curtis a háromszög csúcsán foglalt helyet, mellette üres székek álltak a hadügyminiszter és az Egyesült Allamok elnöke számára, ha kedvük támadna megjelenni, noha kétéves hivatali működése alatt az elnök még egyszer sem tette be a lábát ebbe a helyiségbe. Az EV légycsillagos tagjai szárnysegédeikkel együtt az elnök helyének balján ültek, a törzskari irodák képviselői tőle jobbra, a vendégek és az előadók pedig szemközt. Minden ülés kis kommunikációs konzollal, és az asztalba épített számítógépes monitorral volt ellátva, melyek a gigászi Globális Katonai Irányító, Ellenőrző és Hírszerző Hálózatlak a Pentagon egy másik szintjén elhelyezett operatív központjával voltak összekötve. Az Akvárium hátsó falát hatalmas vetítőernyő foglalta el, fölötte egy sor digitális órával, amelyek különböző zóna-időket mutattak. A vezérkar néhány tagja a repülés vagy hajózás hosszú évei során kialakult kényszeres szokásból minden reggel ezekhez igazította az óráját.

– Első témám ma a Fülöp-szigetek közelében, a Dél-kínai-tengeren lezajlott incidens – mondta Rodgers a haderők helyzetét ismertető rutinszerű bevezető után. – Néhány hónappal a Spratlyszigetek semleges övezetében létesített olajkutató platform ellen végrehajtott támadás után mind a Fülöp-szigetek, mind Kína fokozza haditengerészetének tevékenységét a térségben. A kínaiak figyelemre méltó módon néhány kis merülésű járőrhajó átirányításától eltekintve nem növelték egységeik számát, De így is nagyon komoly erőkkel vannak jelen, köztük a Hong Lung rombolóval, amely Hong Quian-91 típusú víz-levegő rakétákat, Fei Lung-7 és Fei Lung-9 típusú

víz-víz rakétákat hordoz, és kettős célú lövegekkel is jól fölszerelték. Ezen kívül két fregattjuk, négy járőrhajójuk, több aknaszedőjük és ellátóhajójuk van a térségben. Rendszerint három kisebb csoportra oszlanak, kettőt ezek közül egy-egy rakétákkal felszerelt hajó vezet, a harmadik a Hong Lungból és kíséretéből áll. A Csancsiangban állomásozó dél-kínai flotta hajói havonta cserélik egymást ebben a csoportban, a Hong Lungot azonban nagyon ritkán váltják lé. Támaszpontjuk a Spratly-szigeteken elég kicsi, de közepes méretű szállítógépek leszállhatnak rajta utánpótlást víve hajóknak.

A Fülöp-szigetekiek viszont jelentősen fokozták jelenlétüket a Spratly-szigeteknél az olajkutató

platform megtámadása óta. Három fregattjuk közül kettőt a térségbe küldtek, légi és felszíni egységeikkel szigorú ellenőrzés alatt tartják övezetüket.

Az erőfitogtatás ellenére a Fülöp-szigetek tengeri ereje gyakorlatilag nulla – folytatta Rodgers. –

Valamennyi nagyobb csatahajójuk régi, lassú és megbízhatatlan. A legénység elég rosszul képzett, és ritkán tölt egy napnál hosszabb időt a nyílt tengeren.

– Így aztán az Egyesült Államok haditengerészetének támogatása nélkül nem jelentenek problémát a kínaiaknak – jegyezte meg Cunningham tábornok.

– Nem mintha a kínai haditengerészet sokkal fejlettebb volna, uram, legalábbis a Spratlyszigetek közelében tartózkodó egységeik – felelte Rodgers. – Legtöbbjük kicsi, könnyű

fegyverzettel ellátott járőrnaszád. Természetesen kivétel a zászlóshajójuk, a Hong Lung, amely vitathatatlanul a legerősebb hadihajó a Dél-kínai-tengeren, a mi Kidd-osztályú rombolóinkhoz hasonló képességekkel, bálázóknál könnyebb és gyorsabb. A fregattok is komoly fegyverzettel rendelkeznek; a legtöbb HQ-61-es SAM rakétákkal van felszerelve, amelyek nagyon hatásosak lehetnek a Fülöp-szigetekiek helikopterei, sőt talán a Sea Ray víz-víz rakéták ellen is. Teljesítményük – a mi Perry-osztályú fregattjainkéval vethető össze, csak helikoptereik és bonyolultabb elektronikai berendezéseik nincsenek.

A kínaiak fő támadó erejét nyilvánvalóan a hatalmas fölényben lévő szárazföldi csapatok jelentik. Nagyon rövid idő alatt képesek több százezer fős kontingenst partra tenni a Fülöpszigeteken – folytatta Rodgers. – Noha a kínai haditengerészetet általában a miénknél kisebbnek és gyengébbnek gondoljuk, ahhoz épp elég erősek, hogy szárazföldi csapataikat fedezzék és támogassák. Egy kínai partraszállás a Fülöp-szigeteken nagyon gyorsan zajlana le, és nagyon megnövelné a szükséges amerikai ellenlépés méreteit. Körülbelül akkora hadműveletre lenne szükség, mint a Sivatagi Vihar volt, de az előzetes fejlődés lehetősége nélkül.

– Tehát nem sokat tehetünk, ha a kínaiak elfoglalják a Spratly-szigeteket – foglalta össze Falmouth tábornok.

– Uram, a térség jelenlegi erőviszonyai alapján akkor sem tehetnénk semmit, ha a Fülöpszigeteket akarnák elfoglalni... Izgatott moraj fogadta ezt a kijelentést. Először Curtis szólalt meg fennhangon. – Várjon csak, kapitány! Ez a J-2 ténymegállapítása, vagy magánvélemény?-– Nem a hírszerző iroda hivatalos megállapítása, uram, mindazonáltal tényeken alapul – felelte Rodgers. – Ha úgy döntenek, a Népi Felszabadító Hadsereg Flottájának alig egy hét kell ahhoz, hogy ...

– Nevetséges!...

– Nem merik megtenni...

– Képtelenség...

– Az iroda előzetes jelentése szerint – magyarázta Rodgers –, ha a kínaiaknak sikerül elfoglalniuk öt stratégiai fontosságú támaszpontot, nevezetesen Subic Bay és Zamboanga kikötőjét, a Cavite és a Cebu légitámaszpontot, és a hadsereg támaszpontját Cagayan de Orónál, továbbá ha Davaónál megverik Samar alelnök milíciáját, akkor az egész ország a kezükben lesz. –

Szünetet tartott, aztán egyenesen a szemük közé nézett. – Uraim, a Fülöp-szigetek hadserege nem egyéb jól fölszerelt rendőrségnél; nem igazi védelmi erő. Az Egyesült Államokra alapozták a nemzetbiztonságukat, és szükség esetén nyilvánvalóan ismét ezt kell tenniük. Samar alelnök hadereje jól felszerelt és kiképzett gerillahadsereg, de egy inváziónak az sem tud ellenállni. A kínaiak harmincszoros túlerőben vannak a térségben.

Wilbur Curtis gondterhelten pillantott végig vezérkari főnökein. Rodgers kapitány információi mindenkibe belefojtották a szót. Az elmúlt hat esztendőben amióta az egyesített vezérkar elnöke volt, rengeteg rossz hírt hallott. Megtanult gyorsan különbséget tenni az elszigetelt incidensek és az olyan konfliktusok között, amelyek beavatkozás nélkül kiterjednek és elmérgesednek. És tudta, amiről Rodgers beszél, az minden eddiginél súlyosabbnak ígérkezik.

– Azt hiszem valamennyien szerettük volna azt hinni, csak egy újabb kis csetepatéról van sző. De amióta az Egyesült Államok nincs jelen a Fülöp-szigetekén, hatalmas erővákuum maradt a térségben. Tudtuk, ebből baj lehet. Mégis szerintem senki sem Hitte volna, hogy a kínaiak ilyen hamar be akarják tölteni ezt az űrt; már ha valóban ezt akarják. – Ismét Rodgers kapitányhoz fordult: – Elképzelhető a kínaiak partra szállása?

– Uram, ha az egyesített vezérkar részletesebb felvilágosítást óhajt, szeretném bevonni a CIA-t is – felelte Rodgers. – Én csak a katonai vonatkozásokra szorítkoztam, nem készültem föl a politikai helyzetre is kiterjedő tájékoztatásra. De a J-2 szerint a Fülöp-szigetek megérett arra hogy leszakítsák.

Curtis kivárta, van-e valakinek kérdése, megjegyzése; amikor úgy tűnt nincs, ismét megszólalt:

– Szeretném áttanulmányozni a kínaiak esetleges Fülöp-szigeteki akcióira készült hadműveleti variánsokat.

Tudnom kell, milyen terveink vannak készenlétben, s milyen mértékű átdolgozásukra van szükség. Rodgers kapitány, szeretném ha bevonná a ClA-t, és szeretném, ha a tervezés elkészítene egy vázlatot a lehetséges ellenlépésekről, amelyet ismertethetnék a hadügyminiszter úrral. A napi eligazítást ezentúl egészítse ki egy Fülöp-szigeteki jelentéssel, beleértve a műholdas felderítés adatait és a DélKínai-tengeren tapasztalható haditengerészeti tevékenység ismertetését. Legyünk rajta a dolgon, és legyen cselekvési tervünk mielőtt az egész a nyakunkba szakad.

Dreamland, Nevada, USA

1994. augusztus 17., helyi idő szerint 09.05

– Brad! Hol a fenébe vagy? – recsegte a telefon.

Brad Elliott vezérőrnagy széles mosollyal dőlt hátra, amint felismerte a hangot. – Már azt vártam, az ifjú Andy Wyattot küldi ide a nyakamra, uram, de örömmel hallom, személyesen hív.

– Mellőzheted ezt az uramozást, vén csataló – mondta Wilbur Curtis, az egyesített vezérkar, az EV főnöke a recsegő telefonvonalon. –Tudhatnád már. Különben is, rég beszélgettünk. Mikor jövünk már egyszer össze?

– Az az érzésem, nagyon hamar. A fél EV engem zargat telefonon, az űrparancsnokság le se száll rólam, tudtam, hogy te leszel a következő. Hadd találgassak, légi időt vagy műholdidőt szeretnél tőlem.

– Ezt meg honnan a fenéből tudod?

– Valahányszor összeeszkábálok egy új játékszert, neked mindjárt kell. Innen tudom.

– Azért vagy ott, te szarházi. Az a dolgod, hogy játékszereket fabrikálj nekünk, a három csillagod suvikszolása helyett. Úgyhogy ne rinyálj.

– Nem rinyálok, hidd el – kuncogott Elliott. – Gondolom, Masters új AUDR műholdja kellene neked, amelyik egyidejű radar-infravörös és optikai képet tud közvetíteni egy adott területről földi állomásoknak és repülőgépeknek. Így van?

– Gondolatolvasó lettél? – dünnyögött Curtis. – Nekem azt mondták, a B-2-esedre meg a B-52es “Megafortressre" is át tudod lőni a műholdas képeidet.

– Pár hét múlva teszteljük repülés közben a PACER SKY rendszert. De a földi próbák nem mentek igazán jól. Hadd találgassak tovább: képeket akarsz egy bizonyos területről, de nem akarod a DSP vagy LACROSSE műholdakat használni, mert nem szeretnéd, hogy egy bizonyos nagyhatalomnak feltűnjön az érdeklődésed. Közel járok az igazsághoz?

– Ijesztően közel – felelte Curtis. – Egy kínai flottaösszpontosítást figyelünk a Dél-kínaitengeren. Szerintünk a Spratly-szigeteket, vagy akár a Fülöp-szigeteket akarják. Ha egy DSP vagy KH típusú madárkát küldünk oda, azt esetleg felfedezhetik.

– A Fülöp-szigetek? Ügy érted, a kínaiak partraszállással próbálkozhatnak?

– Nos, reméljük nem – mondta Curtis. – Az elnök nagy barátja Mikaso elnöknek. Évek óta számítunk valami ilyesmire, már amióta rájöttünk hogy esetleg kirúghatnak minket a Fülöpszigetekről; most pedig valóban bekövetkezhet. És ami Délkelet-Ázsiát illeti, ott mostanában letolt gatyával állunk. Rengeteg erőnk van lekötve a Perzsaöbölnél, felszámoltunk egy sor tengerentúli támaszpontot, csak egy marék kecskebogyónk maradt.

Ha kellenek azok a képek, megkapod őket – túrt a hajába Elliott. – Átlőhetjük a digitalizált adatokat a J-2-nek, vagy Jon Masters felállíthatja az egyik terminálját egyenesen az íróasztalodon, feltéve, ha nem arra szoktad ledönteni időnként a titkárnődet.

– Az én titkárom egy ötvenéves tengerészgyalogos, aki mindkettőnkből haleledelt morzsol, vén kujon – nevetett Curtis. – Nem, inkább lőjétek át a Pentagonba a J-2-nek meg a J-3-nak minél előbb. Majd ők felhívnak, és megmondják pontosan mit akarnak látni.

– Azt én tudom, uram – mondta Elliott.

– Hé, csak ne lennél annyira magabiztos, te nagyokos – mondta Curtis. – Ismerem az ilyeneket: elkezd emelkedni a pályájuk, egyszer-kétszer megfordulnak a Fehér Ház környékén, és mindjárt fejükbe száll a dicsőség. És ne uramozz! Neked is négy csillagod lenne, ha kimásznál abból a fekete lyukból amit odalent felépítettél magadnak, és visszatérnél a valódi világba.

– Micsoda? Hagyjam itt Dreamlandet, lemondjak a nagy lehetőségről holmi négycsillagos szarakodás kedvéért? Szó se lehet róla – kacagott fel hangosan Elliott, és letette a telefont.

Ellsworth Légitámaszpont, Dél-Dakota, USA

– Terem, viii-gyázz!

Kétszáz olajzöld gyakorlóba öltözött férfi és nő ugrott talpra, amint Calvin Jarrel, a légierő

dandártábornoka kíséretével belépett az előadóterembe. Az egész jelenet egy második világháborús filmből is származhatott volna, ha eltekintünk a pár négyzetméter felületű

folyadékkristályos kijelzőtől az emelvény fölött, amelyen most a stratégiai légierő színes emblémája volt látható: egy olajágat és három villámot markoló páncélkesztyűs ököl. Egyébként minden olyan volt, mint a számtalan hajdani bevetés előtti eligazítás színhelyei, csak éppen ezek a férfiak és nők, a stratégiai légierő pilótái most nem háborúba indultak, legalábbis még nem. Cal Jarrel tábornokot bárki könnyűszerrel összetéveszthette volna a SAC jelen lévő négyszáz másik pilótájával, és éppen ez volt a nagyszerű benne – Százhetven magas, nem sok feltűnést keltő férfi volt, fiús barna hajjal, szabvány alumíniumkeretes pilótaszemüveg mögött csillogó

barna szemmel. A környezetében mindenki tudta, hogy rosszul érzi magát főtiszti díszben, és a támaszpont egész állománya egyetértett abban, hogy ő legalábbis a legtöbbet látható egycsillagos. Mindennap kora reggel végigkocogott a kifutópályán vagy a támaszpont fedett futópályáján tucatnyi szárnysegéd és látogató kíséretében, karban tartandó filigrán termetét, amelynek nem tesz jót hogy egyre hosszabb ideje már csak egy íróasztalnál ül, s nem egy B-52-es Stratofortress, egy B-1B Excalibur vagy egy F-111G bombázó pilótafülkéjében . Egy környezetvédelemre szakosodott georgiai ügyvéd lányát vette el, és két tizenéves fiú sokat tűrő apja volt. Mint az 1990-es évek közepén a stratégiai légierőnél szolgáló férfiak és nők többségé, Jarrel is megfontolt, tartózkodó, halkszavú embernek látszott. Ellentétben izgága vadászpilóta kollégáikkal mintha tudatában lettek volna, hogy semmi dicsekedni és kikiabálni való nincs abban a nyomasztó

felelősségben, amivel a nemzet nukleáris elrettentő ereje kétharmadának hordozása jár. Kritikusai szerint a SAC húszezer alkalmazottjának valóban nem volt oka a dicsekvésre, és nem volt mit várnia a következő évszázadtól. Könnyen lehetséges, az ötven B-2-es bombázó és az addigra hadrendbe állítandó száz darab, vasúton szállítható Peacekeeper típusú interkontinentális rakéta lesz minden, amivel a SAC addigra rendelkezni fog. A szóbeszéd szerint gyakorlatilag az összes B-52-es, B-2-es bombázót, cirkálórakétát és felderítőgépet hagyományos fegyverzetű

hadászati egységekhez, vagy passzív tartalékba fogják átirányítani. Vagy ami még rosszabb, a géptemetőkbe.

A SAC leszálló ágban volt, ami problémákat okozott a készenléti szintben, a kiképzésben és az utánpótlásban is.

– Leülni – vezényelt Cal Jarrel tábornok a pulpitus felé tartva. A pilóták elfoglalták a helyüket és nagy sustorgás kezdődött míg Jarrel fel nem lépett az emelvényre. Azért jött, hogy üdvözlő

beszédet tartson egy újabb turnus pilótáinak, akik háromhetes tanfolyamon fognak ismerkedni a stratégiai légiharccal. Mint minden évben amióta a stratégiai harcászati központ igazgatója lett, most is az volt a dolga, hogy minden egyes férfit és nőt meggyőzzön annak fontosságáról amit tanulni fognak, és a szó szoros értelmében meggyőzze ugyanerről az egész országot, és talán saját magát is.

McLanahan alezredes széke peremén ülve hallgatta Jarrel tábornok szavait. Lopakodó

bombázók pilótái ültek körülötte, akiket hozzá hasonlóan beiskoláztak. Amikor Jarrel tábornok bevezetőképpen megemlítette a B-2-es pilóták jelenlétét, azok nagy tapssal nyugtázták szavait.

Itt a helyem, gondolta McLanahan: pilótaruhában, eligazításon a többi pilóta között. Most eszmélt rá, túl sok időt töltött Dreamland elszigeteltségében. Igaz, az egész hadsereg egyik legtapasztaltabb és legsikeresebb fegyverzetfejlesztő pilótája lett. De mire jutott vele?

Egy harcokban megviselt, vadonatúj műszerekkel fölszerelt és felújított B-52-esen mélyen berepült a Szovjetunióba, hogy kilője Oroszország haditechnikájának nagy reménységét?

Pályafutása legnagyobb sikere kellett volna legyen. Ehelyett a HAWC-ban kötött ki. ahonnan azóta sem szabadult. Pedig a repülés a vérében volt Ismerte a szabályokat – munkaköre rendkívüli specializáltsága miatt valószínűleg sosem jut túl a 0-6-os (ezredesi) vagy – nagy szerencsével – a 9-7-es (dandártábornoki) beosztáson. De legalább egy álomgépen repülhet. Csak az a baj, egy szót sem beszélhet erről senkinek. A fedősztori az volt, hogy a Pentagon “megfigyelőjeként" látogatja a tanfolyamot. Mégis itt van. És az izgatottság is valódi, amit érez... Jarrel tábornok már beszéde közepe felé járt.

– A SAC feladata jóval több, mint nukleáris fegyverek hordozása. A legkülönfélébb konfliktushelyzetekben a legváltozatosabb támogatást kell biztosítanunk – folytatta Jarrel jegyzetek nélkül a számtalanszor elmondott beszédet. – Ennek eszköze a légi harcezred. Ettől a perctől fogva önök már nem egy bombázórajhoz vagy légiszállítási kötelékhez tartoznak, hanem az egyes Számú légi harcezredhez. Megtanulnak majd együtt repülni és harcolni. Mindegyikük megismeri nem csupán a saját, hanem társai képességeit is. A légi harcezred a világ első valóban integrált csapásmérő ereje több különböző fegyverrendszerrel, több különböző harcászati céllal, amelynél a ki-képzés. a felfejlődés, és a harc együttes feladat.

Mivel a légi harcezred koncepciója új, és még nem állították had-rendbe, az önök egységeit fel fogjuk majd oszlatni, és mindenkit visszaküldünk az anyaegységéhez. De amikor elhagyják ezt a központot, még mindig ide fognak tartozni, és elvárjuk önöktől, hogy tanuljanak és gyakoroljanak az anyaegységüknél. Válság esetén visszarendeljük önöket egy létesítendő második, esetleg harmadik légi harcezred kötelékébe. Még az is megeshet, hogy ezek állandó jelleggel megalakulnak.

Jarrel még percekig beszélt, felvázolta a stratégiai harcászati köz-pont történetét, amely 1989

óta hajtott végre stratégiai harci gyakorlatokat a kilenc közép-nyugati állam fölött húzódó

háromezer mérföldnyi katonai repülőútvonalon.

Befejezésül ezt mondta: – Rendben van, hölgyeim és uraim, most menjenek és mutassák meg, hogy vívnak meg Amerika legjobbjai egy stratégiai légiharcot.

A hallgatóság éljenzésben tört ki, és valahol a tömeg középén Patrick McLanahan éljenzett a leghangosabban.

Néhány nappal később, késő éjszaka, John Ormack dandártábornok, aki Cobb-bal, McLanahannel. az EB-52-es és B-2-es bombázókkal meg a kiszolgáló személyzettel együtt érkezett a HAWC-ból, a Fekete Herceg kabinjában találta McLanahant. A külső tápegység és a szellőztetés be volt kapcsolva, és McLanahan a harcirányító ülésében hátradőlve a gyakorlótér komputeres térképét tanulmányozta a szupermonitoron. A fején volt a sisakja, és utasításokat adott a B-2-es hangfelismerő komputerének; annyira elmerült a munkában vagy az álmodozásban, Ormack ezt nem tudta pontosan megállapítani, hogy a HAWC helyettes parancsnokának sikerűit percekig észrevétlenül figyelnie.

A fiú mindig ilyen volt, emlékezett vissza Ormack: kicsit távolságtartó, nyugodt. Mindig jobban szeretett egyedül dolgozni, noha igazán élvezet volt ilyenkor a közelében lenni, és mintha ő is szívesen működött volna együtt másokkal. Képes volt minden hangot és mozgást kikapcsolni maga körül, minden figyelmét és szellemi energiáját az aktuális feladatra összpontosítani. Ám amióta megérkezett Ellsworthba, McLanahan még megszállottabb, még töprengőbb lett, még inkább csak az aktuális feladatra összpontosított; a feladat pedig az volt, hogy a lehető legjobb eredménnyel végezzen a stratégiai harcászati központ tanfolyamán. Akkor is, ha őt nem is

“osztályozzák", hiszen a HAWC emberei nem voltak hivatalosan a tanfolyam résztvevői . Úgy igyekezett az órákra, mint fiatal tiszt az előléptetést bizottság elé. Nem lehetett tudni, azért dolgozik-e ilyen keményen mert élvezi ezt a munkát, vagy mert be akarja bizonyítani magának és másoknak, képes megbirkózni a feladattal...

Ilyen volt Patrick McLanahan.

Ormack odalépett a bal oldali pilótaüléshez. McLanahan észrevette, felegyenesedett a székén és levette a fejéről a sisakot. – Helló, uram – köszöntötte. – Mi szél hozta ezen a kései órán?

– Magát kerestem – felelte Ormack. – Útvonaltanulmány? – mutatott a képernyőre.

– Egy kis akcióterv a PACER SKY processzorral – felelte McLanahan. – Betápláltam a rendszerbe a támadási útvonalat hogy lássam, mi jön ki belőle, és kiderült, ha északkelet helyett inkább nyugatról támadjuk a célpontot, a Powder River-i figyelőközpontból még további huszonegy másodpercig nem fognak meglátni minket. Hatvan másodpercet kell nyernünk a Baker bombázási pont után, hogy elég időnk legyen nyugat felé kerülni. Így az időzítésnél néhány pontot vesztünk, de ha beválik, sokkal több pontot nyerünk a védelemnél. – Megrázta a fejét, és a képernyőn kirajzolt komputeres grafikára mutatott. – A többiek megölnének ha tudnák, hogy én a PACER SKY rendszerrel készítem el a bevetési tervemet.

– Erről jut eszembe – szólt közbe Ormack –, Elliott tábornokhoz befutott egy kérés az egyesített vezérkartól. Az AUDR műholdakat akarják használni. Az ügy a Fülöp-szigeteki eseményekkel kapcsolatos. Talán magának is be kell mutatnia a szerkentyűjét az EV-nek.

– Nagyszerű. Zokogni fognak.

– Az őr szerint már három órája bütyköl ezen – mondta Ormack. – Három órát áldozott arra, hogy húsz másodpercet megtakarítson egy rárepülésből?

– Húsz másodperc, és esetleg elkapom a célpontot anélkül, hogy rám lőhetnének – mutatott Patrick a szuperképernyőre, és kiadott egy utasítást, amitől a kép mozgásba jött. A mező alján egy B-2-es gép haladt kanyargós útvonalon, alacsony dombok és kiszáradt vízmosások között. Pontosan előtte helyezkedett el a célpontot jelképező piramis. Az útvonalat szalagján kis jelzések mutatták a bomba kioldásáig hátralévő másodperceket és mérföldeket. A képernyő jobb szélén hirtelen egy sárga kupola jelent meg. – Itt van egy veszélyes pont, de ez a domb takar nyugat felől, akárki jelölte ki ezt a pontot a figyelőállás számára, nyilván eszébe sem jutott hogy egy gép ennyire eltérhet nyugat felé.

A továbbiakban a sárga kupola növekedni kezdett, egyszercsak elérte a B-2-es bombázó

sziluettjét, s ekkor vörösre váltott. McLanahan a visszaszámlálás kijelzőjére mutatott: – Frankó, eleresztem a bombát tíz másodperccel azután, miután a figyelőállás hatókörébe jutottam. Ha van radarelhárító rakétám, akkor most kilövöm, vagy egyszerűen nyugat felé fordulok és eltűnők a dombok között.

Ormack lelkes bólintással nyugtázta a bemutatót, de jobban érdekelte McLanahan, mint a komputer produkciója. – Jó társaság jött össze a tiszti klubban, Patrick – mondta. – Ez az utolsó

összejövetelük a hétvége előtt, és egy csomó régi cimborája a Ford légitámaszpontról erősen hiányolta. Miért nem lazít egy kicsit? Csatlakozik hozzánk?

McLanahan megvonta a vállát és egy új visszajátszást kezdett beállítani a szuperképernyőn. –

Alig egy óra múlva takarodó ...

– Egy sör nem fog megártani. Én fizetem.

McLanahan habozott, aztán Ormackra nézett és megrázta a fejét. – Nekem más a véleményem, uram.

– Mi a baj, Patrick? Valamit elhallgat előlem?

– Nem ... nincs semmi baj – tétovázott Patrick, aztán parancsot adott a komputernek, kapcsolja ki a rendszert. – Csak éppen... nem érzem igazán közéjük valónak magam, érti?

– Nem értem.

– Ezek a kölykök igazi pilóták – mondta Patrick. – Fiatalok, tehetségesek, magabiztosak, azt hiszik az egész világ a lábuk előtt hever.

– Pontosan úgy mint maga, amikor először találkoztunk–nevetett Ormack. – Kezdtük azt hinni, megjátssza magát; de aztán rájöttünk, tényleg ennyire jó. – Enyhe aggodalommal pillantott McLanahanra.

– Nagyon fel volt dobva, hogy idejöhet, visszatérhet a “valódi világba"...

– Nem tértem vissza. Távolabb vagyok tőlük, mint valaha is Hittem volna. Ügy érzem, mintha elárultam volna őket. Úgy érzem, odakint kellene hajtanom, egy repülőrajt vezetni vagy ilyesmi. és ehelyett...

– Ismét megvonta a vállát, majd folytatta: – Szerkentyűkkel játszadozom, amelyeknek valószínűleg semmi hasznát nem veszik majd a “valódi világban"...

– Nem ez a maga baja – mondta Ormack. – Én jobban ismerem magát. Azért van letörve, mert a fejébe vette hogy nem érdemli meg, amit kapott. Láttam magát odakint a haverjai között: mind kapitányok vagy őrnagyok, maga meg alezredes; ők kint húzzák az igát, hajnali járőrbe járnak, vörös a szemük, riadókészültséget adnak, ugyanazt csinálják mint tíz évvel ezelőtt, maga meg olyan csodagépeken repül, amilyeneket ők látni sem fognak egész életükben, nemhogy vezetni! A legutóbbi bombázógyakorlatukról vagy harckészültségi szemléjükről mesélgetnek, miközben a maga munkája annyira bizalmas, hogy nem is beszélhet róla. Azért van letörve, mert nem oszthatja meg velük az élményeit, inkább behúzódik ide a vackára, és azon elmélkedik, mi hiányozhat magából ahhoz, hogy jó igavonó legyen. Pedig azért van ott ahol van, Patrick, mert maga a legjobb. Több mint alkalmas egy feladatra; maga kitűnt, soha nem adta fel, életben maradt, és megmentett másokat is. Aztán amikor bekasztliztuk Dreamlanden hogy nyugton maradjon, ismét kitűnt, és nélkülözhetetlenné tette magát.

Úgyhogy megérdemli azt, amije van. Megdolgozott érte. Menjen, élvezze ki. És rendeljen egy sört a főnökének, mielőtt a seggét rugdosva kergeti ki ebből a pilótafülkéből! Mozgás.!

Fu Kuisziget, Spratly-szigetcsoport, Dél-kínai-tenger

1994. szeptember 22, helyi idő szerint 23.44

Jin Po-lun tengernagy Spratly-szigeti hajórajának második egysége ismét a Fu Kui-sziget, a Fülöp-szigetekiek által megszállt északi, és a kínai ellenőrzés alatt álló déli szigetek közötti semleges övezetben lévő kiterjedt szikla–és korallképződmény körzetében cirkált. A Jin tengernagy zászlóshajóját kísérő tíz hajóból álló nagyobb főegységgel ellentétben ez a kötelék csak négy hajóból állt, két Hainan-osztályú járőrhajóból, egy Lienjun-osztályú aknaszedőből és egy Huangfen-osztályú rakétanaszádból, a Csagdából, amely a gyors, kis merülésű járőrcsoport parancsnoki egysége volt.

Csau Ti Hu parancsnoknak, a Csagda kapitányának nem nagyon tetszettek az utóbbi időben kapott parancsok. Több mint három hónap telt el a Fülöp-szigeteki olajkutató platform megtámadása óta, és a térségben hétről hétre fokozódott a feszültség. Most már késsel lehetett volna vágni a levegőt; és a feszültség nagy része közvetlenül abból származott, ahogyan Jin tengernagy kezelte az egész ügyet.

A kezdeti hivatalos verzióval ellentétben Jin a támadás után azonnal elhagyta a térséget; magyarázata, mely szerint a tenger túlságosan nyugtalan volt a mentési műveletekhez, senkit sem győzött meg. Amikor az idő kitisztult. Jin már a semleges övezet kínai felében tartózkodott, jó

távol a Fu Kui-szigettől; s állítása, miszerint a Fülöp-szigeteki hadihajók ellencsapásától tartott, ismét nem magyarázta kielégítően, miért nem segédkezett a mentési munkálatokban. Csau a világért nem mondta volna ki fennhangon, de az volt a véleménye. Jin viselkedése nem vall hivatásos tisztre; tökéletesen semmibe veszi a tengeri hadviselés szabályait, a nemzetközi jogot és a tengerész-szolidaritást. Véleménye szerint a tengernagynak minden joga megvolt ahhoz, hogy szembeszálljon az illegálisan felállított olajfúró berendezéssel, és hatáskörének megfelelően járt el amikor viszonozta a tüzet – akár ilyen megsemmisítő tűzerővel is –, azonban nagyon gyanús viselkedés egyszerűen elsomfordálni a körzetből segélynyújtás, vagy legalább segélykérő rádióüzenet nélkül. Azóta, bár nem tört ki újabb csetepaté, volt néhány forró pillanat. Mindenki feszültén figyelt, várt, találgatott, Csau és kínai kollégái magánvéleménye szerint csak idő kérdése volt, hogy ismét bekövetkezzék valami, és azok után ahogyan Jin tengernagy az első

incidenst kezelte, mindenki aggodalommal várta mit fog művelni, ha a konfliktus nagyobb méreteket ölt.

– Távolságadatot kérek, navigátor – kiáltott Csau.

Emberei szemlátomást résen voltak, mert szinte azonnal érkezett a válasz: – Pillanatnyilag huszonöt kilométerrel délnyugatra vagyunk a Fu Kui-szigettől. Perceken belül a radarok hatókörzetében lesz. – Nagyon helyes – dörmögte Csau. Huszonöt kilométer, tehát pontosan a semleges zóna szélén vannak, vagy legfeljebb egy kilométerrel beljebb. Jin tábornokkal ellentétben Csau nem szándékozott kihívni a sorsot maga ellen, s nyíltan hajózgatni a semleges övezetben. A Pearson-zátony vitathatatlanul a Kínai Népköztársaság felségterülete, tehát annak a közelében fog tartózkodni. A radarja elég nagy területet foghat át innen a semleges övezetből minden betolakadó regisztrálásához.

És mégis, baljós sejtelmek gyötörték. Talán mert Jin tengernagy úgy döntött, nagyobb egységével nem járőrözik tovább ezen a partvidéken, hanem délebbre húzódik vissza, kínai felségterületre. A hivatalos magyarázat persze úgy szólt: parancsot kapott, tartsa távol magát a semleges övezettől. De ahogy teltek a hetek, lábra kapott a fel-tételezés. hogy Jin egyszerűen nem akarja kitenni az értékes Hong Lung zászlóshajót a Fülöp-szigeteki flotta bosszújának. Inkább Csau kisebb, gyengébb egységét küldte járőrözni a térségbe. Jin tengernagy köteléke hetvenkét kilométerrel délnyugatra, a Nansa Dao-sziget közelében tartózkodott, ahol könnyen zátonyra futhatott a sekély vizeken. Csau parancsnok egysége alkalmasabb lett volna a zátonyok közötti hajózásra, dehát a tengernagy akart odamenni.

– Hajó a láthatáron, parancsnok elvtárs! – jelentette a híd egyik tisztje. – Irány nulla-öt-nulla, távolság húsz kilométer. Sebesség nulla.

Csau a helyzetjelző táblához lépett, ahol egy matróz éppen felrajzolta a hajót az üres plexiüveg lapra. A Fu Kui-szigetnél.

– Ellenőrizze az észlelést – rendelkezett Csau. – Győződjön meg róla, nemcsak a szigetet észlelték. – De közben jól tudta, a radar nem észlelheti ilyen nagy távolságból a lapos, félig víz alatt fekvő korall-szigetet. Valaki a vitatott szigeten, vagy annak a közelében tartózkodik. A Fülöp-szigeteki mentőegységek az elkerülhetetlen hadihajó-kísérettel már régen távoztak; hetek óta nem járt nagyobb hajó a sziget környékén. Jin támadása óta a semleges övezetben, járó hajók Csau egységét is beleértve, nem mulasztották el jelenteni mozgásukat a szigetekre igényt tartó

mindkét ország kormányának Csaunak listája volt a hajókról, amelyek az elkövetkező napokban ezeken a vizeken kívántak tartózkodni.

Egyetlen hajó sem jelentette, hogy a Fu Kui-szigetnél akarna lehorgonyozni.

– A radar megerősíti a hajó észlelését – jelentette kisvártatva a támadótiszt. – Határozottan valami tárgyra valló visszaverődés. Az ISAR nem ad egyértelmű választ, de semmiképpen sem terepárnyék. – Az ISAR a szokásos felszíni pásztázó radar továbbfejlesztett változata volt, amely a vízszintes és függőleges pásztázási adatokat a Doppler-eltolódással kombinálva kétdimenziós képet állított össze a visszaverődött jelekből; rendszerint tíz-tizenöt mérföld távolságból, jóval látótávolságon kívül azonosítani tudta az észlelt hajókat.

Csau parancsnok habozott: nem tudta elhinni, hogy a Fülöp-szigetekiek esetleg újra megkísérlik felállítani fúrótornyukat a szigeten. Ez egyet jelentett volna a hadüzenettel. Semmi kedve nem volt Jin tengernagy kifejezett utasítása nélkül mélyebbre behatolni a semleges övezetbe. Vállalja ő

a felelősséget egy újabb összecsapásért.

– Sürgős üzenet Sárkánynak – utasította a fedélzeti tisztjét. Érezte, tarkóján megjelennek az első verejtékcseppek. Nem a hőségtől, hanem az idegfeszültségtől. – Tájékoztassa a radarkapcsolatról. További utasításokat várunk. – Rövid hallgatás után hozzátette: – A Kvangcu aknaszedő jelenlegi pozíciójából induljon északnyugatra, az észak-északkeleti tengelyt biztosítani. Azt akarom, szabad legyen az út, ha közelebb kell mennünk a szigethez; A saját felelősségemre elrendelem, hogy a Kvangcu a semleges övezetbe lépjen; ezt rögzítsék a hajónaplóban. A Sanghaj-osztályú naszádból átalakított aknaszedő a kis Kaliberű gépágyúkon kívül nem rendelkezett egyéb fegyverrel; tulajdonképpen nem is volt hadihajó, így megjelenését a semleges övezetben nem értelmezhették ellenséges lépésként.

A fedélzeti tiszt továbbította az utasítást, majd a parancsnokhoz fordult: – Kérhetnénk a Hong Lung-tól egy felderítő helikoptert. Akárki van a Fu Kui-szigetnél, így kockáztatnánk a legkevesebbet.

– Akár tudjuk ki van ott, akár nem, azt a parancsot fogjuk kapni – jósolta meg Csau –, menjünk közelebb a Fu Kui-szigethez. De a javaslata jó. Indítsa el a kérést. Nem sokat kellett várniuk a válaszra. – Üzenet a Sárkánytól – jelentette a fedélzeti tiszt. –

Utasítják a kettes számú egységet, haladéktalanul hatoljon be a semleges övezetbe. A lehető

leggyorsabban derítse fel és azonosítsa a felszíni kapcsolatot, és minden személyt vegyen őrizetbe. Az akció során békebeli szabályok vannak érvényben: ne nyissanak elsőként tüzet, de a támadást minden rendelkezésre álló erővel viszonozzák. A helikopter késedelem nélkül felszáll. A Sárkány egysége útban van önök felé. Üzenet vége.

– Nagyon helyes – bólintott bizakodóan Csau, és igyekezett némi lelkesedést kipréselni magából. – Néma harckészültség, ismétlem, néma harckészültség. Továbbítani minden hajónak. Kellemes, enyhe este volt, a riadócsengők és harangok hangja jól hallható lett volna húsz kilométer távolságban. Csau parancsnok most először volt részese két ellenséges hajó

összecsapásának, és apró, negyvenhat kilós teste egyelőre nem viselte jól a feszültséget. Gyomra nyugtalan, vizenyős korgásba kezdett.

– A Kvangcu kerülgető vonalban térjen le nulla-öt irányba, aztán portyázó pályán induljon a Fu Kui-sziget felé. A Jan és a Baodzsi kétoldalt pásztázza előttünk és mögöttünk a légteret. –

Megkönnyebbülés volt számára, mikor a fedélzeti tiszt és a legénység elhagyta a hidat. Percről percre rosszabbul érezte magát. Tizenhat éves szolgálata alatt soha nem tapasztalt tengeribetegséget, ezúttal azonban a lehető legrosszabb pillanatban, könnyen lehet, hogy... Igyekezett tudomást sem venni a gyomráról, és a lehető legkedvezőbb formációba állította hajóit a sziget megközelítéséhez. Az aknaszedő egy kilométer széles kitérőkkel halad a Csagda előtt, megtisztítandó az útvonalat az esetleges aknáktól, miközben kielégítő sebességgel közeledik a célhoz is. Bárki van a szigetnél, az egy kilométeres térközt tartó két Hainan-osztályú

járőrnaszádot csak akkor fogja észrevenni, ha elkezdődik a lövöldözés. A két légelhárító és tengeralattjáró-elhárító fegyverzettel felszerelt naszád pásztázza a vizet és az égboltot a kötelék körül, ellenséges repülőgépeket, hajókat vagy tengeralattjárókat keresve.

– Minden hajó harckészültségben – jelentette meghajolva a fedélzeti tiszt. Csau éppen a mentőmellényt vette fel, és baseball-sapkáját páncélsisakra cserélte. – Minden fegyver készültséget jelent.

– Nagyon helyes. Kilométerenként jelentsék a Fu Kui-sziget távolságát – parancsolta Csau. –

Tartsák a tíz csomó sebességet, amíg...

– Felderítő radart észlelünk nulla-öt-nulla irányban! –jelentette a harcálláspont.

– Mi a fene! Elemzést, de gyorsan!

Végeérhetetlen várakozás után befutott a jelentés: – C-sávú felderítő radar, feltehetőleg Sea Giraffe 50, OPS-37, SPS-10 vagy SPS-21 típusú felszíni keresőrendszer ... lassú pásztázás. Azonosítottuk, SPS-10-es!

Csau összevont szemöldökkel hallgatta harcálláspontja jelentését: svéd és japán radarrendszereket sorolnak, mikor tudják, hogy a Spratly-szigeteknél egy C-sávú radar csak Fülöp-szigeteki lehet.

– Távolság tizenkilenc kilométer a Fu Kui-szigettől, csökken –érkezett a navigációs tiszt jelentése. – Sebesség tíz csomó.

– Negros Oriental-hajóosztály – jelentette a fedélzeti tiszt. – A hírszerzés legújabb adatai szerint a Nueva Viscaya kifutott a nyílt tengerre. Azóta ideérhetett a Spratly-szigetekhez. Csau egyetértően bólintott. A Nueva Viscaya annak a két amerikaiaktól örökölt tengeralattjárórombolónak az egyike volt, amelyeket a Fülöp-szigeteki flotta parti járőrként használt. Egy ötvenéves, rozsdás fürdőkád, amit a roncstelepről kotortak elő. Lassú, kicsi és gyengén felfegyverzett hajó. Régi C-sávú amerikai SPS-10-es vagy francia Triton felszíni felderítő

radarokat használtak, meg régi típusú ULQ-6-os radarzavarókat. Szerencsére a legveszedelmesebb fegyverük egy hetvenhat milliméteres ágyú; negyven–és húszmilliméteres légelhárító és rakétaelhárító lövegeik vannak még, amelyek hat kilométeres távolságból veszélyt jelenthetnek a Hong Lung helikoptere számára.

– Jelentse a Hong Lungnak, feltevésünk szerint a Fülöp-szigetek PS80 jelzésű hajója tartózkodik a Fu Kui-sziget közelében – adta ki a parancsot Csau. – Értesítse őket, C-sávú

felderítő radartevékenységet észleltünk, és hogy...

– Üzenet a Baodzsiról, uram! – kiáltotta a rádiótechnikus. – Légi radarkapcsolat, irányszög egykilenc-nulla, távolság tizenöt kilométer!

– Légiriadó minden hajón! – üvöltötte Csau. – Öt kilométeren belül lőjenek mindenre! Üzenet a vészcsatornán minden repülőgépnek, maradjanak látótávolságon kívül a kínai hadihajóktól! –

Odasietett a híd középső emelvényén elhelyezett radarernyőhöz. Az összetett radarképen csak a Pearson-zátony és a Cornwallis-zátony látszott, két igen kiterjedt korallképződmény a Spratlyszigetcsoport délkeleti szélén. Máris világossá vált, mi történt. A Fu Kui-szigetnél tartózkodó

rejtélyes hajóról érkezett egyetlen radarvisszhang elegendő volt ahhoz, hogy minden figyelmüket északkeletre összpontosítsák, miközben a repülőgépnek sikerült Csau egységét megkerülve, a korallzátonyok radarszórásában a közelükbe lopakodnia.

– A radar három gépet mutat, magasság kevesebb mint tíz méter, sebesség hatvan csomó –

jelentette a harcirányítás. – Feltehetően helikopterek. Távolság tizenhárom egész őt tized kilométer, csökken.

– A radarernyőn hirtelen egy központból szétfutó, vakítóan fehér pontok jelentek meg. A pontok elhalványodtak, eltűntek, majd másodpercekkel később még fényesebben jelentek meg. – Zavarás minden rendszeren!

– Minden hajónak, kitérő mozgás! – parancsolta Csau kapitány. – Aktív elektronikus zavarást és radarcsalikat! Kódolatlan üzenet a Sárkánynak: délkelet felől légitámadás várható!

– Rakéta a levegőben! – kiáltotta valaki. Közvetlenül előttük a sötét horizonton ragyogó

fénynyaláb jelent meg, fényívvé hosszabbodott, majd kialudt. Újabb villanás következett, a fényív ezúttal egyenes volt, és pontosan a Csagda felé mutatott.

– Éles fordulat jobbra! – üvöltötte Csau. – Teljes sebesség! Fóliatartályokat kilőni! Zárótűz minden lövegből! – A bal oldali harminc milliméteres, duplacsövű légelhárító lövegek a Round Ball lővezetó radar irányításával elkezdték ontani gránátjaikat. A híd közvetlen közelében elszabaduló pokoltól Csau zsigerei végleg felmondták a szolgálatot. Ugyanekkor kis rakéták legyezője bomlott ki a tenger fölött: az ERC-l-es radarcsali rendszer, amely néhányszáz méteres körzetben ejtőernyővel ellátott tartályokat szórt szét. Némelyikből erős radarvisszhangot keltő fóliaflitter záporozott, mások lángoló foszforgömbökké alakultak, amelyek magukra vonzották az infravörös vezérlésű lövedékeket. Úszó radarcsalik is voltak a hajón: póznaszerű, nehezékkel ellátott bóják, amelyek függőleges helyzetbe billentek, amint a tengerbe vetették őket; nevetségesen hatástalanok voltak, de valaki mindig szakított időt arra hogy néhányat a tengerbe szórjon, abban a csalóka reményben, egy rakéta vonzóbb célpontnak fogja találni, mint a kétszáz tonnás járőrhajó.

A hídon mindenki a Fu Kui-sziget felé figyelt, amikor hirtelen szörnyű fény lobbant az égen, és a Kvangcu aknaszedőt néhány másodpercig tűztenger vette körül. Néhány másodlagos robbanás következett; a pár másodperces késéssel érkező lökéshullám és dörej olyan volt, mint egy három szempillantásba sűrűsödött hurrikán. Csau parancsnoknak még soha nem volt része ilyen szörnyű

látványban.

– A Kvangcu... eltalálták az aknaszedőt!

– Nézzék! – rikoltotta valaki. Csau épp idejében fordult hátra, és még látta a Csagda tatja mögött alig száz méterre elhúzó fénynyalábot, aztán egy rakétaszerű test elmosódott körvonalait, majd újabb hatalmas robbanás rázta meg a járőrhajót. A Fu Kui mellől kilőtt második rakéta csodával határos módon elvétette a hajót, a flitterfel-hőre és az imént még nevetségesnek tartott csalibójákra csapott le, s az egyik utóbbival ütközve robbant. A dörej iszonyú volt, Csau úgy érezte, beszakad a dobhártyája. Borzasztóan csengett a füle. Néhány emberét a lökés leverte a lábáról, de a hajó sértetlen maradt. A támadás folytatódott. Bár a Jan és a Baodzsi nagyobb és jobban felszerelt hajó volt mint a Csagda, nem voltak csalirakétáik, és elektronikus zavaróberendezéseik is kisebbek voltak; a légelhárító ágyúikra, két ötvenhét milliméteres és két huszonöt milliméteres ikerlövegre kellett hagyatkozniuk, ha meg akarták védeni magukat. Mindkét hajó lövegei villogni kezdtek, mihelyt a helikopterek délkelet felől felbukkantak.

– Parancsnok elvtárs! A Baodzsi szerint a helikopterek rakétákat lőnek ki!

Csau kapitány megfordította a székét, végigpásztázta a láthatárt, de a sötétségben csak kísérőhajói lövegeinek gyenge villanásait látta.

A Baodzsi gyorsnaszád pár másodperc múlva csatát vesztett. A Fülöp-szigeteki helikopterek egyenként két darab Sea Ray rakétát hordoztak; ezek a kicsi, rövid hatósugarú, lézervezérlésű

rakéták százötven font súlyú szilánkos robbanófejjel vannak felszerelve; mindegyik helikopter kiválasztott magának egy járőrhajót, és négy mérföldes távolságból kilőtte rá rakétáit. A Jan gyorsnaszád negyven milliméteres lövege zárótüzével megsemmisítette a helikopterét, s így a feléje tartó Sea Ray rakéták irányítás nélkül maradva ártalmatlanul a tengerbe zuhantak. A Baodzsi-t támadó helikopternek azonban forgolódva és kanyarogva sikerült elég sokáig a levegőben maradnia ahhoz, hogy a lézersugarat a célponton tarthassa. Mindkét rakéta egyenesen a Baodzsi előfedélzetére csapódott be, és noha gyenge robbanófejük valószínűleg nem sok kárt tett volna a burkolatban vagy a fedélzetben, a hídon és a harcirányító központban robbanva megölte a kapitányt, tizenkét tisztet, és megtizedelte a hajó harcerejét.

Csau nem látta a robbanást a tattól néhány kilométerre lévő Baodzsi fedélzetén; kétségbeesetten igyekezett eligazodni a célpontok zűrzavarában, amelyek hirtelen teljesen körülvették kis flottilláját. A zavarás olyan erős volt, hogy a Csagda gyakorlatilag vakon manőverezett, a felszíni keresőradar képernyőjén kavarogtak a fénypontok és a hamis céltárgyak, az elektronikus ellenintézkedések hatástalanok maradtak. – Induljunk három-nulla-nulla irányba, teljes sebességgel! – adta ki a parancsot. – Első számú célpont a Fu Kui-szigetnél látható radarforrás, tűz két darab C801-es rakétával!

Érezte, a Csagda éles bal fordulóba kezd, aztán a harcirányító tiszt pontosan azt a választ kiáltotta vissza, amitől tartott: – A radarirányítás megbízhatatlan! Kézi irányításra kapcsolok... nem tudok irányítani ilyen zavarásnál, parancsnok elvtárs!

– Kormányos, irány három-öt-nulla – rendelkezett Csau. – Navigáció, irány a Fu Kui-sziget!

Mihelyt a sziget felé fordultunk, a rakétákat kézi célrairányítással kilőni! – A C80l-es rendes körülmények között kilövés előtti radarinformációt igényelt – irányszög és távolságadatokat, a saját hajó sebességét, magassági szöget –, hogy a céltárgyra tapadhasson, aztán már a saját radarvezérlése vitte a becsapódásig. De erős elektronikus zavarás esetén a rakétát kézzel bevitt kilövés előtti adatokkal is indítani lehetett, bekapcsolt radarvezérléssel; ilyenkor repülés közben választotta ki magának az első erősebb radarvisszhangot. Csau remélte, a Fülöp-szigeteki fregattok még a Fu Kui-sziget közelében rejtőzködnek; a C801-es radarja elég erős és fejlett volt ahhoz, hogy áttörjön az elektronikus zavaráson, kiszűrje a tengerfelszín radarszórását, és megtalálja áldozatát...

A Csagda negyedfordulatot tett jobbra, és néhány másodperc múlva a két rakéta az égre röppent. Az első füstvonala egyenesen haladt előre, míg a másodiké tétován kanyargott az éjszakai égbolton. Remélhetőleg befogta az átkozott Fülöp-szigeteki hajót, amely merészelt megtámadni egy kínai flottaegységet!

Ám amikor Csau és a híd legénysége az első ablakon keresztül a messzeséget fürkészte, a horizonton hatalmas zárótüzet láttak fellobbanni. Mindössze néhány másodpercig tartott az egész, vakító villanások sorozata után egy pörgő, henger alakú test csapódott a tengerbe, s néhány másodpercig égett még, mielőtt kilobbant. A Csagda egyik rakétája volt, s olyan hatalmas erejű

zárótűz semmisítette meg, amely semmiképpen sem származhatott egy Negros Orientál osztályú

járőrhajótól. A másik C801-es egyáltalán nem talált célpontot magának, és valószínűleg megsemmisült.

– Ez mi volt? – üvöltötte Csau a harcirányításának. – Ez nem járőrnaszád!

– Nem tudjuk – válaszolta a fedélzeti tiszt. – Most értékeljük a radarjeleket, de semmi biztosat nem tudunk megállapítani.

– Honnan jöttek azok a helikopterek? – kiáltotta zavarodottan és enyhe pánikban Csau. – Hogy jutottak ide ilyen gyorsan és észrevétlenül? Több mint ötszáz kilométerre vagyunk a legközelebbi Fülöp-szigeteki támasztponttól!

– Vagy valami uszályon vagy olajkutató platformon állomásoztatták őket, vagy...

– Vagy egy akkora hajó van odakint, amelyikről helikopterek is fel tudnak szállni! – vágott közbe Csau. – És csak egy olyan hajójuk van, amelyik helikoptereket és rakétákat hordozhat egyszerre: a Rizal osztályú korvett. De még ez sem magyarázat az ágyútűzre, amit az előbb láttunk. Mi más...

És Csau kapitány ekkor rájött, mivel áll szemben: a Fülöp-szigeteki flotta legnagyobb, legerősebb hajójával, egy PF-osztályú rombolófregattal. Az amerikai haditengerészet volt Cannon osztályú fregattja, e második világháborús relikvia nem kevesebb mint húsz nagy kaliberű, radarvezérelt fedélzeti löveggel rendelkezett, s ráadásul egy négylövetű MK-141 Harpoon rakétaindítóval. Nem olajkutató horgonyzott a Fu Kui-szigetnél, hanem egy hatalmas Fülöpszigeteki hadiflotta, amelyben három legnagyobb hajójuk is benne volt.

– Jelentse Sárkánynak, feltevésünk szerint legalább egy PS-osztályú korvett és egy vagy két PF-osztályú fregatt tartózkodik a Fu Kui-sziget közelében – parancsolta Csau. – A Jant küldje a Baodzsi segítségére, aztán induljunk dél felé a Fu Kui-szigetektől, Jelentenem kell Jin tengernagynak.

– Rakéta a levegőben! – rikoltotta a harcirányító tiszt. – Ku-sávú radar! Harpoon rakéta a levegőben!

Ez volt az utolsó összefüggő kijelentés, amit Csau parancsnok hallott. Elektronikus ellenintézkedéseket rendelt el, és zárótüzet a támadó rakéták ellen, de az elektronikus zavarás túl erős volt; a Csagdának nem sikerült elkapnia a rakétákat addig a pillanatig, amikor a Fülöpszigeteki hajó abbahagyta a zavarást; és ez volt az a pillanat, amikor a Harpoon saját radarkeresője húsz másodperccel a becsapódás előtt bekapcsolt, és keresni kezdte célpontját. Ekkor a Harpoon egy sor véletlen kitérőt hajtott végre, nyaktörő felszökkenéssel a végén, amelyet a Csagda ágyúi képtelenek voltak követni.

A rakéta majdnem hangsebességgel vágódott bele a kínai járőrhajóba, átfúrta a főfelépítményt, áthatolt néhány fedélközön, mire háromszáz kiló súlyú robbanófeje detonált. Néhány másodperccel később egy újabb Harpoon követte, amely a gépházban robbanva meggyorsította a hajó pusztulását, olyan hatalmas tűzoszlopot lobbantva, amely ötmérföldes körzetben árnyékokat vetett a vízen.

– Megszakadt a kapcsolat a Csagdával, tengernagy elvtárs-jelentette a híradóstiszt Jin tengernagynak. – A legutolsó jelentés egy PF-osztályú fregattról és PS-osztályú korvettekről számolt be a Fu Kui-sziget közelében. Részleteket nem közöltek.

– Harci helikopterek, zavarórendszer, esetleg a Fülöp-szigeteki hadiflotta – dünnyögte Jin tengernagy. Parancsnoki karosszékében ült a Hong Lung kis harcirányító kabinja közepén, és a lassan befutó rádiójelentésekből és nagytávolságú radarészlelésekből igyekezett rekonstruálni a helyzetet.

Elment az eszük a Fülöp-szigetekieknek? – tűnődött. Az alig néhány hónapja történtek után megtámadni a kínai haditengerészetet nemcsak esztelen merészség, hanem – legalábbis Jin szerint

–egyszerűen hülyeség volt. Azt bizonyára nem hihetik, hogy megverhetnek egy ekkora erőt... Vagy mégis?

Mit tudhatnak, amit ő nem? Ezen aprólékosan eltöprengett. Nagyon, nagyon óvatosan kell végigjátszania ezt a játszmát.

– A híd Jin tengernagynak – hangzott fel Lubu kapitány hangja a hangszóróból. – Beértük a Vensant.

A Hong Lung teljes sebességgel haladt, ami legalább hat-tíz csomóval több volt a flottilla bármely más hajójának sebességénél, kivéve a két kis, Hegu-osztályú gyors rakétanaszádot, a Fucsou-t és a Csukou-t. Ez azt jelenti, a Hong Lungnak nem lesz rakéta–és aknaelhárító védelme saját harminchét milliméteres ágyúin és Gatling-lövegrendszerén kívül. – Előzzük meg, vagy zárkózzunk fel?

Miután gondosan számot vetett a tényekkel –és tulajdon félelmeivel –, Jin ezt felelte: – Menjünk a Vensan elé, csökkentsük a sebességet húsz csomóra, míg a Xingji felzárkózik, aztán gyorsuljunk harminc csomóra mindaddig, míg a Csagda utolsó ismert helyzetének radar-hatósugarába nem érünk. – A Xingji Huangfen-osztályú gyors rakétanaszád volt, ugyanolyan Fei Lung-7-es víz-víz rakétákkal felszerelve, mint a Hong Lung. –A többi egység sorba fejlődve kövessen. A Fucsou és a Csukou teljes sebességgel haladjon tovább a Csagda utolsó ismert pozíciója felé. Jinnek esze ágában sem volt egyedül berontani az ellenséges területre, néhány gyengén felfegyverzett, huszonhét méter hosszú hajócska védelmében; inkább előre küldte a két kis hajót kiugrasztani a nyulat a bokorból.

– Igenis – felelte feszesen Lubu. – A Xingji harminc percen belül beér minket.

– Üzenet a Jan járőrhajóról – jelentette a híradóstiszt. – Látják a Csagdát, lángol. A legénység szerint egy cirkálórakéta találta el. A Baodzsi járőrhajó súlyosan megsérült, de úszik, délnyugati irányba tart öt csomóval. Nincs kapcsolat a Kvangcu aknaszedővel. A Jan engedélyt kér a Csagda segítségére sietni.

– Az engedélyt megadom – felelte feszesen Jin tengernagy. – Jelentést kérek a Fülöp-szigeteki hajókról! Irány–és sebességadatokat, mégpedig azonnal!

– Igenis–nyugtázta a parancsot a híradósközpont tisztje.

A harcirányító központban dolgozók közül néhányan megfordultak a tengernagy hangjából áradó düh és tehetetlenség hallatán. Sokuk arcán dühös csodálkozás látszott, amikor Jin elrendelte a sebesség csökkentését. Hát nem kellene a lehető leggyorsabban odarohanniuk segíteni bajtársaiknak?

– Jelentés a Janról, uram – szólalt meg néhány perccel később a híradóstiszt. –Ko parancsnok három, esetleg négy hajót lát, húsz csomóval távolodnak kelet felé a Fu Kui-szigettől. Csak felszíni keresőradarokat' észlel. Befogóradar nincs. Úgy tűnik, a helikoptereket akarják felszedni. Jin titkon mélységesen megkönnyebbült. Legalább nem bonyolultabb a helyzet, mint amitől tartott.

A Fülöp-szigetekieknek nyilvánvalóan nem fűlik a foguk egy igazi összecsapáshoz. Szemlátomást meg sem próbálják megszilárdítani győzelmüket és megerősíteni a Fu Kui-szigetet, vagy elfoglalni bármely más szigetet a semleges övezetben. Egyszerű megtorló akció volt: gyors, határozott és korlátozott. Vágj oda és fuss. Valószínűleg maradhattak volna, tovább lőhettek volna a Jant meg a Baodzsit, elfoglalhatták volna a Csagdát, foglyokat ejthettek volna – Jin ezt tette volna a helyükben –, vagy csapdát állíthattak volna a Hong Lungnak, a sérült hajókat csaliként használva. Ehelyett egyszerűen menekültek. Ez ismét a kínaiakra ruházta át a felelősséget: kiszélesítik a konfliktust, vagy véget vetnek neki. Jin nem óhajtotta kelepcébe, vagy egy harcra kész, ismeretlen erejű Fülöp-szigeteki flotta közepébe vezetni gyönyörű zászlóshajóját, de azt a látszatot sem akarta kelteni, hogy meghátrál az ütközettől.

A diadal kiült az arcára. Az embereihez fordult, akik kíváncsian szegezték rá szemüket. –

Micsoda hülyék! Látják hogy menekülnek? Előbújnak a sötétségből, ránk támadnak mint a kavicsokkal dobálózó beijedt gyerkőcök, aztán nagyobb erőbe ütközve megfutnak, gyűlölöm az ilyen gerinctelenséget!

Felkattintotta a mikrofont, és hangosan hogy mindenki hallja, utasítást adott: – Lubu kapitány, haladéktalanul nyisson műholdas csatornát a Dongdao légitámaszpontra. – Dongdao a kínai légierő új támaszpontja volt a Paracel-szigeteken, majdnem hétszáz kilométerre jelenlegi tartózkodási helyüktől. Ez volt a legközelebbi, megfelelő ütőerővel rendelkező kínai repülőtér. Bár magát a légitámaszpontot egy repülőstábornok vezette, a Dongdaón állomásozó légi csapásmérő erő nagy része a flottához, vagyis Jin alá tartozott. – Egy teljes fegyverzetű Suihong járőrgépet kérek a zászlóshajómhoz haladéktalanul, egy másik pedig álljon készenlétben tartaléknak. Ajánlom, a gép harminc percen belül legyen a levegőben, különben... – ez hatott a harcirányítás legénységére is; mind a konzoljaik fölé hajoltak, és imádkoztak hogy a tengernagy ne forduljon feléjük.

Jin mérlegelte, ne küldjön-e közvetlen rádióüzenetet Csancsiangba, a dél-kínai flotta főhadiszállására, ám mostanáig nem sok értékelhető tettet hajtott végre azon kívül, hogy flottillája egyhatodát hagyta megrongálni vagy elpusztítani; muszáj valami kezdeményezést felmutatnia, mielőtt beszámol a főhadiszállásnak a történtekről, és utasításokat kér tőlük. A Suihong nagy, turbópropelleres hidroplán volt, elsősorban tengeralattjárók elleni harcra és partmenti járőrözésre használták, de a Nansa-szigeti flottillához rendelt tíz gépet francia gyártmányú Heracles II célravezető radarral, két C-101-es szuperszonikus rakétával és hat francia gyártmányú NTL-90-es könynyűtorpedóval a hajók elleni hadviselésre is felkészítették. A Suihong így komoly veszélyt jelentett minden olyan hajó számára, amely nem rendelkezett légelhárító rakétával; márpedig Jin tudomása szerint a vállról kilőhető rövid hatósugarú Stingereken kívül a Fülöpszigeteki hajók semmiféle légelhárító rakétával nem voltak felszerelve.

Ez elegendő lesz bármilyen ellenséges tengeri erő szétbombázásához. És ha ezek után parancsnoka, a hirtelen haragú Csin Po-zihong tábornok raportra hívja a Csagda pusztulása miatt, bőséges támogatást kaphat a cserében felszolgált halott Fülöp-szigetekiektől. Nekik Csin tábornok biztosan örülni fog.

Az Egyesült Allamok nyugati partjainál

1994. szeptember 21, helyi idő szerint 13.31

Tökéletes nap volt a repüléshez. Az ég tiszta, csupán néhány felhőfodor tarkította a szétáradó

kékséget, A szél gyenge és egyenletes, ami negyvenezer láb magasságban meglehetősen ritkán fordul elő.

A Sky Masters Corp. különleges, átalakított DC-10-es repülőgépének fedélzetén azonban, mely most a kaliforniai partok felett keringett, korántsem volt olyan nyugodt a légkör, mint odakint. Ezen a délelőttön csak egy hordozórakéta pihent a gép rak terében, és az lett volna várható, Jon Masters csak fele annyira legyen ideges, mint amikor két rakétát visz fel. Ám Masters nyugtalan és ingerlékeny volt, ami nagy terhet rótt a többiekre. Ingerlékenységének oka a Sky Masters legújabb légi indítású űrrakétája volt, a Jackson-1, ez a sötét, karcsú, legömbölyített orrú tárgy, amely már ránézésre is komoly eredményeket ígért. Csakhogy az Egyesült Államok hetedik elnökéről elnevezett rakéta nem indult sehová. És éppen ez volt a baj.

– Mi folyik ott? – kérdezte telefonon Masters, és idegesen dobolt ujjaival az indítókonzolon.

– Még keressük a hibát, Jon – sóhajtotta Helen Kaddiri. – A Ho-mer-7 műhold összeköttetésével van baj.

– Öt percük maradt –emlékeztette Masters. – Ha nem tudunk kapcsolatba lépni a műholddal, el kell halasztanunk a kilövést.

Kaddiri megint sóhajtott. Mintha nem tudná. Egyik asszisztense újabb önellenőrzés adatsorát nyújtotta át neki. Végigfutott rajta és összegyűrte a papírszalagot. Nagy levegőt vett, és felkattintotta a mikrofont. – Még mindig beteg a madár, Jon, és nem a földi állomásunkon van a hiba. El kell halasztanunk. Nincs más választásunk. A légierőnek is ez a véleménye. Masters nem ezt akarta hallani. – Alig hetven perccel ezelőtt a Ho-mer-7 még kifogástalanul működött. – Ez a műhold a hét TDRS, azaz helyzetjelző és csatoló szatellit egyike volt, amelyeket a nyolcvanas Évek végén és a kilencvenes évek elején lőttek fel abból a célból, hogy folyamatos helyzetkövető, adattovábbító és parancsközlő kapcsolatot biztosítsanak az űrrepülőgépeknek és a katonai műholdaknak, több lassú, elavult földi adattovábbító állomás vált így feleslegessé a világ távoli sarkaiban, például Ausztráliában és Kongóban.

– A légierő most akarja elhalasztani a startot? Miután telesírták a zsebkendőjüket, hogy a Fülöpszigeteket kukkolhassák ezekkel a Szarbogyókkal? Jellemző! Mondja meg nekik, ne üssék bele az orrukat a dolgomba, inkább találják meg a saját műholdjuk hibáját! – Ahogy ezt kimondta, már Masters is tudta, ezt viszont a légierő nem szeretné hallani. A TDRS rendszer eleddig elég megbízhatóan működött, és Masters összes AUDR műholdjáról is a TDRS-ek biztosították a helyzet–és állapotadatok átlövését az arkansasi Blytheville-ben létesített központnak, továbbá a műholdakat használó katonai és kormányzati szerveknek. Tehát a hibának a gépen kell lennie.

– Végezzenek még egy rendszerellenőrzést Blytheville-ben és idelent – rendelte el. – Máris. Igyekezzenek!

Kaddiri hirtelen torkig volt a parancsolgatásával. – Ellenőriztük a rendszerünket. Semmi baja, vételre kész. A hiba a TDRS műholdon v an, nem a mi gépeinkben. Masters dünnyögött valamit az orra alatt, ledobta a sisakját és kikászálódott az ülésből. – Jon, mi legyen a visszaszámlálással? – kérdezte nyomban Albert “Red" Philips, az indítást ellenőrző

technikus.

– Folytasd a visszaszámlálást, Red. Ne függeszd fel. Egy perc és itt vagyok – vetette oda Jon, és a pilótakabinba sietett. A DC-10-es rakterében kialakított tágas rakétaindító és rakétahordozó

részleghez képest a pilótafülke zsúfolt és viszonylag kényelmet-len volt. A két pilóta mellett – a másodpilóta ülése mögött – ott volt a fedélzeti mérnök munkahelye az üzemanyag, a hidraulika és pneumatika vezérlésére szolgáló rendszerekkel; innen szabályozták a repülőgép egyensúlyeloszlását az ALARM hordozórakéták kibocsátásakor az üzemanyag és a ballaszt mozgatása révén.

Az első pilóta mögött, háttal a fedélzeti mérnöknek, a tartalék indítókonzol és a kommunikációs konzol foglalt helyet. Masters becsörtetett a fülke hermetikusan záródó ajtaján – Jon, ha meg nem sértelek, boldogulok magam is...

Masters villámgyorsan ellenőrizte a repülőgép kommunikációs rendszerének állapotadatait. Minden rendben volt. – Megkértem, indítsa el a saját rendszerünk önellenőrzését, Helen. Kaddiri sóhajtva engedelmeskedett; Masters a válla fölött figyelte a képernyőn megjelenő

adatokat.

– Itt van! – jelentette ki Masters. – A száloptikás köldökzsinór folytonossága. Miért ugrotta át ezt a tesztet?

– Ugyan Jon, legyen észnél!–Tiltakozott Kaddiri. –Ez nem elektronikus teszt, hanem vizuális ellenőrzés.

– Duma! –mondta Masters, és visszacsörtetett a raktérbe.

A ragyogóan megvilágított raktérben hatalmasnak és baljósnak tűnő szürke rakétatest a hermetikus indítókamrából visszagördült a raktérbe, hogy a technikusok ismét megvizsgálhassák.

– Tolják vissza, és ellenőrizzék a köldökzsinórt –, mondta Masters. – Hibás a csatlakozó.

– De csak akkor tolhatjuk ki lövőhelyzetbe, ha biztonságos kapcsolatot jelez – mondta Red Philips. Ellenőrizte az indító konzolon az állapotjelzőket, és hozzátette: – Még mindig nincsenek pályaadatok...

– Ugorja át a biztonsági zárlatot, Red – javasolta Masters. – Hozza kilövési helyzetbe a hordozórakétát.

– Minden biztonsági határt túllépünk, ha átugorjuk a zárlatot, Jon – kezdte mondani Philips, de Masters már oda sem figyelt. Beütötte a konzolon a zárlat átugrására vonatkozó utasításokat; így már semmi sem akadályozhatta meg azt, hogy egy élesre töltött, de hibás hordozórakéta a kilövőállásba kerüljön. A zárlat volt hivatva biztosítani hogy a rakéta fel he robbanjon a gép fedélzetén, vagy véletlenül ki ne pottyanjon a raktérből. Most mindezen biztonsági korlátok megszűntek.

Helen Kaddiri képernyőjén azonnal megjelent a figyelmeztetés. – Jon, veszélyjelzést kaptam. A hordozó a helyén van? Úgy látom, mintha a zárlat ki volna kapcsolva.

– Én kapcsoltam ki, Helen – felelte Jon. Zseblámpával a kezében az indítókabin szájánál állt, miközben a hatalmas ALARM rakéta visszagördült kilövési helyzetbe. – Ellenőrizzük a köldökzsinór csatlakozóját.

– Ezt nem teheti, Jon – figyelmeztette Helen. – Maga egy csőre töltött és kibiztosított puska csövét akarja megtisztítani?

Masters a hengeres indítókabinra pillantott, ami valóban puskazávárra hasonlított; az ALARM

rakéta orra úgy homálylott benne, mint egy töltény csúcsa, és az ő feje pontosan a cső torkolata előtt volt. – Jó hasonlat, Helen – mondta szárazon.

A rakéta a helyére siklott. – Indítsa el a köldökzsinór önellenőrzését – szólt oda Masters a technikusnak.

– Megvan, Jon – szólalt meg kisvártatva Philips. – Szakadás a köldökzsinór csatlakozójában. Feszültség rendben, de jel nincs rajta. Jöjjön ki onnan, és pillanatok alatt rendbehozzuk.

– Eszemben sincs. Nincs rá időnk. Megcsinálom én – szólt ki Masters, és mielőtt bárki bármit mondhatott volna, bemászott az indítózsilipbe, és kúszni kezdett befelé a rakétatest mellett.

– Jon, megőrült? – kiáltott rá a technikus. – Helen, itt Red. Jon most mászott be a zsilipbe. Kapcsolja vissza a zárlatokat!

– Ne! – rádiózta Masters a zsilip belsejéből. – Folytassák a vissza számlálást!

– Itt Kaddiri. Visszaállítom a zárlatot. Kézi indítású visszaszámlálás felfüggesztve. Ember a zsilipben. Zárlat bekapcsolva.

A köldökzsinór önellenőrzése éppen ekkor kielégítő eredménnyel végződött. – Folytonosság helyreállítva ... sikerült! Jon, megcsinálta! – kiáltott Philips. – De túlmentünk az indítási négyszögön.

– Folytassák T mínusz hatvantól a visszaszámlálást – mondta Masters. – A hordozórakéta képes még helyesbíteni, legfeljebb egy kicsit eltoljuk az indítási négyszöget. Folytassák a visszaszámlálást.

– Nem vagyok hajlandó újraindítani a rendszert, míg maga bent van – mondta eltökélten Kaddiri.

– Kint vagyok már, kint vagyok – mondta Masters mihelyt tornacipője megjelent a zsilip nyílásában. – Folytassuk! – Abban a pillanatban amint kint volt, lezárta a zsilip ajtaját. Philips odanyújtotta neki az oxigénpalackját. Épp csak feltette a maszkot és leszíj azt a magát, mikor a zsilipben zuhanni kezdett a nyomás. Alig hatvan másodperccel később a rakéta kint volt.

– Elválás rendben, első fokozat gyújtása rendben – jelentette Helen, miközben a rakéta gyorsulva elhagyta a DC-10-est és az ég felé kanyarodott. – Jó kapcsolat minden csatornán, szárnyak menetrend szerint nyílnak, húsz másodperc az első lépcső kiégéséig... Masters várt még néhány másodpercet, míg Kaddiri az indítást ellenőrizte, aztán halvány mosollyal megszólalt: – Hát ez meleg volt! Tudja mi történt? A csatlakozó egy picit elmozdult. Eléggé bent volt hogy biztonságos kapcsolatot jelezzen, de nem volt adatátvitel. Ráadásul a hiba csak akkor mutatkozott, amikor a rakéta indítási helyzetben volt, de a zárlat ki volt iktatva. Kaddiri inkább csak a gép fekete doboza kedvéért tovább olvasta a rakéta kezdeti adatait. Masters szavaira egyáltalán nem reagált. Nem is nézett rá.

Masters észrevette a hallgatását és kissé ideges lett. Az utóbbi időben minden egyes indítás a legrosszabb tulajdonságokat hozta ki He-lenből. Hová lett a kalandvágya? Hagyjuk, gondolta, olyan soha nem volt neki. Mégis a csapatához tartozott, és ő szerette ha minden rendben ment.

– Jó hogy elcsíptem, nem? – kérdezte szinte jámboran.

– Nem – vágta rá színtelen hangon, oda sem pillantva Kaddiri. Nem akart belemenni a vitába. Most nem. Itt minden szavukat rögzítik. A férfi minden biztonsági zárlatot kikapcsolt, tökéletesen kiszolgáltatva őket egy esetleges gyújtási vagy vezérlési hibának. A rakéta könnyen berobbanhatott volna a raktérben, és mindannyiukat meg-ölhette volna. Ráadásul kicserélt egy hibás csatlakozót egy élesre állított rakétán. Ki tudja, ebből mi lehetett volna.

Masters tudta, a nő az elmúlt néhány percet elemzi. – Helen... a visszaszámlálás fel volt függesztve ...

– Mert én felfüggesztettem, Jon. – Ha úgy történt volna ahogy akarod, és folytattuk volna a visszaszámlálást – tette hozzá gondolatban – akkor éppen most csapódnál a Csendes-óceánba, közvetlenül a húszmillió dolláros rakétád után; feltéve, ha az már előbb fel nem robban.

– Dehát pontosan pályán van – locsogott tovább Masters-, és hajszálpontosan tartja a magasságot. Nyolc percen belül körpályán lesz, és a nyafogó légierő kukkolhatja a szart a Fülöpszigeteknél.

– Hiába dumál, Jon.

– Ugyan már, Helen.

– Hagyja abba. Masters abbahagyta.

Palawan-szoros, Fülöp-szigetek

1994. szeptember 22., helyi idő szerint 04.17

A Hong Lung flottaegysége húsz kilométerre közelítette meg a menekülő Fülöp-szigeteki flottát, amikor az első Suihong repülőgép megérkezett a helyszínre. A kínai flottilla zátonyok és korallpadok között lavírozott előre a Palawan-szorosban, a Palawan-sziget nyugati oldalán, a Fülöp-szigetek legnyugatibb pontján. A sziget nagy része gyéren lakott volt, de Ulugan Bay, az ellenséges hajók úticélja Nanan-szigetén, a legjobban felszerelt hadikikötők közé tartozott. Mindössze negyvenöt kilométerrel volt északabbra Puerto Princesától, a Palawanon létesített volt amerikai légitámaszponttól, amelyet most a Fülöp-szigetekiek használtak; a Puerto Príncesa Palawan legnagyobb reptere volt, és ott összpontosult a távoli sziget gyér lakossága is.

– Talon Egy-Nyolc, itt Sárkány – rádiózta Jin tengernagy a repülőgép pilótájának. – Derítse fel a támadó hajókat keleten. Jelentsen minden ellenséges tevékenységet. Ha tüzet nyitnak, viszonozza. Figyelem, az a harci egység már megtámadott és elpusztított néhány kínai hajót. Legyen óvatos! – Ez a figyelmeztetés meglehetősen fonák volt; ha a Fülöp-szigetekiek az eddigiek szerint járnak el, bizonyára rálőnek a hidroplánra. s akkor a Suihong legénysége ledobja rájuk gyilkos rakományát, és a hajók többségét megsemmisíti.

De nem ez történt. A Suihong pilótája néhány perc múltán jelentkezett: – Talon Nyolc-Egy jelentkezik. Felszíni kapcsolat négy hajóval, ismétlem, négy hajóval. A nagyobbak PF-osztályú

fregattok, ismétlem, két PF-osztályú fregatt. Két kisebb, valószínűleg PS–vagy LF-osztályú

járőrhajó. Vége.

– Csau kapitány feltételezése szerint két PS járőrhajónak kell ott lennie – mondta Lubu kapitány. – Egy korvettről beszélt...

– De a két járőrhajó helyett két fregatt van ott – mondta Jin. –Éjszaka akkora távolságból Csau még ISAR radarral sem azonosíthatta elég pontosan a hajókat.

Lubu bólintott, de nem túl meggyőzően, inkább mint aki egyelőre elfogadja ezt a magyarázatot.

– A PS járőrhajó valószínűleg a helikopterek felszállóhelyeként azonosított Rizal –tette hozzá. –

Figyelőket kell állítanunk egy újabb helikopteres rakétatámadás esetére.

– Menekülnek – felelte magabiztosan Jin. – Elment a támadókedvük a gyáva kutyáknak. Mi most az ellenséges hajók helyzete? Miért nem nyitottak tüzet a repülőgépre? – Egy akkora járőrgép mint a Suihong, komoly veszedelmet jelent minden hajó számára, amelyik nem rendelkezik légelhárító rakétákkal. – Mi a távolságuk?

– Kilenc kilométer – jelentette Lubu a harcirányító központ adatai. alapján. – Csak kereső és navigációs radarjeleket észlelnek, befogó radartevékenység nincs. A pilóta utasítást vár. Hihetetlen, gondolta Jin. Hogy képes az ellenséges kapitány ilyen nyugodt maradni egy repülőgép láttán? Bizonyára számolt azzal a ténnyel, hogy a kínai légierő ilyen gépekkel rendelkezik a térségben, és rájött, hogy a Fülöp-szigeteki hajók a legfeljebb öt kilométeres hatósugarú ágyúikon kívül nem rendelkeznek légvédelmi fegyverekkel, miközben a Hong Lung Hong Quian-9-es víz-levegő rakétái hetven kilométeres hatósugarúak. Jin tétovázás nélkül be fogja vetni őket bármely azonosítatlan repülőgép ellen, amely lőtávolságon belülre merészkedik.

– Közelítse meg őket őt kilométerre, maradjon kapcsolatban, és jelentsen minden ellenséges tevékenységet – utasította Jin a járőrgépet. – Az egység minden hajójának egyértelmű

azonosítására van szükségem.

A Suihong pilótája hosszú másodpercekig tétovázott – rájött, a parancsnoka a Fülöp-szigeteki ágyúk torkába küldi –, majd bizonytalanul válaszolt; –Talon Nyolc-Egyes vette. A nemzetközi vészjelző csatornákon néhány angol nyelvű figyelmeztető üzenet érkezett, de Jin nem vett tudomást róluk. A gép alig repült néhány kilométerrel közelebb, és a lassan pásztázó Psávú radart máris felváltotta az X-sávú befogó radarjel, mikor a gép és a Fülöp-szigeteki egység legnagyobb hajója között pontosan öt kilométerre csökkent a távolság. Jin hamarosan elégedetten hallhatta a pilóta rémült rádióüzenetét, miszerint erős légelhárító tűzbe került.

– Viszonozza a tüzet – parancsolta dühösen a tengernagy. – Készítse elő kilövésre a levegő-víz rakétákat. Maradjon nagy magasságban, lőtávolon kívül! A Sárkány is támadni fog. – Lubu kapitányhoz fordult. – Kapunk céladatokat a járőrgéptől?

– Igen –felelte Lubu miután konzultált híradóstisztjével.

– Nagyon jó – mondta Jin önelégülten. – Akkor támadunk. Lőjenek ki két Fei Lung rakétát, kérjenek találati jelentést a repülőgéptől, és ismételjék meg további két rakétával a támadást. Ez az ütközet a lehető leghamarabb érjen véget, Lubu.

Puerto Princesa légitámaszpont, Palawan, Fülöp-szigetek

Ezzel egyidőben

A Renaldo Tamalko ezredes mellén fekvő meztelen fiatal lány olyan vékonyka volt, hogy véletlenül lelökte a padlóra, amikor a csörgő telefonért nyúlt. Mentegetőzésfélét dünnyögve felvette a kagylót. –Tessék!

– Az ügyelet vagyok, Komos őrmester, uram – hallatszott a Puerto Princesa-i légibázis ügyeletesének hangja. –Sürgős üzenetet kaptunk a Palawantól nyugatra tartózkodó

flottaegységünktől. Segítséget kérnek.

– Egy pillanat. –Tamalko felkattintotta a villanyt és álmosan megdörzsölte a szemét. A Fülöpszigeteki légierő zászlóaljparancsnokának csak annyi jutott el a tudatáig, hogy az ügyeletes őrmester nagyon izgatott, és ez rendszerint nem sok jót jelentett. Az ablakba épített ócska légkondicionáló teljes erővel működött, a szobában mégis fülledt hőség uralkodott. Tamalko egy áttetsző folyadékkal teli pohárra mutatott, s némán intett a lánynak, hozza oda neki, remélve, hogy nem pia van benne. Elnézte a fiatal lány lágy idomait és feszes fenekét miközben az odavitte neki a poharat; nem látszik többnek tizennégy-tizenöt évesnél, de a szexuális fejlettségével semmi hiba, gondolta. Megragadta a lány csuklóját, ismét magára húzta, és kezét visszaigazította az ágyékára. A pohárban egy kevés whisky volt elolvadt jégkockákkal hígítva, úgyhogy inkább végigöntötte az arcán, hogy némileg magához térjen. – Ismételje meg, őrmester!

– Banio kapitány a zamboangai harmincegyedik járőregységtől riadójelzést küldött minden egységnek – mondta az ügyeletes. –Azt állítja, a kínai flotta üldözése közben Palawanhoz közeledik, körülbelül negyven mérföldre keletre az Ulugan-öböltől. Azonnali légitámogatást kér.

– Egy kínai flottaegység? Üldözés közben? Kit üldöz? őt üldözi? Miféle légitámogatás kell neki? Mi a fene folyik ott?

– Próbálunk ismét kapcsolatba lépni velük, uram – mondta Komos. – Rövid rádióüzenetben közölték, támadják őket, de részleteket nem tudunk.

– Egy szart! – átkozódott Tamalko. Még hogy kínaiak. – Nem valamiféle vicc ez, őrmester? –

mondta Romosnak. – Megerősítette valaki az üzenetet? Hitelesítették a forrást?

– Nem, uram – felelte az ügyeletes. – Nem tudtunk ismét kapcsolatba lépni velük. Tamalko magában káromkodott. Ez valami gyakorlat vagy próbariadó lehet; nagyon hasonlít az amerikaiak kedvenc trükkjeihez, amikor még ők voltak itt az urak. De mióta kirúgták őket, a dolgok nagyon nyugisan mentek.

Túl nyugisan, ami azt illeti.

A kommunista gerillák, akik nagyon erősek voltak Palawanon, akárcsak a többi elmaradott vidéken, fokozták toborzó tevékenységüket, és sokkal aktívabbak voltak. De erőszakos incidensekre ritkán került sor, hetek óta egyetlen tisztjét sem lőtték vagy verték agyon a belvárosban. Az amerikaiak távozása előtt ez minden hétvégén napirenden volt. Noha a hadseregnél szinte mindenki lázongott amiatt hogy Daniel Teguina személyében egy kommunista lett az alelnökük, de valójában a megválasztása stabilizáló hatású volt. Ha egy sötét mellékutcában találkozik vele, Tamalko valószínűleg lelövi a szarházit, de ha már hivatalban van, csak jó ha a parasztok odavannak érte, és nem lövöldöznek a falvakban. De mi ez a szar a kínai invázióról? Nyilván kamu, valami tökéletlen manilai vezérkari tiszt által kiagyalt hadgyakorlat. Sok hasonló forgatókönyvhöz volt szerencséje az amerikai haditengerészettel meg az ASEAN más katonai egységeivel, akik gyakran rendeztek közös hadgyakorlatokat. Kamu vagy sem, tudta, határozottan kell cselekednie. Minden tőle telhetőt meg kell tennie hogy megtartsa kényelmes állását Puerto Princesában, a világ egyik leggyönyörűbb tengerparti városában . Puerto Princesa egy dzsungellel és hegyekkel övezett drágakő, elég messze Manilától. Egy F-4E vadászbombázókból és F-5R nappali bombázókból álló kötelék parancsnoka volt, és ő vezette a katonai és civil szolgálatokat is ellátó repteret. A világon nem volt ennél jobb munka, tehát féltékenyen ragaszkodott hozzá.

A lány félszívvel, meglehetősen szórakozottan próbálta életre pumpálni Tamalko férfiasságát, szemlátomást abban reménykedve, a férfi hamarosan távozik, s ő kialhatja magát. Tamalko az ágyékára nyomta a lány fejét, megvárta míg az unottan munkálkodni kezd, majd folytatta a telefonálást.

– Őrmester, azonnal rendeljen el riadót a rajnak. Mondja meg Libona kapitánynak a karbantartóknál, töltsenek fel, és húsz percen belül készítsenek elő két F-4-est. Az egyikkel én szállok fel, a másikkal az első pilóta, akit sikerül józanul előkeríteniük. A lány megharapta a lába között; a hirtelen fáj dalomra vad energia és tettvágy áradt szét farkából az egész testébe. – Haladéktalanul kezdjék meg a többi gép felszerelését ütközetre; semmi szimulált fegyver vagy eljárás, míg nem rendelkezem – folytatta. – A törzset Esperanza őrnagy vezeti a távollétemben. Tájékoztassa a repülésirányítókat: minden pilótát aki nem válaszol a hívásra, át fogok adni a biztonsági szolgálatnak. Ha végzett a behívásokkal, hívja a cavite-i parancsnokságot, és értesítse őket hogy harci bevetésre indultunk egy minden egységnek szóló

riadójelzésre. Közölje velük a részleteket. Aztán hívja a zamboangai hadikikötőt, és ellenőrizze ezt a Banio kapitányt. Ez minden.

Visszaejtette a telefont a villára. Nos, a riadó elrendelése a lehető leghatározottabb lépés az ő

részéről, gondolta. Vadászkészültsége, bármely pillanatban bevetésre készen álló gépei nem voltak. De elég határozott lépés felszállni két vadászgéppel, még ha nincsenek is fel-fegyverezve. Ha a következő hatvan percen belül az első követő vadászgépet felfegyverzik, feltöltik és elindítják, akkor ő mindent megtett, amit egy “gyakorlat" megkövetel. Tudván, hogy helyesen járt el, végre elengedte magát. Figyelme a fiatal lány szolgáltatására terelődött; elégedetten nyugtázta, lassan ötvenéves teste még rugalmasan képes megfelelni a pillanat követelményeinek.

A Kínai Népi Felszabadító Hadsereg Hong Lung rombolóján Harminc perccel később

– Talon Nyolc-Egy jelenti, egy PS osztályú járőrhajó – érkezett a jelentés Jin tengernagy harcirányító központjába –, egy feltehetően LF-osztályú rakétanaszád állt mellé segíteni. A PF

osztályú fregattok észak és dél felé elszakadtak a sérült hajótól, szemlátomást lőállást vettek fel. Jin tengernagy felugrott karosszékéből a Hong Lung romboló parancsnoki hídján, és válogatás nélkül átkokat szórt mindenkire, de t különösen a sokat magasztalt Fei Lung rakéta gyártóira. Agyon kellene lőni a kutyákat, akik ezt a rakétát tervezték. A Suihong repülőgép kilőtte két C10les rakétáját, és az egyikkel eltalált egy járőrhajót, de a Hong Lungról kilőtt négy Fei Lung-7-es rakéta közül mind vagy mellément, vagy megsemmisült.

Volt némi tapasztalata ezekkel a rakétákkal, de messze ez volt a legnyomorúságosabb teljesítményük, s éppen a lehető legalkalmatlanabb pillanatban. A rombolón már csak két Fei Lung-7-es maradt.

Ezzel a két rakétával kell most megvédenie magát a Fülöp-szigetekiek két legnagyobb hadihajója ellen.

Az isteneket dühödten átkozva futkosott fel-alá a hídon. Erezte, percről percre csökkennek az esélyei, s előre látta ahogy dicsőséges pályafutását dugába dönti majd a kicsi és jelentéktelen ellenség. Ez nem történhet meg! Sárba tiporná nemcsak az ő becsületét, de a parancsnokaiét, az elnökét, minden kínaiét!

Számbavette a lehetőségeit. A Hong Lungnak két további nagy hatósugarú rakétája van, a Fei Lung-9-es szuperszonikus rakéták. A Fei Lung-7-esekkel ellentétben a kilencest rendkívül nagy távolságú támadásokra tervezték, száznyolcvan kilométeres hatósugárral; végzetes röpte magassági szakaszán a hangsebesség két és félszeresével száguldott. A francia-német ANS

rakéták törvénytelen másolata volt, amelyet az Exocet hatékonyabb változataként fejlesztettek ki (mely utóbbinak viszont a C801-es volt a törvénytelen másolata; a kínaiak soha nem haboztak ellopni mások fegyvereit). A Fei Lung-9-es hasonló méretű volt mint a Fei Lung-7-es, négy szilárd hajtóanyagú fokozat vitte fel, aztán saját bórhidrid hajtóművével érte el a célt. És nukleáris robbanófeje volt.

Minden Fei Lung-9-es egyetlen húsz kilotonnás atomrobbanófejet hordozott, amely a torpedókhoz és lassú cirkálórakétákhoz rendszeresített szovjet RK-55-ös másolata volt. Minden hadrendbe állított kínai zászlóshajón voltak nukleáris fegyverek, és Jin tengernagy Spratly-szigeti flottillája sem különbözött a többitől, még ha a robbanófej a kínai arzenál legkisebb és

“legpiszkosabb" atomfegyvere volt is. Nagyjából akkora robbanóerővel rendelkezett mint a Hirosimát és Nagaszakit elpusztító atombombák, könnyűszerrel elsüllyeszthette a legnagyobb repülőgép-anyahajót, vagy elpusztíthatott egy kikötővárost.

Jin tengernagy soha, még most sem gondolt e rakéták bevetésére; bármennyire megalázó is számára, inkább visszavonult volna az ütközetből és a Spratly-szigetek vagy a Paracel-szigetek biztonságos fedezékébe húzódott volna, mintsem bevesse ezeket a rakétákat. A nukleáris robbanófejet azonban ki lehetett cserélni hagyományos 500 kilós, irányított robbanású töltetekre is. A Fei Lung-9-es csodálatos fegyver volt, sokkal pontosabb, sokkal gyorsabb és sokkal nehezebben kivédhető.

Jin mégsem adott utasítást a nukleáris robbanófejek lecserélésére. Még ott volt neki a két Fei Lung-7-es egység maradék tűzereje, amellett kissé veszélyes lett volna éjszaka leszerelni a kilövőállásról a rakétákat, és ütközet közben le–és felszerelni a rendkívül robbanékony tölteteket.

– Jelentést kérek a Talon Nyolc-Egyről – szólalt meg Jin.

– Harcra kész – felelte Lubu, miután továbbította a kérést a harcirányításnak. Befutott a válasz.

– Hat NTL-90-es torpedóval van felszerelve. Az adatcsatornák minden irányban nyitva. Lelépés még egy óra a Paracel-szigetekre való visszatéréssel, másfél óra szükségleszállással a Spratlyszigeteken. Folyamatosan továbbítanak céladatokat, és parancsot várnak az ismételt támadásra. Jin bólintott. NTL-90-es kétéltű torpedók, amelyek felszíni hajók ellen, és ötszáz méteres mélységig tengeralattjárók ellen is hatásosak voltak, komoly fegyverek. Maximális hatósugaruk valamivel több mint nyolc kilométer, ami nagyobb mint a Fülöp-szigeteki ágyúk lőtávolsága. Felszíni célpont esetén kevésbé pontosak, és a biztos célzás kedvéért a Suihongnak négy-öt kilométerről kell majd kidobnia. Jin habozott, visszaküldje-e a Suihongot az ágyúk torkába. Hiszen ha lelövik a gépet, kénytelen lesz a féltett Hong Lungot közelebb vinni az ellenséghez, hogy kilőhesse a maradék rakétáit. De tudta, nincs más választása.

– Utasítsa Talon Nyolc-Egyest, indítsa el a torpedóit – fordult Lubu kapitányhoz. – Első számú

célpont az északi fregatt. Céladatokat kérek a déli fregattról, arra haladéktalanul kilőjük Fei Lung7-es rakétáinkat.

– A Palawan-szorosban esetleg túl sekély a víz a torpedóknak, parancsnok elvtárs –

figyelmeztette Lubu a tengernagyot. –Tizenöt méterre merülnek mielőtt beindul a hajtóművük; esetleg kevés tesz ehhez a vízmélység.

– Akkor utasítsa Talon Nyolc-Egyet, támadjon kisebb sebességgel – parancsolta Jin. –

Haladéktalanul végezzen az északi fregattal. Ha engedjük átkelni őket a szoroson Palawan felé, vissza kell vonulnunk a parti erők miatt. Nem akarom hogy megússzák! Lubu, ért engem? Meg akarom leckéztetni a Fülöp-szigeteki kutyákat. A Kínai Népköztársaság minden rendelkezésére álló erővel megvédi területét és határait. Minden megtámadott hajónkért cserébe tíz hajójukat fogjuk megsemmisíteni. Hajtsa végre a parancsaimat, kapitány!

HAWC, Nevada, USA

Ugyanekkor

Ha volt egyáltalán olyan térség a HAWC hatalmas, Dreamlandként ismert elkülönített zónájában amely titkosabb és elszigeteltebb volt a többinél, akkor az a Macerás Csarnok néven is ismert tizenkettes épület volt. Azért hívták így, mert minden itt dolgozó aprólékos biztonsági vizsgálaton esett át mielőtt belépett az épületbe, és ezen kívül minden részleg is elvégezte a maga biztonsági ellenőrzéseit az étkezőkön és a távozókon.

A PACER SKY program második emeleti irodájában hatalmas, nagyfelbontású tévé-képernyőt szereltek az egyik falra. Egy sor komputer és ellenőrzőműszer vette a Dreamlanden belül, a Skullhegy tetején működő földi vevőállomás adatait, és az érkező információt “kicsomagolva", dekódolva, feldolgozva és átalakítva megjelenítette az óriási monitoron. A szigorúan titkos helyiségben tartózkodó négy személy alig Hitt a szemének: egy tizenegyezer mérföld távolságban tartózkodó kínai hadihajó élő képét látták, amelyet egy ötszáz mérföld magasságban, óránként tizenhétezer mérfölddel száguldó, égy hegesztőpalacknál nem nagyobb műhold vett fel. A kép annyira tiszta volt, hogy megszámolhatták a hajó antennáit. .

– Egek, ez hihetetlen! – kiáltott fel Andrew Wyatt repülőezredes, az egyesített vezérkar fejlesztést irányító tisztje. – És ez a felvétel éjszaka készült? Fantasztikus.

– Épp csak el nem olvashatjuk a hajó nevét a taton – mondta büszkén Kelvin Carter őrnagy, ő

volt az egyik vezetője az EB-52 “Megafortress" fejlesztő programnak, és egyben a felelős irányítója a PACER SKY és a Megafortress fejlesztés összekapcsolásának. –Nem valódi kép, hanem radar-, infravörös–és nagy fényerejű optikai észlelések kombinált képe. A környéken tartózkodó bármely hajóval megtehetjük ugyanezt. Láttunk bálnákat, delfineket, halrajokat, sőt embereket is a kisebb lakott szigeteken. De ne feledjék, nem ez az igazán használható

megjelenítés.

Intett a konzolkezelőnek, aki “istenszem" távlatra váltott. A képernyő különféle hajókat jelképező szimbólumokkal telt meg; minden jel mellett egy sor adat volt olvasható. – Itt a hajók körüli térség képe. A komputer mindegyik hajóhoz azonosító jelet rendel, kiszámítja a pályájukat, sebességüket, az eddig megtett és a jövőben feltételezhető útvonalukat. Támadási üzemmódban kirajzolja a feltüntetett veszélyzónákat elkerülő útvonalat, mindegyik céltárgyhoz kiválasztja a megfelelő fegyvert, és a parancsnok által megadott szempontok szerint támadási sorrendet állapít meg. Ken, legyen szíves fordult Carter a mellette álló fiatal repülőstiszthez. Kenneth F. James, a légierő kapitánya, Carter asszisztense egy másik konzolon álló kisebb monitorra mutatott. – Mint tudják, McLanahan éppen próbarepülésen van ezzel a módosított B-2essel. Ezt látja ő a bombázóban, uraim – magyarázta James. – Ez egy jelen idejű felderítési és műveleti kijelző. Ennek birtokában a bombázónak induláskor nem kell teljes repülési tervvel rendelkeznie, nem kell a céladatok dekódolásával foglalkoznia, egyáltalán nem is kell kapcsolatban állnia a parancsnokságával. Csak felszáll, és egyenesen rárepül a célra, tudván, hogy a legjobb és a legfrissebb hírszerzési adatok és repülési terv birtokában van. Wyatt álmélkodva csóválta a fejét. – Hihetetlen! Ez tényleg fantasztikus. Egy ilyen képernyő a maga gépén is lesz valaha, kapitány?

James Carterra pillantott, mint aki nem tudja mit válaszoljon. –James kapitány igen komolyan veszi a biztonsági utasításokat, uram – segítette ki Carter. James megkönnyebbülten fogadta Carter közbelépését. – Érthető, de még önöknek sem szívesen beszél a Dreamstar programjáról.

– Megértem – mondta Wyatt. – Maguk fiúk úgy titkolóznak, hogy a vezérkar néha egyenesen a falra mászik. Pedig nem hiszem, hogy most például öt mérföldes körzetben akadna egy csúnya bácsi. Nincs igazam, James kapitány?

A fiatal berepülő pilóta egy pillanatra meghökkent a mellének szegezett kérdéstől, aztán egy halvány mosolyt megeresztve felelt Curtis szárnysegédjének: – A titkolózás itt az életmód része, uram. Egy idő után nagyon szófukar lesz az ember.

– Azt látom.

– Gondolom annyit bízvást elárulhatunk, a Dreamstar fényévekkel jár akár a PACER SKY

program előtt is, uram. Az én Megafortress fejlesztésemhez amelyet önök már jól ismernek, a PACER SKY ideális megoldás lehet. A nagy távolságú bevetésre induló bombázórajt egy EB-52es kíséri, és a PACER SKY segítségével friss adatok alapján megtervezi a támadási útvonalat, jó

előre készen áll a védelmi intézkedésekkel, és optimalizálja a fegyverválasztást.

– És mindezt egy műholdról, ami összesen kétszáz kilót nyom! – mondta Wyatt. –

Fantasztikus!

– Úgy tűnik, McLanahan ezredes megkezdte a mélyrepülést, uram – jegyezte meg James. – Ha átkapcsolja a többcélú szupermonitort, látni fogjuk az egész akciót ezen a képernyőn.

Powder River gyakorlóterület, Montana, USA

Ugyanekkor

Powder Rivernek nevezték. Elég kellemesen csengő név, szinte megnyugtató; a legkevésbé sem illik egy bombázási, navigációs és tüzérségi gyakorlótérhez.

A Powder River hadilétesítményei Montana délkeleti csücskét foglalták el, meg egy darabkát Wyoming északkeleti sarkából, sőt egy kisebb részt Dél-Dakota északnyugati szögletéből is. Majdnem teljesen lapos terület volt, néhány szélhordta homokbucka és vízmosás enyhítette csak a szörnyű egyhangúságot. Majdnem nyolcezer négyzétmérföldnyi területen mindössze hat kisebbnagyobb település volt, főként a dél-dakotai Belle Fourche-t a montanai Crow Agency-vel összekötő 212-es út mentén. A Powder River A terület északi szegélye a Custer Nemzeti Erdőparkba nyúlott, míg a Powder River B legdélibb csücskét egy még nevezetesebb képződmény határolta, az Ördögcsúcs, a furcsa alakú hengeres sziklaspirális, amelyet a Harmadik típusú

találkozások című film tett közismertté. Az Ördögcsúcson kívül aztán semmi látnivaló nem volt; igazi “gonosz vidék", ahogy a Vadnyugat írói ábrázolták.

Ezen a napon aztán valóban gonosz vidék volt. Reggel óta máris tizenhat embert “öltek meg" a Powder Rivernél.

Azért kellett “meghalniuk", mert az észak-dakotai Fargóból 119-es elfogóvadász csoport teljes létszámban odakint volt, négy F-16-os Falcon vadászgéppel, két F-23-as Wildcat taktikai vadásszal és két KC-10-es légi üzemanyagtöltővel száguldoztak a Powder River gyakorlótér égboltján.

Az utóbbi néhány héten végrehajtott gyakorlórepülések részét képezték Calvin Jarrel és a központ programjának, az újonnan összeállítandó légi harcezred betanításának. Ezen a késő délutánon két F-23 Wildcat járőrözött a Powder River fölött. A vezérgépet Joseph Mirisch ezredes vezette, a fargói elfogóvadász zászlóalj helyettes parancsnoka; a “szárnya" egy Ed Milo nevű, viszonylag kezdő Wildcat-pilóta volt. Miután ellenőrizte a társa a helyén van, Mirisch átkapcsolt a taktikai elfogó hullámsávra, és megkocogtatta a mikrofonját. – TOPPER, itt Raider Kettő-Egyes kötelék, jelentkezz!

Nem kapott választ.

– TOPPER, jelentkezz! – Még mindig semmi válasz. Vételtávolságon belül voltak. Mi folyik odalent?

– Nincs kapcsolatom a földi irányítással – kapcsolt a gépközi frekvenciára Mirisch. – Úgy néz ki, magunkra kell hagyatkoznunk.

– Vettem –felelte Milo.

Mirisch még néhányszor megpróbált kapcsolatot teremteni TOPPER-rel, a radarelfogó

csoporttal, s közben a gyakorlótér belépési pontja felé vezette a köteléket. Amikor elérték az előírt pontot, Mirisch átszólt a gépközin: – Raider kötelék, még mindig nincs kapcsolat a földdel. Állj cirkáló pályára most.

– Vettem – felelte Milo, és Mirisch parancsára gépét balra döntve éles száznyolcvan fokos fordulatot vett, s rohanni kezdett délkelet felé a gyakorlótér középpontja irányába, miközben Mirisch folytatta útját a belépési pont felé. Ellenkező irányú oválisokban, kábé húsz mérföldes eltolódással fognak körözni a terület fölött, hogy radarjaik az égbolt lehető legnagyobb területét foghassák be egyidejűleg. Ha radarral vagy szabad szemmel ellenséget észlelnek, a másik gép felzárkózik és segíti a támadást.

Aznap már csak egy gyakorló felszállást terveztek, hívójele Whisper Egy-Hét volt, a repülőgép típusát nem adták meg. Ez persze mit sem számít; “csúnya bácsi" volt, be akart hatolni a támaszpont területére. Lángok között fog “lezuhanni".

Mármint ha megtalálják.

Rejtélyes okból sem a Lemmon melletti, sem a Belle Fourche-i radarmegfigyelők nem jelezték a. támadó helyzetét; mostanra pedig mindkét központ elhallgatott.

A Whisper Egy-Hét fedélzetén

– Húsz perc az első támpontig – jelentette Patrick McLanahan. – Végső céladatot várok. A B-2 lopakodó bombázó pilótája, Henry Cobb őrnagy egy rövid “ja"-val válaszolt. Patrick McLanahan átpillantott pilótájára. Cobb nem volt fiatal ember; lassan tizenhét éve szolgált a légierőnél, főként B-52-esek és B-l-esek parancsnokaként, és csak egy éve került Dreamlandbe a HAWC-hoz, kimondottan azért hogy a HAWC kísérleti B-2-esein repüljön. Cobb nagyon tehetséges, de McLanahan szerint meglehetősen furcsa pilóta volt. Néha megnyomott egyegy gombot a többcélú képernyőn, egyébként mozdulatlanul ült, egyik keze a botkormányon, a másik a gázkarokon. Felszállástól leszállásig úgy vezette a B-2-eseket, mintha ő is csak egy

“fekete doboz" lenne, éppolyan alkatrésze a hatalmas bombázónak, mint a szárny. Ha nem egy katonai repülőgépen ült volna bármely pillanatban ellenséges támadást várva, nyugalma alapján azt várta volna az ember, mindjárt hátradönti a székét és a lábát felrakja a műszerfalra. Cobb-bal ellentétben McLanahan teste és keze állandó mozgásban volt, elsősorban az ülése előtt elhelyezett műszerfal miatt. Az egész jobb oldali panelt egyetlen hatalmas, színes képernyő uralta, üzemmódkapcsolókkal körülvéve. A hatalmas monitornak állítható fényellenzői voltak, amelyek csökkentették a visszaverődést és a fülke fényeinek zavaró hatását; de a nagy képernyő olyan éles és nagy fényerejű volt, hogy ezekre ritkán volt szükség; McLanahan vissza is hajtotta őket hogy Cobb is szemmel követhesse a képernyőt. A jobboldali ülés előtt több fémfogantyú volt, ezek kapaszkodóként szolgáltak, hogy heves repülési manőverek közben is kezelni lehessen a monitor kapcsológombjait.

A hatalmas monitor fő képmezője a B-2-est környező terület háromdimenziós térképét mutatta; a közepén kígyózó szalag ábrázolta a bombázó tervezett útvonalát. A B-2-es jele úgy siklott előre ezen a szalagon, mint egy hullámvasút szerelvénye. A szalagnak “falai" voltak, amelyek a javasolt legkisebb és legnagyobb repülési magasságot jelezték a terepkiemelkedések és az ellenséges fenyegetés elkerülése érdekében. Mindaddig amíg ezen a sávon belül maradtak, nyugodtan folytathatták útjukat, távol minden ismert vagy radarral észlelt akadálytól és veszélyforrástól. A képmező egyes pontjain üzenetek villogtak, a sarkokban több visszaszámláló futott, és a kanyargó

szalag mentén “útjelzések" figyelmeztették McLanahant az aktuális teendőkre. A madártávlatból ábrázolt tájat színes négyszögek borították: mindegyik egy-egy tengeri négyzetmérföldet jelzett, az itt-ott felvillanó kis rombuszok radar-iránypontokat. vagy tájékozódási pontokat jeleztek. A két pilóta között, az oktató helyén ülő John Ormack tábornok számára teljesen érthetetlennek, összefüggéstelennek tűntek a képernyőn felvillanó információk. Ormack azért volt jelen, hogy tanúja legyen a Sky Masters AUDR műholdjaira kapcsolt felderítő rendszer fontos próbatételének; de e fantasztikus bevetés folyamán hasztalanul igyekezett lépést tartani az adatok özönlésével. Patrick McLanahan szemlátomást könnyen boldogult ezzel a feladattal. McLanahan három különböző módszerrel hívta elő a képernyőn az éppen szükséges információkat. A két fő módszer a szemvezérlés-bő! és a hangfelismerőnek adott parancsokból állt. A sisakjába épített apró érzékelők követték szemgolyói mozgását, és pontosan meg tudták mondani a számítógépnek, merre néz. McLanahan egyszerűen előhívhatott egy információt úgy, hogy egy adott pontra nézett a képernyőn, és kimondott egy parancsot. A komputer összevetette a szeme helyzetét a monitoron látható képpel, aztán az ehhez a képhez kapcsolódó

parancskészlettel, ezúton a rögzített és digitalizált parancsot összehasonlította az engedélyezett parancsszavak előre meghatározott készletével, és kiválasztotta a megfelelőt. Mindez a másodperc töredéke alatt zajlott le. McLanahan az ujja érintésével is előhívhatott további információkat, vagy. tetszőleges irányban eltolhatta a képet.

Ormack határozottan élvezte ahogy McLanahan dolgozott; érthetetlen vakkantások és mondattöredékek sorozatát hallotta a sisakjában. Látta, egy kurzor végigfut a képernyőn, majd torokhangú vakkantást hallott: “csípd fel". Megjelent egy almenü, Patrick elolvasta, majd kurta

“zárd le" paranccsal törölte a képet és visszatért a madártávlatú képmezőhöz. Minden másodperc hasonlóképpen telt el. McLanahan egyszerre több képmezőt figyelt a monitoron, egyiket-másikat kinagyította, adatözönöket hívott elő, amelyek csak egy másodpercre: voltak láthatók, és mindeközben látszólag összefüggéstelen szósorokat dünnyögött: “radar... csípd fel... zárd le ... nagyít ... nagyít... zárd le ... egy ... őt... zárd le... csípd fel... csípd fel ... zárd le... kihúz... egy... bal... lezár..."

A képernyő alján a fegyverzet állapotjelzői sorakoztak, ezekről mindkét pilóta egy pillanat alatt felmérhette a fegyverek állapotát. McLanahan ide-oda mozgathatta bármelyiket, akár úgy is beprogramozhatta, hogy adott időre vagy bizonyos üzemmódok kapcsolásakor jelenjenek meg. Nagy gyakorlottsággal használta a bal mutatóujját a képek váltására és mozgatására, míg jobbjával a billentyűzetet kezelte, vagy a hangfelismerő gombját nyomogatta a botkormány végén.

Ormacknak ez olyan volt, mintha egy egyszerre hat videojátékot nyúzó gyereket látna. McLanahan döbbenetes tempóban váltogatta a képmezőket a monitoron. Radarképeket hívott elő

vadászgépek után fürkészve, a bombázórendszert állítgatta, rádiózott, a terepet vizsgálta, üzeneteket küldött a hírközlő műholdaknak, mindezt hihetetlen sebességgel és morzsányi információt sem veszítve. – Várjon egy kicsit, Patrick, várjon csak – szólt rá kétségbeesetten Ormack az interfonban. – Pár másodpercre előhívta a radarképet, aztán eldobta. Miért?

McLanahan visszahívta a radarképet a monitor bal szélére, hogy Ormack jól láthassa. – Mert csak azt akartam ellenőrizni, ez a hajszálkereszt itt elég közel van-e a tájékozódási ponthoz –

mutatta.

– Én semmit sem látok.

McLanahan megérintette a hajszálkeresztet a radarképen, és megjelent egy menü. Végighúzta az ujját az 1/10 jelzésig, s a képernyőn nyomban megjelent egy házcsoportok között virító fehér folt, a folt fölött pedig egy hajszálkereszttel ellátott kurzor. – Itt a zéró, egy magtár. – A felnagyított kép sarkában látható számokra mutatott: –A hajszálkereszt kevesebb mint száz lábra van a zérótól, tehát minden rendben van. Ellenőrzöm a terepet is, de mivel lassan repülünk s jól kilátunk az ablakon, és különben is olyan lapos itt minden, nem kell sokat törődnöm vele; a legközelebbi magaslat az ördögcsúcs, több mint ötven mérföldre innen.

– Értem – mondta Ormack. – És nem is akar sokáig adásban maradni, igaz? A vadászok kiszúrhatnák a radarjeleit.

– Körülbelül három másodpercig sugároztam – magyarázta McLanahan. – Ez elég volt a kép megrajzolásához, aztán lekapcsoltam. De a bombázókomputer digitálisan elraktározza a radarképet, és megőrzi mindaddig, amíg én ki nem dobom. Tovább tudok menni egy több mint két perces radarkép alapján is, aztán majd ha közelebb leszünk, elvégzem a finomabb igazításokat. De egyelőre a vadászokat próbálom megtalálni.

– És hogy viszonyul mindez a műholdas adatokhoz?

– Össze sem lehet hasonlítani. Az AUDR-anyag egyszerűen hihetetlen – mondta McLanahan hangjában hamisítatlan lelkesedéssel. –Itt ülök ebben a fantasztikus masinában, és látok mindent. Alig várom látni azokat a Fülöp-szigeteki adatokat, amiket állítólag szintén venni fogunk. Utasításokat kopogott le a billentyűzeten, és a monitoron megváltozott a terep és a jelek rajza. Mintha egy homályos, századfordulós amatőrfényképről nagyfelbontású, színes lézerfényképre váltott volna át. A kép kissé különbözött a fő képmezőn láthatótól, de itt is megvolt a kanyargós útvonalszalag az idő–és távolságjelzésekkel, célpont-szimbólumokkal. – A bombázókomputer már újrarajzolta az útvonalat a jelen idejű információk alapján; jobban kitérünk nyugat felé, és a SLAM rakéta kilövése korábbra várható.

McLanahan a célkörzetre húzta a képet, majd madártávlatról az “istenszem" távlatra váltott. Közvetlenül felülről, mégis három dimenzióban látszott a cél körzete. – Egy csomó hamis mozgatható rakétakilövő van odalent – mondta McLanahan, és a monitort megérintve kinagyított egy sör hengeres tárggyal megrakott vasúti pőrekocsit. –Mind egyformának látszanak, de azt hiszem a műhold legközelebbi átrepülésekor ki tudjuk választani közülük az igazit. Néhány percen belül friss adatokat kapunk.

– Nézzen ide, John, én már tudom, milyen lesz egy bombakioldás az AUDR műholdak adataival. – McLanahan ismét képmezőt váltott, és fényképminőségű felvételt mutatott ugyanazokról a hengerekről . – A komputer szerint ezt fogja látni egy SLAM rakéta néhány másodperccel a becsapódás előtt; a komputer nem tudja melyik az igazi, úgyhogy a csoport közepét célozza meg. – Ismét váltotta a kép-mezőt, ezúttal hagyományos zöld-fehér radarképre. –

Itt a komputer által megjósolt radarkép a kibocsátás pillanatában, az AUDR műholdak adatai alapján. Itt az a hegycsúcs meg a magtár, amire az előbb támaszkodtam, ezek a bombázási zérópontok. Elég ha célba veszem ezeket, és a kioldásig hozzá se kell nyúlnom semmihez.

– Döbbenetes – mondta Ormack. – Hajmeresztő! Az AUDR feleslegessé teszi a hírszerzési adatokat, a kézzel rajzolt előrejelzéseket, még a térképeket is, minden itt van kéznél, ami egy bombázáshoz kell.

– És alig harminc perce kaptam meg – tette hozzá McLanahan. – Elindíthat egy AUDR-re kapcsolt bombázórajt akár a célpontok előzetes kijelölése nélkül. Nincs szüksége a bevetés előtti hosszadalmas előkészítésre. Egyszerűen megpakol bombákkal, üzemanyaggal egy gépet, és elindítja. Egy műholdfordulattal később az embereinek megvannak a térképeik, a hírszerzési adataik, a célpontjaik, a terep-adataik, ismerik a veszélyes pontokat, és mindezt egyszerre; a komputer pedig a vadonatúj adatok birtokában megrajzolja nekik a támadási útvonalat, kialakítja a repülési tervet, aztán a robotpilótával összekapcsolt bombázókomputer végre is hajtja a repülési tervet. A legénység lejátszhatja a repülési terv nézőpontjából a műholdas képeket, és akár órákkal a bomba tényleges kioldása előtt gyakorolhatja az egész műveletet. McLanahan visszakapcsolta a monitort az eredeti üzemmódra, de már a műholdas adatokat is feltüntetve. – Sajnos a vadászgépeket hiába keresnénk a műholdakkal – mondta. – Néhány másodpercig sugároznunk kell, hogy felfrissítsük a képet.

Hirtelen néhány denevérszárnyra emlékeztető pont jelent meg a képmező jobb szélén, messze nyugatra a B-2-es helyzetétől. Mindegyiket egy kis számoszlop, meg egy két színből összerakott ék kísérte. Az ék külső sárga része mintha pontosan a képmező közepén járó B-2-esre irányult volna, míg belső, piros része ide-oda hullámzott, mintha tétovázna, hogy megérintse-e a bombázó

jelét.

– És itt is vannak – jelentette McLanahan. – Vadászok két óra irányban. Két F-23-as. Húsz mérföldre vannak mellettünk és fölöttünk. A jelerősség növekszik; a keresőradarjuk bármelyik pillanatban ránk bukkanhat. Nem hiszem hogy már ránk álltak volna, Henry a pályájuk mögénk vezet, bár ez csel is lehet.

Cobb mintha meg se hallotta volna McLanahant; ugyanolyan mozdulatlan volt mint mindig, két keze mintha odafagyott volna a botkormányhoz és a gázkarokhoz, tekintete előre szegeződött, de azért megkérdezte: – A zavarást bekapcsoltad?

– Még nem – felelte McLanahan és ismét ellenőrizte a vadászok radarjelét a monitoron. A radarjelek éke, amely a pásztázott területet, észlelési távolságot és feltételezett lőtávolságot tüntette fel, még nem szegeződött határozottan a B-2-es jelére, ami azt jelezte, a gép lopakodási képessége révén aktív zavarás igénybevétele nélkül folytathatja útját a célpont felé. McLanahan előhívta az elektronikus ellenintézkedések menüjét, és elhelyezte a monitor jobb oldalán, hogy a kellő pillanatban bekapcsolhassa a zavarást. – A vadászok radarja még kereső módban van, és nagyon kis energiájú. Ha túl hamar rájuk csöngetünk, irányadatuk lesz rólunk.

– Viszont ha túl későn csöngetsz rájuk, akkor megláthatnak.

– Talán igen, talán nem – mondta McLanahan. – Mindenképpen késésben vannak. – Előhívta a kommunikációs menüt, kiválasztott és elindított egy előre programozott üzenetet a műholdaknak.

– Most kértem céladatokat – mondta. Az egyéb műholdas üzenetekhez hasonlóan kódolt kérés és válasz nem kelthette fel az utánuk koslató vadászok gyanúját.

Harminc másodperc alatt megérkezett a válasz. – Céladatok meg-vannak, minden célpont tiszta – jelentette McLanahan. – Tizenöt perc az első kioldási pontig. Kinagyította a fegyverzet-menüt, és magasabbra vitte a monitoron, hogy Cobb is láthassa. A B2-es egy AGM-84E SLAM típusú hagyományos rakétát hordozott a bal bombakamrájában, meg egy háromezer font súlyú betontömböt, ami a második, be nem vetendő SLAM rakétát helyettesítette. A SLAM turbósugaras hajtóműve több mint hatvan mérföldre tudta elvinni az ezer font súlyú robbanófejet. Orrára infravörös kamerát szereltek, amely képet közvetített a repülőgépre, s ennek révén hajszálpontosan rá lehetett vezetni a célpontra. Arra tervezték, hogy a stratégiai légierő nagy pontosságú, nagy robbanóerejű hagyományos lövedékeket tudjon eljuttatni nagy távolságra anélkül, hogy a bombázót a célpont körüli esetlegesen erős légvédelemnek kellene kitenni. A jobb oldali bombakamrában két rakétahajtású AGM-130 Striker siklóbomba volt; ezek csak tizenöt mérföldre szálltak, de kétezer fontos robbanófejüket épp olyan pontosan vitték célba, mint a SLAM. A Strikereket és a SLAM rakétákat együtt használták arra a célra, hogy ugyanazzal a bombázógéppel kikapcsolják a területi légvédelmet, és erősen védett célpontokat semmisítsenek meg. A B-2-es bombázóval együtt, amely közelebb tudott lopakodni az erősen védett célpontokhoz mint bármely más gép a világon, ez halálos kombináció volt. McLanahan a monitoron feltüntetett fegyverekre pillantott, és megszólalt: – Kibiztosít... kész. –

Ezzel valamennyi fegyvert készenlétbe helyezte: Mindegyik jel pirosról zöldre váltott, jelezve, bevetésre készek. –Fegyverzet állapota ellenőrizve, minden kapcsolat él. Cobb odapillantott és helyeslően bólintott. – Ellenőriztem.

McLanahan minden fegyvert ismét biztosított, majd egyedül a SLAM rakétát ismét kibiztosította. – Bal oldali SLAM kiválasztva –jelentette Cobbnak. Cobb ismét odapillantott, majd visszasüppedt szokott mozdulatlanságába. –Ellenőriztem. Bal oldali fegyverzet kibiztosítva, minden más biztosítva. – McLanahan arra gondolt. Cobb egy kicsit Abraham Lincoln emlékművére hasonlít, ahogy egyenesen és mozdulatlanul ül a székén, kezét kétoldalt leeresztve és mereven előre nézve.

Kiválasztott egy jelet a szupermonitor jobb felső sarkából a tekintetével. – Aktivál – mondta, és a pont villogni kezdett, jelezve hogy aktív és adatközlésre kész. – Most előhívom az utolsó

műholdfordulatkor mért céladatokat – mondta Ormacknak. – Néhány perc múlva friss radarképem lesz a célterületről, és az infravörös meg vizuális adatokkal kiegészítve beprogramozhatom közvetlen célzásra a SLAM rakétát. Úgy fog menni, mint a karikacsapás.

Az F-23 Wildcat vadászgépek fedélzetén

Az F-23-as pilóták. Mirish alezredes és Ed Milo kapitány úgy érezték mintha egy kísértethajót üldöznének; egy támadó járt a környéken, de érzékelőik szinte semmit sem jeleztek. Ha öt percen belül nem sikerül megtalálniuk, akkor elveszítik az elfogásért járó maximális pontszámot. De hát, gondolta Mirisch, ez a titokzatos gép sem menekülhet a Mark One támadó-észlelő

rendszer, a vadászgépek fürkésző szemé elől. Jarrel légi harcezredében már voltak B-l-es és B-2es bombázók, tehát lehet hogy a támadó egy ilyen lopakodó bestia. Mirisch figyelte az árnyékok irányát a talajon, és a repülőgép helyett a nagy, sötét árnyékot kezdte keresni; egy bombázó

árnyéka ugyanis mindig sokszorta nagyobb, mint maga a gép, és az árnyékot álcázni lehetetlen. Megvan!

– Elkaptam! – kiáltotta Mirisch. Annyira izgatott volt, hogy megfeledkezett a rádiós előírásokról. – Jesszusom, egy B-2-es bombázót találtam, lent, egy óra irányban! Egy rohadt B-2est! – Itt a magyarázat, miért nem fogta be se a támadóradarjuk, se az infravörös pásztázójuk; a B2-esnek állítólag akkora a radarkeresztmetszete, mint egy madárnak, és a madarak köztudottan jól látszanak a radaron. Mirisch egy fekete gépre számított, de ez a denevérszárnyú szörnyeteg barnazöld álcázást viselt, amitől tökéletesen beleolvadt a terepbe. Nagyon alacsonyan repült, de a késő délutáni hosszú árnyékok elárulták. Éjszaka, gondolta Mirisch, gyakorlatilag lehetetlen volna megtalálni a rohadékot. – Raider kötelék, itt Raider Kettő-Egy, elkaptunk egy Bravo Kettes bombázót, ismétlem, Bravo Kettes, mélyrepülésben. Közeledünk...

Hirtelen a legszörnyűbb hangzavar támadt minden rádiófrekvencián. Teljesen blokkolta nemcsak az URH sávot, hanem a jeltömörítéssel dolgozó gyors FM üzenetcsatornát is. A rémítő

recsegés-ropogástól eltekintve a zavarás nem sok gondot okozott, hiszen szabad szemmel látták a gépet, és egyetlen B-2-es sem szárnyalhatja felül sem manőverezési képességben, sem tűzerőben az F-23-asokat. A fickó tálalva van. A zavarást produkáló új jövevény akárki is, túl távol van, hogy beavatkozhasson. Előbb végeznek a B-2-essel, aztán majd sorra kerítik őt is. Mirisch tisztán látta a B-2-est, úgyhogy átvette Milótól a vezetést, és nekiiramodott. A B-2-es kanyarogni kezdett, és egyre lejjebb ereszkedett, úgyhogy végül szinte megszűnt az árnyéka; megpróbált eltűnni Mirisch szeme elől. Valóban nagy erőfeszítésre volt szüksége ahhoz, hogy szemmel tartsa az alacsony dombok és vízmosások között suhanó bombázót, de minél jobban megközelítette, annál könnyebb volt rajta maradnia. A támadóradar négy mérföldnél végre befogta a célt. Az erős zavarás esetleg megakadályozhatja a radarsugár kötését a célponton, s ezzel elbizonytalaníthatja a célzórendszert, de az F-23-as vadászok radarja elég fürgén vált frekvenciát, és kibújhat a zavarás alól annyi időre, amennyi a célravezetéshez kell. Semmi gond...

A Whisper Egy-Hét fedélzetén

A hajtóművek teljes teljesítményen dolgoztak, és Cobb pontosan száz méter, azaz háromszáz láb magasságban vezette az óriási gépet; időnként még ennél mélyebbre is merészkedett. Tudta, az erős kanyarok csökkentik a sebességet, és megkönnyítik a vadásznak hogy beérje őket, de a vizes alapú festékkel külön erre a bevetésre készített álcázásnak megvolt az a nagy előnye, hogy megnehezítette az egyetlen támadási módot, amellyel szemben egy B-2-es nem tudott védekezni: a szabad szemmel való célzást.

A vadászgép radarjának üzemszünetében vagy szaggatott üzemmódjánál a B-2-es leghatékonyabb érzékelője a farokban elhelyezett ALQ-158 típusú impulzusradar volt, amely a bombázó mögötti égboltot pásztázta, és kivetítette a támadó vadászgépek helyzetét és mozgását. Valahányszor a vadászgép elég közel került hogy tüzet nyithasson gépfegyveréből, McLanahan figyelmeztetően felkiáltott és Cobb nem kiszámítható módon mindig hirtelen magasság–és sebességváltoztatással kombinálva elrántotta a gépet. Az F-23-as pilótáknak támadó radar híján a szemmértékük alapján kellett eldönteniük, mikor nyissanak tüzet. A legrosszabb esetben így is pontokat veszítenek, és elpazarolják a lőszert; jó esetben pedig a B-2-esnek sikerül kimenekülnie a gyakorlókörzetből, mielőtt a vadászok halálos közelségbe érnek. Volt még egy adujuk tartalékban, de kezdtek kifutni az időből. –Ebből az erős zavarásból ítélve a Guardiannak itt kell lennie a közelben – mondta McLanahan Cobbnak és Ormacknak. – De fogalmam sincs, pontosan merre jár. Talán csak néhány percnyire van tőlünk...

Az F-23 Wildcat vadászok fedélzetén

– Itt Raider Kettő-Nulla, róka három, róka három – üvöltötte a rádióba Mirisch, jelezve hogy elindítja harmadik rakétáját. A B-2-es végre nyugton maradt annyi időre hogy Milo biztonságosan felzárkózhasson, és Mirisch bevihesse az első “tiszta" találatait az óriás-bombázó farkába. A B-2es gyorsított, tényleg gyorsított: óránként majdnem hatszáz tengeri mérfölddel haladt, sokkal gyorsabban mint egy ekkora géptől elvárható.

Hirtelen kigyulladt a vészjelzés, mint egy vidám karácsonyfa. Nagyerejű vadászradar lépett működésbe felettük, pontosan szemben; nem keresőradar volt, hanem határozott tűzvezérlő jel. Hamarosan felvillant a “Rakéta a levegőben" jelzés. Nem Milótól jött! Egy harmadik vadász volt a közelben, és őket támadta! A vészjelző rendszer több különböző veszedelmet jelzett különféle irányokból: földlevegő rakétákat, vadászokat, keresőradarokat, legalább egy tucatnyit. Olyan volt, mintha hat földi légelhárító üteg és hat “ellenséges" vadász jelent volna meg egyszerre. Mirischnek nem volt választása. Nem látta a támadókat, nem volt rádió–és adatkapcsolata a földi irányítással, hogy közölje velük mit talált. Alig kétezer láb magasságban repült, és kezdte összezavarni az összes csatornán áradó, a rádión keresztül a sisakba is átjutó hangos, szakadatlan zavarás. Ellenőrizte merre van Milo; hála az égnek, a srácnak sikerült kötelékben maradnia, és még nem vette át a vezetést. Átszólt a vészjelző sávon: – Powder Riveri srácok, ez egy Raider gép, hagyjátok abba, hagyjátok abba!

Akárki okozta a zavarást, nyilvánvalóan hallotta őt, mert a zavarás szinte azonnal megszűnt. Mirisch kétezer lábnál kiegyenlítette a magasságot, megvárta hogy Milo biztonságosan felzárkózzék, aztán pásztázni kezdte az eget az ismeretlen támadó után. Abban a pillanatban megtalálta. És nem Hill a szemének!

Egy rohadt B-52-es bombázó volt. De még soha életében nem látott ilyen B-52-est. Ahogy jobbra dőlve a Powder River gyakorlókörzet közepe felé kanyarodott, Mirisch jól láthatta hosszú, hegyes orrát, lekerekített, V alakban hátracsapott farokszárnyát, nyolc hatalmas turbómotorját és az ikertartályokat a szárnyvégeken. A furcsa bombázó hosszú, ék alakú kupolát hordott a hátán, ami speciális radarberendezésnek látszott, a törzs és a belső hajtóművek közötti pilonokon mintha AIM-120-as típusú levegő-levegő rakéták lettek volna!

– Vezér, elkaptam egy gépet fölöttünk tizenegy óránál, öt mérföldre...

– Látom, vettem – felelte Mirisch. A francba, dünnyögött magában, miért nem szúrtad ki a szarházit két perccel korábban? De túl késő volt bárkit hibáztatni. Bármilyen gép volt az odakint, már mindkettőjüket “megölte". – Nem tudom, mi a szent szar lehet, de látni látom.

A Whisper Egy-Hét fedélzetén

Ormack tábornok vállán megfeszült a biztonsági öv, és éppen idejében nézett ki az ablakon hogy lássa a szárnybillentéssel búcsúzó EB-52-es Megafortresst elhúzni észak felé. –Jézusom, milyen gyönyörű gép! Ha vagy száz ilyenünk volna!

– Hát, jól megszalajtotta azokat az F-23-asokat – nevetett McLanahan. – Egyenesen a légi harcezred számára találták ki. Minden nehézbombázó mellé küldünk egy Megafortresst, hogy zavarjon és légi védelmet biztosítson. Legyőzhetetlenek leszünk.

McLanahan és a többi hallgató már hetekkel előbb hallott harangozni az EB-52-esekről. De senki sem várta felbukkanását egy gyakorlaton. Felbukkant, és McLanahannek igaza volt: félelmeteséről képviselt. Radart hordozott a hátán, amelyet egy NC-135-ösről szereltek le. Az óriási radargenerátor valószínűleg egész Rapid City hírközlését képes lett volna megbénítani. Az biztos, hogy a McLanahan sarkában járó F-23-asok minden berendezését kilőtte. Ezen kívül képes volt huszonkét AMRAS rakéta hordozására: tizenkettő a szárnyakon, további tíz bent a törzsben egy forgódobos indítószerkezetben, amelyekből hátrafelé is kilőhetett. Ráadásképpen HARM

rakéták, TACIT RAINBOW radarelhárító rakéták, hátrafelé kilőhető Stingerek, Harpoon levegő-víz rakéták, hagyományos cirkálórakéták, SLAM és Maverick típusú tévé-vezérléses rakéták, Striker és Hammer siklóbombák, Durandal reptér-romboló bombák ... Brad Elliott tábornok hat ilyen géppel rendelkezett. Egy gyártás alatt állt, és további kettőt teszteltek.

Forradalmasítani fogják a légierőt.

Puerto Princesa légitámaszpont, Palawan, Fülöp-szigetek

Ugyanekkor

A Renaldo Tamalko ezredes parancsára elsőként előkerülő pilóta egy José Borillo nevezetű

huszonhárom éves hadnagy volt, Puerto Princesa egyik legfiatalabb és legtörekvőbb pilótája; nem csoda hogy egy ilyen lelkes és igyekvő ifjú elsőként jelentkezett, amikor riasztották a rajt. Az

“öregfiúk" rendszerint azonnal jelentkeztek a telefonhívásra – Romosnak megvolt a pilóták otthoni számán kívül a szeretők és barátnők telefonszáma is –, de beletelt egy kis időbe míg visszaértek a támaszpontra. Tamalko ezredes Fuentes kapitánnyal, egy gyakorlott és hozzáértő, de nem túl lelkes lövésszel állította párba Borillót, ő pedig egy viszonylag kezdő, Pilas nevezetű

lövészt vitt magával.

A karbantartó raj parancsnoka, Libona kapitány is lelkesen nyüzsgött amikor Tamalko ezredes megjelent a kifutópályán, ellenőrizni a gépét és eligazítani Borillót. Az eligazítás után Libonához fordult: – Biztos hogy ez nem hadgyakorlat?

– Nem tudjuk, uram. Komos őrmester képtelen volt bármi biztosat megtudni. Az a gyanúnk, nem gyakorlat.

– Ne legyen ebben annyira biztos. Mi a helyzet azzal a Banio kapitánnyal, aki riasztott minket?

Igazolta valaki a személyazonosságát?

– Senki, uram – rázta meg a fejét Libona.

Tamalko ajkát egy sor négytagú szó hagyta el. Ez vagy egy tényleg tökéletesen lebonyolított hadgyakorlat... vagy egyáltalán nem játék. Fogalma sem volt, mit gondoljon. Több mint valószínű

hadgyakorlat, de akkor is úgy kell viselkednie, mintha nem volna az. Végtére is egyre nő a feszültség a Spratly-szigeteknél.

Borillóhoz fordult: – Mihelyt fenn vagyunk, maga jó távol tartja a rohadt ujját a ravasztól, különben saját kezűleg lövöm szét a fejét, úgy éljek! Maradjon a szárnyamon, csukja be a száját, és nyissa ki a szemét. Ha a flotta maga miatt rossz bizonyítványt állít ki rólunk, leszállás után öt perccel maga már egy kukásautó pilótája lesz Mindanaón. Na, szerelkezzünk föl és lássuk, mi a franc folyik odakint –mondta, és Borillót meg Libonát faképnél hagyva egy utolsó gyors ellenőrzésre indult.

Öt perccel később a két gép a levegőben volt, és észak felé tartott a Honda-öböl fölött, az Ulugan-öböl felé.

– Kapcsolat egy-három-hét, vessző, egy-öt – rádiózott Tamalko Borillónak, a flotta által használatos frekvenciasávra irányítva.

– Mit mondott, vezér? – hallotta kis szünet után.

Te jó ég! gondolta Tamalko. – Egy-három-hét, vessző, egy-öt! –sziszegte a mikrofonba. Borillo tudhatta volna, a saját lövészét kell megkérdeznie ha nem értette jól a frekvenciasávot; halálos bűn a vezérgéppel megismételtetni a frekvenciasáv adatait kötelékrepülés közben.

– Vettem – nyugtázta végre Borillo.

Tamalko maga is sávot váltott, és éppen fel akarta szólítani Borillót, hogy jelentkezzen be az új frekvencián, csakhogy a csatorna többnyelvű, összefüggéstelen kiáltozástól volt hangos. Egyszercsak ezt hallotta: –Segítség, segítség! Találatot kaptam... jöjjön valaki segíteni ... rakéta a levegőben! Rakéta a levegőben! Éles kanyar balra! Vigyázat!!

– Szárny, jelentkezz! – üvöltötte Tamalko. Egy halvány “vettem" hallatszott. Remélte, Borillótól származott. – Cowboy, Cowboy, itt Medve Nulla-Egy a flottasávon. Vétel. – A

“Cowboy" volt Komos őrmester közlése szerint Banio kapitány hajójának hívójele, de Tamalko nem tudta megállapítani, ki tartózkodik a sávon és mi zajlik odalent. Annyian beszéltek egyszerre, hogy fogalma sem volt, hallotta-e valaki. –Cowboy, jelentkezzen!

– Medve, Medve, itt Cowboy! – hallatszott egy kétségbeesett hang. – Mi a helyzete? Közölje a helyzetét!

– Először azonosítást kérek, csak aztán jelenthetek, Cowboy.

– Támadnak minket, Medve, támadnák minket – ismételte most már pánikban a hang. – Füstöl a tűz minden részlegben, azonnal ide kell jönnie, Medve, most azonnal ide kell jönnie!

– Kettő-három mód, négy rikkantás, Cowboy – jelentette Tamalko, így tudatva a hajóval, hogy a radar-azonosító rendszere bekapcsolt és működőképes. A hajó radarjának most azonosítani kell az ő kódolt jeleit hogy irányjeleket adhasson neki, ha valóban a Cowboy az, akivel beszél. A gyakorlatnak az is része lehetett, hogy Tamalko hajlandó-e engedelmeskedni egy azonosítatlan rádióhangnak, márpedig Tamalko ezt a hadgyakorlatot előírásosan akarta végigcsinálni. – Adjon vektort. Cowboy!

– Nem tudok ... a harcirányító részleget kiürítettük, ég a hajó, Medve. Kérem, segítsen!

És Tamalko ebben a pillanatban az orra előtt, körülbelül negyven mérföld távolságban, a tintakék éjszakai égen megpillantotta a két fénygömböt az óceán fölött: a villódzó vörös és sárga tüzeket. Az északi tűzfolt világosabb volt, akár egy hatalmas magnéziumfáklya, vagy egy hegesztőkészülék ívfénye. Ugyanekkor észrevett egy sorozat halványabb villanást kicsit délebbre a sötét óceánon. – Cowboy, tüzet és nyomjelzőket látok. Ki lő?

– Medve, itt Cowboy – hallatszott egy másik hang a rádióban. –Medve, itt Sapao hadnagy, a Rajah Humabon fregatt gépésztisztje. Kínai hadihajók támadnak minket. Rakétatámadás. A Nueva Viscaya járőrhajót ugyancsak... – A valamivel nyugodtabb hangot lövések és sikolyok szakították félbe; Sapao, az új hang gazdája kiadott néhány parancsot, majd ismét a rádióba beszélt: – Kínai hadihajók, feltehetően az Ulugan-öböltől harminc mérföldre nyugatra, mintegy tíz egység, köztük egy romboló. Továbbá kínai támadó repülőgépek a közelben, haditengerészeti gépek levegő-víz rakétákkal és torpedókkal fölfegyverezve. A Rajah Lakandula fregatt tőlünk délre harcol, a Camarines Sur járőrnaszád a Nueva Viscaya segítségére sietett. Tud segíteni, Medve?

Ahogy közelebb ért, Tamalko egyre több részletet észlelt; tényleg két hajó égett a Palawan szorosban, közvetlenül az Ulugan-öböl bejáratánál. A legdélebbre álló hajó most is ontotta az ágyútüzet, minden irányba tüzelve állandó mozgásban volt. –Cowboy, megtudja adni a repülőgép helyzetét?

– Lehetetlen, Medve, lehetetlen –hallatszott Sapao megkínzott hangja. Az összeköttetés kezdett akadozni. – A hordozható rádiónk telepe kezd kimerülni, lehetetlen, a harcirányításunk tönkrement, elkezdtük a kiürítést. Ha a Rajah Lakandulát megtalálja ezen a frekvencián, az talán tud segíteni.

Az összeköttetés végleg megszakadt.

Tamalko kezdte kellemetlenül érezni magát. Mostanra már teljesen világossá vált, nem hadgyakorlatról van szó.

Természetesen még mindig lehetséges hogy ez hadgyakorlat, okoskodott, csak nagyon ügyesen csinálják. Tudta, nem volna szabad semmiféle repülőgép nyomába erednie amíg valami hitelesítő

jelzést nem kap, és mégis...

... annyira valóságosnak tűnt mindaz, amit látott és hallott.

És rettenetesnek, persze.

– Szárny, jöjjön balról – szólt át társának a gépközi frekvencián. –Egy vonalban, térközt tartva. Széles pásztázás. Találjuk meg azt a rohadt repcsit.

Borillo pillanatok alatt egyvonalba került Tamalkóval, elég messze tőle egy szélesebb sáv átfogásához, de ügyelve arra hogy látótávolon belül maradjon. Tamalko lövésze elkezdte radarral módszeresen pásztázni az égboltot. – Keressen plusz egy és plusz tíz fok között –mondta a tapasztalatlan tisztnek arra az esetre, ha mint Borillo, ó is kezdené elveszíteni a józan eszét a harc izgalmában. – Fuentes nulla és mínusz tíz fok között fog pásztázni. A keresés csak néhány másodpercig tartott. –Vezér, radarkapcsolat egy óránál, húsz mérföldre, magasság ezer láb, sebesség háromszáz csomó – jelentette Fuentes. – Ügy tűnik délnek tart, a fregatt felé.

– Maga is látja? –szólt hátra társának Tamalko.

– Még nem, uram.

– Kettő, vegye át a vezetést! – rádiózta Tamalko Borillónak. –Álljon középre és nézze meg, ki az. Én támadó szárny leszek. Induljon! – Borillo óvatosan előrehúzott. Tamalko néhány métert ráhagyott, hogy Borillo eléggé előre kerüljön, aztán beállt mögé és fölé. – Maga van elől. Kettes–rádiózta Borillónak.

– Én vagyok elöl – nyugtázta határozatlanul Borillo. – Medve indul.

– Ne mondja! Inkább csinálja! A szárnyán vagyok – mondta Tamalko. Könnyedén követte Borillót, mikor a fiatal pilóta nevetségesen lassú tizenöt fokos jobb fordulót hajtott végre; szemlátomást nagyon foglalkoztatta, mit csinál eközben a rajparancsnoka. Lassú ereszkedésbe kezdtek hatszáz lábig, ahol a radarjuk már befoghatta a célt, de még nem zavarta a Palawan szoros sekély vizének radarszórása.

Fuentesnek időközben sikerült a támadóradarjával befognia a célpontot, ami Borillónak biztosította az elfogáshoz szükséges irányadatokat. Jobbra vitte az F-4E vadászgépet, radarernyője bal oldalán tartva a célpont képét; így a saját gépe orra kissé elfordult a célponttól, nem magára az ellenséges gépre, hanem röppályájára irányult. – Vezérgép ül – rádiózta Fuentes, tudatva a kötelékkel hogy befogta radarral a célpontot.

Ebben a pillanatban megszólalt egy hang a flotta frekvenciáján. –PF4 Rajah Lakandula minden egységnek, kínai repülőgép támad minket! Medve, Medve, itt Cowboy! Tud segíteni? Megtalálta az ellenséges gépet? – A rádiós előírások maradékát sem tartották be már; bárki volt annál a rádiókészüléknél, most csak a saját életével, a legénysége, a hajója életével törődött. Tamalko tudta már, ez nem hadgyakorlat. – Cowboy, itt Medve. Nem látjuk a gépet, öt mérföldre vagyunk és közeledünk. Várjon.

– Medve, ne várjon míg meglátja! Az a gép torpedótámadásra készül! El kell pusztítania!

– Nincs azonosításom, a rohadt életbe! – üvöltötte Tamalko. –Nem nyithatok tüzet egy repülőgépre azonosítás és engedély nélkül!

– Ez vészhelyzet, Medve! – üvöltötte a rádiókezelő, megint egy

újabb hang, ami csak fokozta Tamalko kételyeit. – Ha befogta, támadja meg! Ha öt mérföldnél közelebb jut a hajóhoz, ledobja a torpedóit. Támadjon!

– Azonosítanom kell! –rikácsolta Tamalko. Ez csapda, ismételgette magában, ez egy ördögi csapda. Valakinek az ő Puerto Princesa-i állására fáj a foga. döntötte el magában. Valaki csőbe akarja húzni hogy leválthassák, és egy isten háta mögötti támaszpontra küldjék, Na, ő bizony ezt a játszmát a nagykönyv szerint fogja végigjátszani, ha a fene fenét eszik is. Végig ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Borillo ekkor tüzet nyitott az ellenséges gépre.

Vakító fényözönben kilőtte mind a nyolc vezérlés nélküli Zuni rakétáját a kínai járőrgépre, körülbelül három mérföld távolságból. Kétséges, egyáltalán lőtt-e valaha is Zuni rakétával, amit semmilyen módon nem lehetett a célra vezérelni, és az maga sem találta meg a célt, mint a legtöbb levegő-levegő rakéta. Zunival eltalálni egy repülőgépet annyi volt, mint egy pisztolygolyót eltalálni egy másik pisztolygolyóval.

– Tüzet szüntess! – üvöltötte Tamalko. – Tüzet szüntess, te átkozott barom!

De az egyik nagy rakéta valahogy mégis célba talált. Hatalmas tűz lobbant a távolban, majd lángcsóva húzott jobbra, és pörögve a mélységbe zuhant.

– Mi a fenét művelt? – üvöltötte Tamalko a gépközi frekvencián. –Mit csinált?!

– Segítséget kértek, uram – felelte Borillo és igyekezett magabiztosságot erőltetni a hangjába. –

Támadta őket, tennünk, tennem kellett valamit.

– Forduljon balra, próbálja megállapítani, hol zuhant le – parancsolta Tamalko. – Jesszusom, Borillo, ez a mi gépünk is lehetett, képtelen felfogni? Ha nincs világos és határozott parancsunk a földi irányítástól, vagy nem azonosítottuk kétséget kizáróan a behatolót, nincs jogunk tüzet nyitni!

Istenem, nem tudom elhinni... –Párszáz lábbal feljebb ment, hogy távol maradjon az óceántól; tudta, kevesebb mint ezer lábra van a víz fölött. Aztán lágyan balra döntötte a gépet, és a szemét meresztgetve próbálta megtalálni a lelőtt gépet. Csak merő sötétséget látott. – Pilas, maga látta, mi az? – kérdezte a fegyverzetkezelőjétől.

– Nem – felelte Pilas. – Néhány találatot láttam, aztán egy lobbanást, de nem tudtam azonosítani. – Hangja vékony és remegő volt. Tamalko szinte hallotta a rémült férfi elkínzott lihegését, míg rá nem eszmélt, hogy a saját légzését hallja.

Halott ember vagyok, gondolta, miközben Borillo enyhe fordulatba kezdett. Halott ember vagyok ....

A Hong Lung romboló fedélzetén

– Megszakadt a kapcsolat Talon Nyolc-Eggyel – jelentette komoran Lubu Vin-li kapitány. – A pilóta azt jelentette, zuhan. Az embereim szerint ellenséges repülőgép támadta meg. Jin Po-lun tengernagy az öklére támasztotta a kezét, ellenállt a késztetésnek hogy le-föl rohangáljon a hídon, mint amikor a Fei Lung rakéták kudarcát jelentették neki. A Suihong járőrgép lezuhanása súlyos veszteség volt, majdnem annyira súlyos Jin tengernagy flottája számára, mint a járőrhajó elvesztése a Fülöp-szigetekieknek. A támadás kezdett szétesni a szeme láttára. Erősnek és biztosnak látszott, mintegy bűvészcsomó, és a legkisebb mozdulatra széthullott.

– Talán Suihong épségben vízre ért – dünnyögte Jin. – Küldjék oda a Vensant és a Xingjit. Ügyeljenek, és mindvégig maradjanak rádiókapcsolatban velünk. A Vensan kitűnő felszíni és légi keresőeszközökkel rendelkezett, és képes volt adatait a Hong Lungra továbbítani; radarőrszemként fog működni, míg Jin el nem dönti, mi a teendő. A Xingjin hat C801-es víz-víz rakéta volt, amelyeket a Vensan lővezérlő rendszerével lehetett célra irányítani. Döntenie kellett. Két választása maradt. Az első: visszavonul és átcsoportosít. Nem valószínű, hogy a Fülöpszigeteki hajók a Spratly-szigetekig követnék; csak egy PF osztályú fregattjuk és egy kis LF

járőrnaszádjuk van a közelben, két nagyobb hajójuk megsérült vagy megsemmisült. Bár az ellenség csak ötven mérföldre volt otthontól, és repülőgépekkel is rendelkeztek a térségben, a tengernagy bízott benne hogy a csata véget ért. Mindkét félnek veszteségei voltak, s elértek néhány jó találatot. Most pedig majd eltávolodnak egymástól.

A második lehetőség: maradni és harcolni tovább. Jin kierőszakolhatta volna a küzdelmet azzal hogy közelebb megy, a radarja hatósugarán belülre, és újabb rakétákat lő ki, vagy tüzet nyit ágyúiból. A végén sikerült egy nagy találatot elérnie, az utolsó Fei Lung-7-es rakétájával kilőtte a Rajah Humabon fregattot, úgyhogy most már csak Fei Lung-9-esei voltak. Megint felmerült a gondolat, bevethetné ezeket a fegyvereket, de azonnal elhessegette. Még így is jelentős erővel rendelkezett: két Huangfen-osztályú gyors rákétanaszád, négy Hegu-osztályú és két Hainanosztályú járőrhajó, meg egy aknaszedő. Huangfen-osztályú hajói teljes készlettel rendelkeztek Fei Lung-7-es és C801-es rakétákból, és minden hajóján voltak lövegek, ha közelharcra kerülne sor. Flottillája még mindig jelentős ütőerőt tudott felmutatni.

Azonban Jin flottáját már az elején keményen megtépázták a támadók: egy aknaszedő, egy gyorsnaszád, a Csagda rakétanaszád és a Suihong járőrgép. Cserébe egy fregattot és egy járőrhajót sikerült elkapniuk. Nagyon gyenge teljesítmény a világ egyik legnagyobb haditengerészetétől egy szinte nem létező flottával szemben.

– Mi a parancsa, tengernagy elvtárs? – kérdezte Lubu kapitány. – Mi a következő lépésünk, ha a Vensan és a Xingji a helyszínre ér a Suihong pilótáit kimenteni, és felderíteni a körzetet?

Jin Lubura pillantott, aztán a Hong Lung hídján tartózkodó többi tisztre. Nem sok lelkesedést látott az arcokon. Helyette félelmet látott , jó öreg félelmet. Ismét harcba vigye ezeket a zöldfülűeket? Megtizedelje rakétáival és ágyúival a Fülöp-szigeteki flottillát, kockára téve saját keményen megtépázott egységét egy kétes győzelem kedvéért?

– Visszavonulunk – hallotta saját halk, fáradt hangját. – Sebesség húsz csomó, aztán mihelyt az egység felzárkózott, huszonöt csomó. Tartsák a kapcsolatot a Vensannal és a Xingjivel, tapogassák le az útvonalat kifelé ezekről a sekély vizekről. Készüljenek fel..

– Légi radarkapcsolat! – kiáltott fel hirtelen Lubu. a harcirányító központtól fejhallgatón kapott információt továbbítva. – Irány nullahárom-nulla, felénk fordul, távolság tizenöt kilométer, csökken! A radar két repülőgépet jelez kötelékben, magasság ezer méter, sebesség négy-nyolcnulla. A harcirányítás szerint rakétakilövésre alkalmas gépek!

Hirtelen elfogytak a választási lehetőségei. Egy súlyosan sérült flotta, veszedelmesen csökkent rakétakészlet, köröskörül sekély, zátonyos vizek, most pedig felfegyverzett repülőgépek a közelben, és talán hamarosan még több is várható. Visszavonulhatnak a Spratly-szigetek biztonságába, de most már ehhez is harcolva kell utat vágniuk maguknak.

– Jelezne minden hajónak: tűz minden légelhárító lövegből! – parancsolta Jin. – Minden eszközzel védekezzenek.

A Medve Nulla-Egy fedélzetén

– Zárkózz fel, Medve, zárkózz fel! – üvöltötte Tamalko Borillónak a gépközi frekvencián, és figyelte amint az F-4E lassan ki-be sodródik a jobb szárnya körül. – Ne tökörésszen most itt nekem!

Tamalko ismét átvette a vezetést. Visszamentek a biztonságos háromezer lábnyi magasságba, és a terület fölött köröztek, ahol az azonosítatlan repülőgép lezuhanni látszott. Borillo annyit ügyetlenkedett, hogy Tamalko lövésze minduntalan szem elől vesztette. A legnyamvadtabb kötelékrepülés volt, amit életében látott. A rövid légiharc teljesen kiborította a kölyköt. Tamalko kész volt hazaküldeni a taknyost, vagy akár az élre állítani és megmondani neki, merre menjen, de először a főhadiszállással kellett kapcsolatot teremtenie. Miközben Borillóra ordítozott, hogy maradjon a közelében nehogy elveszítse, az URH sávon Puerto Princesával beszélt, és megpróbált Palawanon keresztül kapcsolatot teremteni a légierő cavite-i főhadiszállásával. Nem ment valami könnyen.

A Medve Nulla-Kettő fedélzetén eközben Borillo hadnagy lövésze, Fuentes kapitány egyrészt Borillót korrepetálta éjszakai kötelékrepülésből, másrészt a radarját leste, nem bukkan-e föl újabb repülőgép a közelben. A támadó radar antennaszögét csökkentve több hajót látott maga előtt, tizenkét mérföld távolságban. A RHAWS kijelzője, amely a közeli ellenséges radarforrások energiáját, irányát és típusát mutatta, több keresőradart jelzett a nyugati horizonton. A veszély mértékét jelző rombusz ide-oda csúszkált a képernyőn, miközben a rendszer megpróbálta eldönteni, melyik a nagyobb veszély. – Vezér, mintha több hajó volna előttünk, tizenegy óránál, tizenkét mérföldre – rádiózta Tamalkónak. – Csak keresőradarok.

– Vettem ... Kettes, volna szíves felzárkózni? – mondta ingerülten Tamalko. – Ha elvesztem, egy órát kell elfecsérelnem, míg megtalálom.

– Javaslom, forduljunk vissza kelet felé – mondta Fuentes. – Nem szeretnék közelebb kerülni azokhoz a hajókhoz.

– Várjon, Kettes – mordult rá Tamalko. – Most próbálok kapcsolatba lépni a parancsnoksággal. Fuentes épp idejében pillantott fel a radarernyőről; hogy lássa, gépük lassan elsodródik Tamalko jobb szárnyától.

– Jól van, hadnagy? – kérdezte Borillót.

– Jó ... jól – felelte tétován a hadnagy. – Felzárkózom. – A hátsó ülés botkormányának rángásaiból ítélve nem lehetett olyan nagyon jól. De tűrhetően felzárkózott, úgyhogy Fuentes ismét a radarral foglalkozhatott.

– Hajók még mindig tizenegy óránál, távolság tíz mérföld, vezér –rádiózta Tamalkónak. – Nem tarthatjuk ezt az irányt, uram.

– Várjon – mondta dühösen Tamalko. – Csak maradjon kötelékben, és... Ugyanekkor néhány “S" jel a RHAWS képernyőjén villogó “6"-ossá és “8"-assá változott, és halk, hullámzó búgás hallatszott az interfonban, vörös “rakétaveszély" fények villogtak a vészjelző panelen. – Támadó radar tizenegy és egy óra irányban – rádiózta Fuentes Borillónak. –

Tengerészeti SA-6-os és SA-8-as rendszerek. El kell tűnnünk innen. A búgás hirtelen gyors csörgéssé változott, és “rakéta a levegőben" jelzés gyulladt ki mindkét pilótaülésnél. – Rakéta a levegőben! –ordította Fuentes. – Ereszkedni és gyorsulni, azonnal! – Az eget fürkészte a gépek előtt, és hátán végigfutott a hideg, amikor megpillantotta a feléjük száguldó

két ragyogó sárga pontot: légelhárító rakéták! Istennek hála, éjszaka könnyű volt észrevenni őket.

– Látom őket! Jobbra az orrtól, közvetlenül a horizont alatt! Forduljunk feléjük, és készüljünk a kitérésre!

De Borillo pánikba esett. Egy elölről közeledő rakétával szemben a legjobb védekezés az, ha feléje irányítjuk a gép orrát, a lehető legkisebb radarkeresztmetszetet nyújtva, aztán lehetőleg a legutolsó pillanatban elrántjuk a gépet. Az ifjú Borillo a lehető legrosszabbat tette; a “kitérés" szót fogta csak fel, és élesen jobbra kanyarodott a közeledő rakéták elől. Így a gép a hasát mutatta a rakéta vezetőradarjának, és könnyű célponttá vált. Fuentes megpróbálta balra rántani a másodkormányt, de már késő volt. A Hong Lung egyik HQ-91-es rakétája, a fejlett szovjet SA11-es levegő-levegő rakéta másolata eltalálta és egy szempillantás alatt tűzgolyóvá változtatta Borillo gépét.

Tamalko nem kapott szóbeli figyelmeztetést a lövészétől. Az ifjú Pilas túlságosan be volt gyulladva, vagy lehalkította a vészjelzője hangerejét. Ám amikor a “rakéta a levegőben" jelzés megszólalt, Tamalko is felhagyott a Cavite-tal való kapcsolatteremtést célzó kísérletekkel, felnézett, és éppen látta a második HQ-91-es rakétát elhúzni alig száz lábnyira a gépe mögött. Jobbra döntötte a gépet épp idejében, s látta, amint az első rakéta végez a szárnygéppel. Pilas vinnyogott a hátsó ülésen, amikor a robbanás lökéshulláma elérte őket. Tamalko igyekezett tudomást sem venni róla, percenként hatezer láb sebességgel eresztette lefelé a gépet, majd háromszáz lábnál egyenesbe rántotta. –Pofa be, Pilas, pofa be! –ordította. A vinnyogás végre elhallgatott.

– Borillót lelőtték! Krisztusom, ezek lőnek ránk! Én azt Hittem, ez csak gyakorlat!

– Hát, ez nem gyakorlat. Azok ott lent tényleg kínai hajók, és támadásban vannak. – És ekkor Tamalko ráeszmélt, Borillo igazából lelőtt egy támadó kínai repülőgépet; ő volt az, aki valószínűleg életek százait mentette meg a Rajah Lakandula fedélzetén. És mivel Pilas nem figyelmeztette őt a veszélyre a rakéták kilövése előtt, ugyancsak Borillo mentette meg őt azzal, hogy keresztbe fordult a rakétának. Habár rengeteg hülyeséget csinált a bevetés során, a fiatal pilóta hős volt.

– Adjon irányszöget ahhoz a hajóhoz – mondta Pilasnak. – Támadni fogunk.

– Támadni? Gépfegyverrel? Csak gépfegyverünk van, uram.

– Tudom, tudom – felelte Tamalko. Átállította a szélvédőkijelzőjét levegő-föld célzásra. – Hol vannak azok a rohadt hajók?

Kis szünet támadt, Tamalko már azt gondolta, Pilas nem is fog válaszolni, talán teljesen összeroppant idegileg. De végül megszólalt: –Radarkapcsolat tizenegy óránál, távolság tíz mérföld. Álljon pontosan tíz fokra. Célszög kettő-hat-nulla.

Tamalko kanyarodott, a maximumra tolta fel az utánégető erejét.

A Hong Lung zászlóshajó fedélzetén

– Nagy sebességű repülőgép közeledik a Vensanhoz, uram – jelentette Lubu kapitány. –

Távolság tizenhat kilométer. A második géppel nincs kapcsolat. A Vensan most fordul rá az ötvenhét milliméteres ágyújával a célra.

– Forgolódás helyett inkább lőjön! – mondta félhangosan Jin tengernagy. – Ha azokon a gépeken Harpoon rakéták vannak, máris elkésett.

– Vészjelzés a Vensanról! – kiáltotta egy rádiós. – Zátonyra futottak.

– Micsoda?! – üvöltötte Jin. A mélymerülésű járőrhajó már másodszor esett áldozatul a Délkínai tenger sekély vizeinek; mégpedig másodszorra a lehető legkritikusabb pillanatban, amikor a Fülöp-szigetekiek lecsapni készültek rá. A kínai tengernagy képzeletében ismét felbukkant a tengerbe fulladó sárkány képe; úgy tűnt, a csata minduntalan ellene fordul.

– Szivárgás a Vensanon –jelentette a rádiós. – Tűztámogatást és segítséget kérnek. Áldozatok is vannak.

– Milyen messze van az a vadászgép?

– Távolság a Vensantól nyolc kilométer – jelentette a harcirányítás. – Még mindig befelé jön, óránként ezerszáz kilométeres sebességgel.

– Uram, a radar szerint még egy fregatt bukkant fel a keleti horizonton – jelentette Lubu kapitány. – Távolság harminckét kilométer, lassan csökken.

A Fülöp-szigetekiek ütközetet akarnak kierőszakolni, gondolta Jin. Ilyen közel a végső

megsemmisüléshez az egérke megfordul, hogy beleharapjon a tigris orrába. – Küldje ki ellene a Fucsou-t,

– A radar egy újabb kapcsolatot jelez délen – szakította félbe Lubu. –Távolság harminchét kilométer, közepes sebességgel közeledik. Helikopterek lehetnek, uram. Három helikopter közeledik.

– Rakéták a levegőben! –jelentette a harcirányítás. – A keleti fregatt rakétákat lőtt ki, tengernagy!

A csata kezdett komolyra fordulni.

A jelentések szinte gyorsabban zúdultak Jin tengernagyra, semhogy lépést tudott volna tartani velük. Arcok fordultak felé, az egyiken kétely, a másikon vád, a legtöbbön félelem. Hangok bombázták, egyre nagyobb hangerővel; lassan fülsiketítő lett a lárma.

– Repülő öt kilométeren belül – csapott be az újabb hír. – A Vensan jobbra dől. Han kapitány jelenti, a tatja a zátonyon fekszik, nem tudja kiszabadítani.

– A déli hajót azonosítottuk, PS-osztályú korvett –jelentette Lubu. És egy ötödik hajónak is lennie kell a közelben, tengernagy elvtárs. Amelyikről a helikopterek felszállnak, bizonyára különvált a flottillától, és a jobb oldalunkra került.

– Rakéta a levegőben! A déli korvett rakétát lőtt ki.

– Radarkapcsolat egy harmadik hajóval, LF-osztályú ágyúnaszád.

– Zátony elöl, mélység három méter. Forduljunk húsz fokkal jobbra!

– Végrehajtani!

– Rakéta a levegőben! A helikopterek rakétákat lőttek ki!

– A Csukou-t a vízvonalnál találat érte, uram! – jött egy újabb jelentés. – Nincs jelentés a kárról, megszakadt a kapcsolat a Csukou- val.

– Nincs adatkapcsolat a Xingjivel. uram. Nem jeleznek.

– Az LF-osztályú ágyúnaszád torpedót készül kibocsátani! – ordította Lubu. – Távolság tizennyolc kilométer, sebesség harminc csomó.

– Légi radarkapcsolat, távolság ötvenkét kilométer, nagy sebességgel nyugatnak tart – jött egy újabb jelentés. Vadászgép Puerto Princesából. Időtáv öt perc.

– Parancsnok – mondta Lubu kapitány, és olyan közel állt meg a tengernagy előtt. amennyire csak mert. – Egyre kisebb helyen manőverezünk. egy hajónk zátonyra futott, a többi szétszóródott és elbizonytalanodott; képtelenek megvédeni magukat vagy a zászlóshajót Javaslom, csökkentsük a sebességet, és adjunk tűztámogatást a kíséretünknek. Mihelyt kötelékbe álltunk, kifuthatunk a szorosból.

Jin mintha meg sem hallotta volna. Nehezen zihált, négy hüvelyk nyíre Lubu arcától. Halántékán kétoldalt csorgott a verejték. Ara vörös volt, a szemöldöke felborzolódott, ajka pengeéles vonallá szűkült. Olyan volt. mintha gondolatban valahol messze, nagyon messze járna, tűnődne...

... azon, mennyire nincs kiút.

... azon, hogy kötelessége megvédeni az embereit, a hajóját,

... azon, hogy minden áron meg kell mentenie a becsületét.

örökkévalóságnak tűnő tizenöt másodperc múltán végre kigombolta a zubbonya felső gombját, belenyúlt, és egy kulcsot húzott elő.

Lubu eltátotta a száját a döbbenettől. Kidülledt szemmel ismerte fel a tárgyat. – Tengernagy elvtárs, ezt nem teheti!

– Nem hagyhatjuk, hogy lesöpörjenek, kapitány – mondta nyugodtan Jin. – Nem fogok vereséget szenvedni ezektől. – A kulcsot beillesztette a széke előtti konzol sima lapján lévő zárba és megvárta míg a fedél kinyílott. A kis üregben egy vörös telefonkészülék volt néhány kábellel és egy jelzés nélküli nyomógombbal.

Jin tengernagy felvette a vörös telefont. – Itt Jin tengernagy – szólt bele. – A jelszó Harci Kiáltás. Harci Kiáltás. Vétel.

– Nyitó kódot vettem – szólalt meg egy hang a vonal másik végén – Mi a célpont?

– Első célpont a déli korvett, aztán fordulat, és cél a keleti fregatt – felelte halkan. – Három percen belül végrehajtani, automatikus v e zérléssel. Jelszó Vörös Hold. Ismétlem, Vörös Hold. Vétel.

– Értettem. Jelszót nyugtáztam. Kapcsolatpróba rendben. Három perces visszaszámlálás rendben. Automatikus rendszer kapcsol. A visszaszámlálás két perc múlva felfüggesztve. Harcirányítás kikapcs.

Jin letette a vörös telefont. .

Egy tengerész érkezett sietve, vastag kesztyűket, durva ponchóra emlékeztető nehéz, fekete köpenyeket és nagy. aranyszínű szemvédőkkel. műanyag arcvédővel és légzőkészülékkel fölszerelt vaskos sisakokat hozott. Lubu átvette a magáét, de nem húzta föl. – Kérem, tengernagy, gondolja meg. Engedélyt kell kapnunk a főhadiszállástól, mielőtt ezt... Jin hagyta hogy a tengerész beöltöztesse az ólombélésű köpenybe, a fejére illesztette a sisakot, rácsatolta a légzőkészüléket és a telefon kábelét. A telefonon keresztül hallhatta a Lubuhoz befutó

jelentéseket, amint minden munkahely és harcálláspont sorra Vörös Hold készültséget jelzett.

– Tengernagy, le kell állítania – próbálkozott Lubu.

– Két perc a Vörös Hold akcióig – recsegte a hangszóró. – Két perc a Vörös Hold akcióig rendben. Minden fedélzet kész.

– Körülvették a flottámat, ellenséges támadás alatt állunk, az a veszély fenyeget, hogy elveszítjük a Spratly-szigeteket. és ezzel valójában az egész Dél-kínai-tengert – mondta Jin a légzőmaszkon át. Szemvédőivel és oxigénmaszkjával fenyegetőnek, sőt undorítónak látszott, mint egy tengeri szörny egy horrorfilmből. – Hatalmamban áll ezt megakadályozni. A másik lehetőségem megadni magam. és ez az, amit soha nem fogok megtenni.

– Ez nemzetközi méretű katasztrófához vezet –érvelt Lubu. –Túl közel vagyunk a Fülöpszigeteki partvonalhoz. A víz túl sekély; jóvátehetetlen kárt teszünk a korallzátonyokban és a tengerfenékben. Vissza kell vonnia a parancsot!

– Öltse fel a védőruháját, és készüljön föl a Vörös Hold akcióra, kapitány – mondta Jin a légzőberendezésen át. – Ez parancs!

– Ezt nem teheti meg. Háborúba keveredünk a Fülöp-szigetekkel, az amerikaiakkal, az egész világgal.

– A déli célpont távolsága? – kérdezte Jin a harcirányítástól.

– Harminc kilométer, csökken – jött a válasz. –A helikopterek hét kilométerre vannak, időtáv három perc, rakéták leszállóágon, időtáv negyven másodperc, légelhárító rendszerek készenlétben

...

– Tengernagy, kérem – ordította Jin székének karfáját megmarkolva Lubu –, legalább adjunk le egy figyelmeztető rádióüzenetet, uram. –Jin megrázta a fejét, lassú, undok mozdulattal, amitől olyan lett mint maga a halál, amint éppen visszautasítja a pusztulásra ítéltek könyörgését.

– Maga vén bolond, ezt nem teheti meg! – üvöltötte Lubu. A teljes vegyvédelmi-atomvédelmi védőruhába öltözött fedélzeti tiszthez fordult. – Fújja le a Vörös Hold akciót az én felelősségemre! Jelezze a vészjelző frekvencián, hogy a flottilla abbahagyja a harcot, és haladéktalanul távozik a Fülöp-szigeteki felségvizekről.

– Ahhoz tudnom kell a jelszót – kiáltotta a maszkján keresztül a fedélzeti tiszt. Arra nevelték, ne a hajón tartózkodó tengernagy, hanem a kapitánya parancsainak engedelmeskedjék; így kétségkívül hűségesen végrehajtotta volna Lubu utasítását. De az előírásokat be kellett tartani, különösen harci körülmények között, amikor a flottilla főparancsnoka is a fedélzeten tartózkodott. Lubu Jin maszk mögött sötétlő arcára pillantott. A tengernagy nem moccant és nem szólalt meg.

– Az én felelősségemre! – kiáltotta dühösen Lubu. – A jelszó egy széfben van a kabinomban. Tudja, hogy ott van. Amíg idehozom a kódot, addig is megparancsolom, haladéktalanul függessze fel az akció végrehajtását. ,.

A fedélzeti tiszt megfordult, és végignézett kettőjükön. A hídon tartózkodó tisztek izgatottan figyelték a szóváltást. Aztán a fedélzeti tiszt azt mondta: – Sajnálom, de a tengernagy a hídon tartózkodik, és ő vezényel. Nem bírálhatom felül a parancsait.

– Hatvan másodperc a Vörös Hold akcióig. Minden fedélzet kész, ötven másodperc...

– Vonja vissza a parancsot, tengernagy – figyelmeztette még egyszer Lubu.

.–Öltse fel a védőruháját és várjon, kapitány – mondta nyugodtan Jin. Lubu tekintete elárulta következő mozdulatát; előrelendült a Fei Lung-9-es indítópultjába dugott ezüstös kulcsért. A kulcs kihúzásával megszakadna a közvetlen kapcsolat a harcirányítással, és nem érkezhetne oda a végrehajtási parancs a hídról. Az indítótiszt húsz másodpercnél felfüggeszti a visszaszámlálást, ha telefonon vagy személyesen nem kap tűzparancsot. Alig érintette Lubu a kulcsot, lövés dörrent. Lubu a padlóra zuhant, hasán nagy vörös folt terjengett.

– Maga gyáva és becstelen ember, Lubu Vin-li – mondta félhangosan Jin, és letette maga elé a műszerpultra a füstölgő pisztolyt. – Nem változtathat a végzeten! Ezzel a tettével elvesztette a becsületét. –Azzal felvette a vörös telefont, feltolta a sisakját, és azt mondta: –Harcirányítás, itt Jin tengernagy.

– Itt harcirányítás. Visszaszámlálás felfüggesztve.

– A parancs Sárkánykard. Sárkánykard – mondta Jin, letette a kagylót, és visszaigazította a légzőmaszkját. Kesztyűje szárán és köpenye gallérjánál összekapcsolta a műanyagzárat, és beleszólt a telefonjába: – Lezárni a hidat. Minden antenna és érzékelő leáll, és .. Ebben a pillanatban megszólalt a vészjelző kürt, és dörögni kezdtek a Phalanx rakétaelhárító

rendszer lövegei. A radarvezérlésű Gatling-löveg automatikusan befogta a közeledő célpontokat s amint lőtávolba értek, harminc milliméteres gránátok gyilkos össztüzét zúdította rájuk; de Jin tudta, hogy ez már az utolsó lehetőség, és elég kicsi az esély árra, hogy meg lehet így állítani a becsapódó rakétákat.

Jin újabb kürtjelzést hallott. Ez a Fei Lung-9-es T mínusz tíz másodperces figyelmeztető jelzése volt. Ebben a pillanatban hatalmas robbanás rázta meg a hidat. A közeledő Harpoon rakétát eltalálta a Phalanx ágyú, és az felrobbant abban a pillanatban, amikor megkezdte becsapódás előtti emelkedését; a túlnyomás már megsüketítette a tengernagyot, mikor a megfigyelőállás hatalmas, vastag szélvédőüvege előbb behorpadt, majd kidomborodott és szétpukkadt, mint egy léggömb. A nyomáshullám kiszívta Jin tüdejéből az utolsó csepp levegőt is, majd mintha folyékony tűzzel pumpálta volna tele

Medve Nulla-Egy fedélzetén

Tamalko három mérföld távolságból látta meg a járőrhajót, és másfél mérföldről nyitott rá tüzet. A kínai hadihajó azonnal teljes tűzerővel válaszolt; Tamalko már azt gondolta, jobb ha más irányból próbálkozik újra, de abban a pillanatban az ágyúk hirtelen elhallgattak. Tamalko megsorozta a percenként négyezer lövedéket szóró M61A gépágyú húszmilliméteres gránátjaival a tatot, aztán bal fordulóba dőlve sikerült végigszántania pontosan a fedélzet középvonalán. Mutatványát néhány másodlagos robbanás jutalmazta, sőt úgy tűnt, a hajó kissé jobbra dől; bár abban azért kételkedett, hogy ez egyetlen gépfegyversorozat műve lehet.

– Radarkapcsolat egy újabb hajóval kilenc óránál, –három mérföldre – kiáltotta Pilas. –

Ráálltam, irány jó.

– Frankó – felelte Tamalko.

Amint megindult az újabb kínai hajó felé, hatalmas tűzfelhő lobbant közvetlenül a tűzirányító

radarkurzora mellett. A hajó egy-két másodpercre éles fényben fürdött, és Tamalko nem Hill a szemének, akkora volt; olyan széles, mint egy anyahajó, gondolta, és olyan hosszú, mint egy felhőkarcoló. Alighanem a legnagyobb hajó volt, amit valaha is Palawan környékén látott. Még mindig csak keresőradarral sugárzott – őt nyilván nem vette észre. Talán nem.

Amint azon tűnődött, miért nem támadja őt ez a nagy hajó, tűzcsíkot vett észre, amely a hajó

tatjától indult, és néhány tucat mérföldön át követhető füstcsíkot húzott maga után. Meglehetősen lassan haladt, csak néhány másodperccel a start után kezdett felgyorsulni. A nagy rakéta dél felé tartott, nem kanyarodott keletnek, Tamalko gépe felé. Ez különös, gondolta Tamalko.

– Mindjárt két mérföldön belül vagyunk – szólalt meg Pilas. –Most két mérföld. – Ugyanekkor a tűzirányító kör alakú kurzora veszettül forogni kezdett az óramutatóval ellenkező irányba; amikor három órához ér, tüzet nyithat. Tamalko egy pillantással ellenőrizte a kapcsolók állását és a gépfegyver állapotát; még háromszáznegyven lövedék után sem akadt el, ami átlagon felüli teljesítmény egy M61A1 típusú gépágyútól. Mire ismét a kurzorra nézett, a távolság másfél mérföldre csökkent. A kör a radar rombuszának közepén állt, ideális helyzetben, és Tamalko rákezdett a rövid sorozatokra. A gépágyú kattogása megnyugtatóan hatott rá, ügyelt hogy a körkurzor a radar rombuszában maradjon. A nagy kínai hajó nem viszonozta a tüzet. Harminc gránátja maradt, mikor végül elakadt a gépágyú, de a többit mind akkurátusan bevitte a fedélzet középrészébe. Bebiztosította az ágyút, s a bal szárnyán megfordult, és keskeny profilt mutatva átrepült a hajó fölött. Kis fényvillanásokat látott a fedélzeten, ahogy Mach eggyel elzúgott fölötte, de nem tudta eldönteni, másodlagos robbanásokat vagy fényvisszaverődéseket lát.

Balra kanyarodott dél felé, és kikapcsolta az utánégetőt nehogy megtalálják a hővezérelt rakéták vagy az optikus irányítású ágyúk. A nagy romboló támadóradarja hallgatott. Talán mégis kilőtte valamelyik életfontosságú rendszerét!

És ekkor bekövetkezett.

Tamalko szeme egy ezredmásodpercig érzékelte élete legerősebb fényvillanását. A horizont vonalán, majdnem pontosan az orr irányában. A következő ezredmásodpercben a fény beburkolta és megvakította. Szeme helyén két vörösen izzó, olvadt lávával kitöltött buborék maradt. Pilas felüvöltött mögötte, és Tamalko ráeszmélt, hogy ő is torka szakadtából ordít. Az F-4E nagy motorjainak dübörgése elhallgatott, ami azt jelenthette, hogy valami nagy lövedék robbant előttük, amely azon kívül, hogy megvakította őket, mindkét motort tönkretette. A botkormány kezdett megmerevedni, ahogy a hidraulikus nyomás csökkent; hamarosan mozdíthatatlan lesz.

Belecsimpaszkodott a botkormányba, hogy emelkedve csökkentse a sebességet; ha Mach egynél katapultálnak, a szélnyomás darabokra tépi őket. Nem tudta, sikerült-e, nem volt idő ezen tűnődni. Kifelé! Kifelé! – ordította Tamalko, aztán csuklóit keresztezve maga előtt megragadta és megrántotta lába között a katapultáló fogantyút.

A fülke teteje felcsapódott, mielőtt a fejük odaért volna, és mindketten szabadon, épségben kirepültek a sérült gépből.

Tamalko teste másodpercenként hétszáz láb sebességgel repült előre. A Fei Lung-9-es rakéta egyetlen RK-55-ös nukleáris töltetének robbanásából származó

összenyomott és túlhevített levegőfal másodpercenként kétezer láb sebességgel száguldott vele szemben. Amikor találkoztak, Tamalko, Pilas és a sérült F-4E Phantom vadászgép először porrá

zúzódott, majd gőzzé vált a Quezon Fülöp-szigeteki korvettet és három helikopterét már elpusztító

tűzgolyó peremén uralkodó ötezer fokos hőségtől.

Cheyenne Mountain, Colorado, USA

Ugyanekkor

Egy fiatal törzsőrmester, Amy Hector volt szolgálatban az amerikai légierő űrellenőrző és irányító központjának FOREST GREEN konzolja mellett, mélyen lent a Cheyenne Mountain épületkomplexumában, amikor a kijelzők megbolondultak.

– Vörös Gallér, Vörös Gallér! – kiáltotta Hector törzsőrmester az interkomba, miközben vadul nyomogatta a CALL gombot, hogy hívása elsőbbséget kapjon az irányítóközpont egyéb forgalmazásaival

szemben. A Vörös Gallér rejtjel is azonnal magára hívta volna mindenki figyelmét; e két szónak önmagában legalább akkora hatása volt, mint az ő veszett ordítozásának:

– FOREST GREEN eseményt észlelt, minden harcálláspont készenlétbe – Hector várt néhány szívdobbanásnyit, majd gyorsan elkezdte beolvasni a rögzített adatokat, tudván, a főirányító és a részlegvezetők most rohannak a konzoljaikhoz, és ellenőrzik a saját kijelzőiket. – FOREST

GREEN három kijelzőn küszöb feletti kilengést észlelt. A rendszer megerősíti az észlelést, ismétlem, a rendszer megerősíti az észlelést, nagy biztonsággal. – Cheyenne Mountain technikusai ritkán használták az “atomrobbanás" kifejezést; inkább egyöntetűen “eseményt" és “észlelést" emlegettek. Különös érzelmi távolságtartás dívott a központban, mintha elfojthatnák a borzalmat azzal, hogy ártalmatlan neveket adnak neki.

Viszonylag elavult mérőműszer volt az, amelyik riasztott azon a szerda délutánon, évek óta alig használták. A hetvenes és nyolcvanas évek fordulóján annak érdekében, hogy növeljék a körpályán lévő nukleáris észlelőszerkezeteket anélkül, hogy a műholdak számát szaporítanák, életbe léptették a FOREST GREEN fedőnévvel ellátott titkos programot. A NAVSTAR globális helyzetjelző rendszer műholdjait felszerelték elektromagnetikus impulzusdetektorokkal és rendeltetésüket tekintve igen találóan “bumm-méter"-nek nevezett nagy érzékenységű optikai észlelőkkel, amelyek a villanás erőssége alapján meg tudták becsülni a nukleáris robbanás hatóerejét. Az AMWS rendszerrel ellentétben, amely csak a földgolyó meghatározott – bár elég széles – sávjait figyelte, a FOREST GREEN az egész glóbuszt befogta, hiszen a tizennyolc műholdból álló NAVSTAR rendszernek legalább három tagja figyelte egyidejűleg a Föld minden egyes pontját.

Egy nukleáris robbanás két jellegzetes impulzust eredményez, melyek közül az első a gyengébb; ezt a gyújtószerkezet detonációja okozza, és pontosan egyharmad másodperccel később követi a fő robbanás; emiatt a “bumm-méterekből" mindig kettőt szereltek föl, s az egyik érzékenyebb volt, mint a másik. A FOREST GREEN szatellitái érzékelték az ionoszféra felszakadását is, mielőtt a műholdak és a földi vevőállomások közötti kapcsolat hirtelen megszűnt. Az ellenőrző központ ügyeletes tisztje, Randolph ezredes azonnal átkapcsolta a törzsőrmester konzolját a “nagy táblára", a központi vezérlőhelyiség közepén álló, hat darab képernyőből álló

négyzetre. A kijelzés egyelőre nem sokat árult el; tizennyolc vonal közül három villogott, egy számoszlop jelölte a mért értékeket és a rendszerbe beprogramozott küszöbértékeket.

– Minden munkahelynek, itt Randolph. Megerősítem a FOREST GREEN észlelését és értékelését. Állapotellenőrzést kérek harminc másodpercen belül, minden munkahely álljon készenlétben.

A FOREST GREEN érzékelőivel az volt a baj, hogy nem voltak

eléggé irányérzékenyek; jelezték ha nukleáris robbanás történt, de nem tudták megmondani, hol; amikor a bumm-métereket a régebbi VELA nukleáris figyelő-műholdakra szerelték fel, akkor még a szerkezet teleszkopikus szeme képes volt megtalálni a robbanás fókuszát, a NAVSTAR

műholdak azonban csak hozzávetőlegesen tudták meghatározni a térséget. Amy Hector néhány másodpercen belül grafikus kijelzéssel helyettesítette a titokzatos adatvonalakat; a földnek az a térsége látszott, amely a robbanást érzékelő három műhold körpályája alatt volt. Valahol ott, ahol a három árnyékolt terület fedte egymást, harminc év óta először felszíni nukleáris robbanás következett be.

Az ábra szerint a robbanás sajnos akárhol bekövetkezhetett Hawaii és Thaiföld, illetve Japán és Ausztrália között. – Pontosabb információra van szükségem – mondta Randolph ezredes. –

Derítsék ki, miért nem riasztott a DSP rendszer.

A DSP olyan érzékeny műholdak együttese volt, hogy bozóttüzeket, épülettüzeket vagy akár utánégetőt használó nagy teljesítményű repülőgépeket is észlelt huszonkétezer mérföld magasságból.

– Uram, itt Hector törzsőrmester a FOREST GREEN-től – szólt közbe Hector. – Azt hiszem, egy durva háromszögelési adattal szolgálhatok.

– Halljuk, őrmester.

– Megnéztem, pontosan mikor döglött be a három NAVSTAR műhold – magyarázta Hector –, és századmásodperces pontossággal meghatároztam ezeket az időket. Úgyhogy...

– Értem, mire gondol, Hector – nézett rá Randolph. – A gammarészecskék sebessége osztva az idővel. Különböznek a mért idők? –Várjon csak, uram – felelte Hector, majd kis szünet után folytatta: –Két idő egyforma, a harmadik más. Lehívhatom az érzékelő védőáramkörét, és tovább pontosíthatom az időt; vagy lézeres sebességméréssel megnézhetem, megváltozott-e a körpályájuk.

– Tegye meg, Amy. – Ez volt az első eset hogy eszébe jutott Hectort a keresztnevén szólítani, de most különös módon helyénvalónak tűnt. – Először is jelentenem kell a feltételezett FOREST

GREEN eseményt a parancsnokságnak és kapcsolják nekem a stratégiai légierőt és az egyesített vezérkart is.

– Igenis, uram.

– A NORAD sem riasztott még – dünnyögte félhangosan Randolph. – Hogy a fenébe nem szóltak semmit? Ami képes három műholdat kiégetni, az semmi jót nem ígér.

A Sky Masters DC-10-esének fedélzetén, Kalifornia fölött, USA

Ugyanekkor

Jon Masters felrakta a lábát a fülke falára, a harmadik palack Pepsi-nél tartott, és félig végzett egy sajtos szendviccsel, amikor megszólalt a rádióban a légierő rakétafigyelő tisztjének monoton, szenvtelen hangja: –Masters Egyes, nincs kapcsolat a Jackson Eggyel. Masters felegyenesedett ültében, letette a pepsis palackot és gyorsan ellenőrizte a kijelzőit. –

Kolléga, itt Masters Egyes – megnézte még egyszer. Egy másodperccel ezelőtt még csak úgy özönlöttek a sebesség–és helyzetadatok a körpályára állt AUDR műholdról. Most minden kijelző nullát mutatott.

– Itt ugyanaz – sóhajtott Masters. –Várjon. Megpróbálom helyreállítani az összeköttetést. – Az interfonon a saját embereihez beszélt: – Forduljunk nyugatra, és emelkedjünk feljebb. Baj van a műholddal.

– Mi történt, Jon? –lépett be a kabinba Helen Kaddiri. –

– Megszakadt a kapcsolat a műholddal:

A nő úgy nézett rá, mintha azt mondta volna: “nem lep meg". De ehelyett így szólt: – Ugyanaz a hiba, mint az előbb?

– Az egy laza csatlakozó volt, Helen, ez meg – tőle szokatlan határozatlansággal vakarta meg az üstökét – ez nyilván valami más. De hogy mi, azt nem tudom.

A Whisper Egy-Hét fedélzetén, Powder River fölött, Montana, USA Ugyanekkor

McLanahan a végső indítási adatokat kezdte beprogramozni a szuperképernyőn, hogy kipipálhassa a Jarrel tábornok által kijelölt utolsó célpontokat is, és elindulhasson hazafelé. Ekkor a képernyő villódzni kezdett, majd hirtelen megváltozott.

– Mi a – dünnyögte McLanahan. – Montana délkeleti részének lágy dombhajlatai és száraz vízmosásai helyett a szupermonitort fekete alapon felvillanó zavaros fényfoltok foglalták el. Egyetlen kiemelkedő tereptárgyat tüntetett csak fel: egy majdnem húszezer láb magas és hatvan mérföld átmérőjű hegyet. Mintha a Mount Everestet hirtelen átplántálták volna a Nagy Síkságra.

– Nem tudom elhinni – meredt McLanahan a monitorra.

– Mi ez? – kérdezte Ormack. – Nem úgy fest, mint a célkörzet.

– A komputer nyilván hibásan dekódolja a jelet – találgatta McLanahan. A számítógép mulatságos módon kirajzolta az ajánlott útvonalat is a zavaros képernyőn; éles kanyarokkal kikerülni javasolta a nagyobb, mozgó foltokat, míg nyugodt áthaladást jósok a kisebb, mozdulatlan pacnik közelében. Még a fegyvereket is kiválasztotta; igaz, nem volt nehéz a választás, tekintve hogy csak két fegyver volt a fedélzeten. A nagy hatósugarú SLAM rakéta a kikerülendő nagyobb mozgó foltok ellen, a Striker siklóbomba a mozdulatlan kis pacnikra. A támadókomputer visszaszámlálásokat kezdeményezett e “célpontok" támadásához, és ez már sok volt McLanahannek. – Valami zűr van a rendszerrel, és nem akar rendbejönni. Kinullázom az egészet, és kézi vezérléssel folytatom, míg vissza nem tér a használható kép. De mielőtt lenullázta volna a rendszert, előbb rögzítette a komputer memóriájában az utolsó

néhány másodperc képeit.

– Mit gondolsz, mi lehet a baj? – kérdezte Ormack.

– Nem tudom – felelte McLanahan. – Talán a műholddal van valami hézag, ki tudja. – A képernyő fölé hajolt, és nekilátott a radar-célpontok azonosításához, készült a “bomba" kioldására.

– Nyilván valami kisebb zűr.

Csakhogy a műhold által közvetített kép nem valami kisebb zűrre vall, gondolta rosszkedvűen McLanahan. Több egyszerű üzemzavarnál. A komputer úgy kezelte és dolgozta föl az AUDR

műholdról kapott adatokat, mintha valódiak lettek volna; és ő jól ismerte az AUDR rendszert és tudta, a hamis adatokat visszadobta volna a számítógép.

Nem, gondolta, McLanahan, bármi legyen is az a húszezer láb magas “hegy", valódinak kell lennie. Valami nagyon komoly dolog történik valahol a világban.

HAWC, USA

– Mi a nyavalya történt? – kiabált Wyatt ezredes. Bamba meghökkenéssel bámulták a nagy felbontású tévémonitort, és azt a szörnyűséget , amit a komputer mutatott nekik: egy sok ezer láb magas és több tucat mérföld átmérőjű hegységet, amely pusztító erővel söpri el útjából a hajókat.

– Nyilván az érzékelők üzemzavara... napkitörés vagy légköri kisülés – találgatta Kelvin Carter őrnagy. A technikusokkal tanácskozott, de a jelenlévők közül senki sem tudta értelmezni a képet.

–Bármi legyen is, kiégette a műholdat – folytatta Carter. –Ez az utolsó kép, amit kaptunk; a szatellit nem sugároz.

– Elég baj az – mondta Wyatt. – McLanahan olyan jól repült.

Ken James kapitány nem tudta levenni a szemét a monitoron megfagyott képről: – Nyomasztó

látvány, de a komputer érvényes adatokat rendel mellé – mondta. – Nézzék csak: magasság, átmérő, sebesség, sűrűség, útvonal, ez az izé egyszerre halad és növekszik.

– De tereptárgynak mutatkozik, Ken – mondta Carter –, és ez nem

lehet helyes. Először a Fülöp-szigeteket figyeltük, aztán Montanát., Egyik helyen sincsenek hegyek.

Wyatt vállat vont, összecsukta a jegyzetfüzetét. – Azért érdekes látvány volt, urak – mondta. –

Én mégis...

– Telefon, uram – jelentette egy technikus. – Sürgős, az NKP-től keresik. Ahogy Wyatt a telefonhoz sietett, James Carterhez fordult. – NKP? Az meg mi?

– A háborús szoba a Pentagonban – felelte Carter. James bólintott, és elgondolkodott a hallottakon.

A Stratégiai Légierő parancsnoksága, Offutt légitámaszont, USA 1994. szeptember 21., helyi idő szerint 14.25

Larry T. Tyler, a stratégiai légierő főparancsnoka éppen első szervájához készült a stáb tagjaival vívott teniszmérkőzésen, amikor a hordozható rádió berregni kezdett. Azért a szervát még befejezte, és sikerült bal térden találnia a tartalékerők felügyelőjét Hartmann tábornokot, aki a berregésre figyelt, és nem várta hogy főnöke befejezze a szervát.

– Olcsó poén volt, tábornok – kiáltotta.

Tyler bocsánatkérően felemelte az ütőjét, Hartmann udvariasan intett, és mindketten a pad felé

ügettek, ahol a rádió volt. Tyler sofőrje, a Meers nevű fiatal őrmester is hallotta a jelzést, és már be is gyújtotta a néhány méterre várakozó parancsnoki kocsi motorját. Tyler sarkában loholt a teniszpáros másik tagja, a Fülöp-szigeteken állomásozott tizenharmadik repülőshadosztály volt parancsnoka, Richard “Patkányölő" Stone vezérőrnagy, aki néhány hete lett a csendes-óceáni törzs helyettes főnöke.

A stratégiai légierő főparancsnoka általános vélemény szerint a beosztása rabja volt, és ez bizonyos mértékben megfelelt a valóságnak; a rádió, a kocsi és a sofőr elmaradhatatlan kísérője volt. De az ötvenhat éves férfi nem hagyta, hogy a nyomasztó felelősség – mert ez az volt –

tönkretegye az életét.

Az Egyesült Allamok kisebbik, de még így is elég hatalmas nukleáris ütőerejének a vezetője volt: kétszáz B-52G és –H típusú Stratofottress bombázó, kilencven B-l-es bombázó tíz B-2

lopakodó bombázó, hatszáz Minuteman III interkontinentális ballisztikus rakéta, száz vasúton mozgatható Peacekeeper interkontinentális rakéta, ötven MGM-134A Mustang, országúton mozgatható interkontinentális rakéta, nyolcszáz AGM-129A cirkálórakéta és ezer darab AGM131A rövid hatótávolságú támadórakéta tartozott hozzá. Ezeken kívül néhány száz légi üzemanyagtöltő, stratégiai felderítő repülőgép, légi harcirányítási poszt és hírközlő gép volt a parancsnoksága alatt, összesen mintegy nyolcvanezer férfi és nő, civilek és katonák vegyesen, szerte a földgolyón; és neki minden percben elérhetőnek kellett lennie a hatvan első vonalbeli és tartalék egység bármelyike számára. Noha pályafutása csúcsára ért a légierőnél, nem szándékozott eltűrni , hogy ez a csúcs a fenekét bökdösse.

A pad felé menet Tyler észrevette, hogy sárga fény villog a legközelebbi keresztutcánál. A SAC

ügyelete behívta a riadóstábot, a sárga fény a többi járművet figyelmeztette, hogy adjanak szabad utat a kifutópályákhoz igyekvőknek. Az Offutt támaszpont riadóstábja támadó és hírközlő

gépekből állt, továbbá négy KC-135-ös légi üzemanyagtöltő gépből, amelyek mindig felszállásra készek voltak, hogy biztosítsák a légi harcirányító repülőgép ellátását. A riadóstábot rendszeresen gyakorlatoztatták hogy felkészülési idejük mindig a határérték alatt legyen. De Tyler ismerte a próbariadók menetrendjét, különösen az E-4-es és EC-135-ös gépekét

– ellenséges rakétatámadás esetén Tyler maga is egy EC-135-ös fedélzetére tette volna át főhadiszállását –, de ez nem próbariadó. Odafutott a rádióhoz; teniszpartnerei megérezték hirtelen feszültségét, látták a villogó fényt, és maguk is azonnal autóikhoz siettek Stone diszkrét távolságban maradt; alkalmasnak nyilvánították szigorúan titkos munkakörre, de amióta elvesztette parancsnoki beosztását a Fülöp-szigeteken, minősítését még nem igazolták át. Tyler a mikrofon kapcsolójával elhallgattatta a berregőt, és beleszólt: –Alfa, hallgatom.

– Itt Dunigan ezredes, parancsőrtiszt, uram – hallotta Audrey Dunigan, az első női parancsőrtiszt hangját. Audrey egy KC-135-ös üzemanyagszállító pilótájaként kezdte, s fokonként emelkedett a főhadiszállás parancsőrtisztjévé. A nappali váltás rangidős tisztje volt a parancsközpontban, közvetlen kapcsolatban a Pentagonnal és a SAC-nak az egész Földön szétszórt egységeivel; és úgy töltötte be ezt a posztot, mint előtte kevesen. – Zéró-Tangó tíz percen belül. Vétel.

– Alfa vette. Kikapcs. – felelte Tyler, és Stone-hoz fordult: – Menjünk, Patkányölő. Az én kocsimmal. Egy kis rögtönzött menet közbeni kiképzés következik. – A padra dobta a teniszütőjét, és magyarázatot sem adva stábjának a várakozó kocsi felé lódult; tudta, úgyis a nyomában lesznek. Stone begyűrte magát a sofőr melletti ülésre, és már mentek is.

– Zéró-Tangó jelzést kaptunk – mondta Tyler Stone-nak. – Maga már biztosan megszokta az ilyesmit: jelzés a nemzeti parancsközponttól vagy közvetlenül az űrparancsnokságtól.

– Csak egyben voltam benne – felelte Stone –, de azt én hoztam össze. Tavaly nyáron, közvetlenül a Fülöp-szigeteki választások előtt, Manilában háborús állapotok uralkodtak. Attól féltem, megrohanják a Clark támaszpontot. Fenéken kellett billentenem Collier tábornokot a csendes-óceáni légierőknél, hogy csináljon már valamit.

Olyan lármát csaptam, ami a főparancsnokságig elhallatszott, s a főparancsnok végre intézkedett: megkaptam a szükséges erősítést.

– Emlékszem erre – mondta Tyler. – A befutott jelentésekből ítélve, a Clark támaszpont könnyen úgy járhatott volna, mint a teheráni követségünk hetvenkilencben. A Pentagon többsége és a sajtó túlzásnak tartotta a tengerészgyalogság partra szállítását Luzonon, pedig tökéletesen megoldotta a helyzetet.

– Az biztos – mondta fanyarul Stone –, engem meg jól megdobáltak szarral.

– Jól tették, hogy magát kibillentették a csendes-óceáni légierőktől, és ide került a SAC-hoz –

mondta Tyler. – Éppoly jól tudja mint én, senki sem fogja elfelejteni, ki volt a Clark támaszpont utolsó parancsnoka. Akárhova helyezték volna a csendes-óceáni légierőknél, ez mindenhová

követte volna. Rontotta volna az előléptetési esélyeit. Tudom, mocskosul hangzik, de mocsok az van. Én kaptam egy kiváló csendes-óceáni szakértőt, magának pedig jó kilátásai vannak a negyedik csillagra.

A rádión egy rejtjeles üzenetet olvastak be, és Tyler kikapcsolta. – Nem követi figyelemmel a riadó alakulását?

– Ezek az üzenetek az állománynak szólnak, nem nekem – felelte Tyler. – Ha elkezdek ezeken az üzeneteken tökölődni, gyomorfekélyt kapok. Inkább megpróbálok lazítani, azon töröm a fejem, mit kell majd tennem, és mi vár ránk odabent.

– Az egész stábot behívják ilyenkor?

– Ja – felelte Tyler az üléstámlába kapaszkodva, mert Meers éppen élesen bekanyarodott és bekapcsolta a szirénát, hogy szabad utat biztosítson magának a kereszteződésben. –A napnak ebben a szakában nem probléma. De ha hajnali kettőkor jön a jelzés, az már kicsit zűrösebb.

– Milyen gyakran jön ilyen jelzés?

– Mostanában nem túl gyakran – ismerte el Tyler. – És a legtöbb előre várható; a litvániai forrongások közvetlenül a függetlenség elnyerése előtt, a SCUD rakétatámadások a Sivatagi Vihar idején, az iraki tömegmészárlások és hasonló disznóságok. Az ember elolvassa este a lapokat, és máris tudja, hogy Zéró-Tangót fognak összehívni. De a valóságban ma már nem olyan veszélyesek ezek a dolgok.

A SAC főhadiszállásának közelébe értek, egy alacsony, nem túl jelentékeny épülethez a támaszpont közepén. Az épület azért látszott jelentéktelennek, mert csak három szintje volt a föld felett; de további öt szint húzódott meg alatta. Stone látta a Minuteman 1 rakétát az épület előtti pázsiton, magányos emlékműveként a SAC sokezernyi alkalmazottjának, akik pályafutásuk harmadát huszonnégyórás riadókészültségben töltötték a gépeik mellett üldögélve, a föld alatti rakétaindító állásokban vagy az ablaktalan parancsközpontokban, készen arra, hogy ha az elrettentés nem működik, megvívják a harmadik világháborút.

Látta a szomorúfüzet is a főhadiszállás épülete előtti pázsiton, és ezt a látványt furcsán ironikusnak tartotta, ötven lábnyira ez alatt a fűzfa alatt nők és férfiak várakoztak, készen arra, hogy az Egyesült Államok elnöke, hadügyminisztere, vagy a Stone mellett ülő férfi vezetésével több ezer megatonna robbanóerőt juttassanak tévedhetetlen biztonsággal a Föld különböző pontjaira. A fűzfa elhelyezése, eszmélt rá Stone, ráadásul meglehetősen abszurd is; valószínűleg több nemzet célozta meg termonukleáris rakétáival pontosan ezt a helyet, hogy szükség esetén megbéníthassa Amerika nukleáris erejének innen irányított kétharmadát.

Nem csoda, hogy Tyler kikapcsolta a rádiót, gondolta Stone. Még a mostani viszonylagos stabilitás és béke körülményei közepette is könnyen becsavarodhat az ember arra a gondolatra, hogy az első becsapódó nukleáris robbanófej őt fogja szétkenni és elpárologtatni.

– Tízzel, Őrmester – mondta Tyler a sofőrnek. – Értettem, uram.

– Tartsa készenlétben a jelvényét, és jöjjön utánam. Patkány –mondta Tyler Stone-nak. – Lehet, hogy a sajtóboxba kell zárnunk odabent, de biztosan jogosult belépni az épületbe. Mulatságos lesz, bármi történt is.

– Úgy értsem, még nem tudja, mi történt? – sandított Stone a négycsillagos tábornokra. A Tyler arcán megjelenő fanyar fintor választ adott a kérdésére.

A SAC főhadiszállása körüli parkoló, egyszersmind biztonsági övezet külső bejáratánál álló

őrszem egyik kezében M-16-os géppisztolyt szorongatott, a másikat felemelve négy ujját mutatta. Meers öt ujját, majd egy ujját emelte fel, és az őrszem átengedte őket. Ha Meers rosszul ad össze, és nem annyi ujját mutatja fel, hogy az összeg tíz legyen, azaz az előre megállapodott biztonsági kód, amit Dunigan a riasztáskor közölt Tylerrel s egyidejűleg megadott a biztonsági őrségnek is, akkor valószínűleg két-három őr lövi szét a kocsijuk kerekét, és néhány másodperc múlva már arccal az aszfalton fekszenek. Még egy kapun kellett átmenniük mire elérték az épületet, és ezúttal az őrszem volt szíves nyolcat mutatni, úgyhogy Meersnek csak két ujját kellett felemelnie. A kocsit közvetlenül egy zárt páncélajtó előtt állította meg, amelyet egyetlen katonai rendész őrzött. Tyler és Stone a tisztelgését sem viszonozva elrohantak mellette, és Tyler beütötte a kódot a páncél-ajtó melletti számzárba. A zár berregett, Tyler felrántotta a súlyos páncélajtót, berohant, odavillantotta a jelvényét egy golyóálló öltözetet viselő őrszemnek, és a személyfelvonóhoz ügetett, amely négy szinttel lejjebb vitte őket, egyenesen a föld alatti vezénylőközpontba. Tyler észrevette, az őrszemek alig tudják elfojtani vigyorgásukat, ahogy elrohannak mellettük; mulatságos látvány lehetett számukra egy három–meg egy négycsillagos tábornok, amint ingbengatyában futkos az épületben. Még egy őrszem, aki a személyi azonosítójukat ellenőrizte, aztán egy fémdetektor, újabb őrszem, két robbanásbiztos ajtó, és máris bent voltak a vezénylőközpontban.

A vezénylőközpont három részlegből állt, amelyeket vastag hangszigetelő üveg és távirányítással működő acélredőnyök választottak el egymástól. A terem alsó, középső része a hadműveleti törzs területe volt, emögött volt a segédletek részlege, a terem fölötti balkonon pedig az ellátótörzs tanácskozott. Mindhárom részlegből látni lehetett a “nagy táblát", ami nyolc darab komputermonitor volt a vezénylőközpont falán; de a téma és a résztvevők biztonsági minősítésétől függően a parancsőrtiszt bármelyik részleget elszigetelhette, hogy megakadályozza a hírek kiszivárgását; így egy kisebb jelentőségű tanácskozás folyhatott az ellátótörzs részlegén, miközben szigorúan titkos eligazítás zajlott a hadműveleti törzsnél, s a kettő nem zavarta egymást. Tyler felpillantott a vezénylőközpont állapotjelzőjére közvetlenül a bejáratnál, és vörös fényt látott villogni a “hadműveleti törzs" és a “lényeges segédletek" felirat mellett, ami azt jelentette, hogy mindkét részleg munkáját szigorúan titkosnak minősítették. Tyler a jobboldalt nyíló ajtóra mutatott: – Menjen fel itt az ellátókhoz, Patkány –mondta. – Majd eligazítják. Stone vita és tétovázás nélkül belépett az ajtón, mely bezárult mögötte. Néhány lépcsőfok vezetett fel az üvegezett falú helyiségbe, ahol egy technikus fejhallgatót adott nekik és leültette. A redőnyök nyitva voltak, ami azt jelentette hogy láthatja majd a nagy táblát, de nem hallhatja, mit beszélnek odalent.

A hadműveleti törzs részlege kisebb színházteremre hasonlított. A nagy táblával szemben három félkör alakú, emelkedő sorban negyven karosszéket helyeztek el. Tyler az első sor közepén foglalt helyet a két telefonnal, billentyűzettel és négy színes monitorral ellátott parancsnoki konzol mögött. Mögötte már ott ült a stratégiai légierő helyettes parancsnoka, Michael Stanczek altábornagy. Körülöttük a törzs részlegvezetői; többségük már a helyén volt, mire Tyler megérkezett a teniszpályáról. Mindegyiknek két komputermonitora, egy kis billentyűzete, egy telefonja és egy mikrofonja volt.

Tyler első dolga volt ellenőrizni a digitális órák sorát a monitorok alatt. Az első sor a különböző

zónaidőket mutatta, a washingtonit, omahait, honoluluit, guamit, tokióit, moszkvait és londonit. A londoni óra “ZULU" feliratot viselt; ez volt a nulladik, greenwichi délkör ideje, amelyet a SAC

alapidőként használt. Lentebb voltak a visszaszámlálók, az egyik már működött is, 00:15.23-at mutatott. A harmadik sor órái és számlálói hála istennek mind nullán álltak; ezek mutatták az amerikai stratégiai nukleáris erők által végrehajtandó atomtámadások menetrendjét. Kettőt közülük – az L-órát és az A-órát – Tyler maga állított be, de a harmadikat csak a nemzeti parancsközpont állíthatta be abban az esetben, ha az elnök személyesen kiadta a parancsot az atomcsapásra.

Tyler megnyomta a mikrofonja gombját: – Alfa a helyén. Rögzítsék a jelenlétemet, aztán kezdhetjük.

Azonnal megszólalt egy hang a terem hangszórójából: – Itt Hallerton őrnagy, tájékoztató egy egyes számú eseményről. – Hallerton volt ennek a váltásnak a felderítő parancsnokhelyettese. –

Körülbelül tizenöt perccel ezelőtt az űrparancsnokságot három különböző NAVSTAR műhold FOREST GREEN nukleáris detonáció-érzékelője riasztotta. A NORAD és a DIA nem jelentette az eseményt, és a DSP forrásaival való egybevetéstől sem várható határozott eredmény. Mindazonáltal az űrparacsnokság vezetőjének döntése szerint egyes számú esemény jelzés érkezett hozzánk és az egyesített vezérkarhoz, és Zéró-Tangót kezdeményeztek. Az űrparancsnokság véleménye szerint nagy valószínűséggel kisméretű nukleáris robbanás történt a Dél-kínai-tenger térségében, a Fülöp-szigetek közelében. Tylernek leesett az álla. – Te szent szar!

– Stanczek kifejezéstelen arccal ült mögötte. – Egyetlen robbanás volt? – kérdezte Tyler.

– Igen, uram –felelte Hallerton. – Nem jeleztek nagyobb skálájú detonációkat, ami ellencsapásra engedne következtetni. Mindazonáltal az űrparancsnokság megjegyzi, hogy a három NAVSTAR műhold tönkrement, és nincsenek a térségben egyéb műszereink, amelyek megerősíthetnék ezt a véleményt.

– A becsült robbanóerő?

– Nincs még hivatalos érték, uram.

– Egyáltalán van valami becslés? – dörmögött Tyler. Elég baj, hogy az esemény egyáltalán bekövetkezett, de még rosszabb, hogy a legcsekélyebb részlet sem áll rendelkezésünkre. – Próbált valaki megfontolt becslést tenni?

– Uram, az egyetlen kiegészítő információnk az, hogy a COBRA DANE és BMEWS

rendszerek nem észleltek földről vagy tengeralattjáróról indított rakétákat – mondta feszengve Hallerton. A nagy hatósugarú radarok régen kiszúrták volna az interkontinentális rakétákat. –

Minden megfigyelőállás nyugodt, a hírszerzés nem tud stratégiai erőösszevonásról vagy mozgósításról. Ez az incidens semmiképpen sem egy tömeges támadás része. Tyler nem tudta elhinni. Egy valóságos atomrobbanás! És nem lesz belőle világháború. Vagy mégis?

– Mikor jelezték a Pentagonnak, és mi volt a válasz?

– A nemzeti főparancsnokságot öt perccel ezelőtt értesítette az űrparancsnokság, uram – felelte Hallerton. – Folyamatos ellenőrző adatokat kértek az esetleges közeledő rakétákat figyelő Teal Ruby műholdaktól, és nemleges volt a válasz. Összehívták a parancsnokokat egy távértekezletre.

– Micsoda? Távértekezletre? – csodálkozott Tyler, majd Stanczek-hez fordult: – És mi hol tartunk?

– Az űrparancsnokság jelzése nem tartalmaz semmilyen utalást a követendő magatartásra vagy védelmi intézkedésekre – mondta Stanczek. – Baj van valahol az összeköttetéssel. Mindenesetre meghatározott parancs hiányában rátértem a négyes számú védelmi konfiguráció listájára, és végigfuttattam. Elhangzott a “nukleáris" kifejezés.

és úgy gondoltam, az a legjobb ha az emberek rohannak a kifutópályákra. Tyler helyeslően bólintott. A stratégiai légierő nagyrészt a nemzeti parancsközpont alá volt rendelve akár közvetlenül, akár az egyesített vezérkaron keresztül. Noha Tyler szinte szabadon mozgathatta erőit a legjobb belátása szerint, legtöbb döntése az elnök vagy a hadügyminiszter utasításainak vagy irányításának következményeként született meg, DEFCON, azaz védelmi konfiguráció parancsok formájában. Azonban minden esetben, különösen ha zavar támadt az összeköttetésben, vagy az elnök nem volt abban a helyzetben hogy e kérdésekben döntsön, Tyler volt a felelős az emberei és gépei harckészültségéért. – Jó döntés – mondta most Stanczeknek. –

Nem tudom, mi a fenére vár a Pentagon. – Úgy néz ki, mintha senki sem csinálna semmit, gondolta. Nem találtak támadó rakétákat, úgyhogy mindenki habozik, és azt várja, más cselekedjen. Nos, itt az ideje.

– Dunigan ezredes, helyezze erőinket négyes konfigurációba – parancsolta Tyler. – Lépjen kapcsolatba a Pentagonnal, és jelentse, emeltem a stratégiai légierő készenlétét, és teljes DEFCON váltást javaslok.

– Igen, uram – nyugtázta Dunigan. A parancsnok nyomasztó felelősségének része volt, hogy ő

ellenőrizte a stratégiai légierők nukleáris csapásmérő erőit. Ő felelt a bombázók és a földi indítású

interkontinentális rakéták épségéért és használhatóságáért. Tylernek hosszú listája volt a választási lehetőségekből, amelyek mind azt célozták, hogy a nukleáris csapásmérő erők a lehető

legjobb állapotban vészelhessék át az Egyesült Államok elleni támadást, s ugyanakkor elkerüljék túl sok atomfegyver felesleges mozgatását és az ellenség vagy az amerikai állampolgárok szükségtelen riasztását.

A bombázók elindítása az álcázott repülőterekre vagy biztonsági és készenléti légi útvonalakra még valószínűleg nem jön számításba. Annak azonban vitathatatlanul itt volt az ideje, hogy néhány fokozattal emeljék a készültség fokát addig is, amíg a Pentagon vagy a Fehér Ház kisüti, mi történik. Ennek automatikusan be kellett volna következnie, mihelyt kiderült, hogy nukleáris robbanás történt; de legalább most sor kerül rá.

A segédletek részlegnél két technikus gyorsan elkészítette a SAC készenléti egységeinek szánt rádióüzenetet. Számítógép segítségévei egy negyven betűs üzenetet állítottak össze, kézi módszerekkel háromszor ellenőrizték a szöveget, ugyanazt a kódkönyvet használva, mint amit a katonák fognak használni a kifutópályákon, aztán telefonon, rádión és műholdas hírközlő

csatornákon továbbították az üzenetet a SAC minden egységének az Egyesült Államokban, Angliában, Németországban és Japánban. Az üzenet szerint a SAC minden egységének készen kell állnia azonnali bevetésre; a SAC kétszáz B-52-es. kilencven B-l-es bombázójának és harminc Minuteman rakétaindító állásának magasabb készültségi fokozatra kell átállnia. ami jelentősen megrövidíti a reakcióidejüket abban az esetben, ha parancsot kapnának háborús teendőik végrehajtására.

Az üzenet értelmében huszonkét Peacekeeper rakétát szállító szerelvénynek kell kifutnia fedezékéből a vasútvonalakra, és húsz MGM-134A Mustang indítóállás legénységének teljes készültségben kell várakoznia.

Az üzenet vétele után a SAC minden egysége ellenőrzi a kódolt parancs hitelességét, továbbítja a parancsot alegységeinek, majd kódolt üzenettel nyugtázza a vételt a SAC főhadiszállásának. Az egész eljárás körülbelül két percet vesz igénybe. Tyler az egyik digitális képernyőt figyelte, amelyen a stratégiai légierők összes egységének nevét feltüntették, és vörös pontok jelezték az egyes egységekkel fenntartott rádiókapcsolatot. Ahogy a nyugtázó üzenetek befutották, ezek a vörös pontok eltünedeztek.

– Minden egység nyugtázta, uram –jelentette Dunigan ezredes. – Öt percen belül várhatók az állapotjelentések.

– Mi az egységek legutóbbi állapota? – kérdezte Tyler.

Dunigan válaszul előhívott egy listát, amely feltüntette a SAC valamennyi egységének utolsó

jelentett állapotát, és ismertette, milyen gyorsan – vagy lassan – léphetnek akcióba.

– Mi a légi harcezred státusa?

– A legutóbbi jelentés szerint kilencvenszázalékos, tekintve hogy egyeseket a tanfolyam vége előtt visszarendeltek anyaegységükhöz –felelte Dunigan. –A múlt hónapban elkezdett új kurzuson vesz részt először egy B-52-es bombázó – kis szünetet tartva a jegyzeteibe pillantott – meg egy GENESIS egység – fejezte be.

– GENESIS? – kiáltott fel Tyler. Erről teljesen megfeledkezett; de könnyű volt megfeledkezni Brad Elliott altábornagy kutatócsoportjáról ott Nevada közepén. Most eszébe jutott, ő adta meg az engedélyt a tanfolyamon való részvételre Elliott szörnyűséges hibrid repülőgépeinek, de nem fárasztotta magát a dolog követésével. –Jesszusom, erről teljesen megfeledkeztem! Frissítse fel az emlékezetemet, ezredes, mijük is van most?

– Van négy átalakított B-52-es bombázójuk, hat felpiszkált F-111G bombázójuk, és egy B-2-es bombázójuk a légi harcezred keretében –jelentette Dunigan. –A 111-esek és a B-2-es Ellsworthban állomásozik; a B-52-esek, helyesebben EB-52-esek a HAWC-nál vannak, de részt vesznék a légi harcezred tevékenységében is. – Kis szünet után hozzátette: esetleg felhívhatom Elliott tábornokot meg Jarrel tábornokot, és...

– Erre nincs időnk –mondta Tyler. A legjobbkor röpködnek Elliott mutáns gépei a légi harcezreddel, gondolta. Szent ég, mintha Elliott tudta volna, hogy baj lesz! – Megvárjuk az állapotjelentését. Folytassa.

Odafönt az ellátók részlegén Stone tábornok nem hallhatta a Tyler és stábja közt folyó

beszélgetést, de eléggé beavatott volt ahhoz, hogy a nagy tábla alapján képet alkothasson a helyzet komolyságáról.

A világ valamennyi SAC-támaszpontjának listáját látta a táblán, látta az állapotjelzők megváltozását, ahogy sorra megkapták Tyler üzenetét, és látta a menet közben felkerülő időjárási adatokat, térképeket és ellenőrzőlistákat, melyek alapján mindenki kikövetkeztethette, hol tart a stáb a Zéró-Tangó végrehajtásában. De a baloldali középső ernyőn valami még érdekesebb volt látható: műholdas felvételek.

– Ezek mostani képek? – fordult Stone a mögötte ülő technikushoz.

– Nem valós idejűek, de nagyon frissek, uram –felelte a technikus, és egy monitorra pillantva hozzátette: –Úgy tíz-harminc perccel ezelőttiek. A DSP rendszer ellenőrzőközpontja automatikusan utántölti a kérdéses terület legfrissebb műholdas felvételét. Nem tudnám pontosan megmondani, melyik térség van rajtuk, de az biztos, hogy nem Colorado Springs.

– Nem tudja mikor kaphatunk elő képeket a térségről?

– Biztos vagyok benne, az igénylés már elment, uram – felelte a technikus. – Valószínűleg a jelenlegi vészhelyzetet ellenőrző felsőbb parancsnokság adta ki, vagy az EV, vagy a nemzetbiztonsági tanács.

Stone fülét megütötte a “jelenlegi vészhelyzet" kifejezés, de esze ágában sem volt rákérdezni, miről van szó. Szorgosan tanulmányozta a táblán kivetített műholdfelvételeket.

– Az Ulugan-öböl – jelentette ki végül. A néhány székkel mögötte ülő technikushoz fordult: –

Felismerem a térséget. Ulugan-öböl, Palawan, Fülöp-szigetek. De az a nagy hajó, azt nem tudom azonosítani. Mi folyik ott?

A technikus látszólag nem figyelt rá, de azért megnyomta a mikrofonja gombját, és átszólt a hadműveleti törzs részlegébe.

Aztán, mihelyt a műholdfelvételt kinagyították, és bámulatra méltó részletességgel láthatóvá

vált a hadihajó, Stone ráeszmélt, nem Fülöp-szigeteki hajó az, amit lát. – A Hong Lung– jelentette ki. – Ez a Hong Lung nevű kínai romboló. Mit keres ilyen közel az Ulugan-öbölhöz?

Stone fejhallgatója ebben a pillanatban kattant. – Patkány, itt Tyler – hallotta a SAC

főparancsnokának hangját. – Rowe szerint maga felismerni véli az öblöt meg ezt a hajót. Halljuk. A technikus mutatta, nyomja meg a mikrofon melletti gombot az asztalán, és Stone válaszolt: –

Igen, uram, ez az Ulugan-öböl Palawanon, a Fülöp-szigeteken. Palawan egy nagy sziget kétezer mérfölddel Manilától délnyugatra. A hajó pedig mintha a Hong Lung kínai romboló lenne. A kínai flottához tartozó két EF-5 osztályú romboló egyike. A Spratly-szigeteken állomásozó flottilla zászlóshajója.

– Nos, a Fülöp-szigeteket eltalálta – hallotta hosszabb szünet után. – De mi az a Spratlyszigetek? Sose hallottam róla.

– Egy kis szigetekből álló láncolat Vietnam és Palawan között a Dél-kínai-tengeren – felelte Stone. – Kína tart rá igényt, de legálisan csak az alsó egyharmadát birtokolja. Az északi részen a Fülöp-szigetek, Vietnam, Indonézia és Malajzia osztoznak; a középső rész pedig semleges övezet. Ez az öt ország évtizedek óta harcol a szigetekért.

– Nos, a harc éppen új szakaszához érkezett, Patkány – mondta fanyarul Tyler –, mivelhogy alig pár perccel ezelőtt valaki eldurrantott egy nukit a Fülöp-szigetek mellett. Richard Stone úgy megdöbbent, hogy elfelejtette megnyomni a mikrofonja gombját. – Egy nukit? –Kicsit piszmogott, míg sikerült megtalálnia a gombot. – Valaki felrobbantott egy atomtöltetet? Tyler tábornok, az a romboló, a Hong Lung nukleáris rakétákkal van felszerelve. Tyler és a lent tartózkodó féltucat vezérkari erre felnézett az ellátók balkonjára. A kínai hadihajó

majdnem valós idejű képe többször is megváltozott, mire Tyler magához tért a megrázkódtatásból. – Kínai hadihajók atomfegyvert hordoznak? Ezt én még soha nem hallottam, Patkány. – Megcsóválta a fejét, a Dél-kínai-tenger térképére meredt, aztán kétségbeesetten letörölte arcáról a verejtéket. – Jesszusom, mit keres egy atomtöltettel felszerelt kínai hadihajó

Fülöp-szigeteki felségvizeken? – Ismét Stone-hoz fordult. – Részletezné ezt, Patkány? Pontosan milyen nukleáris rakétáik vannak, hány darab...

– Amennyire tudom, ezt soha nem erősítették meg, uram – felelte Stone. – Éppúgy ahogy azt sem, hogy amerikai hadihajók atomtöltettel lehetnek fölszerelve. De közismert tény, hogy az EF-5

osztályú rombolók legalább két Fei Lung-9 rakétát hordoznak, RK-55-ös robbanófejekkel; húsz kilotonna robbanóerő. Azt persze nem tudom elhinni, hogy a kínaiak tényleg képesek voltak kilőni az egyiket.

– A Fülöp-szigetekieknek vannak atomfegyvereik? – kérdezte Stanczek.

– Tudtommal nincsenek, uram – felelte Stone. – Néhány évig tartogattunk némi atomfegyvert a Clark támaszponton, de már réges-rég elszállítottuk mindet.

– Nem fejleszthettek ki saját atomfegyvert? Elég fejlettek hozzá?

– Nagyon meg volnék lepve, ha a Fülöp-szigeteki haditengerészet bevetésre kész nukival rendelkezne – felelte Stone. – Mindenük amijük csak van, legalább húszéves ócskaság, de a legtöbb még második világháborús relikvia. Vannak Sea Lance és Harpoon rakétáik, de semmi komolyabb. Nem, nem fejleszthettek ki saját atomfegyvert.

Stone látta, Tyler meglepetten rázza a fejét, és ekkor kezdett rájönni, micsoda nyomás nehezedik a parancsnokra és stábjára e pillanatban. Az Egyesült Államok elnöke perceken belül felhívja Tylert telefonon, és megkérdezi tőle, miképpen kezelje az incidenst. A hívás néhány perc múlva valóban bekövetkezett, de nem az elnök telefonált. Tíz másodperces figyelmeztető bugás után megszólalt egy hang: –Minden állomásnak, minden állomásnak, itt RENEGADE a Zéró-Tangó művelet telefonhálózatán. A hálózat összeállítása folyamatban. Nemzeti parancsközpont. Fehér Ház ...

Miközben a résztvevők hosszas felsorolása zajlott, Tyler Stone-t

hívta az interkomon. – Patkány, mondjon még valamit a kínaiakról meg a Fülöp-szigetekiekről. A kínaiak a Fülöp-szigeteket is fenyegethetik, vagy csak a Spratly-szigetekről lehet sző? Úgy értem, csak ott tartotta őket a nukleáris robbanás?

– Nehéz megmondani, uram – felelte Stone. – A Fülöp-szigeteki kommunista mozgalomnak nagyon szoros kapcsolatai vannak Kínával, de amennyire tudom, pusztán ideológiai kapcsolatokról van szó. Egészen a mostani kormány hatalomra jutásáig nem volt közvetlen kapcsolat köztük és a kínai kommunisták között. De még soha nem hallottam, hogy egy kínai hajó

ennyire megközelítette volna Palawant, különösen nem egy nagy romboló, ráadásul egy EF-5

osztályú. Ez a legújabb, legjobban felszerelt modelljük, és hatalmas kockázatot vállalnak azzal, hogy ezt a nagy dögöt a Palawan körüli sekély vizeken mozgatják.

– Mi az, hogy “mostani kormány"?

– Teguina, az első alelnök a kommunistabarát Nemzeti Demokratikus Front vezetője. Egyesek szerint ő irányítja a legnagyobb fegyveres kommunista szervezetet is, amely az elmúlt években nagyon tevékeny volt az elmaradottabb vidékeken. Teguina nagyon megerősítette a Kínához fűződő gazdasági és kulturális kapcsolatokat; Kína a Fülöp-szigetek és az Egyesült Államok fontos kereskedelmi partnerévé vált. De feltételezik, Teguina nemcsak a gazdasági kapcsolatok erősítésén dolgozik, hanem a katonai és politikai együttműködés fejlesztésén is.

– Kína és a Fülöp-szigetek? Ez valóban lehetséges? –csodálkozott Tyler.

– Nagyon is, uram – erősítette meg Stone. – A Fülöp-szigeteken elég magas a kínai származásúak aránya, és az anyaország néhány nagyvállalatot és bankot is kézben tart. Még fontosabb, hogy Kína az utóbbi időben a világkommunizmus első számú védelmezőjének tartja magát. Ahogy Oroszország évről évre demokratizálódik és kapitalizálódik, Kína lesz a kommunizmus legnagyobb és talán utolsó exportőre a világon. És meg kell mondanom, a Fülöpszigeteken nagyon termékeny talajra talál.

– Azt persze kétlem – folytatta Stone –. hogy Teguinának bármi köze lenne a Palawannál álló

kínai hadihajókhoz vagy az atomrobbanáshoz. De tekintettel jelenlétére a kormányban, és kapcsolataira a Kínai Népköztársasággal, kiderülhet, a helyzet sokkal összetettebb, mint hinnénk.

– Ezt hogy érti?

– Az a gyanúm, a Fülöp-szigeteki kormány nem fogja egyértelműen elítélni a kínaiakat –

mondta Stone. – Részleteket persze nem ismerek, de ha ujjal kell majd mutogatni, nem minden ujj fog Kínára mutatni; némelyik Mikaso elnököt veszi majd célba.

– Mikasót? Miért?

– Mikaso népszerű, de gyengének tartják – magyarázta Stone. –Teguina az erőskezű vezér. Azonkívül Mikaso túl barátságos az

Egyesült Államokhoz. Noha sokkal inkább nacionalista, mint Teguina, az utóbbi ragaszkodott a leghatározottabban az Egyesült Államok jelenlétének felszámolásához, és ezt a legtöbb ottani örömmel fogadta. – Stone igyekezett nem belekeverni helyzetértékelésébe saját személyes benyomásait Teguináról, de nagyon is jól emlékezett a tekintetére azon az utolsó napon a Clark támaszponton.

– Még mindig nem értem – mondta egyre tanácstalanabbul Tyler. –Mi hátránya származhat abból Mikasónak, hogy a kínaiak felrobbantottak egy atomtöltetet Palawan mellett?

Stone éppen válaszolni készült, amikor a távértekezlet összeállt, és elkezdődött a helyzetismertetés. Öt perccel később a kínai romboló és fegyverzete említése nélkül majdnem le is zárult. Az űrparancsnokság és hírszerzés nem volt hajlandó kommentálni a robbanás eredetét. Kitűnő, gondolta Tyler. – Tyler tábornok vagyok a stratégiai légierőtől – szakította félbe az űrparancsnokság szóvivőjét. – Stábom szakértője szerint valószínűsíthetjük a robbanás forrását.

– Halljuk, SAC – jött némi szünet után a válasz.

– Kína. A műholdfelvételek megerősítették jelenlétüket a térségben, és a szakértőm szerint a műholdfelvételen látott kínai hajó atomfegyvert hordoz.

– Itt a védelmi Hírszerzés – úszott be egy hang. – Nem tudunk a Dél-kínai-tengeren atomfegyvert hordozó kínai hadihajóról. Az ötlet egyenesen nevetséges.

– Biztos az adataiban, Patkányölő? – kattintotta át a mikrofonját Tyler.

– Tökéletesen, tábornok – felelte Stone. – Az információim néhány hetesek, de megbízhatóak. Az interkom kettőt kattant, és Stone ezúttal az egész hálózatban folyó beszélgetést hallhatta. – A szakértőm fenntartja, hogy a műholdas képen látható kínai hajó nukleáris robbanófejjel ellátott víz-víz rakétákat hordoz. A hajó a Hong Lung nevű kínai romboló, a Spratly-szigetek térségében állomásozó nagyobb kínai hajóegység zászlóshajója.

– Az EV vette, SAC –jött a válasz néhány másodperc múlva, egyenesen Curtis tábornoktól, akit különös módon mintha nem lepett volna meg a közlés. –Mi az egységei jelenlegi készültségi állapota, Tyler?

– Erőink száz százaléka azonnali bevetésre kész, uram – felelte Tyler, miután ellenőrizte az összes SAC-egység állapotjelzőjét a nagy táblán. Jelenleg négyes védelmi konfigurációban vannak, saját felelősségemre. Mindazonáltal kérem, vegye figyelembe hogy a jelenlegi hadműveleti tervek nem tartalmaznak változatot a Kína elleni, vagy a dél-ázsiai térségben való

fellépésre. Nincsenek kitűzött kínai célpontjaink.

– Értem – felelte Curtis. – De mindenképpen korai lenne A-órát

kitűzni. Ezt a döntést a nemzeti parancsközpontnak engedjük át, mihelyt összehívjuk a Charlieértekezletet.

– Nukleáris fegyver robbantása automatikusan legalább hármas védelmi konfigurációt von maga után – mondta Tyler. – Javaslom, léptessük életbe. Az oroszok és a kínaiak is bizonyára a készültség fokozásával fognak reagálni; nekünk kell megtennünk az első lépést, s a továbbiakban majd folyamatosan felülvizsgáljuk a helyzetet.

– Lesz még időnk a tervekről beszélni – mondta Curtis tábornok. –Pillanatnyilag javaslatokat kérek, elrettentő erőink milyen fokozatát ajánljuk a nemzeti parancsközpontnak.

– A SAC hármas védelmi konfigurációt javasol, négyes készültséggel.

– A hadsereg egyetért – jelentette Jackson tábornok. A legnagyobb katonai parancsnokság lévén, a hadseregnek volt a legtöbb időre szüksége ahhoz, hogy háborús készültségre álljon át, s ennélfogva nagy szava volt a készültségi fokozat megválasztásában.

– Egyetértek – jelentette Towland tengernagy, a stratégiai tengeralattjárós egység parancsnoka. Rövid szünet következett. Várjanak – mondta vészjóslóan Curtis tábornok. Tyler érezte, hogy nyirkos és ragacsos a tenyere. A sortjához dörgölve próbálta megtisztítani. Ismét az EV főnöke szólalt meg: – Minden egységnek, itt RENE-GADE. Hármas védelmi konfigurációt végrehajtani. A készültség nem lehet a hármas konfigurációra előírtnál magasabb. Várjanak további parancsra.

Néhány pillanattal később csicsergő hang hallatszott az interkomban. A védelmi konfiguráció

jelzői a nagy táblán négyesről hármasra váltottak át, és a parancsközpont minden részlégének állapotjelzője pirosan villogó “Szigorúan titkos" feliratra váltott. Az EV híradósközpontja kódolt üzenetet állított össze és küldött ki minden nagyobb parancsnokságnak. A segédletek részlegében vették és dekódolták az üzenetet, ellenőrizték a hitelességét, és haladéktalanul hozzákezdtek a parancshoz tartozó ellenőrzőlisták futtatásához. – Mit kaptunk, Audrey? – kérdezte Tyler.

– Hármas védelmi konfiguráció, hármas készültség – felelte a parancsőrtiszt. – A-óra nincs kitűzve. Időjelző óra indul öt négy három kettő egy most. – Ebben a pillanatban számlálni kezdett a nagy tábla fölötti második eseményjelző óra. – Üzenet nyugtázva az EV-nak, ellenőrizve és hitelesítve, továbbításra kész.

– Továbbítsák – rendelte el Tyler. A magasabb készültséget elrendelő üzenet most az Egyesült Államokban állomásozó valamennyi SAC-egységhez elindul. Az állapotváltozás vonatkozik valamennyi taktikai légiparancsnokságra Európában és Ázsiában, a haditengerészet valamennyi ballisztikus rakétát hordozó tengeralattjárójára, az Európában illetve Koreában állomásozó 6. és 8. hadtestre, amelyek – a legtöbb szárazföldi hadseregcsoporttal ellentétben – szintén rendelkeznek nukleáris fegyverzettel.'

Miután a nyugtázó üzenetek befutottak valamennyi egységtől, Curtis tábornok ismét az értekezlet résztvevőihez fordult: – A legrövidebb időn belül összehívom a Charlie-konferenciát. Bontsák le a konfiguráció előírásait, és dolgozzák ki a további teendőkre vonatkozó javaslataikat. RENEGADE kikapcs.

A kapcsolat megszakadt.

– Most mit teszünk? – kérdezte Stone.

– Lefuttatjuk az ellenőrzőlistát – felelte Tyler. – Majdnem olyan, mint egy vadászgép fedélzetén: végrehajtjuk az ellenőrzőlista pontjait. és ez általában megóv a bajoktól. Sárga fény villogott a Tyler melletti telefonkészüléken. –Na, kezdjük is – sóhajtotta. Mielőtt felvette a kagylót hátrafordult, jeges teát kért Stone-nak és magának. – Egy ideig el fog tartani –

jósolta meg. –Kicsit régimódian csináljuk, de legalább működik. Curtis közben összehív egy Charlie-konferenciát, hogy a fegyvernemek felülvizsgálják a helyzetre vonatkozó hadműveleti variánsokat, az EV pedig majd eldönti, melyiket kell végrehajtani. Aztán Curtis személyes találkára megy az elnökkel és a hadügyminiszterrel, és előadja a tervet. Az elnök általában épp csak annyiba egyezik bele, hogy a labda elindulhasson. Aztán mikor a kabinet, a kongresszus meg a sajtó megtudja mi történt, kezdődik a szardobálás. De ez már nem a mi gondunk.

– Hol kellek? – kérdezte Stone.

– Itt helyben, Patkányölő – felelte Tyler. – Maga az én beépített szakértőm. A Clark támaszpont bezárása után egy új hadműveleti variánst dolgoztunk ki, de magának át kell néznie, és meg kell mondania, érvényes-e még most is, hogy a kínaiak már ott vannak.

– Készen állok – mondta Stone. – De annyi idő azért van hogy átöltözzünk, nem? Nem hiszem hogy a stáb szívesen dolgozna a közelemben, amíg úgy bűzölgök, mint egy pár katonabakancs.

– Ne törődjön vele – mondta vigyorogva Tyler. – Nemsokára mindenki pontosan olyan ideges és izzadt lesz, mint maga, csak éppen nem a testgyakorlástól, hanem a félelemtől.

Malacanang palota, Manila, Fülöp-szigetek

Ugyanekkor

Daniel Teguina, a Fülöp-szigetek első alelnöke nyugtalanul járkált föl és alá, miközben Samar második alelnök és a kabinet tagjai társaságában Mikaso elnök érkezését várta az elnöki tárgyalóteremben. Mindenki feszült és nyugtalan volt. Néhányan féltek. Mindannyian nyomban az elnöki palotába rohantak, mihelyt hírét vették a Palawan mellett bekövetkezett katasztrófának. Arturo Mikaso elnök végre belépett a terembe. A hétköznapian öltözött egybegyűltekkel ellentétben elegáns sötétszürke öltöny, tükörfényes cipő és nyakkendő volt rajta. Megjelenése olyan makulátlan volt. hogy néhányan azon tűnődtek, nem az imént öltözött-e át.

– Uraim – szólította meg őket Mikaso, miközben öreg testéhez mért fürgeséggel átsietett a termen –, kérem, foglaljanak helyet. – Ó maga merev derékkal elfoglalta helyét az ovális asztal közepénél, mire a kormány tagjai is tüstént leültek.

– Mint tudják, szörnyű szerencsétlenség történt – kezdte Mikaso. – Alig harminc perccel ezelőtt országunk egyik járőregységét megtámadta egy nagy kínai hajóegység Palawan partjai mellett. A kormány tagjai döbbent pillantásokat váltottak. Csak egy nagyobb tengeri szerencsétlenségről kaptak értesítést, részleteket nem közöltek velük. A teremben moraj hallatszott.

– Egy kínai járőregység? – szólalt meg azonnal Teguina. – Tengeri erőink állapotát figyelembe véve, gondolom, súlyos vereséget szenvedtünk.

– Valóban – bólintott szomorúan Mikaso. – Veszteségeink súlyosak.

– Természetesen – vágott a szavába Teguina. – Mivel harcolhatnánk? Elavult, drága, használhatatlan amerikai felszereléssel, amit a nyakunkba sóztak!

– Daniel – nézett rá szigorúan Mikaso –, ez nem a vezércikkek ideje. Sokkal súlyosabb dolgokat kell megtárgyalnunk. – Végignézett a helyiségben összegyűlteken, és folytatta: – Uraim, két F-4E vadászgépünk is részt vett a küzdelemben; de nem ez a dolog legsúlyosabb oldala; a kínaiak atömtöltetű rakétát lőttek ki egységeinkre.

A jelenlévőknek előbb elakadt a lélegzete, majd dühös kiáltásokban törték ki, amelyek kavarogva visszhangoztak a tanácsteremben. Mindenki egyszerre beszélt, míg Mikaso öklével az asztalra nem koppintott. – Mi még nem erősítettük meg – mondta –, de a robbanást amerikai és japán figyelőállomások is észlelték.

Megint mind egyszerre kezdtek beszélni, és a kiáltozás néhány kérdésben csúcsosodott ki: – Mi lesz a radioaktív csapadékkal? Az élelmiszer–és vízellátással? Mivel indokolhatják a kínaiak az atomtámadást? Nem egy tömeges invázió első felvonásáról van szó? – Kérdés kérdésre halmozódott.

Mikaso megpróbálta lecsillapítani őket.

– Nincsenek határozott jelei egy inváziónak – mondta –, habár a kínai hadihajók még mindig az Ulugan-öbölben tartózkodnak.

– De hogy történhetett meg ez? – kérdezte José Samar második alelnök. – Civilizált nemzetek nem lövöldöznek atomtöltetekkel!

– Azt hinné az ember–bólintott egyetértően Mikaso. – Mindazonáltal csapataink harcban álltak velük. Betörtek a semleges övezetbe, meg akartak támadni egy olajkutató platformot, és mi tüzet nyitottunk rájuk.

– Egyáltalán mit keresett ott egy olajkutató platform? – kérdezte Teguina, noha tudta jól. –

Azokon a szigeteken nem lehet olajat kutatni. A kínaiak rég a saját területüknek tartják, ha mi nem is fogadjuk el ezt. Miért provokáltuk a kínaiakat?

– Nem tettük – mondta élesen Mikaso. – Az övezet határától számított tíz mérföldön belül a kutatás megengedett. Daniel. Nézze meg a szerződéseinket és látni fogja, a Spratly-szigetekről kötött megállapodás nemcsak megengedi ezt, de tiltja fegyveres egységek járőrözését az övezetben. Tudjuk, hányszor szegték meg a múltban ezt a tilalmat a kínaiak; az előző incidens alig néhány hónapja zajlott le. Felhatalmaztam erőinket, védjék meg magukat ha a kínaiak ismét támadnának; és ezt tették.

– Miért nem mondja meg nekik, kit védelmezünk valójában? –rázta meg a fejét Teguina. – Ha nem tévedek, egy amerikaiak által pénzelt társaság épített olajkutató platformot az övezetben. Kezdjük ezzel. – Mikasóval farkasszemet nézve folytatta: – Egy olyan társaság, amelynek tudtommal az ön egyik rokona a vezetője, elnök úr!

A terem felmorajlott.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz. Egy Fülöp-szigeteki társaságról van szó, amelynek minden joga megvan a szigetek kutatásához.

A két férfi egymásra meredt.

– Mi a helyzet a radioaktív csapadékkal? – kérdezte az egyik miniszter.

– Ez a legfőbb gondunk – bólintott Mikaso. – Daniel, haladéktalanul irányítsa a Nemzeti Gárda egységeit Palawanra, s vegyenek részt a mentési munkálatokban. Bizonyos vagyok benne, Palawan népe hálás lesz önnek a segítségért. Vegyen igénybe minden lehetséges szállítóeszközt, és...

Teguina hátralökte a székét és felugrott, amit rendszeresen meg szokott tenni a kabinet ütésein, ha hangsúlyt akart adni mondandójának. Az asztalra támaszkodva végighordozta tekintetét a körülötte ülőkön. – Megtiszteltetésnek tartom hogy palawani honfitársaimon segíthetek, de van valami, ami fölött nem szabad ilyen könnyedén átsiklanunk: valójában ki lőtte ki azt a rakétát?

Az asztal körül mozgolódás támadt, és Mikaso Teguinára szegezte a mutatóujját: – Daniel, nem tudom mit főzött ki, de nem most kellene előadnia. Viszályt próbál szítani ilyen válságos pillanatban? Ez...

– Ügy van, üljön le! – mondta Samar második alelnök.

Teguina ügyet sem vetett rájuk. – Azt mondja, a kínaiak a vétkesek, de valójában azt akarja mondani hogy nem lehet tudni, ki felelős a támadásért. Azt az atomrobbanást ugyanúgy okozhatta egy amerikai nukleáris fegyver, akár álcázott amerikai egységek vetették be. akár Fülöp-szigeteki pilóták a CIA zsoldjában álló amerikai katonai szakértők parancsára.

– Miről beszél, Teguina? – csattant fel ingerülten Mikaso. Keze és ajka remegett a felháborodástól és a dühtől. – Üldözési mániában szenved? Semmiféle atomfegyver nincs Fülöpszigeteki területen, sem amerikai pilóta. Mi semmiféle nukleáris támadást nem kezdeményeztünk. Az Isten szerelmére, egy Fülöp-szigeteki hajó pusztult el!

– Tagadja hogy még mindig vannak amerikai ügynökök a Fülöp-szigeteken? – kérdezte Teguina, és tekintete ide-oda járt Mikaso és Samar között.

Mikaso habozott; csak egy pillanatig, de ez a csend felért a beismeréssel. A miniszterek leplezetlen megdöbbenéssel pillantottak egymásra, majd Mikasóra. – Igaz ez? –

kérdezte egyikük.

– Az amerikai konzulátus még működik – magyarázta Mikaso és igyekezett tudomást sem venni a vádló pillantásokról. – Nos igen, engedélyt adtam a CIA néhány hivatalnokának.

– Nem, elnök úr!

– Ez felháborító! –mondta Samar.

Teguina alig tudta elhinni: beletrafált valamibe, ami legalábbis egyelőre még a palawani atomrobbanást is háttérbe szorította. Az amerikai CIA-nak tulajdonították a Fülöp-szigetek belső

zavarait, és Mikaso beismerése még most is, miután az utolsó amerikai katona már elhagyta az országot, könnyen a kormány bukásához vezethetett. Jelentkezett az újonnan “felszabadult" Fülöp-szigetekiek kollektív félelme attól, hogy az amerikaiak “téglákat" hagyhattak hátra, akik tájékoztatják Washingtont és Washingtonnal együttműködve államcsínnyel megkaparinthatják a hatalmat. Az amerikaiak az első kérésre könnyedén kivonultak... sokak szerint túl könnyedén...

– Ön ezt tette megsértve a törvényt, anélkül hogy a kormány vagy a kongresszus véleményét kikérte volna? – kérdezte hitetlenkedve a belügyminiszter.

– Mi miért nem tudtunk erről semmit? – méltatlankodott egy másik miniszter. Miközben egyre újabb dühös hangok csatlakoztak a kórushoz, Teguina magában mosolyogva visszaült a helyére. Még egy válság közepén is sikerült több bőrt lenyúznia egy macskáról.

Ellsworth légitámaszpont, Dél-Dakota, USA

Ugyanekkor

Calvin Jarrel és Brad Elliott tábornokok a Powder River feletti bevetésből visszatérő F-23-as vadászokat várták a kifutópályán. Elliott külön felkészült arra, hogy kedélyesen eltréfálkozzon velük az általa és Jarrel által becsempészett EB-52-es Megafortress okozta meglepetésen. Lefogadta volna, McLanahan roppantul élvezte, amikor az F-23-asok megfordultak és eliszkoltak. Néhány parkolóhellyel arrébb ekkor egy kék vezérkari kocsi állt meg. Harold Briggs őrnagy, Elliott tábornok szárnysegédje és bizton-sági főnöke szállt ki belőle. Fülét befogva és egy papírlapot lobogtatva közeledett feléjük. Elliott átvette és elolvasta az üzenetet. Briggs látta, hirtelen megváltozik az arckifejezése. –

Visszaviszem a kocsimon, tábornok úr –üvöltötte túl a közelben álló gépek hajtóművének sivításat.

– Valami baj van? – kérdezte Jarrel. Elliott megmutatta neki az üzenetet, de nem engedte el a papír szélét; “Szigorúan titkos" bélyegző virított rajta.

– Jézusom – Jarrel csak ennyit mondott.

– Visszaviszem a helyére – mondta Elliott. Amint Briggs fékezett mellettük, beugrottak a kocsiba.

A fülkében Briggs mindegyiküknek egy-egy vörös műanyag irattartót adott át. – Önnek szóló

titkos üzenet teljes szövege, uram –mondta Jarrelnak. – McLanahan ezredestől, a bevetésen lévő

B-2-es fedélzetéről. –Elliott legyintett, és úgy tűnt nem akarja kinyitni a térdén levő irattartót. De Briggs hozzátette: azt hiszem nem ártana elolvasnia, uram. Szerintem kapcsolatban lehet a hármas védelmi konfigurációval.

Rövid csönd támadt a kocsiban. Aztán mintha összebeszéltek volna, egyszerre nyújtották egymásnak az irattartóikat.

– Szent szar! – kiáltott fel végül Jarrel –, ez az AUDR-anyag. A navigátora tényleg azt gondolja, az a műhold egy Fülöp-szigeteki járőrhajó elleni kínai atomtámadást közvetített?

– Isten a megmondhatója, de lehetséges – mondta Elliott. – Ha fent voltak az AUDR műholdak és éppen a Fülöp-szigetek fölött tartózkodtak, akkor több mint lehetséges. Ez megmagyarázná azt is, miért mondták fel McLanahan műholdjai a szolgálatot. Csakhogy nem döglöttek be teljesen. Elég ideig éltek még, hogy az utolsó képeket továbbítsák McLanahannek a B-2-es fedélzetére, miközben ő éppen bombázni készült.

– De McLanahan azt mondja, az űrparancsnokság nem kapta meg az adatokat.

– Az űrparancsnokság nem tartozott a felhasználók közé – mondta Elliott. – Ők adták a figyelőrendszert a fellövéshez és a körpályára álláshoz, mérték a keringési adatokat, de a terv szerint nem vették a közvetített képeket. – Elliott kis szünetet tartott, majd ismét megszólalt: –

Tudja, Cal, ha maga most hármas védelmi konfigurációban van.

– Akkor?

Elliott tudta, ha Jarrel a válságkezelő akció részese lesz, ami nagyon valószínű, akkor először is harcrendbe kell állítania a légi harcezredet. – Nos, arra gondoltam, rendelkezésére tudjuk bocsátani a világ legfejlettebb hírszerző és akciótervező eszközét. Egyszerűen csak kapcsolatot kell teremtenünk Jon Mastersszal meg az ő AUDR műholdjaival, és máris olyan precíz és részletes bevetési, támadási terveket kapnak a gépei, mintha valaki már végre is hajtotta volna előttük a bevetést.

– Talán mégsem – mutatott McLanahan üzenetére Jarrel. – A maga embere szerint az űrközpont le akarja hozni az AUDR műholdakat. Nem tudnak a nukiról. azt hiszik elromlottak.

– Taposson bele. Hal – szólt rá Elliott Briggsre. – Már öt perce a parancsnokságon kellene lennünk.

– Semmi baj, uram – felelte Briggs, és egy tenyérnyi telefonkészüléket nyújtott hátra. – Nem volt jogom belekukkantani a Jarrel tábornoknak szóló üzenetbe, de az önébe igen. Amikor olvastam amit McLanahan az űrparancsnokságról ír, közvetlen kapcsolatot kértem Talbot tábornokhoz a Falcon légitámaszponton. Bármely pillanatban jelentkezhet. Szavai igazolásául a telefon azonnal meg is szólalt, miközben Briggs a csupa üveg és acél parancsnoki épület elé érkezett. Elliott a kocsiban maradt lebonyolítani a telefonbeszélgetést. – Itt Talbot tábornok–szólt bele a telefonba egy mogorva, ingerült hang. – Siessen, nincs időm!

– Mike, itt Brad Elliott Ellsworth-ből. Hogy a fenébe vagy?

– Prímán, Brad, egyenesen prímán. Nézd, nem hívhatnál később? Épp egy csomó navcsi rágja a fülemet.

Brad Elliott tudta, Talbot tábornok a világ legszokatlanabb katonai feladatát látta el:

“háromsapkás" parancsnok volt, vagyis egyidejűleg három nagy katonai szervezetet vezényelt. Mivel űr-ügyekben a légierőé volt a döntő szó, Talbot a légierő űrparancsnokságának vezetőjeként egyúttal az Egyesült Államok űrparancsnokságát is vezette, ezt az új katonai parancsnokságot, amely mindén űrbeli katonai akciót irányított, és koordinálta a három nagy fegyvernem minden űrrel kapcsolatos tevékenységét; és mivel az űrparacsnokság volt az Egyesült Államok űrvédelméért felelős szervezet, Talbot volt a jelenlegi parancsnoka az Észak-amerikai Űrvédelmi Parancsnokságnak, ennek a közős amerikai-kanadai védelmi szervezetnek is, amely az Észak-Amerika védelmét ellátó nagy hatósugarú radar–és rakétaelfogó vadásztámaszpontokat irányította.

Talbot ily módon nyugodt időszakokban is hihetetlenül elfoglalt volt; vészhelyzetben azonban teljesítőképessége határán dolgozott. Elliott a vonal recsegésén és sistergésén át is jól hallotta a feszültséget a hangjában. –Tudom, nagyon elfoglalt vagy, Mike, de ez fontos. Jon Mastersről kell beszélnem veled.

– Az ifjú Mindentnekem Masters doktor épp mellettem ül, Brad –mondta érezhető nehezteléssel Talbot. Helyettese, aki a hadügy minden rakétájáért fellövésüktől visszahozatalukig felelős volt, abban a pillanatban telefonkapcsolatot teremtett a Sky Masters DC-10-esé-vel, amint a műhold bedöglött. Mivel az AUDR szatellitet hetvenegy másodperccel az indítási négyszögön kívül lőtték ki visszautasítva a légierő halasztási kérelmét, Talbot helyettese a második parancsnokaként egy speciálisan átalakított C-130-as teherszállító gépet küldött fel a műhold befogására. Még mindig jobb, gondolta a parancsnok, mint hogy egy kilencszáz font súlyú ócskavas keringjen hibás röppályán. Mastersnak nem volt más választása, együtt kellett működnie a légierővel. Vagy belemegy, vagy megbilincselik a Falcon légitámaszponton, ahol épp tartózkodott.

– Éppen most akarta beengedni a laborjába a tisztjeimet, megvizsgálni a rögzített adatokat, nem igaz, Masters doktor?

– Az most ráér – mondta Elliott. – Most elveszített egy műholdat, de nekem azonnal ki kell vinnem a GENESIS-hez. Mindez összefügg...

Kis szünet után Talbot annyit mondott: – Aha

Kevés dolog van ezen a világon, ami kizökkenthet a kerékvágásból egy olyan fickót, mint Talbot; de a GENESIS, Brad Elliott szigorúan bizalmas dreamlandi hívójele ilyen volt. A sző

maga annyit jelentett, hogy a Pentagon nyakig van a dologban. És ez, gondolta Talbot, jellemző is Elliottra, akinek nincs nagyobb öröme, mint a nevadai titkos laborokban kifejlesztett csúcstechnológiájú játékszerrel szórakozni. Hónapok óta jártak a híresztelések Elliott B-2-es bombázóiról, meg a sivatagban röpködő többi különös szerkezetről. Isten tudja miért kell neki Masters. De maga a tény hogy Elliott tudott az alig húsz perce kudarcba fúlt titkos műholdfellövésről, bizonyította, hogy kulcspozíciója van az ügyben.

– Rendben, megkapod, Brad. Hová akarod?

– A lehető leghamarabb legyen a laborjában, Arkansasban. Mikor hagyod abba a macerálását?

– Már abba is hagytam. Se időm, se energiám az ilyen szarozáshoz – mondta Talbot lehalkított hangon. – A gépe fel van töltve. Harminc percen belül a levegőben lesz, és három órán belül Arkansasban. Van ennek valami köze a ma délutáni eseményekhez?

– Mindenhez lehet köze.

– Ettől féltem. Elvarázsolt életet él ez a kis pöcsös. A műholdjára is szükséged van?

– Már levettétek a körpályáról?

– Épp most készülünk levenni; úgy egy óra múlva nyílik az ablak.

– Akkor inkább hagyjátok ott. A főnökség még nem döntötte el. mit akar. Talbot tudta, a “főnökség" azt a férfiút jelentette, aki több mint ötvenmillió választó szavazatát nyerte el..

– Ahogy akarod, Brad. Örülök hogy megszabadulok ettől a kis szarostól. Fáj tőle a seggem.

– Így hatsz az emberekre, barátom.

– Ja, ez igaz. A nyomorult ráadásul egyfolytában vigyorog. Te is észrevetted? Mindig ott az a rohadt vigyor a pofáján. Nem bízom az olyanokban, akik folyton vigyorognak; rendszerint találnak valakit, akire rákenhetik a felelősséget.

– Ha megsértette a játékszabályaidat, Mike, fizetnie kell. Ha a GENESIS-nek már nem kell, visszaküldhetem neked. Mit szólsz hozzá?

– Nyer. Sose lássam többet. Inkább találd meg azt a szarházit, aki leégette a NAVSTAR

műholdjaimat, és akkor kvittek vagyunk.

– Áll az alku. GENESIS kikapcs.

Fehér Ház, Washington, USA

Az elnök a Roosevelt-teremben egy közgazdasági konferencia indító Értekezletén vett részt, amikor megmondták neki.

Lloyd Emerson Taylor, az Egyesült Államok negyvenharmadik elnöke és a tizenkettedik elnök leszármazottja jól eszébe véste, mit csinált éppen ebben a pillanatban. Végtére is fontos lehet az emlékiratai szempontjából, amelyeket meg akar majd írni ha távozik hivatalából. És Lloyd Emerson Taylor biztos volt benne, ez az ügy annak a könyvnek pokolian fontos fejezete lesz. Miután a szárnysegédje átadta neki a személyre szóló üzenetet, nyomban kimentette magát az értekezletről, és visszavonult az ovális irodába. Onnan, egy biztonságos forró dróton elkezdte kézbe venni a helyzetet. Megtudta, a hadügy, az EV és a CIA szerint a kínaiak durrantották el a nukit, de ezt még senki sem tudta kétséget kizáróan igazolni. Mi több, az elnök azt is képtelen volt megállapítani, mi van Mikaso elnökkel és mi folyik Manilában, mivel minden telefonvonalon zavar volt, és minden műholdas meg magasfrekvenciás hálózat működésképtelenné vált. Azt is megtudta, hogy noha az Egyesült Államok a néhány hónappal ezelőtti flotta-csetepaté óta figyelemmel kísérte a Fülöp-szigetek és Kína viszonyát, senki sem szerette volna ha Kína vagy a Fülöp-szigetek megtudná, hogy felvételekkel rendelkeznek a robbanásról. A képeket ugyanis nem valamelyik hagyományos szatellitával, hanem egy új, szigorúan titkos PACER SKY nevű kísérleti rendszerrel készítették, amelyik a stratégiai bombázóknak szállít céladatokat. Akármi is az a PACER SKY, véletlenül az eljövendő harminc év legnevezetesebb felvételét készítette el.

Végül is egy szabályszerű, bár sebtében megszervezett helyzetértékelő megbeszélést hívtak össze az értékelőteremben.

Miközben Taylor, a szárnysegédje, a Fehér Ház hivatalos fotósa, testőre, és egy civilruhás tengerészkapitány kíséretében – az utóbbi a “futball-labdát" vitte utána, a hordozható

impulzusüzemű URH-adót, amellyel vészhelyzetben elrendelheti az atomfegyverek bevetését – a liftén az értékelőterembe igyekezett, akkor végre kezdett ráeszmélni a helyzet komolyságára és súlyosságára.

Akárcsak híres szépapja, Taylor elnök is rendíthetetlen, megfontolt típusú hivatalnok volt, akit nyugodt, szorgos és sziklaszilárd jelleme tett alkalmassá az elnöki posztra. Akárcsak elődje, ő is tábornok és ügyvéd volt, mielőtt ötvenegy éves korában áttért a politikusi pályára. Mindenekelőtt azonban kitűnő érzéke volt a történelemhez, és a saját történelmi szerepéhez .. Mikor az értékelőterembe lépett és mindenki felállva köszöntötte, már pontosan tudta, ő az első

elnök John F. Kennedy óta. akinek egy nukleáris válsággal kell szembenéznie Elhatározta, jobban fogja csinálni, mint John F. Kennedynek sikerült. Még öt perce sem volt a teremben, máris kézben tartotta csapatát, noha közben a háttérben egyfolytában csöngtek a telefonok. Körüljáratta tekintetét tanácsadóin: Tom Preston, a hadügymininisztere, gyakorlott politikus; Wilbur Curtis tábornok, az EV főnöke; Kenneth Waine, a CIA igazgatója; és Frank Kellogg, a nemzetbiztonsági tanácsadó. Tekintete Wilbur Curtisen állapodott meg, az Egyesült Államok legmagasabb rangú

katonatisztjén, az egyesített vezérkar főnökén. Ő volt az elnök legfőbb katonai tanácsadója, de még az előző adminisztrációból maradt itt. Sajnos akkora tisztelet övezte a Kongresszusban és a Pentagonban, hogy Taylor tudta, akkor sem szabadulhatna meg tőle, ha akarna.

– Curtis tábornok, ön hármas védelmi konfigurációt rendelt el? Mellesleg sajnálom hogy nem lehettem benne az elejétől fogva, mielőtt még a parancsnokai a saját szakállukra intézkedtek; a

“derült égből mennykőcsapás" mint stratégiai elmélet már vagy egy évtizede nem létezik. Curtis ebből már látta, hosszú és nehéz értekezletnek néz elébe.

– Uram, a hadműveleti tervet követtük, amelyet ön írt elő és hitelesített ilyen méretű

vészhelyzet esetére. A hármas védelmi konfiguráció ez idő szerint nagyon biztonságos készültségnek tűnik.

– Ha nem állt fönn egy támadás nyilvánvaló veszélye, akkor lett volna ideje értesíteni engem, és átengedni nekem a döntést – vágott közbe az elnök. – Ez az, amit elvártam volna. Majd változtatnunk kell a hadműveleti terven, hogy ilyesmi ne fordulhasson többé elő.

– Igen, uram –vette tudomásul Curtis.

– Mit tartogat még számomra, tábornok?

Curtis megköszörülte a torkát. – Stratégiai erőink teljes készültségben vannak, tehát ha ez az Egyesült Államok elleni támadás előjátéka fenne, készen állunk rá, uram – mondta Curtis, és a

“futball-labdát" szorongató tengerészkapitányra pillantott az ajtó melletti széken. Az elnök nem szerette maga körül a “futball-labdát"; egyszer kijelentette, olyan mintha a kaszáját szorongató halál járna mindenütt a sarkában; de nem volt más választása.

– Nos – dörmögte –, gondolom választ fogunk adni a kérdésre hogy előjátékról van-e szó, mihelyt több információt kapunk. Nem igaz, tábornok? Az a PACER SKY látta, ki lőtte ki a rakétát, ugye?

– Nem éppen, uram – felelte Curtis. – A PACER SKY program részeként működő AUDR

műhold látta az atomrobbanást, de ezt nem szeretnénk szellőztetni. Mint tudja, a kezdeti csetepaté

óta figyelemmel kísérjük a Fülöp-szigetek és Kína viszonyának alakulását. Azonban a Fülöpszigetekihez fűződő múltbeli kapcsolatunkra való tekintettel nem akarjuk azt a látszatot kelteni, mintha figyelnénk őket, vagy titkosszolgálati adatokkal látnánk el bárkit. Annyit azonban a PACER SKY révén biztosan tudunk, mely hajók tartózkodnak a térségben. A SAC

elemzői arra a következtetésre jutottak, csak a kínaiak lőhettek ki az atomtöltetet.

– Nos, ez az általános képhez vezet minket, ugyebár? – mondta az elnök. – Egy ideje tájékoztattak a Fülöp-szigeteken folyó szarkavarásról. És maguk most azt mondják, a távoli tartományokban kínaiak garázdálkodnak. És ha Mikaso kiborítja a bilit, akkor minden kapcsolatunk megszakadhat a Fülöp-szigetekkel; elveszíthetjük az utánpótlási lehetőségeinket, a radarállásainkat, a lehallgatóállomásainkat, a gyakorlótereinket. Tájékoztattak a néhány hónappal ezelőtt lezajlott csetepatéról is, de azt csak egy kisebb erőpróbának minősítették. Viszont ha egy rohadt atombomba felrobban, uraim, az nem egy kisebb erőpróba. Mi a fene folyik ott? Egy világháború kezdete, illegális atomkísérlet? Vagy csak baleset történt?

– A baleset tűnik az egyetlen kézenfekvő magyarázatnak, uram –szólalt meg Kenneth Wayne a CIA-tól. – A kínai haditengerészetnek nem kell nukleáris fegyverhez folyamodnia, hogy megfutamítsa a Fülöp-szigeteki flottát. Továbbá csupán egyetlen robbanást észleltünk, ami azt jelenti, nem került sor nukleáris csapásváltásra. Természetesen – gyújtott pipára a CIA igazgatója

– katonai válasz is lehetett a kínaiak részéről, de csak, hogy úgy mondjam egy magányos farkas válasza, és nem feltétlenül a kínai kormányzaté.

– Magányos farkas? –vonta fel az elnök a szemöldökét. – Úgy érti, valamelyik hajójuk parancsnoka bedilizett?

– Nem lehetetlen – vonta meg a vállát a CIA igazgatója. – Nem szó szerint bedilizett, hanem egyszerűen begyulladt. De én inkább arra tenném a pénzemet, hogy egyszerű balesetről van szó.

– Az EV nem ért egyet a CIA helyzetmegítélésével, uram –mondta Curtis. Az elnök és Wayne olyan hűvös pillantást vetett rá, hogy attól egy jegesmedve is megfagyott volna. – Nem vetjük el Wayne úr elméletét, de bizonyítékaink vannak egy másik lehetőségre, és véleményem szerint tanácsosabb volna abból kiindulni. – Az elnök egy egészen apró, de jól látható türelmetlen kézmozdulatot tett; nem szerette ha azt mondták neki: téved. Legyintett, mintha azt mondta volna:

“gyerünk már, gyerünk!" Curtis folytatta: – Stábom véleménye szerint ez a támadás a Fülöpszigetek kínai inváziójának az előjátéka lehet... Mindenki felegyenesedett a székén. Mindenfelől közbeszólások hallatszottak:

– Nevetséges...

– Abszolút mellétalált...

– Soha nem mernék megpróbálni...

– Mindez csak következtetés – folytatta Curtis –, de nem szabad elfelejtenünk, Kína történelmi alapon igényt tart a Fülöp-szigetek többségére, és a kínai származásúak a Fülöp-szigeteki lakosság nagy hányadát teszik ki. Vegyünk hozzá ehhez olyasvalakit mint Dániel Teguina, akinek szoros kommunista kapcsolatai vannak, és egy nagy területrablás képe kerekedik ki belőle.

A CIA igazgatója, a hadügyminiszter és a nemzetbiztonsági tanácsadó egyet nem értésének adott hangot. Az elnök hangosan megköszörülte a torkát. Minden fej feléje fordult. – Nézzék, okoskodhatunk amennyit akarunk, de információk nélkül semmi hasznunk nem származik belőle.

– A CIA igazgatójához fordult. – Még semmi hír Manilából, Mikasótól?

– Minden vonal zavart, uram. A műholdas és nagyfrekvenciás hálózat még nem működik. Az elnök felmordult. – És mi van Kínával? Ismerjük a véleményüket?

– Próbálunk mindenkit hívni, magát Cseung elnököt is, uram – felelte Wayne. Az elnök Tom Prestonhoz, a hadügyminiszteréhez fordult, aki mind mostanáig néma maradt. –

Thomas, maga mit gondol?

– Nos, rendkívül érzékeny térségről van szó, uram. Nagymértékben csökkent ott a befolyásunk, mióta távoztunk. Úgyhogy szerintem legalábbis helyszíni katonai felderítést kellene végrehajtanunk. Egy Hawaiiról vagy Japánból kiküldött harci kötelék elegendő volna, uram, és–tette hozzá, részben igazat adva Curtisnak – elrettentő hatása lenne, amennyiben valóban támadást terveznének.

– Aha – bólintott az elnök. –Vannak a térségben járőröző hajóink, nem? Küldjünk oda néhányat, nézzenek körül, maradjanak egy ideig. Küldjük oda a CIA-t is. Addig is mindenkinek azt fogom mondani, balesetről van szó

– Elnézést, uram, de vannak bizonyos hadműveleti variánsok, amelyeket végre kellene hajtani, és az EV-nak van néhány terve, amelyeket válaszlépésként szeretnénk ajánlani – vetette közbe Curtis.

– Nem gondolja, néhány hajó. mondjuk egy anyahajó-kötelék elegendő? – kérdezte az elnök.

– Uram, egy nukleáris robbanás már önmagában elég ok az aggodalomra. De egyetlen húsz kilométeres hatósugarú atomrakéta ha egy anyahajó–kötelék közepén robban, öt mérföldes körzetben mindent és mindenkit megsemmisít, az anyahajót is beleértve. Ez az oka annak, a hadműveleti előírás legalább három anyahajó-köteléknek a térségbe küldését írja elő, egy tengerészgyalogos expedíciós hadtesttel, a 25. gyalogoshadosztállyal, és a légierő 1. légi harcezredével együtt. Az utóbbiak Okinawáról vagy a Guamon lévő Andersen légitámaszpontról csatlakoznának menet közben, ahogy megfelelőbb. Ez különösen fontos manapság, amikor nincsenek katonai erőink a Fülöp-szigeteken .-Ha nem is három, legalább két anyahajó-kötelék bevetése kívánatos volna.

Összesen két régebbi anyahajó-kötelék áll rendelkezésre, az lndependence és a Ranger. A Rangeren a gyorsított haderőcsökkentés miatt még nincsenek Hornet vadászbombázók, de az Independence harcra kész. Két atomhajtású anyahajónk is van ez idő szerint az Indiai-óceánon, a Nimitz és az A braham Lincoln, de több napba telik, míg felhajóznak a Dél-kínai-tengerre. Javasoljuk, hogy a tengerész-gyalogság partraszállást fedező Belleau Wood anyahajóját és kísérőhajóit állítsuk hadrendbe; körülbelül kétezer tengerészgyalogost és harminc helikoptert tudnak magukkal vinni. Szükség esetén megoszolhatnak a két anyahajó-kötelék között. – Curtis észrevette, az elnök szeme megvillan amikor a tengerészgyalogosokat említi, ezért gyorsan hozzátette: – Rutineljárás tengerészgyalogosokat küldeni ilyen kötelékekkel, a Fülöp-szigetek esetében pedig egyenesen szükséges is.

Az elnök még mindig sebzetten nézett, Curtis azonban folytatta: Minthogy a két anyahajóköteléknek kevés támadógépe van, javasoltuk megerősítését a guami Andersen légitámaszpontról az 1. légi harcezreddel.

– Az első micsodával? Mi a fene az? – kérdezte ingerülten az elnök.

– Az 1. légi harcezred az új. gyorsan bevethető légi harci egységünk, uram – magyarázta Curtis.

– A jelenleg érvényes műveleti terv hármas védelmi konfiguráció variánsának megfelelően a légi harcezredet riadójelzést kővetően állítják össze, és a következő három hely valamelyikén állítják hadrendbe: Loring légitámaszpont Maine államban, Diego Garcia az Indiai-óceánon, vagy Andersen légitámaszpont Guam szigetén. Erről a három kiindulási pontról tizenkét órán belül a föld bármely pontját támadhatja. – Kikből áll ez a légi harcezred?

– Támadó repülőgépek együttese, főként nehézbombázóké: B-52, F-111G és F-15E típusú

bombázók, plusz üzemanyagtöltők, vadászok és szállítógépek – felelte Curtis. – Saját vadászfedezettel és saját felderítőgépekkel rendelkezik; egyetlen, önellátó harci egység, amely távoli támaszpontokról nagy távolságokra bevethető igen rövid idő alatt.

– Vegyük csak sorra – mondta kissé türelmetlenül az elnök. – Maga két anyahajó-köteléket akar odaküldeni, ami több mint tizenkétezer ember ha nem tévedek, ezenkívül kétezer tengerészgyalogost, plusz mindezeket a B-52-es és egyéb bombázókat? – Úgy mondta ki:

“béötvenkettesek", mintha káromkodott volna. – Tud valamit talán, amit én nem tudok?

– Uram, az egyesített vezérkar szerint létfontosságú gyorsan és határozottan cselekednünk, és sürgősen megfelelő tűzerővel kell rendelkezzünk a térségben. Az anyahajók néhány nap alatt odaérhetnek ...

– Elég, tábornok – mondta az elnök. – Én nem fogom mindezeket az embereket és tűzerőket odaküldeni, mielőtt nem tudom, mibe keveredhetek. Képes ezt megérteni? – Választ sem várva folytatta: –Azt mondta, néhány nap alatt oda lehet vinni néhány tengerészeti egységet. Nagyszerű. Ebben maradunk. Engedélyezem, hogy két anyahajó-kötelék elinduljon arrafelé, ahol a robbanást észlelték. Nem kezdeményezhetnek katonai tevékenységet míg személyesen engedélyt nem kapnak tőlem. Csak arra van engedélyük, hogy teljes mértékben megvédjék saját magukat. Továbbá engedélyezek egy kisebb felderítő egységet, legföljebb három hajót. Küldjön oda radarfelderítő repülőgépeket, ha úgy gondolja. De nem akarom hogy egy egész ármádia hajózzon a Fülöp-szigetek felé; még azt hinnék, hogy mi készülünk invázióra. Ami pedig a légi harcezredet illeti, arról szó sem lehet – folytatta az elnök. – Tudóm, a légierő

feledtetni szeretné a B-52-esek nukleáris fegyverhordozó szerepét, és meg akarja mutatni a világnak, hogy ezeknek a gépeknek a jelenléte még nem feltétlenül jelent világvégét. Úgy tudom, ezt “deszenzitizációnak" hívják; de nem fogjuk az átkozott kínaiakat egy globális konfliktusra provokálni. Csak Isten a megmondhatója, mire vezetne...

– Igen, uram, értettem – felelte Curtis.

– És még valamit – tette hozzá az elnök. – Legjobb meggyőződésem ellenére engedélyezem a két anyahajó elindítását. Őszintén szólva jobb szeretném, ha csak egy menne.

– Még egy utolsó kérés, uram – szólalt meg gyorsan Curtis.

– Tessék – sóhajtott az elnök.

– Ön nem kívánja a légi harcezred bevonását. Viszont kérem, engedélyezze a STRATFOR

bevetését.

– Mit?

Curtis tudta, az elnök tudja miről van szó. – A stratégiai egységét. Ez a légi harcezred előretolt egysége. Szeretném felhasználni a térségben folytatott felderítő tevékenységre.

– És mit fog kezdeni a STRATFOR-ral, ha megkapja? – kérdezte dühösen az elnök.

– Nagy távolságú felderítő repüléseket hajtunk végre Guamról, E-3C típusú radaros gépekkel, RC-135-ös felderítőkkel és EC-135-ös hírközlő gépekkel; Tyler tábornoknak a SAC-nál menetkész csapata van. A STRATFOR tiszteket és mérnököket vinne magával a légi harcezredtől, akik majd segítenének megszervezni az ellátóegységeket; ez különösen fontos most, hogy B-2-es bombázóink is vannak.

Az elnök megrágta a kérést. – Ah-ha. És még mit? Mi a következő?

– Aztán ha a helyzet megköveteli, és természetesen ha ön megfelelőnek tartja az időt, bevetjük a légi harcezredet. Ez azért fontos, mert ez a bombázókból, vadászokból és ellátó gépekből álló

integrált egység megvédheti a haditengerészeti erőinket, és megtisztíthatja az utat a további hadműveletekhez.

Az elnök ingerültnek és határozatlannak látszott. Tom Preston hadügyminiszterhez fordult: –

Maga mit szeretne, Thomas?

– Pontosan azt. amit Curtis tábornok javasol: küldjük Guamra a STARFOR-t. A SAC melléadja a csendes-óceáni üzemanyagtöltő köteléket, ami a légi üzemanyagtöltést biztosítja a bevetéshez.

– Ah-ha – bólintott még mindig nem egészen meggyőzve, de már puhulva az elnök.

– Ja és, elnök úr – szólalt meg Curtis tábornok –, a SAC parancsnoka azt javasolja, és ezzel én is egyetértek, hogy a STRATFOR parancsnoka Richard Stone vezérőrnagy legyen; ő vezette régebben a Clark légitámaszpontot. Ismeri a Fülöp-szigeteket, mint a tenyerét. Stone tábornok meg fogja tenni javaslatait a csendes-óceáni parancsnokságnak és a csendes-óceáni légierőnek a szükséges válaszlépések re, ők pedig megteszik önnek a saját javaslataikat. Mihelyt az ön beleegyezése megérkezik a csendes-óceáni parancsnokságon keresztül, a STRATFOR felfejleszti a légi harcezredet.

Az elnök néhány másodpercig hallgatott, majd bólintott. – Rendben van, tábornok. Kételyeim vannak, de legyen így. Csak a két anyahajó-köteléket küldje oda, tartsa készenlétben a tengerészgyalogságot, és küldje Guamra a STRATFOR-t, hadd segítsen felderíteni a helyzetet. A légi harcezred kiküldésével várunk mindaddig, míg meg nem tudjuk mi a fenét akarnak a kínaiak. Vette az egészet?

– Igen, uram, értettem – felelte Curtis, és gyorsan hozzátette: –Van még néhány apróság. Lloyd Taylor elnök már torkig volt vele, mégis azt mondta: – Helyes, tábornok, mondja gyorsan.

– A CINCPAC kiterjesztett “biztonsági övezetet" kér a térségben tartózkodó flottaegységei számára.

– Kicsoda?

– Elnézést, uram... Stoval tengernagy, a csendes-óceáni erők főparancsnoka. Ő lesz a Dél-kínaitengeren folyó hadműveletek általános felelőse; engedélyt kér arra, hogy a szokásos száz mérföld helyett kétszáz mérföldön belül eljárhasson az azonosítatlan vagy ellenséges repülőgépekkel és hajókkal szemben.

– Miért kell ez neki? – morogta Taylor elnök.

– Uram, ha a robbanást egy kínai hajóról fellőtt Fei Lung-9 típusú rakéta okozta, amely szuperszonikus és ezért rendkívül nehéz lelőni, a hatótávolsága pedig meghaladja a száz mérföldet, akkor feltétlenül szükség van erre. Nukleáris robbanófejjel fölszerelve még nagyobb távolságból is pusztító hatású lehet. A térségben tartózkodó parancsnokok szeretnének a lehető

legtávolabb tartani hajóiktól minden azonosítatlan repülőgépet, és ugyanakkor szeretnének légifedezetet biztosítani felderítő gépeiknek – mondta Curtis. – Mindannyian kevesebb mint kétszáz mérföldre tartózkodnak a Fülöp-szigeteki felségvizektől.

– Légifedezetet? Azt mondtam, semmi légi hadműveletet! – csattant fel az elnök.

– Ez a STRATFOR felderítő gépeinek kellene, uram – magyarázta Curtis. – Az AWACS, az EC-135-ös és az RC-135-ös mind fegyvertelen felderítőgép. Muszáj légifedezettel ellátnunk őket, ha olyan közel lesznek a kínai egységekhez.

– Úgy értettem azt mondta, egy egyszerű akcióról van szó, tábornok.

– Uram, biztonsági okokból minden STRATFOR gépet legalább nyolc vadászgépnek kell kísérnie.

– Nyolc vadászgépnek! – robbant ki az elnök. – És hány gépből fog állni maga a STRATFOR?

– Négyből, uram – felelte Curtis.

– Maga harminchat vadászgépet akar bevetni egy “egyszerű" felderítő akcióban? Erről szó sem lehet. Ha ennyi gépet látnék a hajóim felé repülni, nagyon ideges lennék. Egek, ember, hát nem érti? Szeretnék elkerülni egy rohadt háborút! Odaküldjük mindezeket az egységeket, és még azt sem tudjuk, voltaképpen mi folyik ott.

– A gépeinknek szükségük van erre a védelemre...

– Csinálják kevesebbel – parancsolta az elnök. – Ha nem tudja megvédeni a felderítő gépeket két-két vadásszal, akkor nem küldheti oda őket; majd inkább műholdas hírszerzési adatokra támaszkodunk-– Megbeszélem Falmouth tábornokkal – mondta kis gondolkodás után Curtis.

– Helyes, nagyon jó – mondta az elnök, és legyintett mintha egy tolakodó rovart akarna elűzni.

– Csináljon amit akar, csak arra vigyázzon, a gépeit egyenként két darab vadásszal kell megvédenie. Nem érdekel, hogyan csinálja.

– Természetesen, uram.

– Még valamit, Curtis – szegezte rá a mutatóujját az elnök. – Ha ez az egész felrobban és satuba kerül a tököm, akkor tudja, mi lesz? Akkor a maga tökét szorítom satuba. Curtis ezzel el volt bocsátva. Mire az ajtóhoz ért, már újabb szárnysegédek és vezérkariak tódultak az értékelő terembe. Curtis szárnysegédje, Andrew Wyatt ezredes az őrség asztala mellett várta főnökét, és csatlakozott hozzá a lift felé menet.

– Na, hogy ment?

– Ne is kérdezze – mordult fel Curtis.

– Annyira rosszul? – kérdezte Wyatt.

Curtis nem válaszolt. Vadul törte a fejét, mi folyhat a földgolyó túlsó felén.

Buenavista kórház, Ulugan-öböl, Palawan tartomány, Fülöp-szigetek 1994. szeptember 26. . helyi idő szerint 21.09

Jin Po-lun tengernagy arra ébredt, egy nagyon puha ágyon fekszik tiszta, fehér ágyneműben. Homályosan néhány ápolónőt látott – Fülöp-szigeteki ápolónőket, jött rá kisvártatva – az ágya körül. Egyikük, amint észrevette hogy ébren van, kifutott a látótérből. – Kik ... kik maguk? –

kérdezte Jin kínaiul. Az ápolónők egy-másra néztek, a fejüket rázták és angolul mondtak valamit, nyilván azt, hogy nem értik. Az egyik ápolónő föléje hajolt, hogy letörölje arcáról és szeméről a váladékot, és ekkor meglátta...

... a kórterembe bevonuló Fülöp-szigeteki katonákat, vállukon géppisztolyokkal. Úgy! Eszerint az átkozott Fülöp-szigeteki hadsereg foglya, vagy ami még rosszabb, a rohadt amerikaiaké. Igaz, nem látott fehér arcot közöttük, ám biztos volt benne, hamarosan át fogják őt adni az amerikaiaknak.

Egyelőre egy fehér köpenyes orvos jelent meg előtte, kíséretében pedig, nagy meglepetésére, a Hong Lung főorvosa, egy Tran Phu Ko nevű vietnami bevándorló. Végül egy tiszt állt meg az ágy lábánál, és fejét kissé megbiccentette, amikor észrevette, hogy Jin őt nézi.

– Hála legyen az isteneknek hogy jól van, tengernagy elvtárs–hajolt meg Tran főorvos. Jin megpróbált felülni, Tran segített neki.

– Jelentést kérek, doktor, Kik ezek az emberek? Mi van a hajóval? És a legénységgel?

– A legénység jól van, tengernagy – felelte Tran. – Sok a sebesült, de erről majd később beszélhetünk, A hajó megsérült, de biztonságban van. Az Ulugan-öbölben őrzik, nem messze innen. Egységünk néhány más hajója is ott van.

Ulugan-öböl. Palawan tartomány, a Fülöp-szigetek. Tehát foglyok.

Tran az ágy lábánál álló tisztre mutatott: –Ő Robert di Silva Munoz tábornok, a tartományi védelmi erők parancsnoka – mondta. – Ö a mi házigazdánk. Nem beszél kínaiul. Én tudok angolul, uram. Fordíthatok önnek.

– Kérdezze meg, a foglyai fagyunk-e – mondta Jin –, és milyen bánásmódra számíthatok a magam és az embereim számára.

Tran zavartnak látszott. – Nem, uram, azt hiszem, félreértette.

– Kérdezze meg! –parancsolta Jin.

Tran ismét meg akart szólalni, de Jin szigorú pillantására meghajolt, és tört, tétova angolsággal tolmácsolta a kérdést. A disznóképű gazember szemlátomást így is megértette, mert hátravetette a fejét, és hangosan Jin tengernagy arcába nevetett!

Majd legnagyobb meglepetésére odalépett hozzá, és kétfelől arcon csókolta! Jin elképedve bámult rá, miközben di Silva tábornok lelkes szónoklatba kezdett. Jin óvatosan megrázta a fejét. Nyilván morfiumot adtak be neki. Vagy még rosszabbat. Valami itt nincs rendben.

Tran doktor mintha a gondolataiban olvasott volna: – Nem érti a helyzetet, tengernagy elvtárs. Nem vagyunk di Silva tábornok foglyai, A felszabadítóik és a szövetségeseik vagyunk.

– Micsoda? – kérdezte felegyenesedve Jin. – Mit beszél? A felszabadítóik? De hát di Silva tábornok azt mondja, erőit nem tekinti többé a Fülöp-szigeteki hadsereg részének – mondta Tran.

– ő és az emberei több mint negyven évig titokban ellenezték a manilai Amerika-barát kormányt. Alig várták az alkalmat, hogy lerázzák az amerikaiak bábjait. Azt kéri, segítsük a mozgalmát, segítsünk neki és kommunista társainak megszakítani a kapcsolatot a Fülöp-szigetekkel, és megalakítani itt Palawanon egy kommunistabarát államot.

Mélységes ámulattal látták eközben, hogy di Silva leszaggatja magáról és a háta mögé hajítja kék-arany váll-lapjait. Néhány jelenlévő nővér és orvos szégyenkezve szemlélte a jelenetet, de a többség lelkesen mosolygott, sőt megtapsolta.

Jin tengernagy nem Hill a saját szemének. Noha jól tudta, az ellenség mindenre képes csak hogy megzavarja, és ezáltal vallomásra vagy együttműködésre bírja foglyait, di Silva viselkedése mégis őszintének tűnt. Mégis kábítószert kapott? Mindezt csak hallucinálja? –Doktor, kérdezze meg mi folyik itt. Kérdezze meg, kaptam-e kábítószert. Mondja meg neki, követelem, azonnal engedjenek ki innen az embereim közé.

Tran doktornak fel kellett emelnie a hangját hogy túlharsoghassa a kórteremben zajló rögtönzött ünnepséget, de végül sikerült továbbítania a tengernagy kérdését, és választ is kapott rá: – Azt mondja, felhatalmazták hogy szabadon engedjen valamennyiünket a hajóinkkal együtt, ha úgy kívánjuk – fordította. – De szeretné közölni velünk, a forradalom elkezdődött. Önt minden hű

kommunista a változások előmozdítójának tekinti Palawanon és talán az egész Fülöp-szigeteken. Kész védelmet biztosítani számunkra, míg visszanyerjük cselekvési képességünket, azután pedig hű katonáival felsorakozik mögöttünk hogy felszabadítsuk Palawant, és erős, köztiszteletnek örvendő kommunista országgá alakítsuk át. – Di Silva megint mondott valamit, és Tran hozzátette: – Di Silva tábornok átengedi önnek a tartományi haderők vezetését, uram. Tetszés szerint rendelkezhet vele és az embereivel. Csak arra kéri, fogadja el a kihívást. Szégyen lenne önre és a Kínai Népköztársaságra nézve, ha nem...

Jin Po-lun tengernagy körül forgott a világ. Ez túlságosan hihetetlen. Csak valami trükk lehet. De mi? A színjáték különbözik minden általa ismert vallatási vagy meggyőzési módszertől; semmi értelme. Legalábbis ő nem érti. Egy külföldi nemzeti gárda parancsnoka leteszi a fegyvert a foglyai előtt, és arra kéri őket, vegyék át a hatalmat? Ez képtelenség!

Jin hátradőlt az ágyon, és megpróbálta megemészteni a hallottakat. Egy ideje mindenki őt nézte. Mintha a válaszát lesnék.

Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon az agya. De hát eddig is tiszta volt. Micsoda bizarr ajánlat!

Mély lélegzetet vett. Sajgott a feje, de egyébként jól érezte magát. Egy-két zúzódást szenvedett, de úgy tűnik semmije sem sérült meg komolyabban.

Viszont ha semmi baja ...

Akkor mindez igaz?

Ez a di Silva nem látszik őrültnek; talán tényleg az akinek mondja magát, és komolyan gondolja amit mond. Ha így van ... micsoda lehetőség! Az atomrobbanás rettenetes hatását nem számítva, egyet-len puskalövés nélkül elfoglalni egy stratégiai fontosságú Fülöp-szigeteki tartományt, amire a Kínai Népköztársaság évtizedek óta áhítozik! Még jobb, hogy a kínaiakat felkérik a sziget elfoglalására! örökre vége az Egyesült Államok hatalmának a Csendes-óceánon; Kína stratégiai ellenőrzése alá veheti a Dél-kínai-tengert és a Csendes-óceán keleti felét. Az oroszok, a japánok, az indonézek, a vietnamiak, sőt az amerikaiak is, jobb ha félreállnak. És Jin Po-lun tengernagyból nemzeti hős lesz.

De ez őrültség! Tiszta őrület. Ez a pojáca, aki tábornoknak nevezi magát, nyilvánvalóan eszelős; na persze, az egész vidék tele van úgynevezett forradalmárokkal; parasztokkal, akik magasba tartják a forradalom zászlaját, hogy egy jobb nőhöz vagy néhány extra dollárhoz jussanak, aztán eltűnnek a dzsungelben. Szégyen volna felülni ennek az alaknak.

– Mondja meg neki, hogy a tisztjeimet haladéktalanul vigyék a Hong Lungra – parancsolta Trannak. – Követelem, a lehető leghamarabb engedjék vissza az embereimet a hajóikra. Mondja meg, szívvel-lélekkel támogatjuk a forradalmát, de én elsősorban az embereimért vagyok felelős. Nyugtassa meg. Mondjon neki bármit, csak elengedjenek és visszamehessünk a hajóinkra. Tran bólintott, és előbb akadozva, majd egyre gyorsabban, egyre ékesszólóbban beszélni kezdett. Valóban úgy látszott, egyre nagyobb kanállal adagolja a rizsát, di Silva pedig lelkesen zabálja. Néhány perc múlva a két férfiú mosolyogva többször mélyen meghajolt egymás előtt.

– Di Silva tábornok azt mondja, mélységesen csodálja az ön kötelességtudását – jelentett megkönnyebbülten Tran. – Visszavitet minket a hajóra, és összeszedi az életben maradt tiszteket. Jin fölvette a legjobb mosolyát, kezet nyújtott, és di Silva ezt úgy fogadta, mintha a koronaékszereket kínálták volna neki. – Mondja meg, a kommunizmus nagy vezetőinek sorában fogják megörökíteni a nevét; mondjon bármi marhaságot, amivel meg tudja hatni –mondta türelmetlenül Jin. – Aztán azonnal hozassa ide a magasabb rangú tiszteket, hogy megszervezhessem.

Hirtelen zaj támadt a folyosón, és újabb csoport tódult Jin betegszobájába. Némelyikük kis géppisztollyal és fülhallgatóval volt felszerelve ; valószínűleg a titkosszolgálat emberei vagy az elnöki testőrség tagjai, gondolta Jin. Helyben vagyunk, lehallgatták a kórtermet, a Fülöp-szigeteki elhárítás pedig rájött, ő nem hajlandó együttműködni, hanem menekülni próbál. Most letartóztatják, és mint az állam ellenségét börtönbe dugják.

Az őrök és bámészkodók sorfala hirtelen megnyílt, és egy magas, jóképű, apró fekete bajuszt viselő, gondosan fésült férfi bukkant elő. Az orvosok és ápolónők ügy bámultak rá, mint valami istenségre, miközben a biztonsági őrség gyengéden lökdöste őket kifelé. Di Silva tábornok hosszú

beszédet intézett az érkezőhöz. Szemlátomást nagyon jó barátságban voltak. Aztán a férfi Jin ágyához lépett, karját összefonva kedvesen rámosolygott Tran főorvosra, és elég jő kínai kiejtéssel azt mondta: – Isten hozta, tengernagy!

Jin meg volt hatva. – Köszönöm, uram. Kihez van szerencsém?

– A Fülöp-szigetek Köztársaság első alelnöke vagyok, Daniel Francisco Teguina. Jin Po-lun tengernagy, üdvözlöm Palawanon!

Az első alelnök! – kavargott Jin fejében. Nos, a dolog kezd nagyon érdekesen alakulni; feltéve ha valóban az, akinek mondja magát. –Értem. És én az ön foglya vagyok, alelnök elvtárs?

– Nem – felelte Teguina, miután megemésztette Jin mondatát, majd összerakta a magáét: – ön az én szívesen látott vendégem.

– Mint hódító hős?

Teguina az ágy körül álló emberekre sandított; hallótávolon kívül voltak, és valószínűleg amúgy sem értettek kínaiul. – Ha elég erősnek érzi magát tengernagy, erről is beszélni fogunk – felelte.

– Semmiről nem fogok beszélni, míg nem találkozom a tisztjeimmel, és jelentést nem kapok tőlük a gondjaimra bízott legénység állapotáról – mondta Jin. Mondata szemlátomást túl hosszú

volt Teguina számára, mert megrázta a fejét. Jin intett Trannak, fordítson.

– Megkapja amit csak akar, Jin tengernagy – felelte Teguina, és lassan elmosolyodott. – Aztán pedig majd beszélünk a Fülöp-szigetek jövőjéről, és a mi jövőnkről.

Az egyesített vezérkar központja, Washington, USA

1994. szeptember 28., helyi idő szerint 07.30

Wilbur Curtis és az EV többi tagja a Pentagonbeli konferenciaközpont, az “Akvárium" háromszögletű asztala körül foglalt helyet, és Rebecca Rodgers kapitány reggeli tájékoztatóját hallgatta.

Az atomrobbanás óta még mindig nem tisztázódott a helyzet, inkább tovább romlott, bár szerencsére nem történt újabb robbanás.

– A kínai kormány tagadja hogy bármi tudomása vagy köze volna a nukleáris robbantáshoz –

közölte az egybegyűltekkel Rodgers. – A hivatalos pekingi nyilatkozat szerint a Népi Felszabadító

Hadsereg flottáját ok nélkül erősen támadták Fülöp-szigeteki tengeri és légi erők. Egy F-4E

vadászgép mélyrepülésben éppen a zászlóshajót támadta a robbanás előtt. Szerintük a támadás Mikaso elnök bosszúja volt a Spratly-szigetek semleges övezetében létesített úgynevezett olajfúró platform elleni járőrakcióért. Az elnök tagadja hogy kínai hadihajók nukleáris fegyvert hordoznának, ugyanakkor rámutat arra, a Fülöp-szigetek területén egyes volt amerikai támaszpontokon nukleáris eszközöket tartanak.

– Baromság! – mondta Falmouth tábornok a légierőtől. – Évekkel ezelőtt elhoztunk minden különleges fegyvert a Fülöp-szigetekről.

– Tudom, Bill. Én tudom! – mondta Curtis. – És az ENSZ, továbbá

a Szovjetunió START egyezményt ellenőrző jegyzőkönyvei is megerősítik; az elnök hamarosan engedélyezni fogja e jegyzőkönyvek nyilvánosságra hozatalát. De hadd fejezze be Rodgers kapitány.

– A Fülöp-szigetekből, Bruneiből, Thaiföldből, Indonéziából, Szingapúrból, Malajziából és újabban Vietnamból álló, lényegében Kína-ellenes gazdasági és katonai koalíció, az ASEAN nem kommentálta a katasztrófát. De holnapra rendkívüli ülést hívtak össze Szingapúrba, megvitatni a helyzetet.

Az egyesített vezérkart nem lepte meg, hogy Kína tagadja az atom-töltet kilövését, az azonban meglepte őket, milyen könnyen hajlandók elfogadni ezt mások: nevezetesen az elnök és tanácsadói.

Bármi folyik és akárki is van mögötte, Curtis abban biztos volt, hogy a konfliktus ki fog szélesedni. Valójában máris elkezdődött.

Az emelvény mögött, a háromszögalapjánál álló Rodgers kapitány folytatta. Tájékoztatta az egyesített vezérkart, hogy az 1991-es START egyezménnyel összhangban az oroszok hat mozgatható interkontinentális rakétazászlóaljat mozgósítottak Közép-Ázsiában, válaszul az Egyesült Államokban elrendelt hármas védelmi konfigurációra. A kínai és a mongol határ mentén az oroszok négy rakétazászlóaljat, azaz negyven rakétát mozgósítottak, és Oroszország délkeleti részén négy bombázótámaszponton nukleáris eszközök hordozására alkalmas egységeket vontak össze. Noha további tizenegy ismert hátravont, széttelepített és vasúton mozgatható

interkontinentális kilövőhely áll ellenőrzésük alatt, nem tűnik úgy, hogy nagyobb ellencsapásra készülnének, legalábbis nem nagy hatótávolságú nukleáris eszközökkel. Rodgers a kínai szárazföld kinagyított térképére kapcsolt át. – Az elmúlt negyvennyolc órában a feszültség növekedésének forrása a kínai taktikai erők felfejlődése volt a mongol és az orosz határ mentén. A kínaiak állítása szerint ez válasz az orosz összevonásokra. Curtis és a többiek meghallgatták Rodgers adatait a kínai mozgósításról: tizenkilenc teljes hadosztály, négy tartalék hadosztály, négyszázezer fős hadsereg a kétezer mérföldes északi határszakaszon. Köztük huszonegy gyaloghadosztály, hét gépesített hadosztály, egy nehézrakétahadosztály, négy légvédelmi hadosztály. Feszült moraj támadt a teremben. Rodgers tábornok akkora erőkről beszélt, amelyek csaknem meghaladták az amerikaiak és az oroszok ottani erejét.

Curtis tábornok a fejét csóválta. Harminchárom hadosztály, Kína szárazföldi erőinek több mint a fele, és teljes hadseregének egyharmada; és mit kapott ő ehhez képest az elnöktől? Két anyahajóköteléket meg a STRATFOR-t. Ráadásul az elnök utólag kizárta, őt és az egyesített vezérkart az irányításból, ragaszkodott hozzá, hogy a Dél-kínai-tenger felé tartó anyahajó-kötelékekért felelős Stoval tengernagy Thomas Preston hadügyminiszternek legyen alárendelve a Nemzetbiztonsági Tanácson keresztül. Ez Curtist kínos helyzetbe hozta az EV tagjai előtt, akik tudtak az elnök intézkedéséről. Rodgers képernyőjén a Dél-kínai-tenger kinagyított térképe jelent meg. középütt a Spratlyszigetekkel. A kínaiak flottájuk felét a térségbe indították –jegyezte meg nyugtalanul Curtis. A többiek egyetértően dünnyögtek. – Kapitány, tudni szeretném milyen hajókat küldtek oda. És a külügyminisztériumtól egy levélben kérem annak pontos ismertetését, mire hatalmazták fel a kínai haditengerészetet. Átkozottul rosszat sejtek.

– Hát, nem csodálom – dörmögte Randolph Cunningham, a flotta hadműveleti főnöke. – Egy rozsdás bilink sincs a térségben, és a rohadt kínaiak ezt pontosan tudják. Eldurrantanak egy nukit, aztán odarohannak, és azt kiabálják, veszélyben van a szuverenitásuk. Egyet se pisloghatunk és megkaparintják a Dél-kínai-tengert. Mi meg csak ülünk itt. Micsoda baromság!

Így igaz, de mit tehet Curtis?

Harminc perccel később adott választ saját kérdésére, amikor az eligazítás után visszatért az irodájába. Belépett a szárnysegédje, Wyatt ezredes és jelentette: – Uram, rejtjeles üzenetet kapott a stratégiai légierő főparancsnokától, Tyler tábornoktól. Távértekezletre hívják.

– Távértekezletre? Kivel?

– Brad Elliott tábornokkal és Jon Masters doktorral... Elliott? – derült fel Curtis arca. Belekortyolt a kávéba amit Wyatt

az imént hozott be neki. Hónapok óta nem látta Elliottot, pedig egyik kedvence volt. Elliott pályafutása kalandosan alakult: előbb a SAC helyettes parancsnoka volt, majd a HAWC

igazgatója, utóbb a kormány határvédelmi erőinek vezetője, ahonnan aztán vissza a HAWC-hoz... És Masters a Sky Masters társaságtól? Az AUDR műholdakkal?

Curtis átvette a vonalat. Kölcsönös udvariaskodások után Elliott és Tyler a tárgyra tért: – Curtis tábornok, engedélyt szeretnénk kérni valamihez, amire szerintünk szükség lesz a Fülöpszigeteknél.

– Halljam – hegyezte a fülét Curtis.

– Szeretnénk hadrendbe állítani a Masters doktor által kiépített AUDR felderítő rendszert néhány bombázónkon. Szükségünk van továbbá néhány RC-135-ösre. amelyeket a STRATFORral állítanánk hadrendbe. És szükségünk van ehhez az ön áldására. Curtisnek eszébe jutott az iménti tájékoztató. Két anyahajó egy várható kínai invázióval szemben. Az elnök engedélyt adott arra, a SRTATFOR elfoglalja állomáshelyét Guam szigetén. Készen kell állniuk. – Masters doktor – kérdezte –, tényleg fel tudja szerelni a felderítő rendszerét egy taktikai repülőgépre?

– Ráteheti a pénzét, tábornok – mondta a rejtjeles telefonvonalon Masters. – A Megafortresst a legfejlettebb repülőszerkezetté varázsoljuk a Tejút innenső oldalán.

– Ráadásképpen van egy ugyanígy felszerelt B-2-es bombázóm.

további meglepetésekkel – mondta Elliott. – Ezek ketten egyszerűen szétcincálták a légi harcezredet egy gyakorlaton, odaát Jarrel farmján; ha ki kell állnunk a kínaiak ellen a Fülöp-szigeteknél, gondolom nem árt, ha ott lesznek.

– Legyen úgy, vén csataló – mosolygott Curtis. – Megmentette a napomat.

Elnöki lakosztály, Manila, Fülöp-szigetek

1994. szeptember 29. , helyi idő szerint 22.12

Daniel Teguinát az elnöki testőrség egy tagja bekísérte Mikaso elnök lakosztályába, és magára hagyta irodájának ajtaja előtt. Teguina megigazította a nyakkendőjét és a zakóját, megköszörülte a torkát, és kopogtatott az ajtón. Mikaso kiszólt, és ő belépett.

Teguina a szoba közepén álló kis asztal elé állt, és türelmetlenül várta hogy Mikaso felnézzen papírjaiból. A helyiségben minden kicsi és szinte parasztosan szerény volt; Mikaso spártai módon rendezte be irodáját, mindössze néhány hazai faliszőttessel, egyszerű fabútorzattal, és különféle nyelveken írott könyvekkel zsúfolt könyvespolcokkal. Itt tudott a legjobban dolgozni, mint egy szerzetes a cellájában.

Nézz rá, gondolta Teguina. Egy vénember aki úgy tesz, mintha a kezében volna a hatalom. A legszívesebben hangosan nevetett volna a jelenet képtelenségén. A Palawan-szorosnál bekövetkezett nukleáris robbanás óta a szigeteken pánik uralkodott. Manilában lázongások törtek ki, a hadsereg próbálta helyreállítani a rendet az utcákon, az elnöki palotát pedig tüntetők és lázadó csapatok – hozzám hű csapatok, mosolygott magában Teguina – ostromolták. Nem, bármit Hill is ez a vénember, a hatalom kicsúszott a kezéből. Teguinának csak egy dolga volt: tovább fokozni a zűrzavart. – Mit akar jelenteni, Daniel? – kérdezte végre Mikaso. Teguina az elnökre pillantott és érezte, az arcába száll a vér. Mikaso barna öltönyt viselt, gomblyukában a Fülöp-szigeteki Becsületrend miniatűr jelvényével. Teguina tudta, sok honfitárs büszke, ha látja ezt a jelvényt a televízióban; a civileknek adható legmagasabb katonai kitüntetés volt. Teguina nem is számíthatott arra, hogy valaha megkapja. – Nincs mit jelentenem – mondta tétován.

– Két napot töltött Palawanon, és egész idő alatt nem lépett kapcsolatba a stábommal – mondta Mikaso. – Ugyanakkor vezércikkeket látok a lapokban, amelyek az Egyesült Államokat teszik felelőssé a nukleáris robbantásért, és a Kínai Népköztársaság felszabadító erőfeszítéseit magasztalják. Hivatalosan semmi értesítést nem kaptam, Palawannal még mindig nincs összeköttetés. Van jelenteni valója?

– Nem tudtam hogy ezt várja tőlem ...

– Tájékoztattak, ön a hadsereg tisztjeit Puerto Princesába rendelte, és kiszolgáltatta a tartományi rendőrségnek, az ottani és a buenavistai repülőteret pedig lezáratta – vágott közbe Mikaso. – Úgy hallom, Palawan kikötőiben, többek között Puerto Princesán, Buenavistán, Teneguibanon és Aracelinél kínai járőrhajók tartózkodnak, és kínai hajók ellenőrzik a nyugati Cuyo-csatornát, meg a Mindanao-szorost. Mindez megfelel a tényeknek?

– A Fülöp-szigeteki flotta rendkívül meggyengült, uram –felelte Teguina. –A kínai járőrhajók nagylelkűen felajánlották, segítenek helyreállítani a rendet a tartományban.

– A hadsereg együttműködik a helyi rendőrséggel a rend helyreállításában?

– Nem, elnök úr – fújtatott Teguina. – Vizsgálataim és a kapott jelentések szerint egy amerikai atombomba robbant Palawan partjainál; a szakértők szerint a töltet régi volt, és szerencsére nem fejtette ki teljes robbanóerejét. – Teguina tudott annyit az atombombáról, hogy egy kisebb nukleáris robbanás váltja ki a nagyobbat; ez a tény-foszlány segített hitelesebbé tenni a hazugságot. – A kínai hadihajókat figyelmeztetés nélkül támadta meg az amerikai nukleáris fegyvert hordozó F-4-es vadászbombázó. A ClA-nak dolgozó pilóták elpusztítottak egy kínai és több Fülöp-szigeteki hajót a támadás során. Mivel nem voltam biztos benne ki felelős a kínai hajók elleni indokolatlan támadásért, úgy véltem, a leghelyesebb, ha minden helyi katonai és rendőri tevékenységet a tartományi rendőrségnek rendelek alá, és lehetetlenné teszek minden katonai akciót mindaddig, míg a vizsgálat be nem fejeződik.

– Di Silva tábornok a palawani védelmi erők parancsnoka? – kérdezte Mikaso, és látta, Teguina arcán meglepetés fut át. Hátradőlt, és végigmérte az alelnököt. – Értem –mondta végül. –Tehát így állunk. Találkozott ellenállással amikor úgy döntött, a tartományi rendőrséggel és kínai csapatokkal megtámadja a légitámaszpontot?

Teguina szeme tágra nyílt a meglepetéstől, mikor az elnök a kínai csapatokat említette. Aztán észbe kapott, hogy ezzel elárulja magát. Mikaso mindvégig gyanakodott: nyilvánvalóan mindent tudott, akár értesítették, akár csak kitalálta, mi történt.

– Az árulók kisebb ütközetet provokáltak, de aztán a gyávák szokása szerint megfutamodtak a törvényes hatalom erői elől – felelte Teguina. – A kínai egységek csak a szállítást végezték Puerto Princesáig, de aztán kénytelenek voltak megvédeni magukat, és eközben nagylelkűen védelmezték a tartományi milícia erőit is. Hálát adhattunk Istennek, hogy a lázadók nem dobtak le ránk még egy atombombát.

– Egy egyszerű kérdésem van, alelnök úr – mondta gúnyosan csillogó szemmel és alig elfojtott mosollyal Mikaso elnök. –Tényleg úgy gondolja, a nép elhiszi ezt a mesét? Hogy a kínaiak a Fülöp-szigeteki agresszió áldozatai... hogy nagylelkűen kölcsönadták a hadihajóikat ... hogy csupán magukat védelmezték, miközben maga elfoglalta Puerto Princesát? El akarja hitetni a világgal, a kínaiak hirtelen hűséges

csatlósainkká váltak a gonosz elleni küzdelemben, és a maga kommunista bábrendszere hatalomra juttatásában?

– El fogják hinni, Mikaso – mondta lassan Teguina –, mert ön... fogja közölni velük.

– Én? Azt várja tőlem, áruljam el a hazámat azért, mert maga megfenyeget, és egy kínai puskát szegez a homlokomnak? Maga tényleg viccel –mondta gúnyosan Mikaso.

– Vége az amerikai bábkormány uralmának a Fülöp-szigeteken, Mikaso.

– Nem, még nem. Én ismerem magát, Daniel. Nem vagyok az a totyakos vén hülye, az az őszhajú, szenilis stróman akinek mindig is Hill. Azért vettem magam mellé alelnöknek, mert a maga szóvirágai és szocialista halandzsái politikai lelkesedést ébresztettek egy csomó emberben, akik egyébként fütyültek volna a hazájuk sorsára.

– Nélkülem nem választották volna meg! –sziszegte Teguina.

– Ez igaz, Daniel, ez igaz–ismerte el Mikaso. – De magának sem sikerült volna nélkülem. Tisztában vagyok a koalíciós kormányzás fontosságával, és megértem, országunkban vannak változást kívánó csoportok. Hajlandó voltam elfogadni az ellenzéki pártokat, hogy tovább vezethessem a jövő felé hazánkat az amerikaiak távozása után. Maga ugyanezt megteheti. Ha változást akar, Teguina, akkor hozza létre a saját koalícióját a Nemzeti Demokratikus Front körül, és verje meg a választásokon az Unidót. Vagy a pártja terjesszen be törvényjavaslatokat arról, többet kell költeni a nép jólétére, mint a hadseregre; ha ez az, amit akar. Maga az alelnök. Jelentős politikai hatalommal rendelkezik, többel mint zavaros fejével hinné. Viszont ha külső támogatást vesz igénybe a törvényes kormány megbuktatására és a parlament feloszlatására, a világ népei tartani fognak magától, és a tulajdon népe is elítéli. És ha tovább fosztogatja az államkincstárt, luxuskörülmények között él az elnöki palotában, az országot pedig csatatérré változtatja, akkor hamarosan eljön a vereség ideje. Valaki mindig ott lapul a sarok mögött egy nagyobb puskával, egy nagyobb hadsereggel.

Teguina kinyújtotta a kezét, megragadta Mikaso zakójának hajtókáját és halkan, gyűlölködve sziszegte: – Nincs szükségem a kormányára, vénember! – Vísszalökte az elnököt a karosszékébe, és kikiáltott: –Jöjjenek be, tengernagy!

Körülbelül ötven kínai katona rontott a helyiségbe. Néhány elnöki testőrt kísértek be, akik halott vagy sebesült társaikat cipelték.

Mögöttük pedig egy hatvan év körüli kínai tengerésztiszt állt sötétkék zubbonyban, ami alatt nyilván golyóbiztos mellény domborodott. A tengerésztiszt mellett Mikaso legnagyobb meglepetésére a Kínai Népköztársaság nagykövetét, Dong Szen-kimet ismerte fel, aki lesütött szemmel kerülte tekintetét. A kínai katonákkal együtt a Nemzeti Demokrata Fronthoz tartozó

kormánytagok is bejöttek. Köztük volt Eduardo Friscino belügyminiszter is.

– Bemutatom a Sulu-szigetek Népköztársaság új kormányzóját,

Eduardo Friscinót – mondta Teguina. –Látva az ön alávaló kísérleteit az amerikai diktatúra visszaállítására, beleegyezett abba hogy csatlakozik hozzám, egy különálló, de egyenlő rangú

nemzet vezetőjeként.

Mikaso hitetlenül meredt Friscinóra. – Eduardo...

Eduardo olyan volt, mint egy megvert kutya. A katonák sorfala előtt máris mintha az összeomlás határán állt volna; és Mikaso hitetlenkedő pillantása nyomán szinte beleolvadt a padlóba. Nem válaszolt egy szót sem.

– Tekintettel a déli és északi szigetek politikai és kulturális különbözőségére – folytatta Teguina

– úgy döntöttem, egy új államot hozok létre, független, de északkal szoros kapcsolatban álló

tartományok szövetségét. Luzon és a Sibuyan-szigetek neve ezentúl Aguinaldo Demokratikus Föderáció lesz. Én fogom vezetni, a hozzám hű katonai erők és a tartományi milíciává

átszervezett néphadsereg segítségével.

Palawan, Mindanao és a Sulu-szigetcsoport kollektív neve Sulu-szigetek Népköztársaság lesz–folytatta Teguina. – Miután hivatalosan egyesültek, Aguinaldo és a Sulu föderáció együtt az Aguinaldo Demokratikus Köztársaságot fogja alkotni.

– Ezt nem teheti meg, Daniel – mondta komolyan Mikaso. – Samar és Mindanao nem fog csatlakozni a forradalmához; harcolni fognak a bekebelezési kísérletei ellen, és elszakadnak a Fülöp-szigetektől.

– Így igaz. Samar alelnökkel nehéz lesz boldogulni – ismerte be Teguina. José Trujillo Samar, a Fülöp-szigetek második alelnöke egyúttal Mindanao állam kormányzója volt. –Azonban ha Davao városa elesik, Mindanao is a miénk lesz.

Mikaso székén hátradőlve próbálta végiggondolni, amit Teguinától hallott. Tiszta őrület volt. Teguina kihasználja a nukleáris robbanást, és meg akarja kaparintani a Fülöp-szigeteket. Egész országa, a nemzet, amelyet szolgált és szeretett, kezdett a semmibe tűnni lelki szemei előtt. Meg kell akadályoznia, időt kell nyernie, megkell állítania Teguinát. De időre van szüksége. Legalább néhány percre.

– Daniel – mondta –, és mi lesz a kínai csapatokkal? Hogyan illenek ők a terveibe?

– Örülök hogy kérdezi, Mikaso – mondta önelégülten Teguina. A sisakos, védőmellényes férfira mutatott: – Ő Jin Po-lun tengernagy, a Spratly-szigeteknél állomásozó flottilla parancsnoka, azé az egységé, amelyet az ön áruló katonái három nappal ezelőtt lőttek és bombáztak. Kommunista elvtársként a Kínai Népköztársaság egyetértésével, amelyet Dong nagykövet úr továbbított számunkra Pekingből, Jin tengernagy hajlandó segíteni az új rendszer létrehozásában. Cserébe átengedem a kínai haditengerészetnek az általunk törvénytelenül megszállt Spratly-szigeteket. Továbbá feljogosítom őket a palawani kikötők használatára, és ha sikerül megsemmisíteni a lázadó katonai erőket, használhatják a zamboangai hadikikötőt, a cebui és davaói légitámaszpontot is. Tovább rendelkezésükre állnak Subic Bay és Angeles volt amerikai támaszpontjai.

– Maga négy támaszpontot enged át a kínaiaknak? – kapkodott levegő után Mikaso. –Megőrült, Teguina?! A nép soha nem fog beleegyezni ... a világ soha nem fog beleegyezni!

– Ez már megtörtént, Mikaso – mondta Teguina.

– Nem, ha rajtam áll – mondta Mikaso és íróasztala fiókjából elővette évek óta ott tartogatott pisztolyát.

De elkésett.

Több fegyver fordult feléje, és az egyik eldördült. Mikaso hátravágódott a golyó ütésétől, az asztalra hanyatlott, majd lecsúszott a földre.

Teguina enyhén remegő szájjal nézte a meggyilkolt elnököt. Nem akarta megölni Mikasót, egyszerűen csak le akarta tartóztatni és őrizet alatt tartani. Nézte a testet, s érezte, nehezen lélegzik. Valaki megérintette a vállát.

– Elnök elvtárs... – szólította meg kis mosollyal Jin tengernagy. Teguinát még soha nem szólították így. A valóság napja virradt rá.

Néhány másodperc alatt a Fülöp-szigetek Köztársaság új elnöke lett ... nem: az új Aguinaldo Demokratikus Föderáció elnöke. Ez olyan jól hangzott: az Aguinaldo Demokratikus Föderáció

elnöke. Az elnevezés felidézte a dicsőséges napokat, a lelkes forradalmárok korszakát amilyen Emilio Aguinaldo volt. aki egyszerű parasztból lett a két világhatalom, Spanyolország és az Egyesült Államok ellen harcoló felkelés vezérévé. Nem számít, hogy végül, mikor Funston tábornok elfogta, megadta magát és felesküdött a szövetségre Amerikával; legyőzhetetlen szelleme tovább élt. Most egy új nemzetet egyesítő kiáltás lesz.

A barna öltönyös testet kínai katonák sietve letakarták egy asztalterítővel és kivitték. –

Várjanak! – szólt rájuk Teguina. – A jelvényét akarom! –mutatott a hajtókájára, aztán az ajtóra, ahol kivitték a tetemet. Egy kínai tiszt kisietett, és kisvártatva a Fülöp-szigeteki Becsületrend jelvényével tért vissza. Teguina sötét foltokat látott a tiszt ujjain, de ügyet sem vetett rá, kitűzte saját hajtókájára a jelvényt. Az elnöki iroda ajtaja becsukódott a kínai katonák mögött, és Daniel Francisco Teguina tervezgetni kezdte hatalma megszilárdításának következő lépéseit.

Fehér Ház, Washington, USA

1994. szeptember 28. , helyi idő szerint 10.35

Az elnök az íróasztalánál ült. és a rózsakertre nyíló golyóálló ablakon nézegetett kifelé, mikor Curtist betessékelték. Az elnök fel sem nézett. Elméje sokkal személyesebb és közvetlenebb dolgokon járt. mint a küszöbönálló megbeszélés. Dennis Danahall külügyminiszter és az elnök törzsének főnöke, Paul Cesare már ott állt az elnöki íróasztal mellett.

, Curtis a Nemzetbiztonsági Tanáccsal és az elnökkel folytatandó megbeszélésre volt hivatalos.

– Uram.. .-szólalt meg Curtis felhívandó magára a figyelmet, mihelyt a titkár behúzta maga mögött az ajtót és visszavonult a külső fogadóhelyiségbe.

Az elnök sokáig nem szólt semmit. A többiek is hallgattak. Végül felnézett és mély lélegzetet vett. – Arturo Mikaso halott. Curtis érezte, elakad a szívverése. – Micsoda? Mikaso halott?

– Nem erősítették meg – mondta Danahall –, de néhány perccel ezelőtt jelentést kaptunk a brit hírszerzéstől. Egy ügynökük dolgozik az elnöki palotában. Az ügynök szerint Mikasót körülbelül egy órával ezelőtt, mikor a kínai csapatok bevonultak, egy kínai katona lelőtte. A kormány néhány tagját, Mikaso stábjának és testőrségének nagy részét szintén agyonlőtték.

– Talán Mikaso még él – sóhajtott az elnök –, de én kétlem.

– Hogy kerülnek oda kínaiak? Részt vettek az államcsínyben? – kérdezte Curtis.

– A kínai haditengerészet elfoglalt egy támaszpontot Palawanon, ezzel lényegében az egész szigetet megszállták. Teguina felhatalmazta őket négy további létesítmény elfoglalására a déli területeken –mondta Preston hadügyminiszter. – Kínai gyalogos és páncélos egységek tartózkodnak a fővárosban, és százával toborozzák a lázadó erőket. Curtis az Egyesült Államok elnökére pillantott, s megértette szörnyű zaklatottságát. Taylor elnök és Mikaso az amerikai csapatok eltávolítása ellenére barátok maradtak. Taylor többször kijelentette, a politikai helyzet alakulásától függetlenül gondoskodni fog Mikaso és szigetországa biztonságáról. A hír, hogy saját otthonában megölték s a fővárost megszállták, bizonyára a földre sújtotta az elnököt. – Elnök úr, nagyon sajnálom.....

– A Nemzetbiztonsági Tanács többi tagját és a kormányt még nem is tájékoztattam – felelte halkan az elnök. – A pokolba, okosabbnak kellett volna lennem! Föl kellett volna ismernem, Arturo kezdettől fogva veszélyben van – forgószékén szembefordult tanácsadóival. –Nos, mi a fenét csinálunk most?

– A kínaiak lezárták a repülőteret – mondta Danahall. – Túl késő evakuálni az amerikai állampolgárokat Manilából. Követelnünk kell, hogy aki távozni akar, azt engedjék ki.

– Persze, feltétlenül,.. intézkedjék azonnal – mondta az elnök. Elméje gyorsan működött, ám minduntalan eléje tolult barátja vérbe fagyott holttestének látványa. – Mi van az anyahajókkal?

Fenyegetik őket a kínaiak?

– Azt Hiszem meg tudják védeni magukat bármilyen támadással szemben, a kínai tengeralattjárókat is beleértve – mondta Curtis. – A legnagyobb veszélyt a nagy hatótávolságú, szárazföldről indított rakéták jelentik: meg kell vizsgálnunk ennek a fenyegetésnek a komolyságát, mielőtt túl közel küldjük őket a megszállt területekhez. A legfontosabb, hogy minden lehetséges információt beszerezzünk a megszálló erők összetételéről. De ha szabad megjegyeznem, uram ... a legfontosabb kérdés az, ön mit szándékozik tenni a kínaiak ellen a Fülöp-szigeteknél – fejezte be Curtis.

– Azt akarom hogy kitakarodjanak, ennyi az egész – mondta határozottan az elnök. – Azt akarom, álljon helyre Manilában a demokratikus kormányzás. Természetesen haladéktalanul tárgyalásokat kezdeményezünk Cseung elnökkel, de azt akarom, távozzanak. Feltétel nélkül.

.

– De ha a Fülöp-szigeteki kormány hívta be őket? Jogunk van katonai erővel kikergetni a csapataikat?–kérdezte Preston hadügyminiszter. – Ha nem jelentenek közvetlen veszélyt a Délkelet-Ázsiába irányuló kereskedelmi és személyforgalomra, akkor miért akarjuk hogy távozzanak a Fülöp-szigetekről?

– Hogy érti? Természetesen jogunk van elkergetni őket a Fülöp-szigetekről – mondta Taylor elnök. – Destabilizáló erőt jelentenek, katonai és politikai fenyegetést a térség demokráciáira. Vagy ebben nem értünk egyet?

– Ez nem kérdéses – mondta Danahall. – Három erő egyensúlya –a miénk, az oroszoké, és a kínaiaké, ez biztosítja a legnagyobb stabilitást. Ha egyetlen erő marad a színen, akkor felújul a hidegháború.

– De Preston miniszter úrnak is igaza van – mondta Curtis. Semmi törvényes alapunk nincs a kínaiak kikergetésére, míg be nem bizonyítjuk, hogy a megszállás sérti fontos érdekeinket, vagy felkérést nem kapunk a beavatkozásra.

– Minden jogunk megvan ezt követelni a kínaiaktól – vetette közbe Cesare. – Nem az övék a Dél-kínai-tenger. Egyetlen ország sem szállhat meg csak úgy egy másikat.

– Nos, mit tehet akkor a légierő? –kérdezte kis hallgatás után Taylor. – Nincsenek támaszpontjaink a Fülöp-szigeteken.

– Guamról fogunk akcióba lépni, uram, ahogy a STRATFOR is teszi – felelte Curtis. –

Hadrendbe állítjuk a légi harcezredet, meglesz a felszerelésünk és a legénységünk a flotta védelméhez, egy szárazföldi vagy tengeri beavatkozáshoz. Nem arra kérek engedélyt, hogy az egész légi harcezredet odaküldjem, uram – folytatta Curtis. – Időre van szükségünk az előkészületekhez. legalább öt-hat napra. De Elliott tábornok a HAWC-nál néhány repülőgép fedélzetén kialakított egy különleges harci információs rendszert, amely hihetetlenül használhatónak bizonyulhat, ha lövöldözésre kerül sor. Arra kérek engedélyt, hogy Elliottot egy lopakodó bombázóval Guamra küldhessem teljes titoktartás mellett, az előkészületek felgyorsítására.

– Elliott? – nézett körül az elnök. – Brad Elliott? Ő is benne van? Máris?

– Az ő műholdas rendszere, a PACER SKY készítette a felvételeket a nukleáris töltetet kilövő

kínai hajóról – mondta Curtis lassan,

nyugodtan, nehogy tovább provokálja az elnököt. – Ugyanezt a műholdas rendszert szeretnénk felszerelni a légi harcezred gépeire.

– De miért akar odaküldeni egy B-2-est? – kérdezte az elnök.

– A B-2-es része a légi harcezrednek, uram – magyarázta Curtis tábornok. – Sokkal nagyobb biztosításra és alaposabban előkészített földi ellátóegységekre van szüksége. Ráadásul ez a B-2-es a prototípus, amelyen Elliott tábornok PACER SKY műholdas rendszerét először felszerelték. Rendkívül megnövelt figyelő és felderítőképességekkel rendelkezik, amelyekre nyomban szükségünk lesz, mihelyt bevetjük a légi harcezredet.

Az elnök eltűnődött a javaslaton, aztán fáradtan és nyűgösen megrázta a fejét. – Nézze, Wilbur, nem tudok ezekben a kérdésekben most dönteni. Folytassa az eredeti utasítások szerint, és folyamatosan tájékoztasson. Gondolkodnom kell a dolgon.

– Megengedi, uram...

– Később, Wilbur! Köszönöm.

A kihallgatás nyilvánvalóan véget ért.

Elnöki palota, Peking, Kínai Népköztársaság

1994. szeptember 29., helyi idő szerint 06.02

Az utcák viszonylag üresek voltak, amikor a fekete, rendszám nélküli kocsikból álló konvoj végigrobogott a Silibao sugárúton, nyugat felől megkerülte a Tienanmen teret, majd a Junan Tan Népkerttől északra az elnöki rezidenciához kanyarodott a Baijunguan Teraszon, ezen a lakosztályokból, hullámzó zöld dombokból, parkokból és templomokból álló, külön a kommunista vezetők számára felépített területen. A biztonsági őrséget a befelé vezető kanyargós ösvény mentén egyetlen fegyvertelen őr alkotta, aki a turistáknak és gyerekeknek udvariasan megmutogatta az épületegyüttest, és szívesen le is fényképezte a látogatókat; a szűk kapubejárat belső oldalán azonban háromezer állig felfegyverzett katona állomásozott, akiket Cseung Jatszing elnök személyesen válogatott ki. Az épületegyüttesen belül a konvoj fűzfákkal szegélyezett sétányokon, gondosan nyírott sövények mentén haladt végig a központi épületegyüttes, Cseung elnök magánlakosztálya felé. A konvoj hirtelen megállt egy hosszú lugas végén, és a kocsik utasai besiettek az előcsarnokba. Ha egy kicsit körülnéznek, Peking legragyogóbb panorámájában gyönyörködhettek volna: nyugatra a Jujan Tan tó, északon a hatalmas pekingi állatkert, keleten pedig a Császári Palota és a Tienanmen tér masszív téglaépületei, amelyek most vad karmazsinszínben lángoltak a felkelő nap sugaraitól. A limuzinok utasai azonban körül sem nézve siettek befelé. Maga az elnök várta őket az irodájában.

Leing Ji Tak, a Vietnami Köztársaság Kínába akkreditált nagykövete épp csak levehette a cipőjét, mire Cseung elnök belépett az irodába. Ez rendkívül szokatlan volt; az elnök nem szokott nagykövetekkel találkozni, kizárólag államfőknek, esetleg miniszterelnököknek és más kormányszintű hivatalnokoknak állt rendelkezésére. Leing megvárta míg az elnök helyet foglal egy hosszú, fekete gránitasztal közepénél, aztán mély meghajlással közelebb lépett. Cseung azonnal intett, foglaljon helyet. Leiig leült, a tolmácsa pedig állva maradt mögötte. Cseung még a kínai politikusok között is öregnek, hihetetlenül öregnek számított. A világ legnépesebb nemzetének kilencvenegy esztendős vezére még elég jól mozgott segítség nélkül, noha két markos kínai katona állt készenlétben hogy leültessék, vagy fölsegítsék a székről. Haja fekete volt. tanácsadói unszolására vagy leküzdhetetlen hiúságból nyilvánvalóan festette, arcát azonban keresztül-kasul szántották a kor barázdái, ujjait pedig eltorzította az ízületi gyulladás. Leinget az első napoktól kezdve arra tanították a Vietnami Szocialista Pártban és a külügyminisztériumban, hogy a tekintet a legfontosabb; és Cseung szeme figyelmesen, éberen csillogott.

A híresztelésekkel szemben úgy tűnt, még mindig ő tartja kezében a hatalmat. De talán mégsem, gondolta Lieng, miután gyorsan szemügyre vette a kormány jelenlévő tagjait. A külügyminiszter és a kereskedelmi miniszter volt jelen, a belügyet, pénzügyet, hadügyet és ipart ellenben az államtitkárok képviselték.

Leing jól ismerte a Népi Felszabadító Hadsereg főparancsnokát, Csin Po-zihong tábornokot. Kínai kormányhivatalnok létére “fiatal" volt, alig hatvanhét éves; de feleannyinak látszott. Alacsony, hordómellkasú, sötét hajú mongol, akiről rögtön az jutott az eszébe az embernek, hogyan ejtették rettegésbe évszázadokkal ezelőtt a mongol hordák Európa és Ázsia hadseregeit. A legtöbb magas rangú katonával ellentétben Csin kevés kitüntetést viselt egyszerű, sötétszürke egyenruháján. Nem volt szüksége szalagokra és jelvényekre ahhoz, hogy tekintélyét és hatalmát elismerjék.

Cseung beszélt, a tolmács fordított: – Az elnök elvtárs kormánya nevében üdvözli Leing elvtársat. Tudni szeretné, mivel járulhatna hozzá a Vietnami Köztársaság nagykövetének kényelméhez.

– Semmivel, elnök elvtárs – felelte Leing. – Hálásan köszönöm nagylelkű érdeklődését. Engedje meg, hogy átadjam a Vietnami Köztársaság szívélyes üdvözletét. – Cseung kis bólintással válaszolt, és a kormány civil tagjai követték példáját; a katonák nem moccantak. Csin szobormereven és kifürkészhetetlenül ült a helyén, a szemhéja sem rebbent.

– Az elnök elvtárs szeretné meghívni Vietnam nagykövetét a Fülöp-szigeteken és a Dél-kínaitengeren kialakult helyzet ismertetésére – fordította a tolmács. – A tájékoztatót Csin tábornok fogja vezetni. Felvázoljuk a jelenlegi katonai hadműveletekhez vezető tényeket és eseményeket, és ismertetjük szándékainkat, céljainkat.

Leing majdnem hanyatt esett a meglepetéstől. A kínai főparancsnok személyesen tájékoztatja hadműveleteiről a vietnami kormány képviselőjét? Meghökkentő ajánlat. Kína és Vietnam hosszú, meg-megszakadó baráti kapcsolatban állt az elmúlt ötven év folyamán. Mindkettő kommunista köztársaság volt; Vietnam kormánya a kínai kicsinyített másolataként alakult meg. Mindketten jelentős katonai erőt képviseltek a Csendes-óceánon, hiszen Vietnam rendelkezett a világ negyedik legnagyobb hadseregével, nyolcadik legnagyobb hajóhadával. Igaz, ezek mind kis hajók voltak. Politikai kapcsolataik azonban rövid távú érdekekre alapozódtak, és az ilyen viszonyok jó esetben viharosak, rosszabb esetben pedig háborúsak szoktak lenni. Viszonyuk pillanatnyilag ingatag volt, de nem háborús. A Spratly-szigetek körüli viszály nyugvópontra jutott, határozottan Kína javára. Vietnam az ASEAN-hoz való csatlakozással, az oroszokhoz, az Egyesült Államokhoz fűződő viszony javításával válaszolt. A nyolcvanas évek elején a Spratly-szigeteken folytatott rövid és heves háborúság szinte teljesen feledésbe merült, a határvillongások ritkák voltak. A feszültség fennmaradt, de nem vezetett vérontáshoz az utóbbi években. Miért érzi hát Kína szükségét tájékoztani Vietnamot a Fülöp-szigetekkel kialakult konfliktusáról?

– Kormányom nevében elfogadom a nagylelkű ajánlatot, elnök elvtárs – felelte óvatosan Leing.

– Kormányom aggodalommal figyeli a Fülöp-szigeteknél zajló incidenst.

– Hadd biztosítsam, nagykövet elvtárs – fordította a tolmács –, a Kínai Népköztársaság nem táplál gonosz indulatokat Vietnam iránt. Erőink nem fenyegetnek vietnami létesítményeket vagy hajókat a térségben. Erre szavamat adom.

– Köszönöm a biztosítékot, elnök elvtárs –felelte Leing. Megkockáztatott egy pillantást Csin tábornok felé. kíváncsi volt vajon Csin, a kínai intrikák mestere is hasonló biztosítékkal szolgál-e; nem tette. Tekintete kis híján Leing torkára forrasztotta a szót. – Biztosítéka igen fontos, hiszen kínai hadihajók ellenőrzik az egész Spratly-szigetcsoportot, lőtávolságra a vietnamiak által lakott szigetektől. Kormányom megkönnyebbüléssel fogja tudomásul venni, ha ezek a hadihajók nem jelentenek fenyegetést.

Most Csin tábornokon volt a sor, és engedélyt nem várva meg is szólalt: – Biztosítom önt, egyetlen kínai hajó sem fog vietnami szigetet megközelíteni, sem a vietnami flotta mozgását semmiféle módon akadályozni – közvetítette a kínai tolmács. Leing saját tolmácsa kissé másként fordította Csin kijelentését: egyetlen kínai hadihajó sem fog kikötni vietnami birtokban lévő

szigeten, sem a vietnami flotta törvényes akcióit semmiféle módon akadályozni. Leing bólintott. A pontos szövegezés nem fontos; ezekben az emberekben semmiképpen nem lehet bízni, bármit mondanak. A tettek világosabban beszélnek mint a szavak, és egyelőre arról tanúskodnak. a kínai haditengerészet tartósan berendezkedik a Spratly-szigeteken

– Ez azt jelenti tábornok elvtárs, hogy a kínai hadihajók a nemzetközi egyezményt megszegve továbbra is a semleges övezettől északra fognak járőrözni?

– Felkérést kaptunk a Fülöp-szigetek kormányától, segítsük őket nemzeti önvédelmi harcukban

– felelte Csin. – Őket védve magunkat is védjük, hiszen láttuk már, a katonai lázadások minden nemzetre veszélyt jelentenek.

Hazudik, gondolta Leing, és igyekezett szenvtelen kifejezést erőltetni az arcára. Az egész világ tudja, egy kínai atomtöltet robbant a Palawan-szorosban. Tényleg azt hiszik hogy beveszem ezt a mesét? –Kormányom méltányolni fogja a szavaiban rejlő igazságot, tábornok elvtárs – mondta nyugodtan. – Mindazonáltal jobban szeretné, ha szigorúan betartanák a nemzetközi egyezményeket.

– Egyezményeink érvényét megváltoztatták a legutóbbi események – szólalt meg a kínai külügyminiszter, Csou Ti-janbing. – A nukleáris robbantás következtében egységeink veszélybe kerültek a Délkínai-tengeren, ezért szükségesnek tartottuk haditengerészeti jelenlétünk fokozását. Ugyanakkor felkérést kaptunk a Fülöp-szigetek kormányától, segítsünk elfojtani egy készülő

államcsínykísérletet és a jól felfegyverzett lázadó erők erőszakos fellépését. Ezek a tények, és mi igazat mondunk.

Csak nem a teljes igazságot, gondolta Leing; a kínaiak robbantották az atomtöltetet, a kínaiak jelentették a legnagyobb fenyegetést a szomszédos országok számára. A Fülöp-szigeteki államcsíny egyszerűen kínálkozó lehetőség volt számukra a régen óhajtott területfoglalások végrehajtására.

– Mindazonáltal a helyzet egyre labilisabbá válik mind számunkra, mind az incidensben érintett nemzetek számára – folytatta Csou. –Felismertük, új elsőbbségi sorrendet és új kapcsolatokat kell kialakítanunk az érintett nemzetekkel, és különösen Vietnammal.

– Milyen kapcsolatokra gondol, külügyminiszter elvtárs?

Kis szünet következett. Kínos feszültség érződött Csin tábornok és Cseung elnök között, noha egy szót sem váltottak, és a tekintetük sem kereszteződött. Aztán Cseung szólalt meg, és a tolmács fordította: – Kilencvenkilenc évre át szeretnénk engedni a Vietnami Köztársaságnak a Nansaszigeteket, az ellenőrzés, a fejlesztés és a közigazgatás jogát is beleértve. Leing meghökkent. – Én ... kérem, elnök elvtárs, ha volna kedves megismételni az utolsó

mondatot.

Csin hirtelen beszélni kezdett, de Cseung feléje sem fordulva válaszolt.

– A tábornok azt mondta, “ez őrültség", de az elnök rászólt, hallgasson – suttogta Leing fülébe a saját tolmácsa.

– Azt hiszem jól hallotta, nagykövet elvtárs – mondta Csou külügyminiszter a tolmácsán keresztül. – Át akarjuk adni Vietnamnak a Nansa-szigetek fölötti ellenőrzést. Minden jelenlegi érdekeltségünket a szigeteken átengedjük önöknek kilencvenkilenc év időtartamra, amely után tárgyalást ajánlunk a tulajdonjog végleges átengedéséről vagy a bérlet meghosszabbításáról.

– Ügy tűnik, Csin tábornok ellenzi ezt a tervet – tette hozzá Leing tolmácsa. Leing alig Hill a fülének. Kína, amely a Nansa-szigeteket – ez volt a Spratly-szigetek kínai neve

– saját területének tekintette, és épp most érvényesítette ezt az igényét az atomfegyver bevetésével, most egyszerűen fel akarja adni pozícióit? Átadni hajdani szövetségesének és mostani riválisának, Vietnamnak? Amikor 1988-ban hajszál híján lerohanta Vietnamot, éppen a Spratly-szigetek miatt...

– Ez nagyon váratlan ajánlat, elnök elvtárs – mondta Leing, mikor sikerült magához térnie. –

Persze rendkívül vonzó. Gondolom, feltételei is vannak ennek az engedménynek? –

Természetesen voltak, és Leing végre rájött, miről van szó.

– Igaza van, nagykövet elvtárs – fordította a tolmács Csou külügyminiszter szavait. –Tudjuk, szavazásra kerül sor, amikor az ASEAN országai találkoznak Szingapúrban, és fölmerül a Fülöpszigetek kínai megszállásának kérdése. Igyekeztünk a helyzetben érintett valamennyi országot meggyőzni arról, hogy beavatkozásunk a Fülöp-szigeteki kormány kérésére történt, és a nemzetközi jogot szigorúan szem előtt tartva cselekedtünk; mindazonáltal tudatában vagyunk annak, hogy külső, kommunistaellenes erők igyekeznek aláásni a térség békéjének helyreállítására irányuló törekvéseinket. Kínának nem lesz lehetősége a helyszínen kifejteni a saját álláspontját, ami kizárja az incidens igazságos és méltányos megoldásának lehetőségét. Ezért az a kérésünk, ha sor kerül a szavazásra, a vietnamiak szavazzanak a Fülöp-szigeteki beavatkozást elítélő határozat ellen, és bátorítsanak más országokat is erre. Tekintve hogy az ASEAN-ban katonai akciók vagy komolyabb gazdasági embargók bevezetéséhez minősített többségre van szükség, az önök lépése elejét venné a súlyosabb következményeknek. Továbbmegyek: amennyiben önök hajlandók katonai segítséget nyújtani ahhoz, hogy megtarthassuk pozícióinkat a Fülöp-szigeteken, a Kínai Népköztársaság hasonló bérleti egyezményt fog felajánlani a Vietnami Köztársaságnak a Crescent-szigetek vagy Xinsa-szigetek néven ismert nyugati szigetcsoportra nézve is.

Az ajánlat döbbenetes volt. Kína gyakorlatilag kulcshelyzetet kínál Vietnamnak az egész Dél-kínai-tengeren, cserébe az együttműködésért a Fülöp-szigetek kérdésében. A szóban forgó érték és stratégiai jelentőség szempontjából ez nem volt egyenlő csere, mert a Fülöp-szigetek sokkal értékesebb gyémánt, mint a Spratly–vagy a Paracel-szigetek; mégis, tengeri támaszpontokhoz jutva a vietnamiak ismét kiépíthetik mélytengeri flottájukat, és rákényszeríthetik akaratukat Délkelet-Ázsiára. Végre ellensúlyozhatják az iszlám országok, Indonézia, Malajzia, Szingapúr és Brunei növekvő befolyását,

hiszen a hazai kikötőktől távol is szabadon mozgathatják hadi–és kereskedelmi tengerészetüket.

– Nem tudom hogy tehetnénk ezt meg az összeesküvés és kétszínű-5ég gyanúja nélkül –

mondta Leing nagykövet. Cseung elnök arca kifejezéstelen maradt, de Leing Csin tábornok arcán lemérhette a kormány reagálását; nyilvánvaló volt, a hadúr nehezen tűri a kioktatást egy vietnami politikustól. – Azonban a területünkhöz tartozó Dao Kuan Mueng Bang és Dao Phran Binh szigetek visszaszolgáltatása kormányunkat rendkívül megörvendeztetné és nagy hálára kötelezné. A csapda bevált. Leing a szóban forgó szigeteket kínai nevük helyett vietnami nevükön emlegette – Dao Kuan Mueng Bang volt a Spratly, Dao Phran Binh pedig a Paracel-szigetek neve

–, és ezek az elnevezések kihozták a sodrából Csin tábornokot, aki dühös tirádát intézett előbb Leinghez, majd Cseung elnökhöz.

– Azt mondja, ez egy őrült ötlet. Vietnam nem kaphatja meg kezdte a tolmácsa, majd hirtelen váltott: – Most azt mondja, hallgassak, vagy levágja a... a nemiszervemet, és beletömi a... Csin tábornok nagyon haragos, nagykövet elvtárs. Talán mennünk kéne...

– Nem – mondta Leing halkan vietnamiul. – Nyilvánvalóan hatalmi harc folyik közöttük. Tanúi kell legyünk, mielőtt elvisszük ajánlatukat Hanoiba.

– Semmit sem vihetünk, ha halottak vagyunk!

– Tartsa meg magának az észrevételeit, és fordítsa amit mondanak! –sziszegte Leing.

– Az elnök azt mondja Cinnek, hallgasson ... Csin azt mondja a külügyminiszternek, nem fogja átengedni a Spratly-szigeteket Vietnamnak, az elnök ismét ráparancsol, hogy hallgasson. – Az utóbbi parancs mintha hatott volna; Csin tábornok abbahagyta az ordítozást, és egyelőre megelégedett annyival, hogy idegesen rázta a lábát, és szúrósan nézte Leinget.

– Kérem, adja át ajánlatunkat kormányának – szólalt meg az elnök –, lehetőleg gyorsan és bizalmasan. Várjuk a válaszukat.

Andersen légitámaszpont, Guam

1994. szeptember 29., helyi idő szerint 13.34

– Ember, én arkansasi vagyok, és azt hittem tudom milyen a magas páratartalom – mondta Jon Masters. – De Guam hat ponttal veri Blytheville-t. – Ezek voltak Masters első szavai, amikor átalakított DC-10-ese fedélzetéről a betonra lépett Guamon, az Andersen légitámaszponton. Amihez csak ért, ragacsosnak tűnt: a hordozható lépcső korlátja, a parkoló betonja, minden. A légzés tudatos tevékenységgé vált, a hosszú nadrág viselése kivételes jellemszilárdságra vallott. Brad Elliott tábornok kénytelen volt egyetérteni. Igaz, eltöltött néhány hónapot Guamon a vietnami háború idején, amikor B-52D típusú bombázókon repült több mint ötezer mérföldet egyegy bevetés során, de soha nem tudta megszokni a kis trópusi sziget levegőjének nyomasztó

páratartalmát, amely a nap minden órájában százszázalékosnak tűnt. A naponta délután háromkor érkező felhőszakadások semmit sem javítottak a helyzeten, valójában még rosszabb lett; mintha egy láthatatlan, de érezhető óceánban fuldokoltak volna.

Guam volt az amerikaiak csendes-óceáni előretolt állása 1898, a spanyol-amerikai háború óta: A japánok 1941. december 7-én megszállták a szigetet, ugyanakkor, amikor Pearl Harbort bombázták, de negyvennégyben több napig tartó heves amerikai bombatámadások után kénytelenek voltak kiüríteni. Ekkor megkezdődött Guam felfegyverzése. Az 1944 és 1950 között épített három támaszpont közül a legnagyobb, az Andersen légitámaszpont maradt meg. Hatalmas létesítmény volt Guam északi partján, és még most is a hajdani bevetések visszhangjától volt hangos, noha időközben eredeti méretének töredékére fejlesztették vissza. A támaszpontot a két mérföld hosszú kettős kifutópálya uralta. A kifutópályák mellett és között voltak a B-52-eseket is befogadni képes beton parkolók. A vietnami háború csúcspontján, az 1972-es hadművelet idején több mint százötven nehézbombázó

parkolt itt. A B-52-esek részt vettek a hatalmas Északi Fény, Tigriskölyök és Linebacker bombázó

hadműveletekben 1965 és 1973 között.

A légierő 1990-re minden állandóan ott állomásozó B-52-es bombázót és KC-135-ös üzemanyagszállítót eltávolított Andersenről, és a támaszpontot a csendes-óceáni légierő

ellátóközpontjává alakították át.

Elliott és Masters azonban tudta, most ismét fontos hadműveleti bázis lesz belőle. Masters még az Egyesült Államok fölött kibocsátott két ALARM hordozórakétát. A fiatal mérnök alig tudta elhinni, hogy AUDR műholdjai egy valóságos hadműveletben vesznek részt, amellyel Amerika egy igazi atomrobbanásra válaszol. Kell-e jobb ajánlás a Sky Mastersnek mint az, hogy egy válsághelyzetben az Egyesült Államok kormányának szüksége van rá?

Kollégái a Sky Masters Corporationnál sajnos nem osztották lelkesedését. Amikor Curtis tábornok megkapta a zöld jelzést, a kormány hat műholdat és két ASAP rakétahordozót rendelt meg Masterstől; ez háromszázmillió dollár értékű szerződést jelentett. Mindezt csupán kézfogások és szándéknyilatkozatok garantálták, és Helen Kaddiri az igazgatótanács tagjaként határozottan ellenezte, hogy más vevőknek lekötött műholdakat most a kormánynak adjanak el. Mastersnek keményen kellett győzködnie, hogy az igazgatótanács, és végül maga Kaddiri is beadja a derekát. Ráadásul a feladat megközelítette az ALARM rakétaprogram teljesítőképességének határait. De éppen erre tervezte Jon Masters eredetileg az egészet: tizenkét órával az engedély kézhezvétele után két hordozórakéta elindul, és két teljesen különböző műhold-együttest állít alacsony körpályára; nem egyes műholdakat, hanem kicsi, rendkívül bonyolult műholdak egymással összeköttetésben álló láncait.

Szerencsére mindkét indítás tökéletesen sikerült, mindegyik műhold megfelelő pályára állt. Az eget lassan “bevetették" a Sky Masters vállalata apró repülő szerkezeteivel. Mire Masters ismét leszállt gépével Arkansasban és felrakta a DC-10-esre a SAC STRATFOR csoportjához viendő

felszerelést s Guamra repült, mindegyik AUDR szatellit már a megfelelő körpályán haladt és teljesen működőképes volt. A kémholdak majdnem kör alakú, 415 tengeri mérföld sugarú

pályákon keringtek, a csatoló szatellitek pedig az egyenlítővel negyven fokos szöget bezáró

alacsonyabb, kétszáz mérföldes pályán, hogy közvetlenül küldhessék le adataikat az amerikai szárazföldi állomásoknak.

Masters mindent erre az egy akcióra tett fel. Azt is kockáztatta, hogy távollétében Helen Kaddiri valószínűleg megkísérli a hatalomátvételt a társaságnál. Már egy ideje számított ilyesmire, de nem törődött vele. Úgy gondolta, ráér ezzel később is foglalkozni.

Masters DC-10-ese, oldalán a jellegzetes vörös-fehér-kék SKY MASTERS emblémával, közvetlenül a hangár előtt állt az északi parkolóban, a sziget északi partjának meredeken zuhanó

sziklafala közelében.

Masterset és Brad Elliottot a STRATFOR frissen kinevezett parancsnoka, “Patkány" Stone tábornok, Michael Krieg ezredes a Szárnysegédje, és Anthony Fusco tábornok, a 633. légi zászlóalj parancsnoka várta. Elliott azért jött. hogy működés közben lássa Masters szerkezeteit. Ha fel kell használniuk a HAWC-nál. nem árt közelebbről szemügyre vennie. Stone tábornok Mastershez fordult: – Szeretném, ha a lehető leghamarabb a helyükre kerülnének a szerkezetei. Van egy EC-135-ös hírközlő gépem, meg kémrepülőgépeim is. úgyhogy a DSCS-en keresztül tudok felderítési adatokat gyűjteni. De nem szeretném olyan messzire kiküldeni a tenger fölé a gépeimet, míg világosabban nem látjuk a helyzetet. Minél hamarabb működésbe tudja hozni a rendszerét, annál jobb. – A DSCS a legújabb hang–és adatközvetítő

globális rendszer volt; nagy hátránya, hogy csak földi állomásokat tudott összekötni, repülőgépekkel nem tarthatott kapcsolatot. Egy EC-135-ös hírközlő gépnek kellett a földi állomás szerepét átvéve továbbítania az adatokat, de ehhez az EC-135-ösnek a kémgép közelében keltett repülnie. Ez azt jelentette, hogy a gépet több ezer mérföld távolságra kellett elküldeni, kitenni az esetleges ellenséges támadásoknak, ráadásul további vadászgépeket és üzemanyag-szállítókat kellett igénybe venni a kíséréséhez.

– Ezért vagyok itt. tábornok – mondta Jon Masters. – Az AUDR

műholdakon keresztül közvetlenül társaloghatunk az ön AWACS-aival és felderítő gépeivel. Ha a komputerrendszerem is működik, vehetjük a radarképeiket, ők pedig foghatják az általunk küldött PACER SKY felvételeket – vigyorgott Jon. – Fantasztikus lesz. Tucatnyi gépe lesz közvetlen kapcsolatban egymással és az Andersennel. Ha egy fickó valamelyik B-52-esen háromezer mérföld távolságban eltüsszenti magát, olyan tisztán fogja hallani mintha ott ülne maga mellett, és a következő másodpercben azt mondhatja neki, “egészségére"; és amíg a pasi megtörli az orrát, beállíthatja helyette acélkeresztet. Ennyi!

Stone megfordult és Elliottra mosolygott, aki cinkos fintorral válaszolt. A tisztek és a fiatal tudós bezsúfolódtak a légierő légkondicionált kék autóbuszába, és elindultak visszafelé a külső

úton.

– Úgy tudom, az első felderítő felszállásra néhány óra múlva kerül sor – mondta Jon.

– Körülbelül négy óra az út a Fülöp-szigetekig az RC-135-ös és az AWACS gépeknek –

bólintott Stone. – És úgy három óra az EC-135-ösöknek. Körülbelül éjfélre érnek a megfigyelőhelyükre a Celebesz-tenger fölött. Négy órát töltenek ott, aztán visszafordulnak. Érkezés kábé reggel nyolckor.

– Ezek szerint kilenc körül kapják meg a gépet az embereim.

– Így van. Azt mondta, kevesebb mint öt óra alatt beszerelik a PACER SKY berendezést? Ez nagyon jő, mert a karbantartóknak menetkészen meg kell kapniuk a gépet délután négykor. Van egy kis rátartás, de nem sok.

– Bőven elég lesz – biztosította Masters,

– Nagyszerű – mondta Stone, és Fuscóhoz fordult: – férjünk ki a déli parkoló felé, hadd lássuk mi folyik ott, Tony.

Dél felé robogtak, elmentek egy E-3C típusú AWACS radargép mellett, amely könnyen felismerhető volt a törzse fölött emelkedő jellegzetes, forgó radarkupoláról; egy másik, álcázott Boeing 707-es mellett, amelynek egyetlen megkülönböztető jegyen két kenu alakú kiemelkedés volt a törzs alján, az orrmotor mögött, és több sor antenna a törzs fölött; még egy Boeing 707-es mellett, amely szürkefehér álcázást viselt, üzemanyagtöltő gyűrű volt a farokrészén, és hatalmas, bonyolult antennaépítmény a törzse fölött. Volt még két légi üzemanyagtöltővé átalakított McDonnell-Douglas DC-10-es, sötétszürke és fehér álcázófestéssel; és további két, szintén légi üzemanyagtöltővé átalakított Boeing 707-es, hagyományos világosszürke festéssel. A Sky Masters emberei már gyülekeztek a gépek körül és a légierő karbantartóival társalogtak.

– Elég szép gyűjteményük van itt – kiáltott fel Masters. – Felismertem az AWACS gépet meg a KC-10-es és KC-135-ös üzemanyag-szállítókat, de mire jó a többi hétszázhetes?

– Az a sötétszürke egy RC-135X típusú radarfelderítő – magyarázta Stone. – A két kiemelkedés amit lát rajta, a többcélú radarok elhelyezésére szolgál, beleértve az inverz radart és a Dopplerimpulzus radart, amelyeket hajók és csapategységek helyzetének feltérképezésére használunk; érzékeld üzemmódban is használhatjuk a radarjait kereső, befogó, lőirányító és rakétavezérlő

radarok lokalizálására, szükség esetén pedig radarelhárító rakétákkal is felszerelhetjük. Remélem fel tudja szerelni rá a PACER SKY szerkezetét meg a hírközlő rendszerét, hogy venni tudja a PACER SKY adatait, és közvetlenül leküldhesse nekünk a saját adatait, A másik a SAC egyik EC-135L rádiós csatoló gépe. Az első néhány bevetésnél fogjuk használni, hogy lássuk, jó

adatokat kapunk-e a felderítőgépektől. – Kis szünetet tartva hozzátette: – Jó módszer ez a stratégiai felderítéshez: rengeteg gép, rengeteg ember, kevés alvás. Őszintén szólva én még mindig ebben a módszerben bízom. Ne sértődjön meg, Masters doktor!

– Semmi baj – mondta Jon. – Biztos vagyok benne, a legénység élvezheti a trópusi időjárást, mert nem sokat kell majd repülniük. Az AUDR műholdjai fognak dolgozni helyettük. A STRATFOR parancsnoka kételkedve bólintott. El kell ismerni, a fickónak van önbizalma, gondolta. Nem fél mindenét feltenni csúcstechnológiájú szerkentyűire, holott még egyiket sem próbálták ki a gyorsan változó harci körülmények között. Sajnos éppen az ilyenfajta mértéktelen önbizalom szokott nagy bajokat okozni a hasonló akciók folyamán.

– Pontosan mi a terve ezekkel a felderítő gépekkel? – kérdezte Elliott.

– Nagyon egyszerű – felelte Stone. – Először a Fülöp-szigetek déli részét vesszük sorra, mert a kínaiak védelme ott gyengébb. Egy EC-135-ös repül el legalább száz mérföldre a parttól, radartávon belül, de nem túl provokatívan, mert. ezt határozottan és világosan kikötötte a vezérkar. Egy AWACS is megy, elég közel ahhoz hogy figyelemmel kísérhesse a partvidéket és a többi gépünket, az EC-135-ös kétszáz mérfölddel keletebbre. Az AWACS és az anyahajók között a haditengerészet egyik E-2 Hawkeye radargépét helyezzük el, hogy az anyahajókról felszálló

vadászfedezetet irányítsa. A flotta üzemanyagtöltőket is indít, hogy felszállás után ellássák a vadászaikat; nekünk egy KC-10-esünk lesz a közelben, az akcióban részt vevő összes gépünk számára.

– Mekkora vadászfedezetet tervez?

– Túl kicsit – válaszolta gyászosan Stone. – Az EV gépenként nyolcat kért, de csak kettőt kapott. A Fehér Ház szerint gépenként nyolc vadász már inváziós egységnek látszik.

– Szóval, ha baj van ...

– Akkor felvesszük a nyúlcipőt – fejezte be Stone. – A vadászok nem veszik fel a harcot, csak fedezik a visszavonulást. De nem hiszem, hogy baj lesz. Elég messze leszünk a parttól, nem jelentünk veszélyt számukra. A kínaiak lapítani fognak.

Az út túloldalán, a déli parkolónál felbukkanó látvány azonnal magára vonta a figyelmüket: egy hatalmas, fekete B-52-es, keskeny, hegyes farokrésszel, csillogó, fényezett acélburkolattal és egy csomó bombával mindkét szárny alatt. – Az meg mi? – kérdezte Masters. –Valami emlékmű?

– Az Északi Fény hadművelet emlékműve – felelte Fusco ezredes. Azoknak az emlékére, akik bevetéseket hajtottak végre Vietnam fölött. Ez volt az egyik B-52-es, amelyik az utolsó bevetést végrehajtotta Észak-Vietnam fölött 1972-ben. Az “Öreg Százas", a századiknak megépített B-52es. 1955-ben készült. Tökéletes állapotban tartjuk; valójában még mindig bevethető gépnek számít. A Vietnamból való visszatérés első évfordulóján állítottuk oda.

– Én már megmásztam egy B-2-est – mondta Masters –, és az űrrepülőgép szerkezetét úgy ismerem mint a tenyeremet, de tudják, Br52-est még soha nem láttam közelről. Hajmeresztő, nem? Ez az izé egyszerűen hatalmas.

A másik kettő bólintott. Mindkettőjüknek nagyon személyes tapasztalataik voltak ezzel a háborús gépezettel. Egy B-52-esről mindenkinek aki valaha repült vele, eszébe jutnak azok az alkalmak, amikor a gép látszólag kiszámíthatatlanul kis híján megölte, majd megmentette őket; ilyen volt a természete ennek a fekete szörnyetegnek. Gyilkoló gépezet volt, és százszázalékos teljesítményt követelt meg mindenkitől, aki csak a közelébe került. Masters megbámulta a gépet, megjegyzést tett a méreteire, de még semmit sem értett belőle; a fémszörnyeteg nagyjából ugyanabban az évben született, mint a fiatal tudós. A másik kettőnek viszont örökre meghatározta az életét. Hallgattak, míg Fusco megfordult, és visszafelé indult a hatszázhatvanhármasok épületéhez.

Útközben Krieg, Stone szárnysegédje Elliotthoz fordult: – Részt vett az Északi Fényben, uram?

– Két évig benne voltam – felelte Elliott. – Hatvanegy bevetésem volt. Kaptam egy SA-2

rakétát a seggembe, és kiugrottam a Dél-kínai-tenger fölött 1968-ban. Lehet, hogy az Öreg Százason is ültem. Nem tudom. Soha nem látom valójában a gépeket, tudja. Inkább az embereket látom, és megpróbálom kitalálni, a gép életben hagyja, vagy megöli őket. Istenem, az embert megrohanják az emlékek. – És egyik sem kellemes, tette hozzá magában Elliott. Szerinte elég erősek voltak ahhoz, hogy már öt évvel korábban befejezzék a vietnami háborút. A nehézbombázók bevetésével és a kikötők elaknásításával 1972-ben kikényszeríttették a háború

befejezését, de akkor már túl késő volt. Az amerikai népnek elege volt belőle, és a “vietnamizálást", a “tisztes visszavonulást", s végül a vereséget választotta a növekvő veszteségekről szóló

esti híradók helyett.

Valamit meg kellett tanulni itt, gondolta Elliott; aztán pár percig borúsan merengve azokra gondolt akiket ismert, és akik a vietnami háborúban estek el. örült, hogy Fusco elhozta őket az Északi Fény emlékművéhez mielőtt belekezdtek a Fülöp-szigeteki akcióba. Amerikának akkor elsöprő légifölénye volt; éppen mint most, gondolta. Övék volt az égbolt Észak-Vietnam fölött, uralták a kikötőket, semlegesítették az észak-vietnami légierőt, végül szétverték erős légvédelmüket is, és mégis elveszítették a háborút. Elveszítették a vietnami háborút, mert az igen erős amerikai légi egységek bevetésére vonatkozó döntést minduntalan elhalasztották, visszavonták, “megkonzultálták" és végül halálra ..bizottságozták".

Fehér Ház, Washington, USA

1994, szeptember 28., helyi idő szerint 07.12

Az időpont nagyon korai volt a Fehér Házban tartandó megbeszéléshez, de Lloyd Emerson Taylor elnök már két órája fent volt, és részletes tájékoztatást kapott a Fülöp-szigeteknél zajló

katonai akcióról. Mai első hivatalos látogatóját fogadta éppen: Hao Szun-jougaót, az Egyesült Államokba akkreditált kínai nagykövetet. A találkozót két nappal ezelőtt beszélték meg, és több megbeszélésre is sor került korábban Hao és Dennis Danahall külügyminiszter között, de ez volt Hao első jelenése az elnök színe előtt a nukleáris robbanás óta. : Washingtonban szinte mindenki kedvelte Hao Szun-jougaót. Fiatal volt, energikus, és ragadós mosolyától tüstént jókedvre derült az ember. Ám borús volt ez a mosoly, és tapintható volt a feszültség, amikor Cesare hellyel kínálta Haót. Danahall, Thomas Preston hadügyminiszter és Richard Benson igazságügyminiszter, az elnök sógora voltak még jelen. Haót egy fiatal nő kísérte el, akit titkáraként és tolmácsaként mutatott be. Mintha szüksége lett volna tolmácsra. A nő nevét nem közölte. Kitöltötték a teát, és kezdetét vette a megbeszélés. – Hao nagykövet úr, mindannyiunkat aggaszt Peking hallgatása – mondta az elnök. – Cseung elnök nem lépett velem közvetlen kapcsolatba, és a nyilvánosság előtt sem jelent meg a szerencsétlenség óta. Az atomrobbanás a Fülöp-szigetek közelében, az önök gyors mozgósítása és tevékenységük a Fülöp-szigeteken nagy aggodalmat keltenek országunkban. Van valami üzenete a kormányától, vagy magyarázata arra nézve, hogyan kívánja kezelni kormánya a katasztrófát és a politikai zűrzavart a csendes-óceáni térségben?

Hao úgy tett mintha fontolóra venné a kérdést, noha minden jelenlévő tudta, hivatásos diplomata létére az elmúlt napokban valószínűleg előkészítette a válaszait minden lehetséges kérdésre. Lassan és határozottan válaszolt: – Igen, elnök úr. Cseung elnök megkért, adjam át önnek legmelegebb üdvözletét. Nagyon elszomorítja és elkeseríti a bekövetkezett szerencsétlenség. Szeretne kifejezést adni azon őszinte óhajának, hogy a béke minden áron fennmaradjon.

– Ezek nagyon nemes érzelmek, nagykövet úr – felelte óvatosan az elnök –, melyeket természetesen mi is osztunk. De :.. önöknek jelentős tengerészeti erőik tartózkodnak a Fülöpszigeteken, egész Ázsiában mozgósították a stratégiai egységeiket, a nukleáris fegyverhordozókat is beleértve, és úgy tűnik, háborús készültséget vezettek be. Bocsásson meg az őszinteségért, nagykövet úr, de mi a fene folyik ott?

– Elnök úr, biztosra veszem, tisztában van vele milyen bonyolult és zavaros helyzetbe kerültünk

– mondta Hao. – A kínai kormány egyfelől egy szörnyű esemény és annak nemzetbiztonsági következményei, másfelől a szerencsétlenség következtében kialakult segélynyújtási kötelezettség között őrlődik. Kormányomnak nincs más lehetősége mint a cselekvés abban a reményben, hogy jelenlétünk hozzájárul a térség stabilitásának helyreállításához, és segít felszámolni egy veszélyes politikai helyzetet.

– Tehát ön szerint nem kívánják megszállni a Fülöp-szigeteket? – kérdezte Thomas Preston. –

Visszavonják csapataikat, mihelyt helyreáll a rend?

– Nem tudom megjósolni csapataink mozgását most és a jövőben, miniszter úr – felelte őszintén Hao –s mégpedig egyszerűen azért nem, mert nem rendelkezem információval e téren.

– Nagykövet úr, véleményem szerint a kínai jelenlét a Fülöp-szigeteken destabilizáló hatású és szükségtelen – mondta az elnök. – A kereskedelem, a kivándorlás, a szabad közlekedés, a hírközlés és a politikai stabilitás mind biztosítva volt az önök beavatkozása előtt. Miért érzi az ön kormánya szükségesnek megszállni a Fülöp-szigetek egy részét?

– Biztosíthatom elnök úr, Kína nem fog megszállni Fülöp-szigeteki területeket.

– Értesüléseim szerint kínai csapatok máris megszálltak több katonai támaszpontot a fővárosban és környékén, továbbá Palawan–és Cebu-szigetén. Tévesek ezek az értesülések?'

– Elnök úr, a Fülöp-szigeteki kormány a segítségünket kérte a jól felfegyverzett fanatikusok felkelésének elfojtásához – felelte Hao. –Bármit tettünk, a Fülöp-szigeteki kormány határozott kérésére történt, tökéletes összhangban az említett kormány szándékaival.

– Mikaso elnök beleegyezésével? – vágott közbe az elnök.

Hao hallgatott egy ideig; a kérdés nyilvánvalóan meglepte. – Értesítettek arról elnök úr, hogy Mikaso elnök már nincs hátalmon. A részleteket nem ismerem. Sajnálom, azt hittem hogy önt is értesítették erről.

– Engem arról értesítettek, Mikaso már halott.

Hao ádámcsutkája látványosan felszaladt, és a szemét tágra meresztve mondta: – Erről nem tudtam, elnök úr. Igaz ez?

– Forrásaim szerint Mikasót kínai katonák ölték meg, nagykövet úr. Ön tagadja ezt?

Hao arca valódi meglepetést fejezett ki, bár a rendszerint igen élénk kínai mimikához képest szokatlanul visszafogottan. – Sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom, elnök úr: Nem szeretném kétségbe vonni a szavait, de biztosnak kell lennem a dologban.

– Én biztos vagyok benne, Hao nagykövet úr – mondta az elnök. –

És nagyon is tartok attól, hogy az ön kormánya vagy az önök hadserege bármikor kész elfoglalni a Fülöp-szigeteket. Szóljon, ha tévedek, nagykövet úr.

– Csak biztosítékokkal szolgálhatok, elnök úr – mondta azonnal Hao. – A kínaiak nem fenyegetik az Egyesült Államokat, és nem keresik a konfliktust egyetlen hatalommal sem. Az ottani kormány kérésére tartózkodunk a Fülöp-szigeteken, és jogunk van ahhoz hogy bármilyen, nemzeti érdekeinkkel összeegyeztethető segítséget nyújtsunk. Az amerikaiaknak majdnem egy évszázadon át voltak csapataik a Fülöp-szigeteken mint ön is jól tudja, és senki sem merte kétségbevonni hogy erre joguk van.

– Mert egyetlen hatalom sem tekintette fenyegetésnek a jelenlétünket – mondta Thomas Preston. – Hozzájárultunk a régió stabilitásához.

– A volt Szovjetunió agressziójával és hódítási törekvéseivel szemben igen – mondta Hao. – De önök ugyanakkor a kínai kereskedelmi és biztonsági érdekeket korlátozták, ami megakadályozott bennünket abban, hogy a világgazdaság résztvevői lehessünk.

– Nem fogok vitát folytatni Kína fejlődésének történelmi összefüggéseiről, nagykövet úr –

mondta az elnök. – Egyszerűen csak közölni szeretném önnel, az amerikai népet nagyon aggasztja az ön kormányának Fülöp-szigeteki akciója, és a kongresszussal egyetértésben beavatkozást sürgetnek. – Várt egy kicsit, hogy szavai kifejthessék hatásukat, majd folytatta: – Azt hiszem, legföljebb harminc napot várhatunk, aztán közvetlen cselekvésre kényszerülünk Kína ellen, nagykövet úr.

– Máris két anyahajó-kötelékük van a Fülöp-szigetek közelében –mondta Hao. – És egy újabb kötelék közeledik a Celebesz-tengerhez. A Fülöp-szigeteket amerikai hadihajók vették körül. Ez még nem cselekvés az önök részéről?

– Az amerikai nép tudni szeretné, mikor hagyják el a Fülöp-szigeteket, nagykövet úr – ismételte meg az elnök. – Én is ugyanezt szeretném tudni. Tud felelni erre a kérdésre?

– Az én kormányom nem kérdezi öntől, mikor szándékozik elhagyni Grenadát, Panamát vagy Szaúd-Arábiát.

– Figyeljen rám, nagykövet úr – mondta növekvő ingerültséggel az elnök. –Tudni szeretném, mi a kormánya szándéka a Fülöp-szigetekkel, és erre mostanáig öntől sem kaptam egyenes választ. Az ön kormánya ellenségesen és alattomosan viselkedik, és nekem ez nem tetszik. Az elmúlt húsz évben a nyitottság és a bizalom politikája érvényesült országaink között. Megbeszéltük egymással a világpolitika fontosabb kérdéseit. Aztán a Tienanmen téri mészárlás után az ön kormánya gyakorlatilag megszakította velünk a kapcsolatot. Ez bizalmatlanságot és gyanakvást szül.

– Biztosítom elnök úr, kormányom nem akarja megszakítani a kapcsolatokat Amerikával.

– Ne csak mondja nekem, mutassa is meg. Csak a tettek bizonyít-hatják az önök valóságos szándékait. Én viszont hadd mondjam meg önnek, mit szándékozunk tenni. Minden rendelkezésünkre álló hírszerzési eszközt felhasználunk megtudni, mekkora erőik tartózkodnak a Fülöp-szigeteken, aztán elkezdünk ugyanakkora, majd nagyobb erőket felvonultatni. Talán nem sikerül, de az ASEAN és más országok közreműködésével nagyon közel juthatunk a célhoz. Amellett igyekezni fogunk több hadihajót kiállítani, mint amennyivel önök összesen rendelkeznek, és ezeket a hajókat a szabad nemzetközi vizeken olyan közel állomásoztatjuk az önök egységeihez, amennyire csak a nemzetközi egyezmények lehetővé teszik. Nem készülünk beavatkozásra, de biztosíthatom önt, a hajóink fel lesznek jogosítva arra, hogy minden eszközzel megvédjék magukat, ha a legcsekélyebb fenyegető mozgást észlelik. Követelem, Kína kormánya nyilvános közleményben világosan körvonalazza céljait és terveit a Fülöp-szigetekkel kapcsolatban; követelem, Kína addig is harminc napon belül csökkentse a felére a Fülöp-szigeteken tartózkodó erőit, hacsak kényszerítő okot nem tud felmutatni, ami ez ellen szólna. Követelem továbbá, Arturo Mikasót bocsássák szabadon, avagy holttestét adják ki rokonainak; az utóbbiakat és közeli tanácsadóit ugyancsak bocsássák szabadon; és ha kiderül, hogy Mikasót kínai katonák ölték meg, követelem a felelősök bíróság elé állítását. Kína nem légüres térben cselekszik, nagykövet úr, önök felelősek tetteikért! Nem gyárthatnak mondvacsinált ürügyeket egy leplezetlen agresszióhoz, s nem várhatják, hogy a világ napirendre térjen fölötte!

A követelések gyors felsorolása sarokba szorította Haót. A kísérőjére pillantott hogy megbizonyosodjon, az jegyzetelt-e, aztán tompán azt felelte: – Kormányom részletes nyilatkozatot fog tenni.

– Még annyit szeretnék közölni önnel, kormányom a támadó stratégiai erők gyors felfejlesztését Kína területén a világ békéje és biztonsága szempontjából súlyos fenyegetésnek tekinti; olyan indokolatlan, rosszindulatú lépésnek tartja, amely nyilvánvalóan meghaladja a bármely külső

katonai nyomásra adandó ésszerű válaszlépések mértékét – vágott közbe az elnök. – Követelem, Kína csökkentse készültségben álló támadó stratégiai erőit, és térjen vissza egy kevésbé fenyegető

védelmi készültségi szintre. Különben az Egyesült Államok és szövetségesei is a készültség fokozásával fognak válaszolni. Kína lesz a felelős egy veszélyes katonai eszkalációért, amely világkatasztrófához vezethet. Teljes világossággal kell látniuk, a kínai erőösszpontosítást a Fülöpszigeteken az amerikai nemzetbiztonságot komolyan veszélyeztető lépésnek tartjuk, és ennek megfelelően fogunk rá válaszolni. Adja át ezt az üzenetet is kormányának. – Az elnök hátradőlt székén, kis szünetet tartott, majd megkérdezte: – Van még valami mondanivalója, nagykövet úr?

A Kínai Népköztársaság nagykövete kifejezéstelen, szobormerev arccal hallgatta végig az elnök szónoklatát. – Haladéktalanul továbbítom kormányomnak az ön üzenetét – felelte. –

Aggodalmairól és kéréseiről pedig személyesen fogok beszámolni Cseung elnöknek.

– Személyesen? – kérdezett közbe Danahall külügyminiszter, gyors pillantásokat váltva az elnökkel és tanácsadóival. – Önt visszarendelték?

– Sajnálattal kell közölnöm, hogy igen – mondta Hao. – A helyzet nyilvánvalóan gondos tanulmányozást és egyeztetést igényel, s úgy tűnik, ennek személyesen, Pekingben kell megtörténnie. Engedelmével, a helyettesem a rendelkezésére fog állni. Az amerikaiak némileg meglepve néztek össze; erre a lépésre egyáltalán nem számítottak. –

Miért hívja vissza önt a kormánya? –kérdezte az elnök.

– Ön bizonyára tudja, milyen hatást fog kelteni ez a lépés a sajtóban, nagykövet úr – mondta Danahall–– Mindenki ezen fog csámcsogni. Egy nagyobb konfliktus, esetleg háború előjelének fogják tartani.

– Senki sem akar háborút, miniszter úr – mondta Hao. – Mi minden nemzet békéjére, biztonságára és stabilitására törekszünk. De Kínától segítséget kértek, és ebben a számunkra oly fontos – és úgy vélem, az önök számára kevésbé fontos – térségben eleget kell tennünk a kérésnek. Kormányom véleménye szerint kívánatos volna a külső erők beavatkozásának minimalizálása mindaddig, míg pontosan felmérhető nem lesz a Fülöp-szigeteken beállott fordulat jelentősége.

Az elnök farkasszemet nézett Haóval. – Remélem, kormánya meg fogja érteni a mi szempontjainkat, és gyorsan válaszol kérdéseinkre –mondta neki. – Hogy mi addig is mit teszünk, azt már elmondtam.

Az elnök felállt, Hao követte. – A legjobbakat kívánom önnek és családjának, elnök úr–mondta Hao. Kezet fogtak, Hao mélyen meghajolt, elköszönt az elnöki kabinet tagjaitól, és Paul Cesare kíséretében elhagyta az ovális irodát.

Amint kilépett, a külügyminiszter az elnökhöz fordult: – Azonnal találkozót kérek a brit külügyminisztertől, uram.

– Tegye azt – felelte az elnök. – Ha tudja, hozza össze a “kupaktanácsot" egy munkaebédre; ha nem, ma délutánra iktasson be egy néhány órás tájékoztatót. – Danahall távozott, kettesben hagyva az elnököt a sógorával és Preston hadügyminiszterrel.

– Mi a véleménye, Thomas? – kérdezte az elnök. – Mire készül Cseung?

– Szerintem nyilvánvaló, hogy ezt az incidenst a Fülöp-szigeteki pozícióinak megerősítésére és a távozásunkkal megüresedett hely betöltésére kívánja felhasználni – felelte Preston. – Egy erős utánpótlási vonalat fog kiépíteni Kína és a Fülöp-szigetek között, amelyet nem leszünk képesek megszakítani, és rá fogja venni az ottani kormányt, hogy támaszpontokat és ellátóközpontokat engedjen át neki. Ha sikerül berendezkednie, soha nem fogjuk tudni kikergetni onnan.

– Ezek szerint nincsenek katonai lehetőségeink?

– Több katonai lehetőségünk van, uram –felelte Preston-, de csak jelenlétünk nagyon jelentős bővítése révén. Cseungnak megvan a szükséges katonai ereje, és látszólag a törvényes indoka; akárhogy vesszük, ez kikezdhetetlen kombináció. Ha csökkenteni akarjuk az előnyét, vállalnunk kell a nagyhatalmak közötti háború kockázatát.

– Megvárjuk, mit mond az ASEAN – mondta az elnök. – Ha ők elítélik a kínaiakat, a világközvélemény is ellenük fordul, amihez mi is hozzájárulhatunk bizonyítékaink közreadásával, föltéve, ha sikerül addig valakinek megerősítenie a Sky Masters észlelését a kínai hajóról kilőtt atomrakétáról. Cseungnak akkor nem lesz más választása, mint a visszavonulás. De mit tehetünk, ha nem akar visszavonulni, Thomas?

– Elnök úr. ez inkább politikai döntés, amit Dennis Danahall-lal és a kongresszusi vezetőkkel kellene megtárgyalnia, .de én a kínaiakat nagyon komoly fenyegetésnek tartom abban a térségben

– felelte Preston. – Ha megszerzik a Fülöp-szigeteket, katonailag és gazdaságilag az egész csendes-óceáni térséget veszélyeztetik. Nem lesz más lehetőségünk, mint erőink felfejlesztésével megpróbáljuk egyensúlyozni őket. Muszáj cselekednünk.

– Tehát mit tegyünk? – kérdezte az elnök. – Ön szerint odaküldjük a tengerészgyalogosokat, vagy azt a légi harcezredet?

Preston egy pillanatig latolgatta a kérdést. – Igen, uram; korlátozott számban, tökéletes titoktartás mellett. Curtis tábornok említette Brad Elliott új elektronikával felszerelt kísérleti gépeit; ez kezdetnek jó lesz. Az egész légi harcezred felfejlesztését nehéz volna titokban tartani, de nem nagy ügy odaküldeni három-négy repülőgépet. Javaslom, járuljon hozzá a PACER SKY

rendszerrel felszerelt harci gépek hadrendbe állításához a STRATFOR tervei szerint. Az elnök szeme Bensonra, a sógorára villant, aki lelkesen igent bólintott; Danahall külügyminiszter borúsan és tétován ugyan, de szintén biccentett.

– Rendben van, Thomas – mondta az elnök. – De tartsa titokban. Azt akarom, azokat a gépeket senki se lássa míg éri nem döntök úgy, hogy nyilvánosságra hozom a jelenlétüket. – Fáradtan megdörzsölte a szemét, majd hozzátette: – És átkozottul remélem, jó híreket kapunk Szingapúrból, O'Day nagykövettől.

Az ASEAN konferenciaterme, Szingapúr

1994. szeptember 30. helyi idő szerint 08.21

A Délkelet-ázsiai Nemzetek Szövetségének rendkívüli ülése kevéssel az aznapi első

mohamedán ima után kezdődött; a müezzin kiáltását az épület hangszórói is közvetítették, és a konferenciaterem jobb oldali falánál csillogó ezüst gyertyatartó jelezte Mekka irányát. Deborah O'Dayt, az Egyesült Államok nagykövetét felszólították, az ima alatt tartózkodjék a női mosdóban; a nőknek, még ha máshitűek is, nem tanácsos a közelben tartózkodniuk imaidőben. O'Day számára nem volt ismeretlen az iszlám életmód; a nőkkel szembeni feudális bánásmódról különösen sok tapasztalatra tett szert. Az ASEAN, amelynek hét tagja közül négy iszlám ország volt, nagyon hasonlított egy exkluzív vidéki férfiklubhoz, amelynek szórakozásait időről időre a többé-kevésbé komoly munka rövid periódusai szakították meg. A nők legfeljebb a szokásos titkárnői feladatokat láthatták el, eltekintve természetesen a kurtizánoktól, akik a küldötteket és minisztereket elszállásoló közeli hotel előcsarnokában táboroztak. Nagyon fontos, ezek a küldöttek ne a nőt, hanem az Egyesült Államok kormányának képviselőjét lássák benne. Férfias szabású ruháikat hordott, kétsoros zakót, a mohamedán köntöshöz hasonló, bokáig érő szoknyát, és erre a tanácskozásra még a haját is rövidre nyíratta. A tanácskozás a Fülöp-szigeteki kínai jelenléttel kapcsolatos utolsó rövid felszólalásoknál tartott; a küldöttek egymás után hangot adtak nemtetszésüknek, amiért Kína olyan sok hadihajót küldött a szigetekhez.

Mint várható volt, a Fülöp-szigetek képviselője óvatosságot, türelmet és megértést kért e nehéz időkben. O'Day nem ismerte a Fülöp-szigetek új nagykövetét, semmit sem tudott róla és találkoznia sem sikerült vele. Az ASEAN végrehajtó tanácsa azonban azonnal elfogadta a megbízólevelét, úgyhogy teljes joggal vett részt a vitában és a szavazásban is.

–A Fülöp-szigetek történelme első értelmes és termékeny változását éli át – mondta a manilai követ. – Nemzetünket szinte a kezdetektől fogva idegenek uralták. O'Day felvonta a szemöldökét. Szimatot kapott; a nagykövet nyilvánvalóan más szavait szajkózza. Nos, ő ezt nem fogja megvenni. –Nagykövet úr, térjen a tárgyra, rendben? Hol van Mikaso elnök? Megölték? Fogságban van?

– Csendet, O'Day nagykövet – utasította rendre a végrehajtó tanács elnöke az indonéziai nagykövetet. – Önnek nincs felszólalási joga ezen a fórumon.

Az asszony nem vett róla tudomást. – Szeretném látni a bizonyítékait, hogy a partjaik közelében felrobbantott atomtöltet amerikai volt, amiként ön állítja. Ez a fórum cáfolhatatlan bizonyítékokat kapott arról, hogy a robbanófej kínai volt.

– Hazugság – vetette oda Perez nagykövet. – Követelem, ezt a nőt távolítsák el, és a kormánya kérjen bocsánatot a sértésért.

– Húzza ki magát, és viselkedjék férfi módra, nagykövet úr! –mondta nyugodtan O'Day. –

Végtére is, én csak egy nő vagyok.

Ez már túl sok volt az ASEAN – küldötteknek; még Brunei koronahercege is a fejét csóválta, pedig mostanáig le sem vette kéjsóvár tekintetét O'Day-ről, és helyeslően bólogatott mikor először megszólalt.

– O'Day nagykövet, önnek csak megfigyelői státusa van itt–mondta az elnök. – Nincs joga felszólalni. Nem fogom ismét figyelmeztetni. Perez nagykövet, folytassa felszólalását.

– Köszönöm. Hazám kivérzett az előző rezsim hibás gazdasági politikájának és az amerikai imperializmusnak köszönhetően. A lázadók agressziójának kínaiak is áldozatul estek. Amikor a nukleáris támadás után Kína humanitárius segítséget ajánlott fel – ezt a gesztust, a jelenlévőket is beleértve, sokáig egyetlen ország sem tette meg –, a jól felfegyverzett és vérszomjas lázadók visszaszorításához is a segítségüket kértük.

– Önnek rémregényeket kellene írnia, Perez úr – mondta nevetve Brunei koronahercege. – A műfaj nagyon népszerű mifelénk. Az ön hazugságai persze már kevésbé.

– Kérem küldött-társaimat – folytatta Perez –, szavazzanak a szankciók ellen, és csatlakozzanak a kínai kormány felszabadító és rendfenntartó erőfeszítéseihez. Népem segítségüket és megértésüket kéri. Köszönöm. – Megfordult, gyilkos tekintetet vetett O'Day-re, majd leült és várta a tanács döntését.

– A tanács elé terjesztett határozat a Kínai Népköztársaság és a Fülöp-szigetek teljes gazdasági blokádját javasolja – foglalta össze az elnök –, és megtilt minden kereskedelmet Kínával, továbbá

felhatalmazza a Szövetséget, minden eszközzel kényszerítse Kínát katonai erőinek kivonására valamennyi tagállam területéről és a vitatott felségjogú vizekről. Nyílt szavazással döntünk. A határozat elfogadásához öt szavazat szükséges. Amennyiben befejezték a vitát, kérem, egyenként szavazzanak.

Indonézia.

Malajzia.

Szingapúr.

Brunei Királyság.

Valamennyien a határozat mellett.

A Fülöp-szigetek ellene.

Ugyanúgy Thaiföld, amely az utolsóként szavazó Vietnammal együtt a határozat minden záró

rendelkezését ellenezte. O'Day éppen ettől tartott. Nem volt szerencséje. Ez a két kritikus ország: mindkettő határos Kínával, és a hatalmas szomszéd jelenléte politikai és katonai ügyekben mindig erősen érezhető volt.

Ugyanakkor mindketten a Kína befolyása ellen létrejött ASEAN tagjai voltak, és ez mindeddig bevált. Végre megvolt a hátterük ahhoz, hogy ellenálljanak a hatalmas szomszédnak.

– Thaiföld Királyság meggyőződése – mondta a küldöttük –, hogy egy ilyen, a szenvedélyek hevében, a történtek alapos tanulmányozása és megvitatása nélkül hozott határozat csak rontana a helyzeten. Thaiföld a félelem és erőszak megszüntetésére törekszik, ezért nem járulhat hozzá

további tájékozódás nélkül egy ilyen határozathoz. Thaiföld tehát tartózkodik. O'Day nem Hill a fülének. Az összes ország közül Thaiföld veszítheti a legtöbbet, ha Kínának nagyobb befolyást engednek a térségben.

Így Vietnamé lett a döntő szó. Ők kénytelenek igennel szavazni, gondolta O'Day. Végtére is Kína és Vietnam szinte ellenségek. Igaz, Vietnam az ASEAN egyetlen kommunista tagja, és valaha Kína szövetségese volt, mégis...

– Vietnami Köztársaság.

– Vietnam tartózkodik.

Deborah O'Day mélységes felháborodással ugrott talpra. – Micsoda?! – kiáltotta. – Ön tartózkodik? Miért?

Az elnök a kalapácsával kopogtatva igyekezett úrrá lenni a kitörő hangzavaron. – O'Day nagykövet, a viselkedése tűrhetetlen! Elrendelem, hagyja el a helyiséget! Rendet akarok ebben a teremben.

– Magyarázatot követelek – kiáltotta O'Day. A biztonsági őrök azonnal megjelentek mellette. –

Nem értik? A saját városaik kulcsát nyújtják át Kínának, ha most nem állítják meg!

O'Day még mindig kiabált, miközben minden teketória nélkül kivonszolták a tanácsteremből. Kisvártatva a tikárát is letették melléje.

– Nem tudom elhinni – mondta a kijárat felé menet a titkárnak. –Mi a fene folyik itt?

Vietnamnak feltétlenül elleneznie kellett volna a kínai agressziót! Itt valami bűzlik.

– Haladéktalanul értesítenünk kell Washingtont – mondta a titkár. –Tájékoztatnunk kell az elnököt.

A nagykövetség tengerészgyalogos sofőrje kék egyenruhában, makulátlan fehér kesztyűben, fehér derékszíján egy negyvenötös pisztollyal, tükörfényes cipőben és napszemüvegét árnyékba borító, szemébe húzott széles karimájú kalapban gyorsan megkerülte a kocsit, kinyitotta a jobb oldali hátsó ajtót, és vigyázzállásban várt, míg O'Day elhelyezkedett. – Milyen a forgalom a Bukit Timah körúton, őrmester? – kérdezte szórakozottan a sofőrt. – Pocsék, asszonyom –dünnyögte az válaszul – és gyorsan becsapta az ajtót.

– Akkor menjen egyenesen, és a középső sugárúton hajtson a követségig – mondta O'Day titkára, mikor a sofőr a helyére ült. –Szóljon oda a hírközpontnak, tartsanak fenn számunkra egy vonalat. – A sofőr kikanyarodott a parkolóból, és a tengerészgyalogosok szokásos tempójában végigrohant a belváros széles központi sugárútján Szingapúr követségi negyede felé.

– Kína most kapott zöld fényt a Fülöp-szigetek megszállásához és a Csendes-óceán bekebelezéséhez – mondta O'Day titkára. – Az elnöknek csak a katonai válasz lehetősége maradt.

– És ennek nem fog örülni – mondta O'Day. – A csendes-óceáni államok kormányainak vagy szövetségeinek a támogatását szerette volna megszerezni, mielőtt beveti a csapatokat. És most veszítette el a legfontosabb szövetségest. Istenem, őrjöngeni fog.

– Nem irigylem ezért a telefonbeszélgetésért – mondta a titkár, és a sofőrhöz fordult: –

Őrmester, miért nem hívja a követség hírközpontját, ahogy a nagykövet asszony kérte? Szóljon már oda!

A válasz egy fémes kattanás volt; az összes ajtó bezáródott.

O'Day azonnal körülnézett, üldöző kocsikat vagy egyéb veszélyt keresve; nem látott semmit. Titkára azonnal az ülés alá nyúlt, ahol titkos rekeszben egy Uzi géppisztolyt tartottak. – őrmester, miért zárta le az ajtókat? – kérdezte O'Day. – Mi történt?

– Nincs meg az Uzi – súgta a titkára. Az ajtó zárját és az ablak gombját nyomogatta; egyik sem működött. – Mi a fene folyik itt? – A hátsó ülésre nyúlt a hordozható telefonért; de az is üzemképtelen volt.

A sofőr kezében egy negyvenötös félautomata pisztoly jelent meg; felmutatta nekik, majd nyomban leeresztette. – Maradjanak nyugton, kérem, és ne próbálkozzanak őrültséggel – mondta.

– Nem esik bántódásuk, ha nem próbálnak ellenállni.

O'Day csak most vette szemügyre a férfit a visszapillantó tükörben, és észrevette, napszemüveget visel; az ő sofőrjük e korai órán és ebben a borús időben napszemüveg nélkül indult el. – Hol a sofőrünk?

– Biztonságban van, a csomagtartóban alszik, O'Day nagykövet asszony – felelte a férfi. –

Derekasan küzdött, alig bírtam vele. Néhány perc múlva fel fog ébredni. – Lekanyarodott a sugárútról egy szálloda parkolójába, ahol a kocsi elég félreeső helyen, mégsem szembetűnő

magányban állhatott. Leparkolt, és azonnal elkezdte levetni magáról az egyenruhát.

– Mit akar tenni velünk?

– Semmit – mondta a sofőr. Az egyenruha alatt pálmamintás trikót, khaki sortot és fehér sportzoknit viselt; a tükörfényes bakancsot fehér teniszcipőre cserélte fel. Most olyan volt mint egy turista, aki bármelyik európai vagy ázsiai országból érkezhetett volna. A negyvenötöst markolva idegesen az órájára pillantott, behajolt az utastérbe, és azt mondta: – Tudom, a követségük minden kocsira helyzetjelző adót szerelt, úgyhogy nem maradhatok sokáig. Üzenetet hoztam Samar második alelnöktől...

– Samartól?! – kiáltott fel O'Day. – Él? Bujkál? ... – Samar azon a napon tűnt el, amikor Mikasót megölték. Feltételezték, ő is halott.

– Hallgasson – mondta a férfi; majd rájött hogy udvariatlan volt, és hozzátette: – Legyen szíves.

– Folytatta: – Samar tábornok az önök kormányának segítségét kéri a Mindanaó-szigeten lévő

Davao város felszabadításához. Ellenáll a kínai megszállóknak, de nem sokáig tudja tartani magát; Puerto Princesa és Zamboanga elesett, Cotabato és Davao lesz a következő.

– Ha Samar segítséget akar – mondta O'Day a férfinak –, akkor jobb ha abbahagyja a bújócskát, és a kormány élére áll. A nem kommunista állampolgárok követni fogják, de most mindenki halottnak hiszi...

– Halott is lesz, ha nem segítenek – mondta az ügynök

– Nekünk ennyi nem elég.

– Hallgasson. Máris túl sokáig maradtam. Figyeljen rám jól. Samar tábornok azt üzeni, hogy a Ranger anyahajó-köteléket Zamboangáról felszálló kínai repülőgépek fogják megtámadni, amint megpróbál behajózni a Celebesz-tengerre.

– Micsoda? Honnan a fenéből tudják?

– Samar tábornok Mindanaón szervezi az ellenállást. Figyeli a kínaiak katonai mozgását és rádióadásait, és arra a következtetésre jutott, hogy október elsején – a forradalom napján – Jin Polun tengernagy erői támadni fognak minden idegen egységet, amely megpróbál elhaladni Mindanao mellett.

– De ez őrültség! – mondta O'Day titkára. – A kínaiak nem lehetlek annyira ostobák, hogy megtámadjanak egy amerikai anyahajót.

– Ezen nem vitatkozom. A tábornok az életét kockáztatta, hogy ez az információ eljuthasson önökhöz; cserébe hivatalosan humanitárius és katonai segítséget kér az Egyesült Államoktól. Kérem, segítsenek! Azonnal lépjenek kapcsolatba vele ezen a számon. Ne értesítsék rádión vagy telefonon a követségüket; mindenütt kémek vannak. – A férfi lenyúlt, és megnyomta a csomagtartó zárjának gombját. – A sofőrjük tizenöt perc múlva magához tér; majd ő kiengedi magukat. Ne próbáljanak követni. Kérem, segítsenek a népemnek!

A férfi felhúzta a sofőrfülkét elválasztó ablakot, kiszállt a kocsiból, és teljes erejéből futni kezdett; mielőtt eltűnt szem elől, látták, a pisztolyt egy szeméttartóba dobja.

Andersen légitámaszpont, Guam

1994. szeptember 30., helyi idő szerint 23,31

Csak landolás előtt néhány másodperccel kapcsolták be a leszállófényeket . Az egész támaszponton csak a kifutópálya végét jelző lámpák és a gördülőpályák kék irányfényei égtek – a parkoló és a reptér körüli utcák világítása ki volt kapcsolva. A pilótakabinból nézve Guam egész északi fele olyan sötét és kihalt volt, mint az óceán ezer mérföldjei, amelyeket nemrég maguk mögött hagytak. A repülőgép, mely éppoly fekete volt mint a trópusi éjszaka, amelyből előbukkant, a parkolótérhez legközelebbi kifutópályát használta, és csak a kétmérföldes betoncsík közepe táján ért földet, hogy a lehető legrövidebb ideig lássák begördülés közben. A beton-sáv végén a széles északi rámpán gyorsan átgurult a hangárokhoz, és egyenesen begördült a legközelebbibe. Az ajtót másodpercek alatt becsukták mögötte. A biztonsági őrség kutyákkal és éjszakai látókészülékkel felszerelve azonnal átfésülte a környéket. A hatalmas hangár lámpái ragyogóan megvilágították a karcsú, denevér formájú B-2-es lopakodó bombázót. A karbantartók ellenőrizték a gépet, és azonnal nekiláttak az ellenőrző csatlakozók takarólapjainak leszereléséhez. Néhány perc múlva kinyílott a gép hasán egy ajtó, és három férfi ereszkedett le a létrán. Amint Henry Cobb őrnagy, Patrick McLanahan alezredes és John Ormack dandártábornok előbukkant a hatalmas fekete bombázóból, Elliott tábornok, Stone tábornok, Jon Masters doktor és Fusco ezredes sietett az üdvözlésükre. – Örülök hogy látom magukat, fiúk – ropogtatta meg a csontjukat medveöleléssel Elliott.

– Mi is átkozottul örülünk – kiáltott fel Cobb. – A seggem már azt hitte, levágták a lábamat. –

Mindhárom pilóta nagyon fáradtnak és gyűröttnek látszott, de a mosolyuk igazi volt, ahogy Elliott sorra mindenkinek bemutatta őket.

Még át kellett esniük a minden katonai repülésnél elkerülhetetlen formaságokon, Elliott és társai tehát türelmesen vártak, amíg Cobb és McLanahan elvégzi a leszállás utáni szemlét, és megbeszéli a karbantartó technikusokkal a repülés során észlelt kisebb hibákat. Aztán átvitték őket a parancsnokság egyik tárgyalójába, szendvicseket meg sört kaptak, és Stone stábjának további tagjai üdvözölték őket.

– Meg kell mondanom, elég szép mutatványt hajtottak végre –mondta “Patkány" Stone, miután letelepedtek. – Harcrendbe állítani egy B-2-est Dél-Dakotából Guamra háromórás startidővel, és aztán leszállás nélkül repülni idáig! Igaz is, milyen érzés majdnem tizenhét órát tölteni egy lopakodó bombázóban?

– Az első tíz óra tűrhető volt, uram – felelte fáradt vigyorral Ormack. – Henry csinálta végig a felszállást és az első két utántöltést, de én az izgalomtól nem tudtam aludni. Hawaii után váltottunk. Amikor elhagytuk Hawaii rádiókörzetét, gyilkos feladat volt ébren maradni a következő utántöltésig, ami egyébként Wake Island környékén történt. Az utolsó négy óra volt a legrosszabb; túlságosan fel voltunk húzva ahhoz hogy aludjunk, viszont túl fáradtak voltunk ahhoz hogy koncentráljunk. Kitérőket is kellett tennünk, ne hogy túl korán érkezzünk, és a kínai kémholdak lefényképezzenek minket. Én már túl öreg vagyok az ilyen seggpállasztó

bevetésekhez.

– Jól csinálták – mondta Elliott. – Pontosan időben landoltak; körülbelül most szállhat el felettünk a kínai madárka. Azt hiszem megúsztuk, hacsak nincs itt valahol egy kínai tengeralattjáró, amit nem vettünk észre. Hogy van a gép?

– Minden rendben – mondta McLanahan. – A kritikus alkatrészekből tartalékdarabokat hoztunk, meg a PACER SKY modul komputeres terveit. – Jon Mastershoz fordult: – A rendszere úgy működött mint égy varázslat, Masters doktor. Olyan tisztán láttuk a Ran ger-kötelék néhány hajóját, mintha fényes nappal átrepültünk volna felettük. Az AUDR műholdak néhány kínai hajót találtak a Celebesz-tengeren, de nem lesz velük probléma, míg elég távol maradunk.

– Pontosan ezt akarjuk tenni – mondta Stone. –Titkos jelzést kaptunk a külügytől, hogy a kínai flotta megtámadhatja a mieinket, amikor befutnak a Celebesz-tengerre, úgyhogy az RC-135-ösök repüléseitől eltekintve távol tartjuk magunkat. Ők is utasítást kaptak, maradjanak olyan magasságban, ahol a kínaiak egyetlen érzékelője sem észlelheti őket.

– Nos, az RC-135 még néhány órára volt a megfigyelési körzettől, amikor az AUDR

műholdaktól már megkaphatta a kínai hajók helyzetadatait; könnyen távol tarthatta magát. Rögzítettem az AUDR felvételeit, bármikor lehívhatjuk őket a memóriából. – McLanahan elfojtott egy hatalmas ásítást, kiitta a maradék sörét, és hozzátette: –Pontosabban lehívhatják. Mert én most alszom egy keveset.

Az RC-135-ös radarfelderítő fedélzetén, a Celebesz-tenger fölött 1994. október 1., helyi idő szerint 01.21

A gép radarja harmincezer mérföldről letapogatta a Sulu-szigettenger sűrűn elhelyezkedő

szirtjeit, korallzátonyait és atolljait. Az RC-135-ös tíz radarkezelőjének többsége a félsziget csúcsának egy meghatározott területét figyelte.

Az átalakított Boeing közepén volt a parancsnoki állás, ahol Rachel Blanchard ezredes és helyettese, Samuel Fruntz kapitány egy halom térkép fölött tanácskozott. – Nézze ezt – mutatott Fruntz a Zamboanga-féisziget csúcsára. – Nem túl finomak, igaz? Egy egész sor hajó egy vonalban az északi Balabac-szorostól Zamboangáig. –Összehasonlította a képet egy másikkal. –

Pontosan egyezik az Andersenből kapott AUDR-felvétellel. Frankó ez a PACER SKY rendszer. Blanchard sóhajtva pillantott fiatal helyettesére. Fruntz is csak egy mérnök, aki azt hiszi, az új technológiának feltétlenül jobbnak kell lennie mint a “réginek", még akkor is, ha az utóbbi csak néhány éves, gondolta. Ö tizenkét éve dolgozott a felderítésnél, főleg a SAC EC–és RC-gépeinek pilótájaként.–ez volt az első útja parancsnokként –, és nem rajongott az annyit ünnepelt űrfelderítő rendszerekért, a “bigyókért", ahogy nevezte őket. Még a legújabb műholdaknak is olyan hátrányaik voltak, amelyeket csak EC–vagy RC-típusú, jól felszerelt repülőgépekkel lehetett ellensúlyozni.

– Hé, Sam – szólt oda fiatalabb társának –, az a bigyó meg tudja mondani, miféle hajók ezek?

– Nem, viszont...

– Nem is feltételeztem róla. A mi radarunk ellenben azonosítani tudja ezeket a hajókat; a PACER SKY térképe csak helyzet–és sebességadatokat ad meg – mondta Blanchard. – Az ISAR

azonosítási adatai nélkül csak feltételezhetnénk, hogy ezek ellenséges hajók, azt is csak a formájuk, nem pedig a típusuk alapján. – Az RC-135-ös adatelemző processzoréból származó

nagy halom nyomtatott lapra mutatott: – Itt van: a legnagyobb hajó ebben a láncban feltehetően egy Hegu-osztályú gyors rakétanaszád. Mire jó a műholdas felderítés, ha csak az igazság felét deríti ki?

– Például nem kell háromezer mérföldet bumliznunk azt megtudni, a kínaiak egy nagy konvojt mozgatnak Zamboanga felé – felelte Fruntz.

Blanchard nem hatódott meg ettől.

– Nézze ezt –folytatta Fruntz. – A PACER SKY azt közli velünk, hogy a Sulu-szigettenger közepén, a Jolo–vagy Pata-sziget keleti partján légvédelmi rakétaütegek lehetnek. Látja?

Pontosan erre az infóra van szükségünk, mielőtt behatolunk egy térségbe.

– Azt hiszem, ez nem nagy különbség, mert még csak ezután fogunk behatolni a térségbe –

mondta Blanchard. – Ha rakétakilövő vagy radarállás van azokon a szigeteken, úgyis csak akkor fogják beindítani, ha közelebb érünk.

– De jobb ha nem ér meglepetés minket – erősködött Fruntz. – Jobb szeretem ha tudom, mindjárt jön egy radar, mint akkor visítozni, mikor már elkaptak.

– Én szeretem a meglepetéseket – mondta Blanchard, majd gyorsan hozzátette: – Sam, ezekre a bevetésekre úgy kell elindulni, hogy a legrosszabbat várja az ember. Túl sok információ, és máris kezdünk túl magabiztosak lenni. Készen kell állnunk bármire. A váratlant kell várnunk.

– Négyes felszíni kapcsolatot jelez – szólalt meg hirtelen az egyik radarkezelő. – Kis sebesség most tíz csomó, nyugat felé mozog.

– Van ott valami, amit a műhold nem talált meg – kajánkodott Blanchard. – Hiába olyan tipptopp az a műhold, egy harminc perces adat mégiscsak harminc perces adat és annyit ér, mint egy halom szemét. – A radarkezelőhöz fordult: – Azonosítást kérek erről a radarkapcsolatról, radar. Lásson hozzá.

– Kettes jelző szerint elsődleges keresőradar a felszíni kapcsolatról – kiáltotta egy másik radarkezelő. – C-sáv, frekvencia három-hetven... azonosítás: Rice Screen légi keresőradar...

– Négyes radar ISAR-adatokat kapott, valószínűleg EF4-osztályú romboló. Kísérője is van, valószínűleg négy, tíz mérföldön belül. –Az ISAR, vagyis a törzs két alsó kiemelkedésében elhelyezett inverz szintetikus radar szinte teljes háromdimenziós képet adott a hajókról, és az ezernyi hasonló hajóképből álló számítógépes adatbázissal összevetve rendszerint meg tudta határozni annak típusát. Minél nagyobb hajóról volt szó, annál megbízhatóbb volt az azonosítás; és egy romboló nagyon nagy radarvisszhangot adott.

– Jézusom, jó kis tűzerejük van ezeknek! – mondta Blanchard. –Egy romboló, ilyen messze délen – fordult a gép eleje felé. – Híradós, azonnal kódolja és küldje Andersennek külön csatornán ennek az utolsó radarkapcsolatnak az adatait. Ez a legnagyobb ágyújuk a kínaiaknak itt délen; mindenki tudjon róla. – A radarkezelőhöz fordult: – Mi a távolságunk attól az EF4-es hajótól?

– Távolság négy-hét tengeri mérföld – felelte az.

– Elég közel vagyunk – mondta Blanchard Fruntznak, aki már lapozta is az EF4 osztályú kínai rombolók számítógépes listáját. – Mit mond a kisokos erről?

– Hajók és tengeralattjárók ellen bevethető rakéták – olvasta Fruntz. – Körülbelül tíz van belőlük a kínai leltárban, feltehetően további öt tartalékban és még öt a tengeren túl. Helikopterplatform, nagy ismétlőidejű víz-víz rakétakilövők, szent szar, micsoda ágyúik vannak: négy 130

milliméteres kétcélú löveg, nyolc ötvenhetes és harminchetes légelhárító ágyú, és négy huszonöt milliméteres légelhárító ágyú. Rice Screen 3-D nagy hatósugarú légvédelmi radarrendszer – miniAegis rendszernek is nevezik-, X-sávú ERF-1 típusú vagy K-sávú Rice Lamp tűzvezető radar a lövegekhez. Némelyik hajón ezenkívül Phalanx önvédelmi lövegek, Ku-sávú radarral.

– Van valami a víz-levegő rakétákról?

– Igen ... néhány hajón a helikopter-platform helyett különféle, a tatra szerelt rakétakilövők –

felelte Fruntz. – Néhányon, feltehetően HQ-61-es rakéták, ikerkilövővel, Fog Lamp H–vagy Isávú tűzvezér-léssel. Másokon HQ-91 francia Masurca típusú iker-kilövö, S-sávú Dopplerimpulzus nyomkövetővel.

– Mi mindenesetre a legrosszabbra készülünk fel – mondta Blanchard. – Egyelőre tökéletesen elég, ha negyven mérföldre maradunk attól az EF4-estől. – Kis szünet után hozzátette: – De az a Rice Screen radar aggaszt egy kicsit. Nem rossz korai jelző és befogó rendszer. Mit keres odalent egy bárka ilyen radarral, hacsak nem...

– Flashlight, Flashlight, Flashlight, itt Basket – lépett be valaki a vonalba. Basket az RC-135-öst ezen a bevetésen kísérő E-3C AWACS gép hívójele volt. Az AWACS minden irányban több száz mérföldet tudott átfésülni, bármilyen magasságban be tudta mérni a repülőgépeket, és rájuk vezetni saját vadászait. Az AWACS vészjelzései mindig a veszélyben lévő gép hívójelének háromszoros ismétlésével kezdődtek: az RC-135-öt megtámadták. – Banditák tizenkét óránál, kék plusz öt-öt, repülési magasság nulla-kilenc-nulla, sebesség ötszáz. A távolságadatokat mindig színkóddal adták meg, arra az esetre, ha az ellenséges vadászoknak sikerülne mégis lehallgatniuk a rejtjeles rádióüzenetet a gépek között; a kék ötven mérföldet jelentett, a sárga húszat, a vörös nullát, a zöld pedig mínusz húszat. Ha elkezdődik a közelharc, a kezelő elhagyja a színkódokat, és csak azzal törődik, hogy a lehető leggyorsabban leadhassa a figyelmeztetést. Minden radarcélpontot “banditának" vagy ellenséges célpontnak neveztek; ebben a térségben pedig természetesen minden célpontot, amelyik több mint ötszáz csomóval repült, automatikusan ellenséges vadászgépnek tekintettek, míg az ellenkezőjéről meg nem bizonyosodtak.

– Négy célpontot látunk, kék plusz negyven, sebesség öt-nulla-nulla fölött. Bullet kötelék, növeld a térközt!

Az AWACS gép nemcsak Flashlight-nak, azaz RC-135X gépnek küldött figyelmeztetéseket, hanem Samu Három-Egynek, a KC-10-es légi üzemanyagtöltőnek is, amely ezen a bevetésen a flotta és a légierő gépeit egyaránt ellátta; továbbá a flotta két KA-6-os üzemanyag-szállítójának, amelyek a taktikai tartalék szerepét töltötték be; meg a flotta négy F-14A típusú Tomcat vadászgépének, vagyis a Bullet köteléknek a Ranger anyahajóról, amely körülbelül száz mérfölddel a Talaud-szigettől keletre hajózott, éppen kívül az indonéziai felségvizeken. A Tomcatok négy közepes hatótávolságú, radarvezérlésű Sparrow rakétával és négy rövidebb hatósugarú hőérzékelős Sidewinder rakétával voltak felszerelve; mivel csak a fedezetet biztosították, nem voltak feljogosítva távoli célpontok támadására, így egyik sem hordozott nagy hatótávolságú AIM-54 Phoenix rakétákat.

A négy F-14-es közül kettő, a Bullet Négy és öt az RC-135-ös közvetlen fedezetét adta, a másik kettő pedig éppen üzemanyagot vett fel a KC-10-estól. További négy, nagy hatósugarú Phoenix rakétákkal, Sparrow és Sidewinder rakétákkal felszerelt F-14-es állt készenlétben a Ranger fedélzetén, hogy a felderítő gépek segítségére siessen, vagy megvédje a hajóköteléket, ha baj van. És úgy nézett ki, hogy baj lesz. Nem a legjobb hely az Egyesült Államok légiereje legfejlettebb kémrepülőgépei számára az, ahol azonosítatlan repülőgépek röpködnek. Az adatok fontosak voltak, de nem annyira, hogy az embereket és a felszerelést kockáztassák. –Ideje eltűnni, emberek

– mondta Blanchard. Nem az ő stílusa volt ilyen gyáván kezelni egy fenyegető vadásztámadást, de elég tapasztalata volt már ahhoz hogy tudja, az izgalom sokszor súlyos tévedéseket szül; ha sikerül megnyugtatni az embereket a félelem első hullámában, akkor általában jobban szerepelnek.

– Pilóta, itt Recce Egyes, minden sugárzást leállítani, állásokat biztosítani, és rendezni az adatokat továbbításra. Jelentse, ha kész. –Az állapotjelző tábláján figyelte, amint sorra megjelennek a továbbításra kész felderítési adattömbök; Blanchard és Fruntz kiválaszthatta a legfontosabbakat azonnali továbbításra, vagy elküldhette az egészet egyetlen gyors jelsorozatban, vagy egyenként, rendezett és ellenőrzött adagokban. Az utóbbi módszert választják mindaddig, amíg a banditák fenyegető közeibe nem érnek. Akkor majd a gyorsabb, másodpercenként 57 000

kilobyte sebességű rutint fogják alkalmazni, olyan sebességgel lapátolva ki az adatokat, ahogy csak bírják az RC-135-ös számítógépei.

– Flashlight, fordulj balra egy-négy-nulla felé – kiáltotta az AWACS radarkezelője. – A Manado-reptér tizenkét óra irányban lesz, kétszázötven mérföldre. – Manado, az Indonézia északi részén lévő Minahasa-félsziget közepes méretű városa volt a vészleszállóhely; délkelet felé tartva egyszersmind távolodtak a Fülöp-szigetektől, és közelebb kerültek az üzemanyagszállító

gépükhöz meg a Ranger anyahajóhoz, amely a Molucca-tenger északi részén állomásozott, körülbelül ötszáz mérfölddel keletebbre.

– Flashlight vette – felelte Blanchard pilótája. Önkéntelenül majdnem teljes sebességre kapcsolt, igyekezve minél nagyobb távolságot tartani az ismeretlen ellenségtől. Blanchard és Fruntz számára csak néhány másodperc volt végezni a legfőbb feladattal, a rövid út során begyűjtött radar–és egyéb észlelések adatainak továbbításával. Miután minden adatot továbbítottak, beindítottak egy hibakereső rutint, melynél a vevőállomás Guamon minden adatvonalra kiszámítja majd a kontrollösszeget, aztán összehasonlítja ezt az értéket Blanchard információival. Ha egyezik, Blanchard az ellenőrzött adatokat törölheti, és megismételheti az eljárást egy következő adatcsomaggal. Az ellenőrzés volt a legidőigényesebb folyamat, mert a műholdas adatátvitel viszonylag lassú és gyakran meg-megszakad, de ez volt a legbiztosabb módja annak, hogy az információ hiba nélkül menjen át.

A flotta F-14A Tomcat Bullet Egyes vadászgépe fedélzetén

Ez a szar túl gyors, gondolta Greg Povik hadnagy.

Az éjszakai anyahajó-manőverek a legrosszabbak. A harci bevetések is elég rosszak, de az éjszakai kilövés maga a borzalom. Egy több tonnás gépezetbe szíjazva, százötven csomós sebességgel kivágják az embert a nagy büdös éjszakába. Behorpad a szemgolyója a gyorsulástól. Állandóan az az érzése, hogy toronyiránt felfelé emelkedik, és kísértést érez lenyomni a gép orrát, ami az azonnali halál. Nincsenek külső támpontok, nem tudni, merre van a felfelé, merre a lefelé, nincs semmi természetes jelzés.

Úgyhogy teljes utánégetésen marad az ember, és húzza hátra a botkormányt, míg maga mögött nem hagyja a fedélzetet, és elég magasra nem kerül. Hinni kell a műszereknek, mert a saját agyunk azonnal végez velünk, ha rá hallgatunk. Magasságnövekedés, és fent vagyunk. Egynyolcvanon túl be a futóművet. Kettőötven fölött a szárnyakat hátra, befordulni, és megkeresni a szárnyon repülőt.

Még minden sötét, úgyhogy a műszerekre kell hagyatkoznod. Mindenfelől rádióüzenetek jönnek több száz mérföldre lévő gépekről és a közvetlen közeledben repülőkről. Lassan beszivárog az igazi üzenet: a szárnyad is fent van, megtalált a radarjával, úgyhogy fel tud zárkózni hozzád, nem kell hogy az anyahajó vagy az E-2 Hawkeye radarja vezesse rád. Irányvektor az üzemanyagtöltő

géphez–az F-14-es rengeteg üzemanyagot zabái felszálláskor, és a fiúk még mindig háromszáz mérföldre vannak. A negyed tank rámegy. Ellenőrizd a pilótafülkét, ellenőrizd a radarlövészedet, Bob “Medve" Blevin hadnagyot, ellenőrizd az oxigént és a légnyomást, ellenőrizz mindent. Kezdenek beszivárogni az ellenséges terület hangjai. A légierő egyik felderítő gépe alig száz mérföldre van a Fülöp-szigetektől, bosszantóan közel a kínai hadihajókhoz. A hírszerzés szerint kínai járőrgépek lehetnek a közelben, vadászfedezettel. A kínai hajóknak légelhárító rakétáik és lövegeik lehetnek, és esetleg előbb lőnek, aztán kérdeznek. Nagyon jő. Most, mikor csak a sötétség vesz körül,

magányosabbnak érzed magad mint valaha; csak az óceán mérföldjei vannak közted és a szárazföld vagy a hajód fedélzete között.

Túl gyorsan következnek be a dolgok, akkor is ha a légierő gépe több száz mérfölddel távolabb van. Blevin rádiókapcsolatba lép az üzemanyagtól tővel, a két gép keresztező pályára áll. A kis KA-6-os csak néhány ezer liter üzemanyagot ad át, pedig ha baj van, a víz fölött jobb teli tankkal röpködni.

Az éjszakai légi tankolás mindjárt az éjszakai kilövés mögött következik a szorongások fejezetében. Poviknak be kell állnia a tanker mögé, megtalálni egy kicsi, egy méter átmérőjű

világító kosarat, és a negyvenöt tonnás géppel manőverezve beletalálni egy csővel. Eközben a KA-6-os ovális pályán kering, hogy ne távolodjon el túlságosan az anyahajótól, ami a csatlakozást tovább nehezíti. Blevin szelíd dorgálása mellett Poviknak harmadszorra sikerül beakasztani a tankernek, és lebonyolítani az üzemanyag-felvételt. Látótávolban marad, míg a szárnya is megkapja az utánpótlását, aztán irányvektort kér az E-2C Hawkeye radarkezelőjétől nyugat felé. Üzemanyag-felvétel után mindjárt átadták őket a Légierő AWACS gépének, amely a Fülöpszigetek közelében repülő valamennyi gép útját szervezte. A flotta emberei végigcsináltak néhány gyakorlatot a légierők irányítóival, de azok még mindig más terminológiát használtak, és folyton járt a szájuk: mintha eltökélték volna, hogy minden számot beolvasnak a radarképernyőikről, és a vadászokra bízzák a navigációs megoldások kidolgozását. De a sok dumát leszűrve – nyilván az AWACS-on is idegesek voltak a fiúk – Povik és szárnyán a Bullet öt jó irányt kapott, és látótávolságra megközelítette a légierő RC-135-ős felderítő gépét. Olyan volt, mint egy KC-135ös üzemanyag-szállító, csak éppen a töltőgyűrű nélkül, és egy csomó furcsa kidudorodással meg antennával ellátva.

A kilövéstől mostanáig kevesebb mint egy óra telt el. Egy azonosítatlan repülőgép tartott feléjük. Poviknak még ideje sem volt kényelmesen elhelyezkedni, épp csak beállította a szélvédő-kijelzőjét, szorosabbra vette a biztonsági övet, és máris kezdődött a csata.

– Bullet kötelék, térközt növelni, fényeket kikapcsolni –rádiózta Povik a “szárnyának". Megfordult ellenőrizni, rendesen felzárkózott-e, nem hiányoznak-e rakétái, kikapcsolta-e a fényeit, és egyáltalán nem látszik-e rajta valami furcsa; aztán ő is eltűnt a sötétségben. Most az AWACS irányítójának a dolga volt hogy térközt tartva mégis együtt intézzék el ezeket a banditákat.

– Bullet kötelék, itt Basket. Négy bandita tizenkét óránál. Kék plusz húsz, magasság ugyanaz, angyal tizenöt. Valószínűleg egy másik kötelék is van, két bandita angyal tíznél. – Az AWACS

irányítója erősen igyekezett a flotta kulcsszavait használni, például az “angyalt" az “ezer láb" helyett, de ahogy izgalomba jött, egyre jobban beletört a nyelve. – Jobbról tíznél elfogás. Bullet kötelék vette. – Povik lövésze ugyanilyen könnyen befoghatta volna a közeledő kínai vadászgépet az AWG-9-es radarjával, de hihetetlen távolságról észlelhető a radarsugárzása, ezért minél később kapcsolja be, annál biztosabb lehet a meglepetésszerű támadásban. Ebben a pillanatban hallották a járőrök nemzetközi rádiófrekvenciáján: – Itt a hetes vadászkötelék. Azonosítatlan repülőgép tízezer méteren! – Az akcentus határozottan keleti volt, nem spanyol és nem is Fülöp-szigeteki, hanem kínai. –Megsértette a védett légteret. Forduljon meg, és haladéktalanul bocsássa ki a futóművét!

– Bullet kötelék, újabb banditák indulnak Zamboanga térségéből – rádiózta az AWACS

irányítója a saját frekvenciáján. – Számuk egye-lőre ismeretlen.

– Távolságuk Flashlight-tól? – kérdezte Povik.

– Távolság kék plusz nulla – felelte az irányító.

Ötven mérföld. A csata pillanatokon belül elkezdődik. A kínai gépek nyilván nem fognak megelégedni az amerikai repülők elkergetésével; szeretnék elfogni őket.

– Azonosítatlan repülőgép, megsértette a védett légteret! – jött most már hangosabban a figyelmeztetés. – Nem engedelmeskedett a parancsnak. Csökkentse sebességét, bocsássa ki a futóművét, és kövessen minket, különben támadunk. Ez az utolsó figyelmeztetés!

Povik arra gondolt, kikapcsolja a járőrfrekvenciát; de eszébe jutott, később még szüksége lehet rá. A fickó az idegeire ment, de úgyis hamarosan befogja a száját, mihelyt kezdődik a hacacáré. –

Hol van a Bullet Kettes kötelék? – rádiózta Povik az AWACS-nak.

– Most hagyták el Samut, távolság kék plusz tíz. –Hatvan mérföld. Túl sok ahhoz, hogy időben ideérjenek; pont akkor lesznek csapástávolban, amikor a kínai vadászok befogják az RC-135-öst. És az már késő, túl késő.

Azonnal döntenie kellett, de a döntés nem igényelt sok fejtörést. Elsődleges feladatuk a légierő

felderítő gépeinek megvédése volt. Jelentős tűzerővel rendelkeztek, csak az idő volt kevés. El kellett érniük, hogy a kínai vadászok leszálljanak a légierő mamutjairól.

– Bullet Négy jön bal negyvenötről. Bullet Öt, maradj mellettem.

– Vettem.

– Gyerünk, fogd be őket, Medve – mondta Povik. Ha azt akarják hogy a kínai vadászok rájuk szálljanak, ideje megcsapni őket a radarral. Povik éles fordulatot hajtott végre nyugat felé, és teljes sebességre kapcsolt. – Gyerünk, golyófejűek! – biztatta Povik a kínai pilótákat. –Gyertek már, gyertek!

– Bullet kötelék, négy bandita keresztező pályára fordul, most két óránál vannak, negyven mérföldre. Másik bandita kötelék tovább megy angyal tízen, irány egy-négy-nulla. – A taktika bevált, úgy-ahogy. A kínai vadászok minden irányváltoztatása, az ő üldözésükre szánt minden öt másodperc újabb biztonságos mérföldeket jelentett az RC-135-ös felderítő gépnek. Várható volt, hogy a dicsőségesebb zsákmány után vetik magukat; egy RC-135-öst túl könnyű lelőni, de egy vadászt elkapni igazi férfimunka. Csakhogy a másik két banditát nem sikerült elcsalni, és azok egyenesen az RC-135-ös felé tartottak.

– Bullet kötelék, két bandita abbahagyta az üldözést, visszaálltak egy-öt-nulla irányra, Flashlight-ra mennek.

– A francba! – dühöngött Povik. Néhány másodperc zavar után a kínai vadászok úgy döntöttek, két csoportra válnak és az RC-135-ös után vetik magukat. Nos, legalább az esélyek javultak valamelyest. Két gép távolodik a mamutoktól, négy tovább üldözi őket. Egy másik előny: minél távolabb lesznek a kínai pilóták a saját radarirányításuktól, annál nehezebb lesz a dolguk. – Bullet Kettes kötelék, el tudjátok kapni azt a négyet?

– Persze, Hitman – felelte a Bullet Kettes pilótája, Povik hívójelét használva. – Bullet Kettes kötelék radarkapcsolatban a négy délkelet felé tartó banditával.

– Bullet kötelék, figyelem, Bullet Hatos a levegőben, időtáv tíz perc – jelentette az AWACS

irányítója. Újabb két Tomcat van úton. Nos, gondolta borúsan Povik, mindenkinek megvan a párja. Kezdődhet a tánc.

– Ellenőrizd az üzemanyagot, Hitman – mondta Povik lövésze. –Kábé tíz percünk lehet, aztán vissza kell fordulnunk.

– Kösz, Medve – felelte Povik. – Tíz perc és lelépünk.

– Bullet Kettes kötelék, álljon át Sasra, az új irányítójára. – Povik átkapcsolt az előre meghatározott új frekvenciára; biztonsági okokból a frekvenciasávokat soha nem közölték rádión, bármennyire le-hallgathatatlanok voltak is az adásaik; bejelentkezett az új frekvencián a

“szárnyának", majd az új irányítójuknak az AWACS-on; annak most már nem kellett “Bullet Kettes" hívójelen szólítania őket, megkülönböztetésül a többi Tomcat köteléktől. –Bullet, banditák három óránál, harminc mérföld. Mondja be a lelépését.

– Lelépés nyolc perc – felelte Povik. A “szárnya" ugyanezt jelentette – Povik tudta ezt fogja tenni, pedig sokkal kevesebb az üzemanyaga. A műszer valójában tíz percet mutat, de mindig vonj le kettőt az asszonyért meg a gyerekekért, gondolta. Az AWACS irányítója levon további két percet, és hat-hét perc múlva megadja az irányvektort az anyahajóhoz. De ha a tapasztalatok érnek valamit, a repülés így is úgy is véget ér két percen belül.

A STRATFOR parancsközpontja, Andersen légitámaszpont, Guam

Ezzel egyidőben

– Üzenet Baskettől, uram –jelentette egy rádiós. – Hat ellenséges vadászgépet észlelnek, valószínűleg kínaiak, háromszáz mérfölddel északnyugatra Manadótól támadják a kísérő F-14eseket. Flashlight délkelet felé távozik a térségből. Stone tábornok egy pillanat alatt ott termett a rádiós mellett. Elliott mögötte állt és fülelt. –

Mondja meg Flashlight-nak, pumpálja át az adatbankját, és tűnjön onnan a fenébe. Samu álljon készen a vésztankolásra, Basket pedig irányítsa a vadászokat, de közben távolodjon a Fülöpszigetektől.

– Minden egység teljes sebességgel távozik a térségből. Basket Újabb Zamboangáról felszálló

gépeket jelez. Vizuális kapcsolat nincs, de Basket jelenti, hogy az ellenséges vadászok figyelmeztető rádióüzenetet adtak le. Az irányító szerint a pilóták keleti akcentussal angolul beszéltek. – A rádiós megnyomott egy gombot, bemondott valamit, majd jelentette: –A hírközpont jó és biztonságos adat-vételt jelent a DSCS-en keresztül a Flashlight-ról és Basket-ről. Stone megkönnyebbült sóhajjal bólintott. Az emberek élete nagyon fontos, de az is, hogy meglegyenek azok az adatok, amiket mostanáig begyűjtötték.

– A Ranger anyahajó még két gépet küld fel –jelentette a rádiós, –Jelentés újabb Zamboangáról felszálló vadászokról. Ranger légiriadót rendelt el, kétszáz mérföldes biztonsági sávval. –

Ellenőrizze, a gépeink nemzetközi légtérben vannak-e – mondta Elliott Stone-nak. – Ha bármelyiket megtámadják, jogcímünk lesz a visszavágásra.

Stone bólintott és a rádióshoz fordult: – Utasítsa Basketet, küldje le az egész térség radartérképét, olvassa be a szélességi és hosszúsági adatokat, majd a rádiós és radaros támpontok irány–és távolsági adatait, hogy pontosan meghatározhassuk a helyzetüket. Mondja meg nekik, hatvan másodpercenként ismételjék meg a jelentést, míg rajtuk vannak a támadók. – Míg a rádiós továbbította a parancsot, Stone Elliotthoz fordult: – A kínaiak nemcsak megszállták Zamboangát, hanem úgy tűnik meg is erősítették. Vadászgépeket telepítettek lezárni a térséget. Ez egy komoly védelmi létesítmény. Elliott a Fülöp-szigetek térképére mutatott: – Innen ellenőrzés alatt tarthatják a déli szigetekhez vezető útvonalakat A flotta összekötőjeként a STRATFOR mellé

rendelt kapitány szólalt meg: – A kulcs kétségtelenül az EF4-osztályú romboló, uram. Flashlight jelentése szerint Rice Screen radarrendszert működtet; ez a kínai flotta legfejlettebb radarrendszere, majdnem olyan jó mint az Aegis, csak nincs olyan jó fegyverzethez kapcsolva. Arról az egy pontról majdnem az egész Celebesz-tengert ellenőrizni tudják. A Szárazföldre telepített légierővel együtt több száz mérföldes sugárban irányítani tudják a hajók és repülőgépek ellen használható fegyverzetet.

– Egy kell nekünk – mondta félhangosan, mintegy magát bátorítva Stone. Kapjunk engedélyt annak a rombolónak a megtámadására a Rangerről. –Elliott és a többiek szótlanul pillantottak a háromcsillagos repülőstábornokra; meglepte őket a kijelentés, bár magukban ugyanezt kívánták.

– Ez sajnos elég valószínűtlen – mondta Elliott. – örülhetünk, hogy Washington ezt az akciót engedélyezte; szerintem semmiképpen nem egyeznének bele egy megelőző csapásba kínai hajók ellen. –Kis szünet után fanyarul hozzátette: – Ha csak le nem lövik valamelyik felderítőgépünket.

A Bullet Négy fedélzetén

Egy vadászpilóta legfontosabb feladata és legfontosabb erénye a gyors helyzetfelismerés; az a képesség, hogy minden pillanatban maga elé tudja képzelni a környező világot a radargépek, a furfangos elektronikus kijelzők, vagy akár a lövészek nélkül is. Szerencsére Povik rendelkezett ezzel a képességgel; alaposan a vérébe ivódott a flotta légierejénél eltöltött tizenkét év alatt. A Bullet Kettes és Hármas, plusz a Rangerről néhány perce feljött újabb Tomcat vadászgépek foglalkoznak majd a felderítőket üldöző négy kínai vadásszal. Így Bullet Négyre és ötre marad az őket üldöző két kerekfejű. Bullet öt ismét felzárkózott Povikhoz, de nem pontosan a szárnyán jött. Laza harci alakzatban repültek, ami lehetővé tetté hogy bármelyik gép a másik segítségére siessen, ha támadás éri őket. Ez tisztán védelmi helyzet volt, de gyorsan támadó konfigurációvá tehetett átalakítani, ha úgy hozta a szükség.

Sajnos a sokkal előnyösebb támadó konfigurációt nem engedélyezték. A harci szabályzat szerint, amelyet az anyahajó parancsnoka aprólékosan ismertetett minden pilótával, a Tomcatok nem támadhatnak mindaddig, míg meg nem támadják őket, vagy egy ellenséges repülőgép száz mérföldön belül meg nem közelíti a Rangert– Ekkor még mindig csak arra használhatják a fegyvereiket, hogy megszüntessék a harcérintkezést, illetve ezt lehetővé tegyék saját gépeiknek; bár nem sok parancsnok Hill abban komolyan, hogy a pilótái önként kihagynak egy összecsapást.

– Öt perc lelépésig – jelentette Povik radarlövésze. – Ideje eltűnni innen. – Povik továbbra is nagyjából nyugat felé repült, még mindig növelni igyekezett a távolságot a kínai vadászok és az RC-135-ös között addig is, amíg a két újabb vadász odaér.

– Még pár kanyar, és elhúzzuk a csíkot – mondta Povik. – Biztos akarok lenni benne, a vágottszeműek nem esnek neki a felderítőgépnek.

A kínai vadászok most kissé hátramaradtak; még mindig vagy kilenc mérföldre voltak valahol mögöttük, csak akkor jöttek közelebb, amikor Povik egy széles fordulóval próbálkozott; de aztán megint hátrahúzódtak, amikor egyenesen ment tovább. Povik ALR-45-ös vészjelző műszerén a kínai vadász helyzetét egy rombuszba foglalt “S" jelezte – ez a vadászgép keresőradarja volt, mégpedig valószínűleg egy Skyranger 225 típusú távolságmérő radar. Ez azt jelentette, a kínaiaknak nincs radarvezérelt rakétájuk, vagyis csak akkor fognak támadni, ha öt-hat mérföldre beérik őket. A hírszerzés szerint ezek a gépek J-7-es vadászok, a szovjet MIG-21-es másolatai. A kínaiaknak van egy másik vadászgépük is, a J-8-as, L-sávú többcélú radarral, de az a vészjelzőn fordított “V" ként, “denevérszárnyként" jelenne meg. A J-9-eseket állítólag csak a városok védelmére használják, és a fáma szerint idekint aligha fognák találkozni velük. . – Bullet, a Kettes kötelék összecsapott a másik két banditával –jelentette az AWACS irányítójuk. – Két percetek van lelépésig. Kettő vagy négy bandita tart felétek északnyugatról, távolság kék plusz negyven, sebesség hatszáz csomó, csökken.

Povik erre várt. – Vettem, Basket. Én nem észleltem radaron ezeket, lehet hogy rajtunk ülnek. –

Povik régi, fejletlenebb vészjelzője alig volt több egy egyszerű vészcsengőnél, amelyik figyelmeztette, ha valami veszély leselkedik a közelben, de nem tudta megbízhatóan meghatározni, hol és micsoda. – Eltűnünk innen. Bullet Öt, jövök elsőként balról. Ha valaki mögéd akar jutni, elkapom.

– Vettem – jött a “szárny" szokásos válasza.

Povik épp bedőlt az éles bal fordulóba, amikor a szárny felordított: – Rakéta a levegőben!

Hitman, rakéta megy rád!

– A francba–káromkodott Povik. A vészjelzője meg se nyikkant; néha annyit ér csak, mint egy marék ócskavas. – Adj neki csalikat, Medve! És találd meg azt a rakétát!

– Nem látom! – üvöltötte Medve. Oxigénmaszkja nekiszorult a kabin jobb oldali falának, ahogy Povik bedőlt a bal kanyarba, és fokozta a gyorsulást.–Nem látom! – Közben egyfolytában nyomkodta a csali-kilövő gombját; látta a sötétbe kiröpülő dobozokat, majd a hegesztőláng fényerejével fellobbanó fáklyákat, csak épp az ellenséges rakétát nem látta sehol. A gép egy ALE29-es tartállyal volt ellátva, amiben harminc csalifáklya volt az infravörös vezérlésű rakéták eltérítésére, meg egy ALE-39-es tartály, amely hatvan doboz fóliacsillámot tartalmazott a radarvezérlésű rakéták számára. A tartályok elvileg a vészjelzőhöz voltak kapcsolva, úgyhogy a dobozoknak automatikusan kellett volna kilökődniük, de a rendszer annyi hamis riadót produkált, hogy inkább végig kézi vezérlésen tartották.

– Hitman! – kiáltotta a szárnya. – Balról! Megy rád a rakéta! Nyomd be az utánégetőt! – Blevin a gyorsulási erőt leküzdve balra fordult. Azonnal meglátta az apró, sárgán villódzó pontot, amely spirálvonalban közeledett, és egyre nagyobb lett.

Povik nem tétovázott; mindkét hajtóművet teljes uránégetésre kapcsolta, és érezte a kellemes rúgást, amint másodpercenként nyolc gallon üzemanyag tódult az égéstérbe, harminc méteres lángnyelvet csapva a Tomcat mögött. Ez volt az utolsó húzásuk egy hőérzékelős rakéta megtévesztésére, amelyik nem vette be a csalifáklyákat: kapcsold be az utánégetőt, és reménykedj, a hosszú lángcsóva még idejében téríti félre.

– Jesszusom! – kiáltott fel Blevin. De éppen amikor már a rakéta becsapódását várta, látta, az eltér jobbra és elhúz mögöttük. – Félrement! Utánégetőt ki, bal kanyar! – Blevint a tehetetlenségi erő balra lódította, mikor Povik nyolcvan százalékra rántotta le a tolóerőt; de tovább nyomogatta a csalikivető gombját, míg a kínai rakétát szem elől nem vesztette. A rakéta szerencsére nem robbant fel, miután észlelte hogy mellétrafált; elég közel volt ahhoz, hogy a robbanófeje komoly kárt okozhasson. – A szentségit! Mögöttünk van, már nem is látom. – Alaposan körülnézett, megbizonyosodva róla, a rakéta nem fordult-e ismét rájuk.

– A rohadék egyenesen ránk jött nem is a fúvókánkra – mondta Povik. Ahogy megszólalt, rájött, úgy liheg, mintha vágtázott volna. Tehát ilyen egy igazi csata. Eszébe jutott a hírszerzés eligazítása, ahol azt mondták nekik, a kínaiaknak még nincs olyan érzékeny infravörös rendszerük, ami egy repülőgép törzsére rá tudna állni. A Tomcat Sidewinder rakétái elég fejlettek a vadászgép szárnyának felmelegedő belépőélének megkereséséhez, de a kínaiak PL-2 és PL-7

Pen Lung rakétái állítólag csak a forró fúvókanyílásokat tudják megtalálni. Marhaság. – Azt hiszem, rossz adatokat kaptak.

– Bullet Négy, a bandita leszáll rólad, távolság tizenegy mérföld – jelentette az AWACS

irányító. – Bullet Öt, a bandita hat mérföldnél keresztező pályán, Négyes tiszta lent öt óránál.

– Bullet öt, róka kettő! – ordította a másik gép pilótája. Povik felnézett, s még éppen látta a kísérteties fénycsóvát elsuhanni maga fölött. Egy második fénycsóva is villant; Povik társa nyilvánvalóan vérre ment, nem elégedett meg az elriasztással. A hőérzékelős Sidewinder rakéták jobbra kanyarodtak, és ereszkedve üldözőbe vették a vadászokat. Pár másodperc múlva két robbanás következett; a második sokkal nagyobb és hosszabb volt, ahogy a sérült kínai vadász bukdácsolni kezdett lefelé. Tökéletes harapófogóba fogták a kínai vadászt ; a fickó olyan nagyon igyekezett kinyírni az előtte repülő gépet, hogy megfeledkezett a felülről érkező második Tomcatről. Szerencsére a második kínai vadász nem próbálkozott ugyanezzel a harapófogó-trükkel; bevált volna, mert Povik szárnya csak a saját zsákmányával törődött, Povik gépe pedig teljesítménye legrosszabb pontján ment, és nem volt meg a szükséges sebessége a támadáshoz.

– Bullet Öt, egy loccsant – jelentette az AWACS irányítója. – Második bandita két óránál fent, úgy tűnik kereket old. Elfogási irány nulla-kettő-öt. További banditák most tizenegy óránál fent, kék plusz harminc mérföldre. Figyelem, második bandita északnyugat felé tart, lassít és gyorsan ereszkedik, úgy néz ki a cimboráját keresi. – A második kínai vadászgép nyilván körözni fog, hogy segítse a mentést. Egyelőre nem vesz részt a harcban. – Vigyázzatok, nehogy újra rátok szálljon. Bullet kötelék, lelépés

Poviknak erre eszébe jutott, megnézi, mennyi üzemanyaga van. A helyzet rosszabb volt. mint várta Az a néhány másodperces utánégetés rengeteg benzint zabált föl Kétezer fonttal volt a lelépési szint alatt, egy percen belül mar vésztartalékon lesz. Épp elég nagy bajban vannak a sarkukban loholó négy újabb csirkefogó nélkül is. – Bullet Négy lelép, irányvektort kérek a leszállóhelyhez.

– Bullet öt, három perc lelépésig – jelentkezett Povik szárnygépe. – Irányadatot kérek Bullet Kettes kötelékhez, ha segítségre van szükségük.

– Nincs szükség rá. Bullet Ötös – mondta az AWACS irányítója –Bullet Kettes kötelék harcol, Bullet Hatos a levegőben van, és Bullet Nyolcas is készenlétet jelentett. A leszállóhely visszahívja. Irány egy-három-kettő, átadom az ottani irányítójának.

– Vettem, Basket – felelte Povik. Ez így tökéletes, gondolta. Megvan az ideje a harcnak, és megvan az ideje a futásnak is; és nincs abban semmi becstelenség, ha most futnak.

A Bullet Kettő kötelék gépeinek fedélzetén

– Lőj már, Banger! – üvöltötte Carl Roberts korvettkapitány. –Ereszd el azt a rohadt rakétát!

A négy vadász üldözése – még mindig nem tudták, miféle gépekkel van dolguk – kezdett komolyra fordulni. A négy gép, folytatva a figyelmeztető üzenetek sugárzását egyenesen az RC135-ös felé száguldott, magasságváltoztatások és kerülő manőverek nélkül. Két csoportra oszlottak, az egyik magasan repült, a másik néhány ezer lábbal alacsonyabban; egyszerűen csak jöttek szembe a két Tomcattel, nyílegyenes vonalban. Száguldottak mint golyó a falnak, a felső

csoport majdnem ötszázötven csomóval, az alsó körülbelül ötszázzal. Carl Roberts, a Bullet Kettő lövésze számára nyilvánvaló volt. hogy a légierő nehézgépe veszélyben van. Azonnal befogta a radarral a banditákat, remélve a kínaiakat irányváltoztatásra készteti a vészjelzőjük vijjogása. De nem volt szerencséje. A kínaiak csak jöttek tovább. – Nem tehetsz mást, Banger! – üvöltötte Roberts ismét a pilótájának. James Douglas hadnagynak. – Ezek a fickók elzúgnak mellettünk, ha le nem lassítjuk őket. De ahhoz rájuk kell lőnünk!

Douglasnek ez csak a második felszállása volt egy F-14-es pilótájaként, miután évekig olyan

“sárdagasztókat" vezetett, mint az A-7 és A-6-os bombázók. A sárdagasztó fiúk, gondolta Roberts, egészen mások mint a vadászpilóták. A bombázáshoz fegyelem, pontos időzítés és a terv szigorú betartása kell; csupa olyan tulajdonság, ami a vadászpilótáknál inkább nagy hátrányt jelent. Az igazi vadászok a szabályzatot csak vezérfonalként használták, az ellenséget az ösztöneikre hallgatva verték meg; az ember soha nem megy csatába teljesen kész tervvel a fejében Sajnos Douglas mindig ezt tette – A szabályzat szerint ...

– Cseszd meg a szabályzatodat. Banger mondta Roberts. – Támadnod kelt A Ranger légvédelmi riadót rendelt el, és a buborékot" kétszáz mérföldre terjesztették ki. Ezek a pasik máris túl közel vannak. Lőj már.

– Bullet, banditák tizenkét óránál, húsz mérföldre – jelentette az AWACS irányítója. –Távolság Flashlight-tól negyven mérföld. Távolság a leszállóhelytől kék plusz hetven – Az irányító vég nélkül sorolta a számoszlopokat Douglasnak; a fiatal pilóta igyekezett nem odafigyelni erre a litániára. Befogták az ellenséges gépeket, most csak ez számított.

– Az orrlövés mellé fog menni. Alacsony a százalék.

– Na és? Ha elugrik a Sparrow elől, épp elkapjuk. Lőj már.

– Várj egy kicsit, míg jobb szöget találok.

– Erre nincs időnk, Banger. Talán ezek a bunkók egymásnak is mennek! Mindenképpen meg kell akadályoznunk, hogy elérjék a felderítőgépet. Lődd már ki azt a rohadt rakétát...

– Orr-orr helyzetben egy Sparrow szart se ér, Roberts – mondta Douglas. Roberts tudta, a fiatal pilóta nagyon meg lehet zavarodva, ha a hívójel helyett a nevén szólítja. – Valami mást kell megpróbálnunk. – És a gépközi frekvenciára kapcsolva folytatta: – Menjünk fölfelé. Növeld a térközt, és figyeld a farkamat.

– Vettem – jelezte a szárny.

– Kapaszkodj – mondta Douglas Robertsnek. – Megpróbálok felkúszni; talán erre rám szállnak.

– Roberts tiltakozni akart, de Douglas úgysem hallgatott volna rá: negyvenöt fokos emelkedésbe rántotta a Tomcatet, radikális manőver volt, de még belül az AWG-9-es radar hatvanöt fokos maximális nyílásszögén. Végzetes is lett volna, ha most veszítik el a radarkapcsolatot a kínai vadászgépekkel. Douglas néhány másodpercet várt, hogy a sebességből száz csomót levegyen az emelkedés, aztán szintbe állt. A radar rajta maradt a most már tizenöt mérföldre lévő célponton.

– Lószar. Semmi sem történt.

– Muszáj lőnöd, Banger! Ezek a pasik nem fognak megállni.

– Vezér, itt Kettes. Nincs szerencsénk. A kincsik nem mozdultak. Én tiszta vagyok. – Douglast a szárnygép is lövésre próbálta rávenni.

Ekkor megszólalt az AWACS irányítója: – Bullet kötelék, leszállóhely Zulu-Vörös-Hetes kódot küld, ismétlem, Zulu-Vörös-Hetes, azonnal végrehajtani! Nyugtázza!

– Jesszusom, Banger, kapd el a szarházit – Douglas tudta, ezt elcseszték. Miközben Douglas azon tökölt lőjön-e vagy ne, a kínai vadászok már-már betörtek a Rangert és fedezetét körülvevő

száz mérföldes “buborékba" az indonéziai Talaud-sziget mellett. Most már nemcsak a légierő

kémgépeit fenyegették, hanem magát az anyahajót is, és a Tomcatek feladata is megváltozott; most már az volt a dolguk, védjék a Rangeren és a kötelék többi hajóján tartózkodó ötezer embert. A Ranger azt a parancsot küldte, a Tomcatek lépjenek harc-érintkezésbe, és minden áron védjék meg az anyahajót. Az RC-135-öst és az EC-t most már feláldozhatják.

– Bullet Hat célon van – jelentette a harmadik Tomcat-kölelék. A harmadik, és talán a negyedik Tomcat-kötelék is AIM-Phoenix rakétákkal volt felszerelve, amelyek több mint nyolcvan tengeri mérföldre vittek; mihelyt a lövésznek sikerült ráállnia a célpontra, a Phoenix találata már szinte biztos volt. De a Phoenix rendszerint a “kosárban" robbant, az ellenséges vadász körüli légtérben, és a kilövő gép jelei vezették a célra, ami nagyon veszélyessé tette a “kosár" közelében tartózkodó hazai vadászok számára. A Bullet Hatos nem lőhet addig, amíg a Bullet Kettes a közelben tartózkodik.

– Bullet Kettes támad! – ordította Douglas a gépközin. Meredek bal fordulóba eresztette a gépet, hogy a gyorsan mozgó kínai támadókat a radarernyőn tartsa. –Bullet Három, állj félre, és fedezz jobbról!

– Bullet jobbra tér – kezdett Douglas szárnya egy meredek emelkedő jobb fordulóba, gyorsan távolodva a célterülettől, közben a flotta felé közeledve. Ha Douglas nem talál, és a Bullet Hatos és Hetes Phoenix rakétái is mellémennek, a Bullet Háromnak még van egy utolsó lövése a vadászokra a radarvezérelt Sparrow rakétáival; aztán már csak a Ranger kísérői kaphatják el őket. Roberts irányította pilótáját, miközben az befejezte a fordulót a kínai támadók fölött és mögött.

– Táv húsz mérföld tizenhét mérföld tartjuk a tizenhetet, cél tiszta, jó a szög.

– Róka egy, róka egy! – ordította Douglas, és megnyomta az egyik Sparrow rakéta kilövőgombját..

Elő akarta készíteni a másodikat is azonnali kilövésre, amikor halvány villanást látott maga előtt, majd egy másikat, aztán több ragyogó lángnyelv szelte át a sötétséget. Még ilyen messziről sem lehetett eltéveszteni: a kínai vadászok nyolc rakétát lőttek ki! – Rakéták a levegőben! A banditák rakétákat lőttek ki... hat... hét... nyolc rakétát!

A lángcsóvák hátra és lefelé hajlottak, ahogy a rakéták emelkedni kezdtek. Douglas szinte hallotta a dübörgést, és érezte a tolóerőt, ahogy ezek a hatalmas rakéták eltűntek a szeme elől. –

Nem tudod elkapni őket a radarral, Zippo? –üvöltötte. –Nem látod a rohadékokat?!

– Próbálom! A rosseb! Emeld fel az orrot! Megpróbálom befogni őket! – kiáltotta Roberts. Douglas hátrarántotta a botkormányt, és beindította az utánégetőt, miközben Roberts széles pásztázásra és maximális hatótávolságra állította a radart, keresve a kövér, gyorsan mozgó

rakétákat. – Kapcsolat! Megvannak! Megvan az egyik harminc mérföldnél! Befogtam!

– Róka egy, róka egy, Bullet kettes – kiáltotta Douglas a gépközi frekvencián. A Sparrow rakéta lecsúszott a kilövősínről, és erős első fokozatát begyújtva azonnal emelkedni kezdett.

– Nem fog sikerülni – mondta Roberts. Leküzdhetetlen borzongás futott végig a testén. A Sparrow-t a maximális hatótávolság határán lőtték ki, és túl magasra emelkedett. Látta, már ki is égett a hajtóműve. A radarján látta, a kínai rakéták már hatszáz csomóra gyorsultak, a Sparrow viszont csak nyolcszáz csomóval közeledett feléjük, mert a siklási magasság eléréséhez túl sokat kellett emelkednie. – Szar, szar, nem fog sikerülni.

– Bullet rajta van a rakétákon – jelentette Douglas szárnya. – Befogtam! Utánuk megyek! –

Bullet Kettes lehúzódik – rádiózta Douglas a közeledő Tomcateknek, és meredek jobb fordulóba rántva a gépet elkanyarodott a kínai vadászoktól. – Bullet Kettes tiszta. – A belépő Tomcatek pilótái azonnal elindítottak egy négy Phoenixből álló sortüzet; egy részüket a kínai vadászgépeknek szánták, a többit a Ranger és kísérete felé tartó rakétáknak. Csakhogy rakétaterhüktől megszabadulva a kínai vadászok mozgékonyabbak lettek. Másodpercekkel a rakéták indítása után az AWACS jelentette, hogy a kínaiak majdnem hangsebességgel haladnak, és visszafordultak északkelet felé. – Bullet-kötelék, vigyázat, Basket zenét fog – jelentette az AWACS irányítója, ami azt jelentette, az ellenséges vadászbombázók zavarójeleit észlelték. –Bullet Kettő, banditák tíz óránál, húsz mérföldre. Bullet Három, banditák hat óránál, tíz mérföldre. – Hirtelen hatalmas robbanás, nyomában óriási sárgavörös tűzgolyó

emelkedett az égre Douglas előtt, amint az egyik Phoenix célba talált.

– Egy bandita loccsant, egy loccsant! Bullet Kettő megy a másikra! – kurjantotta Roberts. Az utolsó kínai vadász pontosan a tűzvonalába került, ahogy a támadás után megfordult, és ennél a sebességnél a szoros forduló minden energiáját felemésztette, úgyhogy még könnyebb volt eltrafálni. A folyamatos vibráló bugás Douglas fejhallgatójában magas vijjogássá változott, ahogy az AWG-9 radar kereső módból célkövető üzemmódba váltott; Douglas megnyomta a gombot, és kiröpítette harmadik Sparrow rakétáját.

De a kínai támadók zavarása túl erős volt, a rakéta csak néhány másodpercig tartotta az irányt, aztán jobbra tért, és csigavonalban a sötét víz felé zuhant. És még mindig ott volt egy ellenséges vadászgép-Douglas a pánik határán volt. Csak egy Sparrow rakétája maradt, a Sidewinderek használhatatlanok ilyen távoli célpont ellen, és nincs üzemanyaga az üldözés folytatásához. Tanácstalan volt. Ha bekapcsolja az utánégetőt hogy utolérje az utolsó kínai vadászt, kifogy az üzemanyagból, mielőtt visszatérhetne a Rangerre.

A következő pillanatban döntöttek helyette mások: – Bullet Kettő, harcérintkezést megszakítani

– szólította az AWACS irányítója. –Bullet Hatos kötelék ott van hat óránál, harminc mérföldre. Álljon félre, és induljon haza. Négy perccel van lelépés után. –Douglas ellenőrizte a műszert, és a helyzet még ennél is rosszabb volt: csak pár perce volt a vésztartalékig. Azonnal találnia kell egy AK-6-os üzemanyagtöltőt. Egy lehetősége maradt: célbavenni a Rangert, és remélni hogy még lesz hova leszállnia; s közben figyelni, hogyan folytatódik a hajsza

A Bullet Hármas kötelék gépeinek fedélzetén

– Bullet Három, azonnal lépjen kapcsolatba a leszállóhellyel –utasította az AWACS irányítója. John “Horn" Kelly korvettkapitány olyan gyorsan váltott sávot, ahogy csak reszkető ujjaitól tellett.

– Bullet Három, hallgatom.

– Bullet Három, lőjön és álljon félre – mondta a Ranger irányítója. – Öt-Kettes hatvan másodpercen belül harckész. – Az Öt-Kettes a Bunker Hill hívójele volt, az Aegis radarvezérlésű

rakétákkal felszerelt kísérőhajóé, amelyik százhetvenöt mérföld távolságban képes volt észlelni, negyven mérföld távolságból befogni és megsemmisíteni a célpontokat, még SM-2-es függőleges indítású légvédelmi rakétákkal is rendelkezett. Ezenfelül egy speciális rendszer lehetővé tette, hogy a Bunker Hill távolról irányítsa a Sterett cirkáló SM-2 Standard légelhárító rakétáit, és a Hewitt meg a Fife rombolók Sea Sparrow rakétáit. Kelly lövésze, ,.Faker" Markey hadnagy azonnal felrikkantott: –Célban a rakéták, Horn ... Befogtam őket. Lőj!

– Szép munka, Faker – mondta Kelly, és a Ranger taktikai frekvenciáján jelentette: – Bullet Kettes vette, róka ...

– Rakéták! A banditák rakétákat lőttek ki! – hallotta hirtelen a vészfrekvencián. – Horn, vigyázat!

Az infravörös vészérzékelő ebben a pillanatban felvijjogott, Markey bal mutatóujja vad táncba kezdett a kidobógombon, és röpködni kezdtek kifelé a fekete éjszakába a csalifáklyák. Az infravörös vészérzékelő elektronikus “szeme" alig nyolc mérföldre mögöttük észlelte a rakétamotorok begyújtásának villanását. Kelly alapjáratba kapcsolta a hajtóművet, hátára fordította a gépet, és az orrot lenyomta az óceán felé függőlegesbe állítva a farkat, csak ne

“lássák" a rakéták érzékelői. – Találd meg azt a rakétát! – üvöltötte társának. Markey szinte azonnal válaszolt: – Látom! Látom! Magasan fent ... elmegy fölöttünk .. Kelly egy fényvillanásra figyelt fel; nagy rémületére az egyik csalifáklyájukat ismerte föl benne. A forró foszforgömb alig néhány yardra repült az amerikai vadászgép mellett. Elég fényes volt ahhoz, hogy magára vonja az ellenséges rakétát. – Állj le a csalikkal! – üvöltötte. – Ránk fog jönni!

De már késő volt.

Markey rémületében egyfolytában nyomkodta a kidobó gombját, miközben a Tomcat zuhanni kezdett, és a fáklyák sora a Tomcat nyomára vezette a Pen Lung-9-es hőérzékelős kínai rakétát, amely ráállt a fúvókákra, és befejezte végzetes útját. A huszonkét fontos PL-9-es robbanófej érintésre robbant, azonnal széttépte mindkét hajtóművet, és megsemmisítette a gépet jóval azelőtt, hogy a pilóták kiugorhattak volna

A Ticonderoga-osztályú Bunker Hill cirkáló fedélzetén

Egy Aegis radarvezérelt rakétákat hordozó cirkáló harcirányító központja olyan, mintha az ember egy óriási videóbarlangban ülne. A négy irányító – a Ranger-kötelék csoportirányítója és segédje, plusz a taktikai hadműveleti tiszt és segédje – mindegyike két színes monitor előtt ül, amelyeken az egész Ranger-kötelék látható, jelekkel és a partvonal digitális térképével. A monitor

“átnézeti képet" mutat az egész csatatérről, feltünteti a saját és az ellenséges hajók és repülőgépek helyzetét a flotta pozíciójához és a közeli határokhoz képest. A hihetetlen teljesítőképességű MK7 Aegis fegyverrendszer több mint száz különböző célpontot képes befogni és követni több mint ötszáz mérföldes körzetben azáltal, hogy más felszíni, szárazföldi és légi keresőradarok információit összegezi; egyedül az SPY-1 fázisradar a Bunker Hill fedélzetéről majdnem kétszáz mérföldre lát el, és több mint negyven mérföldről kiszúr egy felszínen közeledő rakétát. Az Aegis feladata erős, összetett ellenséges légi–és felszíni támadás ellen megvédeni egy nagy hajóköteléket, irányítva az egész kötelék légvédelmi rendszereit. Mindez bonyolult, halálbiztos technológiának látszik, de ebben a pillanatban, szemben a puska csövével, az egész nem tűnt valami biztonságosnak.

Az Aegis légvédelmi rendszert arra találták ki, hogy a kötelék parancsnoka és az egyes hajók parancsnokai közvetlen védelemirányítást kapjanak a zászlóshajó taktikai hadműveleti irányítóközpontjától. De mivel egy anyahajó is volt a kötelékben, és a hajók egy kupacban voltak, a Ranger– kötelék parancsnoka, Conner Walheim ellen-tengernagy a Ranger fedélzetén tartózkodott, közvetlen érintkezésben az anyahajó tisztjeivel, úgyhogy légvédelmi helyettese, Richard Feinemann kapitány ült az Aegis konzolánál. És mivel a Bunker Hill kapitánya jobb szeretett a hídon tartózkodni az ilyen manőverek idején, őt meg a hajó THT-ja, taktikai hadműveleti tisztje helyettesítette.

Paul Hart korvettkapitány volt a Bunker Hill THT-ja, és az Aegis a legfőbb büszkesége volt; míg a kapitány a hídon szeretett tartózkodni harc közben, és csak monitorán figyelni mi folyik idelent, Hart elemében érezte magát a harcirányító központ sötét és kissé börtönszerű

helyiségében. Feinemann inkább Hart főnökére hasonlított: hajósember volt, akit idegesítettek a hadihajó gyomrában villogó, kiismerhetetlen elektronikus szerkentyűk. Korábban egy romboló

kapitánya volt, és a tengeralattjáró-elhárítás hadműveleti csoportvezetője, aki rengeteg időt töltött a parton az olyan új légvédelmi radarintegrációs rendszerek tanulmányozásával mint az Aegis, de gyakorlati tapasztalata nem sok volt vele. Noha Hart volt az Aegis-szakértő kettőjük közül, mégis Feinemann volt az egész légvédelem parancsnoka, és ő irányította a kötelék minden légvédelmi berendezését a Bunker Hillről.

A szupermonitorok egy kicsit elbátortalanították Feinemannt, úgyhogy az adatkezelő

technikusától folyamatos szóbeli leolvasást kért a képernyőn zajló fontosabb történésekről, így igyekezett lépést tartani a fejleményekkel. Az adatkezelő tiszt most néhány számadatot mondott Feinemannak, aki zavartan fürkészte a képernyőt, egyrészt mivel képtelen volt megtalálni rajta az eseményt, másrészt mert a Bunker Hill harcirányító központjában senki sem látszott idegesnek a hírtől. – Elvesztettük a kapcsolatot az egyik vadászunkkal? –kérdezte hitetlenül Feinemann.

– Igen, uram – felelte Hart. – Az a B-6-os nyilván elkapta Bullet Hármat, mielőtt lőhetett volna. Nagy távolságú, keresztező lövés volt; biztosan PL-9-es rakétáik vannak. Feinemann csodálkozva bámult Hartra, és nem értette, mi a fenéről beszél a fiatal tiszt. De az folytatta:

– A C601-es rakétáik pedig a Tomcateken és a Phoenixeken is túljutottak. – Beleszólt a taktikai készültség interkomjába: – Híd, itt harcirányítás, négy rakétát látok, magasság hétszáz láb, sebesség ötszázötven csomó, irányszög kettő-kilenc-hét, távolság negyvenkét mérföld és csökken, CharIie-601 levegő-víz rakéták. Az egyik bandita kifelé fordult, távolsága hatvanhét mérföld. – A híradóstisztjéhez szólt: – Minden Bullet vadász álljon félre. Basket küldje őket északnyugatra, utántölteni és megállítani az újonnan belépő banditákat, de tartsa őket távol az én tűzvonalamtól. Ha a Ranger elereszti a madárkáit, Basket és Hawkeye gondoskodjon róla, a vadászok messze északon legyenek.

– Honnan tudja, hogy ezek C601-es rakéták, és honnan tudja hogy a kínai gépek B-6-os bombázók, fiam? – kérdezte Feinemann. –Olyan ellenséges gépekről jelent a hídnak, amelyekről, amennyire én látom, még semmiféle információja nem lehet. És elkergeti a három vadászunkat anélkül, hogy minden tényt ismerne.

– A repülési profilokból tudom, uram – magyarázta türelmesen Hart. – Mindkettő több mint nyolcvan mérföldről lőtte ki a rakétáját, ez túl nagy táv egy C801-esnek. Ezek a rakéták kezdetben emelkedtek, de mostanra száz lábra ereszkedtek le, és majdnem hatszáz csomóval jönnek – ez a C901-es tipikus repülési profilja.

– Vagy egy Exoceté, vagy egy Harpooné, vagy egy orosz AS-5-ösé, meg még egy csomó

levegő-víz rakétáé – mondta összeszűkülő szemmel Feinemann.

– Ha franciákkal vagy szovjetekkel állnánk szemben, egyetértenék, uram – felelte Hart. – De a felderítő gépek jelentései szerint egy kínai EF4-osztályú hajó tartózkodik a térségben, és kínai csapatok szállták meg Mindanaót; feltételezem ezek után, hogy a vadászok és a rakéták is kínaiak. Szerintem C90l-esekről van szó. és ezek szerint teszem meg a válaszlépéseket. Ami pedig a kilövő gépeket illeti, mindegyik két rakétát hordozott plusz levegő-levegő fegyvereket, és elég erős zavarójeleket adott le. Ez túl nagy rakomány egy J-7 vagy Q-5 típusú vadászgép számára; csak B-6 típusú Badger bombázók lehetnek. A Tomcateket pedig azért küldtem félre az útból, mert a felszínen jövő célpontokkal az Aegis biztosabban elbánik mint egy vadászgép, és engem aggasztanak ezek a rakéták. Hatvan másodperc múlva majd elkezdek a vadászokkal foglalkozni. – Hart válaszra számított, de nem kapott választ. Még hozzátette: – Uram, engedélyre van szükségem a tűzparancshoz, mihelyt ezek a rakéták feltűnnek a horizonton.

– Talán a kapitánya beveszi a maga amatőr helyzetelemzését, Hart parancsnok – mondta ingerülten Feinemann –, de a tengernagynak konkrét adatok kellenek, mielőtt a parancsnoksága alatt álló erőket bevetjük. Nem dönthet találgatások alapján.

– Akkor közölje vele uram, négy szubszonikus rakéta törte át egy perccel ezelőtt a kötelék

“buborékát" – mondta Hart, és igyekezett uralkodni magán. Nem tudta elhinni, hogy vitatkoznia kell ezzel az emberrel a célpontok mibenlétéről, miközben négy veszedelmes, esetleg nukleáris töltetű rakéta tart egyenesen feléjük. – Én a megfigyeléseim alapján feltevéseket gyártok, de az alaphelyzet az, hogy fegyvereket kell készenlétbe helyeznem, különben ezek a valamik eltalálják az anyahajót. Harminc másodperc múlva a saját felelősségemre cselekedni fogok; engedélyt kérek, hogy máris megtehessem.

– Majd akkor, ha a tengernagy utasítja erre!

Hartnak elege volt. Rácsapott az interkom gombjára. – Híd, itt a harcirányítás, vészhelyzet, engedélyt kérek az első és hátsó lövegek működtetésére.

A Bunker Hill kapitánya nem tudott a THT-ja és a kötelékparancsnok helyettese között lezajlott vitáról, és biztosan ismerte az eljárási szabályokat arra az esetre, ha a kötelékparancsnok a hajón tartózkodik, de ekkora veszély közeledtekor egy pillanatig sem habozott. –Híd a harcirányításnak, első és hátsó lövegek bevetését engedélyezem.

– Értettem, bevetés engedélyezve. Első és hátsó rakétafedélzetet megtisztítani! Első és hátsó

rakétafedélzetet megtisztítani! – Hart ettől a pillanattól kezdve nem vett tudomást Feinemannról; semmi más nem számított, csak a radarja, a konzolja és a fegyverrendszere. Ha a pasas mondani akar valamit, meg kell várnia, míg végez a bejövő rakétákkal.

A Bunker Hill volt az első Aegist hordozó cirkáló, amelyet MK-41-es függőleges indítószerkezettel szereltek fel, amelynél a rakétákat külön tartályokba töltötték, és függőlegesen lőtték ki; ez a rendszer sokkal egyszerűbb, biztonságosabb, gyorsabb volt, és kisebb kezelőszemélyzet kellett hozzá mint a régi típusú “körhinta" indítókhoz. A Bunker Hillen két függőleges indítószerkezet volt, egy elöl és egy hátul, egyenként hatvanegy rakétával, SM-2

Aegis légelhárítókkal, Tomahawk víz-víz cirkálórakétákkal ezek közül némelyik kisteljesítményű nukleáris robbanófejjel volt felszerelve – és tengeralattjáró elleni torpedórakétákkal vegyesen.

Hart tisztában volt vele, milyen lehetőségei vannak taktikai hadműveleti tisztként, tudta, e pillanatban az egyetlen bevethető fegyvere az SM-2 Aegis rakéta, és egyetlen feladata megvédeni a Rangert és kíséretét. Még akkor is, ha ez feltehetően pontosan Ugyanaz a helyzet volt, mint amelyben a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg flottája kilőtte a nukleáris rakétáját a Palawan melletti kis Fülöp-szigeteki flottára. Hart tudta, semmi körülmények között nincs joga elindítani az egyik atomtöltetű Tomahawkját, még megtorlásképpen sem.

Ellenőrizte, az Aegis rendszer légelhárító végrehajtási üzemmódban van-e, és a konzolja

“egerével" a kör alakú kurzort a bejövő rakétákat jelző adatsorra vitte. A monitorok azonnal megadták a bejövő lövedékek teljesítményadatait, kiírták a rádióazonosítás információit – nem volt ilyen –, és jelezték, ellenséges eredetű rakétákról van szó. Ha mégis hazaiak volnának, ami nem valószínű, de lehetséges, akkor rádió nélkül repültek, nem adtak le kódolt azonosító

jelzéseket, és nem tartották be a flottánál előírt megközelítési szabályokat, tehát mindenképpen pusztulniuk kell. – Adjon egy próbalövést –mondta az adatkezelőjének.

– Próbalövést – ismételte a technikus. Abban a pillanatban az adattömb villogni kezdett, és a monitoron megjelent az Aegis által választott rakéták listája. A szupermonitoron egy sárga vonal jelezte a komputer becslését az Aegis rakéta optimális nyomvonaláról, találkozási pontját a bejövő

rakétákkal, és a kötelék minden hajójának és repülőgépének helyzetét a harcérintkezés pillanatában. – Aegis tíz rakéta indítását kéri – jelentette az adatkezelő. – Bullet Kettes harminc mérföldön belül lesz a becsapódáskor.

Ez az adat fontos volt, mert ha a C601-eseken nukleáris robbanófej van, a Tomcat megsül a robbanásban. Viszont ha Hart tovább vár, a Bunker Hill fog megsülni. Azért is fontos volt, mert az MK-41-es csak hét rakétát tudott gyors sorozatban kilőni. Hatvannégy tengeri mérföldes körzetre állította be a szupermonitort, hogy figyelemmel követhesse az elfogást, majd megszólalt: –

Értettem. Hatot indítunk az orrból, hármat a tatról. Próbalövést törölni, sziréna indul, fegyverzetet bevetni.

– Próbalövés törölve – jelentette az adatkezelő. Vijjogó kürtjelzés szólalt meg az egész hajón, majd a felszólítás következett: Figyelem mindenkinek, rakétakészültség, rakétakészültség!

Felkészülni a rakétaindításra!

– Kilövők készen – jelentette a technikus. –Indítás három, kettő, egy, most! – Az adatmonitor törlődött, majd az MK-41-es indítók és az orrból kilövendő rakéták állapotadatait kezdte mutatni, mert a rendszer úgy döntött, először az elülső indítót hozza működésbe. Egy “Tüzet szüntess" feliratú gomb villogott sebesen a kommunikációs panel bal alsó sarkában, ahol Hart és segítője is elérhette; Feinemann-nak is volt egy villogó gombja.

Az Aegis kiválasztott tíz rakétát, és hozzákezdett az előre programozott tíz másodperces bemelegedési és céladat-feldolgozó ciklusba. – Rakéta visszaszámlálás, tíz rakéta zöld ... első

rakéta indul ... öt ... négy ... három ... kettő egy ... most! Rakéta felszállt. Fent a Bunker Hill előfedélzetén egy fehér fedéllemez felcsapódott az MK-41-es függőleges indítószerkezet fölött, és fehér füst borította el a cirkáló egész elülső felét. Két másodpercenként egy-egy SM-2 Aegis rakéta röppent fel a hajóról, néhány másodperc alatt tízezer lábra emelkedett, majd ívben elkanyarodva megindult a célpont felé. A robotpilóta az elfogási “kosárba" vezette őket, abba a térségbe, ahol a bejövő célpontok várhatóan át fognak haladni. Amikor az Aegis SPY-1-es radarja észlelte, hogy az SM-2-es rakéták a “kosárhoz" közelednek, működésbe hozta az SPG-62 X-sávú célmegvilágító radart, amely “kifestette" a bejövő kínai rakétákat, hogy az SM-2esek a róluk visszaverődő radarsugárzás alapján jussanak célba. Hat rakéta felszállt az orrból – jelentette a technikus. – Elülső indító rendben és tiszta, töltési állapot rendben, ismétlési állapot rendben. Visszaszámlálás a hátsó indítóhoz három ... kettő ... egy .. most!

A hátsó indítószerkezet fedéllemeze felcsapódott, és elindult az első SM-2-es. De valami történt.

Ahelyett, hogy felfelé szállt volna, ez a rakéta pár méterre emelkedett, majd leállt a hajtóműve, erre a rakéta visszacsúszott, a fedélzetre zuhant és felrobbant.

A rázkódás az Aegis kezelőinek felét leverte a lábáról. Egyedül Feinemann reagált időben: rácsapott a “Tüzet szüntess" gombjára, nehogy újabb rakétát próbáljon indítani a hátsó

kilövőszerkezet. –Állapotjelentést! – kiáltotta. – Állapotjelentést kérek!

A Bunker Hillen mindenütt megszólaltak a tűzvédelmi riadó harangjai, néhány másodpercnyi ijedelem tört ki, amikor kialudtak a harcirányítás fényei, aztán bekapcsolt a vészvilágítás, és néhány vörös füstpamacs lebegett be a szellőzőnyílásokon. – Állapotjelentést, a fenébe!

Hartnak erősen csengett a füle; a robbanástól, a zavarodottságtól. a hirtelen bizonytalanságtól, amit a mindig stabil padló ingása okozott, nem tudta volna megmondani, melyik füle cseng; végül sikerült felkapaszkodnia a székére, és a technikusát is felsegítette. Néhány adatkijelző monitor tönkrement, és Feinemann szupermonitora is sötét volt. – Mark 7 rendszer hibás, mindkét rakétaindító kikapcsolva. SPY-1 működik – jelentette, és belekiáltott az interkomba: – Híd, itt harcirányítás, Mark 7 rendszer hibás, a légelhárítás irányítását azonnal át kell adni!

– Harcirányítás. Híd vette. irányítás átadva a Sterettnek Amíg a SPY-1 radar működik, a Sterett cirkáló Aegis-cirkálóként működhet, a kötelék légelhárító irányítóközpontján keresztül fogadhatja az Aegis bejövő adatait.

Az irányítást áthelyezték, de már túl késő volt. Három C601-es rakéta túlélte a Bunker Hill Aegis rendszerének és a Sterett Sea Sparrow rakétáinak ellentámadását. Az egyikkel végzett az egyik Sea Sparrow és a Sterett Phalanx lövegrendszerének zárótüze kevéssel azelőtt, mielőtt elérte volna a Bunker Hill, egy másodikat a Ranger bal oldali Phalanx lövegének utolsó sorozata semmisített meg néhány száz yarddal azelőtt, hogy becsapódott volna az anyahajéba. De az utolsó rakéta elérte a Ranger tatját.

A titánium orrcsúcs átfúrta az anyahajó külső burkolatát mielőtt az ezerszáz font tömegű

robbanófej felrobbant volna, biztosítva ezzel hogy a rakéta teljes pusztító ereje a hajót érje.

A Bullet Hatos kötelék gépeinek fedélzetén

– Bullet Hatos kötelék, adja meg a lelépését – rádiózta az AWACS fedélzetéről az irányítójuk.

– Bullet Hatos, hét perc lelépésig–jelentette Jason “Razor" Penrose hadnagy.

– Bullet dettó.

– Vettem. Várjanak Bullet kötelék, a kód “csúszós", ismétlem, “csúszós". Razor Penrose nem tudta elhinni amit hallott. A “csúszós" kódszó azt jelentette, anyahajójuk találatot kapott. A kár mértéke ismeretben, de a le–és felszállás egyaránt lehetetlen. A rosseb enné meg az egészet! Sokba kerül, hogy mellétrafáltak! Nem tudták elkapni a vadászokat és a nagy rakétákat, emiatt érte találat a Rangert –Szerencsére a súlyosabb károkra más kódszavak voltak, lehetséges tehát, nem is kell máshol leszállniuk; valami olyan enyhébb vészhelyzet lehet, mint egy sérült gép a röpfedélzeten, vagy a fékezőszerkezet hibája. Több tartalék leszállási helyük volt a közelben, és tucatnyi más, ameddig a K-10-es tanker használható. A legközelebbi leszállási hely egy kis reptér volt Sangihe-szigetén, százharminc mérfölddel délkeletre. De a KC-10-es segítségével elérhetik Guamot, és feltölthetik a fegyverkészletüket is, hiszen csak ezernégyszáz mérföldre van északkeleten. Még mindig rengeteg lehetőségük van.

De Penrose nem akart már most leszállni. Míg üzemanyaga és fegyvere van, a levegőben marad. A legfőbb feladatuk most a sérült anyahajó védelme.

– Három bandita tizenkét óránál, negyven mérföldre fent, északnyugatnak tartanak nagy sebességgel, úgy tűnik, visszavonulnak –folytatta az AWACS irányítója olyan nyugodtan, mintha időjárásjelentést olvasna be Az első hullám három túlélő vadásza megtette a feladatát, kilőtték a nagy rakétákat a hajókra, úgyhogy most kereket oldottak. – Négy újabb bandita egy óránál, kék plusz húsz mérföld, délkeleti irány, úgy tűnik, harcolni akarnak.

– Basket, adjon egy helyzetjelentést. Ki van fönt tőlünk?

– Bullet Kettes, Négyes és Ötös vésztartalékon Samut keresi –jelentette az irányító. – Kilenc AIM-7-es és öt AIM-9-es van náluk. Utántöltés után Samu és Basket mellett maradnak. – A Bullet Háromról semmi hír, jegyezte meg Penrose; a szemét kincsik elkapták Kelly, a fene enné

meg őket. – Bullet Nyolc és Kilenc a levegőben, érkezés tíz perc múlva. A felszállóhely százmérföldes körzetében maradnak belső védelemnek. Teljes rakománnyal szálltak fel, egyenként négy AIM-54-es, két AIM-7-es és két AIM-9-es van náluk. Kapnak két KA-6-ost, de Samuról tankolniuk kell még, csak aztán lesznek használhatók. Egy Hawkeye van fent, távolság egy-kilenc nulla keletre. Flashlight három óránál van, kilenc mérföldre lent, teljes sebességgel délkeletnek tart. – A nagy kémrepülőgép a felszín fölött repült, megpróbált beleveszni a tenger radarszórásába. – Basket maguktól délkeletre, egy-egy-nulla mérföldre. Mondja be a rakományát és a lelépését.

– Bullet Hatos kötelék, két hetes, két kilences, hét perc lelépésig.

– Vettem, Bullet Hatos kötelék. Irányvektor a Flashlighthoz, jobbra egy-egy-nulla, angyal nyolc.

– Nem kell. Bullet Hat a betolakodók irányvektorát kéri. – Penrose megelégelte a légierő

radargépe körüli tökölődést; neki a flottát kell védelmeznie, és megakadályozni, nehogy még egy kincsi rakétát lőjön ki a hajójára.

– A műveleti parancsa szerint az RC gépet kell kísérnie, Bullet kötelék.

– Szarok a műveleti parancsra, Basket. Irányvektort kérek az ellenséghez! –A sisaktelefonon átszólt a lövészének, John Watson korvettkapitánynak: – Oroszlánidomár, keresd meg a támadókat, ha ez a muki nem ad nekünk vektort.

Ez nem volt a legjobb taktika; megőrizhették volna a meglepetés aduját, ha a lövész nem kapcsolja be a radarját; de ha kell, végigcsinálják egyedül.

Az AWACS csatornáján rövid szünet következett, de a pasinak nyilván nem volt kedve vagy joga vitatkozni. – Rendicsek Bullet Hatos kötelék, négy bandita egy óránál, ötven mérföldre, álljon angyal harmincötre, akkor ezerrel fölöttük lesz.

– Hatos kötelék vette – mondta be Penrose, beállt az irányba, és emelkedni kezdett.

– Banditák egy óránál, szintben, ötven mérföld, közeledési sebesség ezerszáz. Vigyázat, Bullet Hatos, Flashlight hajóradart és talán légvédelmet jelez tizenkét óránál, kétszáz mérföldre. Belefut a hatósugarába.

– Hatos vette. – Nos. ha ez bekövetkezik akkor nagyjából kiegyenlítődnek az erőviszonyok. Ketten voltak négy ellen, de még semmi jele nem volt, hogy észrevették volna őket. Penrose nem akarta bekapcsolni a radarját, míg feltétlenül nem szükséges.

– Hol a szárny?

– Egy óránál, egy-harminccal megy, táv negyven mérföld, harminc mérföld, lent két óránál. Nem mentek teljesen vakon. Penrose lövésze beállította infravörös keresőjét, amely közepes és rövid távon észlelt és leképezett minden meleg tárgyat; a néhány régebbi F-14-es egyikén repültek, amelynek infravörös érzékelője és a szokásos teleszkópos kamerája is volt. Az infravörös érzékelő lehetővé tette nagy távolságból kilőni a rakétáikat, és az irányítóradart csak a becsapódás előtt néhány másodperccel kellett bekapcsolniuk; most pont ezt szándékozták tenni.

– Irány kettő harminc, harminc mérföld – Penrose helyesbítette az irányt, hogy a banditákat az infravörös kereső harminc fokos nyílásszögében tartsa. –Cowboy, el tudod kapni infrával ezeket a pasikat?

– Rég megvannak – felelte Penrose szárnya, Paul “Cowboy" Bowmann korvettkapitány. – Kész vagyok, amikor akarod.

– Várj csak – mondta, és megkérdezte a sisaktelefonon: –Megvannak, Oroszlánidomár?

– Most megyek rá ... megvan, elkaptam őket ... Infra követés. Adatelemzés ... jó adatok jönnek. Bárcsak volna egy lézeres távmérőnk; kutyaeledelt csinálhatnánk belőlük. Vigyázz, Razor, kilövés után három másodperccel beindul a radarom. Nem leszünk láthatatlanok, rendben. Lőhelyzetben vagyok. Indításra kész.

– Helyes. Állj rá a többire, mihelyt bekapcsol a radar. – Átszólt a gépközi frekvencián: – Hetes, adj nekik. Bullet Hat, róka egy.

– Hatos, róka egy.

Penrose megnyomta a kilövőgombot, és a radarján Tomcatjének halványszürke körvonalai megvilágosodtak, ahogy a nagy Sparrow rakéta kivágódott a sötét éjszakába. Néhány száz lábbal arrébb látta a szárnygép rakétáját elhúzni; a két lövedék mintha kötelékben repült volna a célpont felé. Úgy tűnt, tökéletesen rajta vannak a célon.

De Penrose rakétája hirtelen eltért, és az eltérés gyorsan növekedett. A szárny lövedéke jobbra kanyarodott, és végig rajta maradt a célon, de Penrose Sparrow-ja a vetésbe ment. – Mi történt, Oroszlánidomár?

– A fenébe! A radar nem kapcsol be – üvöltötte Watson. – Lószar, túlságosan lehűlt! – A radarlövész taktikai információs táblájának jobb oldalán világító lámpa jelezte, hogy a rendszer mindaddig nem kezd sugározni, míg az elektronika üzemi hőfokra nem melegszik.

– Szárny, menj előre! Hatos lerohadt!

– Szárny a vezér.

Penrose jobbra nézegetett hogy lássa a szárnyát előremenni, de az megkönnyítette a dolgát: utánégetésre kapcsolt, egyrészt hogy Penrose megtalálja, másrészt hogy gyorsabban befoghassák a kínai vadászokat.

.–Cowboy, látlak, nyomd ki az égetől – mondta Penrose. Az utánégető kilobbant. Tovább kanyarodtak jobbra, így pontosan a kínaiak farkán lehettek.

Az Oroszlánidomár radarvészjelzője hirtelen megelevenedett. Előbb baráti keresőradart mutatott pontosan előttük – a szárnyat –. majd pár másodperc múlva néhány denevérszárny jelent meg jobboldalt, ahogy a kínai pilóták a Tomcat radarját észlelve bekapcsolták saját keresőiket. A négy denevérszárny egymásra másolódott, a legközelebbit egy rombusz vette körül. Penrose kifelé nézegetett a fülkéből, hátha meglátja az ellenséges vadászgépeket, és egy apró

fénypamacsot pillantott meg a távolban: a Sparrow-rakéta robbant. Az egyik denevérszárny azonnal eltűnt.

– Bullet Hatos, egy bandita loccsant –jelentette az AWACS irányító. – Halott bandita gyorsan süllyed, jobbra fordul, lassul. Két bandita kitér balra, szintben, kilenc mérföldnél. Egy bandita mintha ereszkedne, egyenesen előre magányos bandita harminc mérföldre Flashlight-tól. úgy tűnik arrafelé tart.

– Hatos, menj a szóló után. Ez a kettő az enyém.

– Nem. Bedöglöttem. Melletted maradok.

– Én elbírok velük. Használd az infrát és az AWACS-ot. Kapd el a szólót.

– A francba. Cowboy, hagyd ezt a kettőt meglógni. Ne állj le kettő ellen. Menjünk, kapjuk el együtt a szólót.

– Ezt a kettőt olyan szépen befogtuk! Kapd el a szólót. Azonnal itt vagyok – mondta, és már fordult is meredeken balra. Penrose és Watson hirtelen két ellenséges gép között találták magukat.

– Meg kell védenünk a kémgépet, Razor – mondta Watson.

– Cseszd meg a kémgépet. A szárnyam bajba kerülhet.

– És ha a banditák odapörkölnek az RC-135-ösnek? Tizennyolcan vannak benne. Igaza volt, nincs más választás. – Lószar. A szóló után megyünk. Basket, Bullet Hat irányvektort kér a szóló behatolóra.

– Bullet Hat, bandita tizenkettő és egy óra között, tizenegy mérföld, ötezerrel lejjebb, sebesség hatszázharminc. – Penrose teljes sebességre kapcsolt, igyekezett minél hamarabb lőtávolba érni. –

Oroszlánidomár, mi van a radarral? Be tudod indítani?

– Folyton levág.

Ez így egyre rosszabb, gondolta Penrose. – Hogy megy. Cowboy' –kérdezte a gépközin.

– Egyet puskavégre kaptunk – hallották a gépközi frekvencián. –Úgy tűnik a másik iszkol; meg is ússza. Fél perc és ott vagyok.

– Ne bízd el magad – mondta Penrose – Lőj és tűnj el. Basket. a fenébe, tartsd rajta a szemed a szárnyon.

– Basket vette. Második bandita szárnynak két óránál, tizenegy mérföldre, gyorsul, ereszkedik. Bullet Hatos banditája tizenkét óránál, tíz mérföldre Huszonöt mérföldre Flashlight-tól. közeledik Watson a? AWACS által megadott irányban pásztázott az infrakeresővel, és végre megtalálta a kínai vadászgépet, ami kis zöld pontként látszott a képernyőjén. Megnyomta a “Befogás" gombot, és egy nagy négyszög másolódott a pontra; egy másodperccel később, amint az infra pontosította a célzást és stabilizálta a giroszkópját, a négyszög a pontnál alig nagyobbra zsugorodott, és egy sor céladat jelent meg az ernyőn. Watson a Sidewinder rakétát hozzákapcsolta az infra irányítórendszeréhez, és Penrose halk. fenyegető bugást hallott, ahogy a rakéta keresőfeje ráállt a célpontra. – Megvan a kincsi az infrával, Razor – mondta Watson. – Válassz ki egy Sidewindert, és kapd el a pasit!

– Bullet, második bandita emelkedik két óránál, tizenkét mérföldre.

– Bullet Hatos, róka kettő ... – Penrose csak egy Sidewindert lőtt ki, úgy döntött az utolsót még tartogatja; talán a Cowboynak szüksége lesz rá.

A kis rakéta előrevágódott, hirtelen forrósága kiütötte az infraérzékelőt. De a rakéta már rajta volt a célon, és röptét hatalmas tűzgolyó jutalmazta pontosan előttük.

– Bullet Hatos, második loccsant.

– Jó lövés volt, Razor – hallotta Bowman válaszát két morgás között. Bowman az Mmanővernek nevezett gravitáció elleni mozgást gyakorolta éppen. Nyilván egy éles forduló kellős közepén volt, harc közben, de a magabiztos kurafi közben a rádión csevegett. – Bullet Szárny, róka egy ... dögölj meg, szarházi, dögölj meg!

– Bullet figyelem, második bandita négy óránál fent, nyolc mérföld, ereszkedik magára ...

– Cowboy, a fenébe, gyere onnan! – üvöltötte Penrose. – Cowboy, lépj le. lépj le!

– Bullet, kitérni jobbra ... Bullet, térjen ki... Bullet, irány nullakilenc-nulla, harminc fokkal kitérni jobbra ... Bullet, ellenőrizze a magasságát... Bullet, ha dugóban van, engedje el a botkormányt, és dobja ki a futóművet... Bullet. Bullet Hetes, alacsonyan van ... Bullet, Bullet, kiugrani!...

Hiába.

Penrose nem kapott többé üzenetet Bowmantől.

– Basket, itt Hatos, vektort kérek Bullet Hetes utolsó pozíciójához. Penrose hallotta a pánikot, a gyomorszorító ijedelmet az irányító hangjában. – Bullet Hatos, magányos bandita kilenc óránál, negyven mérföldre, északnyugatnak tart hatszáz csomóval, magasság ezer és csökken. Úgy tűnik, visszavonul. Több banditát nem észlelek. Mondja be a lelépését.

– Azt mondtam, vektort kérek a szárnygép utolsó ismert pozíciójához, a francba ...!

– Nincs jelzés, nincs segélyhívás ... Hatos, mondja be a lelépését Penrosenak nagynehezen sikerült annyira úrrá lennie a dühén, hogy megnézze a műszert; jócskán lelépés után volt. és ez a sérült anyahajóval meg a több mint száz mérföldre tartózkodó tankerekkel máris vésztartaléknak számított. – Basket, adjon irányvektort a KA-6-osnak, mert én addig nem mozdulok innen, míg biztos nem leszek benne, hogy tényleg nincs segélykérő jelzés. Legjobb lesz, ha idehívja a Sterettet vagy a Fife-ot vagy akárkit, hogy nézzen körül, mert addig maradok itt, míg a Cowboyt meg nem találják.

– Bullet Hatos ... Hatos, minden hajó harcol. – Az irányító mintha szerette volna valami elvont, hivatalosan hangzó megfogalmazással Penrose tudtára adni, hogy most éppen senkinek sincs kedve roncsok és túlélők után kutatni. Penrosenak hirtelen eszébe jutott a Ranger állapota, és már tudta, egyetlen nagyobb hajót sem fognak sehova elküldeni még egy ideig; a kínaiak túl nevesen támadtak. – Samu Baskettel és Falshlight-tal találkozik utántöltésre. Parancs a felszállóhelyről, forduljon vissza, és készüljön kényszerleszállásra. Nyugtázza!

A csata véget ért. A kínaiak négy gépet vesztettek és megrongáltak egy anyahajót, az amerikaiaknak két gépük lett oda. Penrose úgy érezte magát, mintha egy utcai banda verte volna agyba-főbe.

Nemzeti parancsközpont, Washington, USA

1994. szeptember 30., helyi idő szerint 13.19

A Pentagon belső épületgyűrűje alatt három szinttel elhelyezkedő nemzeti parancsközpont egy hatalmas, bonyolult parancsnoki állás volt, ahol az egyesített vezérkar tagjai, a vezérkarok rangidős tisztjei, a főparancsnokság és a nemzetbiztonsági tanács tagjai a világ bármely részén lezajló válság alakulását figyelemmel kísérhették, jelen idejű műholdfelvételeket kaphattak, és a külföldi vezetőktől kezdve a hadszíntér parancsnokaiig, vagy akár az egyes katonákig bárkivel kapcsolatba léphettek egy biztonságos, az egész világot átfogó kommunikációs rendszer segítségével. A hely meglehetősen hasonlított a stratégiai légierő föld alatti parancsközpontjához ultrabiztos biztonsági rendszerével, hatalmas, egész falat betöltő színes monitoraival, telefonpultjaival, kódoló helyiségével és hatalmas technikai stábjával; csak éppen itt a nemzeti szintű stratégiai és taktikai döntéseket hozták és továbbították, ahelyett hogy vették és végrehajtották volna. Az alapszint fölött húzódó galéria lehetővé tette a magas rangú látogatóknak a lent zajló események megfigyelését. Most is tartózkodtak néhányan odafönt. Az EV legtöbb tagja már jelen volt. amikor Wilbur Curtis tábornok beügetett, és elfoglalta helyét az első sor közepén. Mellette a legmagasabb rangú civil résztvevő – rendszerint Frank Kellog, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadója, vagy éppen Thomas Preston hadügyminiszter –

számára fenntartott helyen most Paul Cesare ült. az elnök stábjának főnöke. Curtis kurta bólintással üdvözölte, de nem vett róla tudomást, amikor az megkocogtatta a széke elé szerelt mikrofont. Nem érdekelte Cesare. Miután elbocsátották az értékelő teremben lezajlott utolsó

megbeszélésről, felhívta Cesarét, hogy négyszemközti találkozót eszközöljön ki az elnöknél, és kijárhassa a nagyobb vadászfedezetet az anyahajó-kötelékeknek, meg a légi harcezred hadrendbe állítását. – A téma le van zárva –felelte akkor fagyosan Cesare. Könyörtelen volt. A háló

akármelyik felén hajlandó volt játszani, feltéve ha az elnök is azon az oldalon van. Eltaposott mindenkit, aki az útjába került. Curtis nemhogy nem kedvelte, egyszerűen ki nem állhatta. –Curtis jelen. Helyzetjelentést kérek.

Rebecca Rodgers kapitány hangja szólalt meg a központ hangszóróiban: –Jó napot, uraim, itt Rodgers kapitány. A tájékoztató szigorúan titkos, idegen nemzetiségűek nem lehetnek jelen, kényes hírszerzési források és módszerek merülhetnek fel. A központ biztosítva van, a galéria hangszigetelt. A tájékoztató tárgya egy kettes prioritású incidens. – Várt egy pillanatig, nem akare Curtis más biztonsági konfigurációt elrendelni a parancsközpontban. Nem tette meg, és a kapitány folytatta.

Most jön a feketeleves, gondolta Curtis.

– Körülbelül tizenöt perccel ezelőtt a Ranger anyahajót, kíséretét, a flotta néhány vadászgépét és a légierő egyik felderítő repülőgépét szárazföldi telepítésű kínai vadászgépek és bombázók támadták meg a Fülöp-szigetekről délre.

Meglehetős nyugtalanság támadt a teremben. Némelyik vezérkari főnök idegesen mocorgott a székén. Paul Cesare a fejét csóválta, mintha nem hinné, amit hall. Nos, gondolta Wilbur Curtis, a bili hamarabb kiborult mint bárki várta volna. És mivel az elnök stábjának főnöke is jelen van, a hír gyorsabban fog odaérni mint ahogy Curtis válaszolni tud majd. Szüksége lesz a választható variánsok listájára, szó szerint mielőtt az elnök tudomást szerez a válságról. Akcióterv nélkül az EV egy rakás idióta látszatát keltheti. Ha kicsúszik most a kezéből a dolgok irányítása, örülhet ha estig az egyesített vezérkar főnöke marad. – Várjon csak, kapitány

– szólt közbe és Cesaréhoz fordult. – Mr. Cesare, voltaképpen mit keres itt?

Curtis ellenkezést várt az elnök erős emberétől; Cesarénak biztosan megvan a megfelelő

biztonsági minősítése, és “tudnia kell mindenről", ami a parancsközpontban zajlik. De nagy meglepetésére Cesare meglehetősen zavartan viselkedett, mégpedig nem az imént hallott hírtől. –

Ümm ... értesítettek, egy szenátusi küldöttség találkozik egykor a hadügyminiszterrel – felelte. –

A Fülöp-szigeteki válsággal és a kínaiakkal kapcsolatban a katonai válaszlehetőségeink, vagy valami ilyesmi. A szenátorok vissza akarják tartani az elnököt csapatok küldésétől DélkeletÁzsiába; félnek egy újabb vietnami konfliktustól vagy egy harmadik világháborútól. Sürgetik Preston hadügyminisztert, vagyis lényegében az elnököt, vonjon vissza minden erőt a Fülöpszigetektől. Preston megpróbál egyensúlyozni, de úgy gondolja, ez a megbeszélés itt legalább egy kicsit messzebb lenne a közvélemény figyelmétől és a sajtótól mint a Kongresszusban vagy a Hadügyben.

Curtis nem Hill a fülének. A Fehér Ház megint politikai iszapbirkózásba rángatja bele a Pentagont. Ez jellemző. Istenem, mennyire gyűlölte a politikusokat! Cesaréhoz fordult: – Mindez rendben van, Mr. Cesare, de ez nem magyarázza meg, mit keres ön itt.

– Omm ... nos, informálódom, hogy az elnök tájékozottan válaszolhasson , ha a szenátorok megszorongatják.

Cunnigham tengernagy, a flotta hadműveleti főnöke diszkréten megköszörülte a torkát mögöttük. Curtis magán érezte vezérkari kollégái sürgető pillantását: foglalkozzanak már végre a vészhelyzettel; Cesare várhat. – Később minden szükséges információval el fogom látni, Mr. Cesare, de ebben a helyzetben az ön helye fönt van a galérián.

– Nagyon örülnék, ha maradhatnék, és...

– Mr. Cesare...

– Tábornok úr...

Curtis intett biztonsági tisztjének, Jefferson törzsőrmesternek, aki azonnal Cesare elé lépett. –

Jake, gondoskodjon róla hogy Mr. Cesare helyet foglalhasson a galérián a többi látogató mellett, és ellenőrizze még egyszer az ott tartózkodók jogosultságát.

– Az elnök teljes tájékoztatást vár – állt talpra Cesare.

– Meg fogja kapni – felelte Curtis és a híradós tisztjéhez fordult: – Hívja az elnököt, kettes prioritás. – A Pentagonban használt prioritási kódok nem nukleáris fenyegetés esetén számok, atomveszély esetén pedig színek voltak. Az egyes a legnagyobb hagyományos fenyegetés kódjele volt, az Egyesült Államok kontinentális területe ellen indított nagyobb katonai vagy terrorakciókat jelezte. A kettest tengerentúli amerikai támaszpontok, követségek, hadihajók és állampolgárok elleni nagyobb támadásokra tartották fenn. A “vörös" totális atomtámadást jelentett az Egyesült Államok ellen, és soha nem használták próbariadók vagy gyakorlatok alkalmával. Curtis kis mosollyal fordult ismét Cesaréhoz. Ez most az ő játszmája volt. – Érezze jól magát, Mr. Cesare. Jefferson majd mutatja önnek az utat – intett az ajtó felé, mire az őr kikísérte Cesarét. Az egyesített vezérkar elnöke igyekezett figyelmét a nagy képernyőkre és az előtte álló

monitorokra összpontosítani, de Cesare információja idegesítette. A hírszerző hadművelet a Fülöp-szigeteknél éppen akkor robban, amikor a kongresszus a kivonulást erőlteti. Mi jöhet még?

Amikor Cesare biztonságos távolban volt, Curtis még egyszer ellenőrizte, kikapcsolták-e az interkomot a galérián. A parancsközpont rangidős tisztjének jogában áll minden információtovábbítást korlátozni, tekintet nélkül az érintettek biztonsági minősítésére. Azt mondta: – Folytassa, Rodgers kapitány. Veszteség–és kárjelentés, kezdje a Rangerrel.

– A jelenlegi veszteséglista: negyvenhét halott, kétszáz sebesült. –A teremben dühös morgás támadt. Curtis émelygett. – A Ranger úszik, minimális sebességgel az indonéziai Manado kikötője felé tart, a Hewitt és Fife rombolók, továbbá a Bunker Hill cirkáló kíséretében. A sebesülteket légi úton ugyancsak Manadóba szállították.

Az egyik nagy monitoron azonnal megjelent a térség térképe, mihelyt az előadó egy külföldi várost vagy országot említett. Curtis és stábja most láthatta a kérdéses területet. Curtisnek kiszáradt a szája, felgyorsult a pulzusa. Negyvenhét halott.

A Bunker Hill cirkáló megsérült a harc közben – folytatta Rodgers –, de halottak nincsenek, és a sérülések is jelentéktelenek. Teljesen harcképes, és a Rangert fedezi.

– Jóváhagyva – mondta Curtis. A fenébe, a Bunker Hill is! Két nagy hadihajó megsérült, és nagyobbak a veszteségek egy nap alatt, mint 1991-ben az egész Perzsa-öböl válság alatt. – Várjon csak. Nem volt egy másik nagy hajó is a Rangerrel? Egy másik cirkáló?

– De igen, uram. A Sterett útban van a Celebesz-tenger felé, hogy megpróbálja felkutatni a kínai vadászgépekkel vívott harcban lezuhant két F-14-es pilótáit. A Tomcetek legénysége az eltűntek közt szerepel a veszteséglistán.

Két vadászgép? Jézusom, az négy pilóta! Hányan fognak még odaveszni? – A fenébe, kapitány, közölje egyszerre az összes veszteséget! Van még?

– Nincs több, uram. Amerikai részről csak a Rangeren és a két Tomcaten voltak veszteségek.

– Köszönöm – mondta Curtis, és nagyot sóhajtott. – Folytassa a Sterett akciójától. Képes a Ranger támogatást adni a Sterettnek?

– Ez idő szerint nem, uram – felelte Rodgers. – A Ranger nem tud repülőgépeket felküldeni és fogadni. Walheim tengernagy nem javasolja a légierő nehézgépeinek hatszáz mérföldnél jobban megközelíteni Zamboangát vagy Mindanaót az erős kínai légvédelem miatt. Megpróbál egy vadászjárőrt megszervezni, a Rangerről kiszorult üzemanyag-szállítók támogatásával.

– Hogy fegyverzi fel a vadászgépeit, ha a Ranger használhatatlan?

– A vadászai engedélyt kaptak, és az egészségügyi helikopterekkel együtt leszállhatnak Indonéziában – felelte Rodgers. – Walheim tengernagy a Ranger raktáraiból helikoptereken a Manado melletti Ratulangi reptérre akarja szállítani a fegyverzetet, megoldva így a vadászok felfegyverzését. Még nem kapott engedélyt az indonéziai kormánytól erre. Ráadásul az indonéziai kormány azt kérte, a felfegyverzett repülőgépek ne hagyják el Ratulangit, míg a helyzetüket nem tisztázzák.

Milyen gyorsan kapcsol, gondolta Curtis. Walheim, ez a taknyos, aki élete első kötelékét vezényli, máris megtalálta a módját, hogy röpfedélzet nélkül is folytathassa a harcot. A térképen X jelölte azt a helyet, ahol a vadászok lezuhantak: körülbelül három-négyszáz mérföldre volt Manadótól.

– Hány vadászgép szorult le a Rangerről, kapitány? – kérdezte Cunningham tengernagy.

– Hat F-14-es Tomcat, két KA-6-os üzemanyag-szállító, egy E-2C Hawkeye – felelte Rodgers.

– Fegyverzetük összesen négy Phoenix rakéta, tizenöt Sparrow rakéta, tíz Sidewinder rakéta és teljes lőszerkészlet.

Cunningham tűnődve bólintott, és Curtishez fordult: – Az üzemanyag-ellátástól függően Walheim megbízható légitámogatást nyújthat Ratulangiból egy mentési akcióhoz, ha sikerül megszereznie az indonéziai kormány beleegyezését.

– A politikai szardobálásra való tekintettel ez nem valószínű –mondta Curtis. – De majd csak kitalálunk valamit. A külüggyel szeretnék beszélni – mondta Rodgers kapitánynak –, ha lehet, Danahall-el, ha nem, akkor a csendes-óceáni helyettesével.

– Walheim tengernagy azt javasolja, mindenképpen kezdjük el a mentési akciót. Talán egy magányos hajót békén hagynak ha rádión közli, mentésben vesz részt.

– A STRATFOR Andersenről megszervezhet egy légifedezetet –vetette fel Falmouth tábornok, a légierő vezérkari főnöke. – A Csendes-óceáni Parancsnokságnak van néhány vadászgépe Guamon, amiket felhasználhatnánk.

– Nem engedélyezem – felelte Curtis. – A Sterett maradjon távol Celebesztől és legalább hatszáz mérföldre Zamboangától, míg személyesen nem beszélek a külüggyel és Walheim tengernaggyal. Egyetlen hajó se hatoljon be a Celebesz-tengerre fedezet nélkül. –Nem feledkezett meg a négy lezuhant Tomcat-pilótáról, de tudta mi az eredmény, ha egy sérült gép a tengerbe csapódik több ezer láb magasságból; ha senki sem látott ejtőernyőket, akkor feltehetően nincsenek túlélők, és biztosan nincs megfelelő indok arra, hogy a Ste retten több száz életet kockáztassanak négy ember megmentéséért. Bármennyire utálta beismerni, tudta, mentési akcióról most szó sem lehetett. – Folytassa, kérem! A légierő gépeinek állapota?

– Kisebb sérülések menekülési manőverek közben, amikor azt hitték, hogy megtámadták őket –

mondta Rodgers. – Az RC-135-ös utántöltött a levegőben, és biztonságban földet ért a guami Andersen légitámaszponton. Az AWACS és a KC-10-es még megfigyelőhelyén van Manadótól délre, a Fülöp-szigetek és Indonézia között; az AWACS a kínai vadászgépek mozgását figyeli, és megpróbálja megtalálni a két lezuhant gépünket. A hat Tomcat vadászgépből négy mellette van fedezetként; a másik kettő leszállt Indonéziában a sebesültszállító helikopterekkel együtt. Becslésük szerint pirkadatig tudnak a helyükön maradni, aztán vissza kell térniük karbantartásra. Curtis a zónaidőket mutató órasorra pillantott a “nagy tábla" alatt. Guami idő szerint majdnem hajnali fél három volt. – Az AWACS gép napfelkeltéig legyen újra Guamon – mondta. –

Maradjanak, amíg fedezik a flotta légi akcióit, de legyenek amerikai nehézgépek a levegőben napvilágnál, fedezettel vagy anélkül. – Eszébe jutott Masters

doktor műholdas rendszere ... hogy a fenébe hívják ... az AUDR műholdak, és azt mondta: –

Azonnal beszélni szeretnék Stone tábornokkal Guamon.

– Igen, uram.

Curtis Cunninghamhez fordult: – Van fönt egy műholdas rendszerünk, ami képes megtalálni egy Sevrót egy Fordokkal teli parkolóban, borús éjszakán, négyszáz mérföld magasságból. Itt az ideje kipróbálni.

– Úgy legyen, ámen – mondta Cunningham. – Uram, az Independence anyahajó-köteléket tájékoztatni kellene az incidensről, és el igazítani a teendőkről. Szeretnék kétszáz mérföldes biztonsági sávot, és első lövési lehetőséget.

– A kétszáz mérföldes zónát engedélyezem – felelte Curtis. – Első lövési lehetőség csak levegővíz rakétát hordozó repülőgépek ellen engedélyezve. Minden más akciónak a főparancsnokságon kell átmennie. Kérjen részletes jelentést Walheim tengernagytól a Ranger ről, aztán tájékoztasson engem, mit küldjünk Manadóba, mivel segítsük Indonéziában tartózkodó egységeinket. A mosási számlát a külügynek küldjék. Tudja meg, milyen hajók állnak rendelkezésre a Ranger helyettesítésére, tengeralattjárókat is beleértve. Vissza akarom szerezni az ellenőrzést azokon a vizeken, amilyen gyorsan csak lehet. – Cunningham a konzolja elé ült, és elkezdte kiadni a parancsokat.

Curtis konzolján kigyulladt egy sárga fény, feltette a fejhallgatóját, és bekapcsolta a mikrofonját. – Itt Curtis.

– Az elnököt kapcsolom, uram.

– Tessék, Wilbur. Mi történt? – hallotta egy perc múlva Taylor elnök hangját.

– Elnök úr, incidens a Fülöp-szigeteknél. A Ranger anyahajót eltalálta egy levegőből indított kínai rakéta, emberveszteség is van. A flotta két vadászgépét is lelőtték.

– Ó, nem ...– dünnyögte az elnök. Nyilván nem akarta hogy mások is hallják körülötte az érzelemnyilvánítását. Rejtjelezett telefonvonalon beszélt, de a háttérzajból Curtis arra következtetett, valószínűleg társaságban ebédel. – Tíz perc múlva végzek itt. Mondja meg a

“mamlasznak", nézzen be hozzám, mihelyt tud.

A vonal megszakadt.

Curtis alig tudott elfojtani egy mosolyt. Az elnök imádta a hétköznapi, egyenesen vidékies fedőneveket. A “mamlasz" a nemzetbiztonsági tanács e havi fedőneve volt; azt kérte, gyűljenek össze haladéktalanul a Fehér Ház értékelő termében. – Hívja a Fehér Ház híradós tisztjét, gyűjtse össze a nemzetbiztonsági tanácsot az értékelő teremben – mondta a saját híradósának. A telefonvonal felszabadult. Curtis intett, valaki hozzon neki egy pohár vizet, és ráült a készülékre. Két-három hívás hogy pontosabb képet kapjon a helyzetről, aztán kialakítja az akciótervet, míg a kocsi a Fehér Házba viszi. Úgy ment, mint mindig: kizárták a valóban fontos politikai döntésekből, de amikor kiborult a bili, tőle várták mindenre a választ. Nos, gondolta, meg is lesz a válasz mindenre, mire a nemzetbiztonsági tanács összeül. A következő hívás Guamról jött. – Itt Stone tábornok, uram.

– Patkány, mit tud jelenteni nekem?

– A Rangert B-6-os bombázók és Q-5 vagy B-7 típusú vadászgépek támadták meg, uram –

felelte Stone. Hangján még a rejtjeles műholdas vonalon keresztül is világosan érződött a fáradtság. – Csak akkor láttuk meg őket, amikor már százötven mérföldre kint voltak. A radargépek menekültek előlük, és azt hittük, a flotta vadászgépei eltérítették őket. De nem a radargépekre mentek, hanem egyenesen a hajókra. Az első hat gép közül csak kettő volt légvédelemre felfegyverezve, a másik négy C601-es rakétákat és hőérzékelős levegő-levegő

rakétákat hordozott.

– Biztos benne, hogy 601-esek voltak?

– Holtbiztos, a repülési profil és az okozott kár alapján. Sokkal nagyobbak voltak, mint a C801es; vagy az Exocet.

– Semmi jelé speciális robbanófejnek? – Lehetséges hogy a rakéták nukleáris töltetet hordoztak, csak csütörtököt mondtak.

Curtis a recsegő vonalon is meghallotta az őszinte megkönnyebbülés sóhaját: – Nem, hála az égnek. – Az alternatíva, Curtis jól tudta, sokkal rosszabb lett volna. 1946-ban, a Keresztút Hadműveletnek nevezett titkos kísérletben a flotta ki akarta próbálni egy húsz kilotonnás nukleáris töltet hatását egy anyahajóra. A Saratogát kivontatták a Bikini-atollhoz, és ötszáz lábra tőle felrobbantották a szerkezetet. Az az egyetlen robbanófej majdnem ötven láb magasra dobta fel a vízből a negyvenezer tonnás anyahajót, majdnem fél mérföldre lökte oldalra, összemorzsolta tizenhét hüvelyk vastag páncélzatát, átlyukasztotta a röpfedélzetet, és két óra alatt elsüllyesztette. A Rangerra ugyanez a sors várt volna.

– A támadás után felvételeket készítettünk a Zamboangán leszálló gépekről. Tényleg B-6-os bombázók voltak – rázta fel tűnődéséből Curtist Stone hangja. – A kínaiak a legjobb tengeri támadógépeiket vitték Zamboangára. Mindegyiken két C601-es és két PL-7-es vagy PL-9-es rakéta van. A vadászokat nem tudtuk pontosan azonosítani. Csak a B-7-es, az F-8-as, vagy légi utántöltéssel az A-5-ös érhette el ekkora távolságból a Rangert. A felvételek szerint Y-8-as felderítő gépeik és PS-5-ös tengeralattjáró-elhárítóik is vannak odakint. A kínaiak nagy haditengerészeti erőket telepítettek a Fülöp-szigetek déli részére, döntötte el Curtis. Ekkora erővel az egész térséget lezárhatják, és bombatámadásokat indíthatnak a kormánycsapatok állásai ellen Mindanaón. – Az övék a Celebesz-tenger, Patkányölő? –kérdezte még.

– Attól tartok, uram – felelte Stone. – Égen, földön és vízen egyaránt. Nagyon keményen kell belemennünk, ha hozzá akarunk férni.

Curtis tudta, mit jelent ez: semmi puhatolózás, semmi RC-135-ös, bármekkora fedezettel is. Óriási hiba volna most a Celebesz-tengerre küldeni a Sterettet. – Értem. Úgy tűnik, egy ideig csak Masters doktor bigyói fognak felderítési adatokkal szolgálni.

– Keményen megdolgoztat minket, uram – mondta Stone. – A bigyói fantasztikusan működnek. Már küldtem önnek néhány felvételt Offutton át; hamarosan kézhez kapja őket. Néhány óra múlva részletes felvételeink is lesznek a kínaiak pozícióiról Zamboangán.

– Helyes. Harminc percen belül találkozom a nagyfőnökkel; ő is akarja majd látni őket. Mit tartogat még a számomra?

– Amióta Masters szerkentyűjét felszereltük itt, már lejátszottunk néhány támadási verziót Harbaugh tábornokkal és Houston tábornokkal – felelte Stone. – Határozottan szükségünk lesz a légi harcezredre és egyebekre a keleti fiúk kipiszkálásához.

– Milyen forgatókönyvet használtak? Megkaphatnám az adatokat? – kérdezte Curtis.

– A forgatókönyveket a fotókkal együtt elküldtem önnek –mondta Stone. – Érdekes olvasmány lesz. Masters gyakorlatilag lemásolta a flottaakadémia számítógépes háborús játékát itt a parancsnoki állásomon, percnyi pontosságú hírszerzési adatokkal kiegészítve. Már háromszor lejátszottuk a mindanaóí csatát.

Curtisnek eszébe jutott a régi mondás: – Ne kérdezz, ha nem tudod elviselni a választ – mégis megkérdezte: – Ki győzött?

– Attól függ, uram – felelte Stone. – Mennyire akarjuk, hogy a kínaiak kitakarodjanak?

– Most egyelőre egy hajót szeretnék a Celebesz-tengerre küldeni, hogy megkeresse a Tomcetek pilótáit. És szeretném visszaküldeni oda a flottát, lássák a kínaiak, nem zárhatnak ki minket. Légi fedezetre van szükségem. A flotta gépei egyelőre nem tudnak felszállni.

– Sajnálom, uram, nem segíthetünk – mondta Stone. – Csak hét F-15-ös vadászunk van, és legalább húsz kellene a mentőhajók fedezésére. Egyik sem alkalmas levegő-víz akciókra. Curtis halkan káromkodott. A Ranger kiesésével tényleg elvesztették védelmi és támadási lehetőségeiket. Egy másik anyahajókötelék odaküldése időbe telik, és addig a kínaiak megerősíthetik saját tengeri és szárazföldi állásaikat.

Feltétlenül valódi támadó és védelmi erőre volt szükségük. Oda kell küldeni a légi harcezredet, de azonnal.

A Fehér Ház, Washington, USA

Harminc perccel később

–Ön azt mondta nekem, az anyahajó-kötelék meg tudja védeni magát, tábornok – kezdte az elnök. –Egyetlen találat és hatvan halottunk meg több száz sebesültünk van. A nemzetbiztonsági tanács minden tagja őt nézte.

Kivéve Thomas Prestont. A hadügyminiszter Hill abban, ez az összecsapás elkerülhetetlen. De természetesen nem a Fülöp-szigeteki feszültség csökkenésének kezdetét látta benne, hanem egy veszélyes konfliktus kezdetét. Mintha egy atomtöltetű puska csövébe nézne bele az ember. Curtis és ő ritkán értettek egyet, de ezúttal igaza lehet.

– A Bunker Hillen védekezés közben elromlott az egyik Aegis-rakéta, uram – magyarázta Curtis. Tizenhárom ember halt bele sérüléseibe az elmúlt harminc percben; és további harmincnak legfeljebb ötvenszázalékos esélye van a túlélésre. Curtisnek nehezére esett objektív, hűvös elemzést adni, miért és hogyan halt meg ennyi ember. Bénultnak érezte magát, de folytatta: – A Bunker Hill megőrizte a kezdeményezést a balesetig. Walheim tengernagy légvédelmi helyettese, aki a csatát irányította a Bunker Hill harcirányító központjából, leállította a további rakéták indítását, amelyek minden bizonnyal elpusztították volna az utolsó bejövő rakétákat. A légvédelem irányítását áttették a Sterett cirkálóra, ez simán ment, de a Sterett tűzereje nem volt elég valamennyi rakéta megsemmisítéséhez.

– És a belső védelem? A Rangernek nincsenek ágyúi, amikkel megvédhette volna magát?

– A Ranger vadászai lelőttek egy repülőgépet, amely levegő-víz rakétákat hordozott, és megpróbálták leszedni magukat a rakétákat is, de a Tomceteket nem arra tervezték, hogy cirkálórakétákat fogjanak be, különösen ellenséges vadászgépek jelenlétében. Magának a Range rnek volt két működőképes SRAM indítószerkezete – hőérzékelő rakéták dobozos kilövőállványon –, plusz két Phalanx légvédelmi lövegrendszere, mindkettő működött, de egyik sem tudta elkapni a bejövő rakétákat,. Vizsgáljuk az okát.

– Két vadászgépet is vesztettünk. Miért?

Curtis begurult attól, hogy neki kell magyarázatot adnia a légiharc viszontagságaira, de azért megmagyarázta: – A vadászok egész idő alatt túlerővel álltak szemben, uram; egy pillanatig sem volt jobb az arány, mint egy a kettőhöz. A vadászoknak nemcsak magukat és a hajójukat kellett megvédeniük, hanem a légierő nehézgépeit is.

– De miért voltak ilyen rosszak az erőviszonyok? – kérdezte az alelnök, Kevin Martindale. –

Miért csak nyolc vadászgépünk volt fent? Tizenhatnak vagy húsznak kellett volna levegőben lennie.

Kis feszültség támadt a teremben; Martindale követte a jelenlévők pillantásait, és észrevette, mindenki az elnököt nézi. – Csak két fedezetet engedélyeztem gépenként – magyarázta Taylor az alelnöknek. Mindenki láthatta, ez a beismerés mély sebet ejt rajta. – Több mint harminc vadászgépet akartak fedezetnek.

– Tudnom kellett volna – sóhajtott az elnök. – Az egységeink védelmével törődtem volna inkább.

– Talán jobb lett volna, ha az elején több vadászgépünk van fent –mondta Curtis –. de a repülőink nemzetközi légtérben voltak, végig kívül az egyezményes Fülöp-szigeteki légtéren. A kémgépünk negyven mérföldnél jobban nem közelítette meg a kínai hajókat, amelyek ötven mérföldre voltak a parttól. Messze betartottuk a szabályokat. A repülőgépeink azonosító jeleket sugároztak, folyamatosan kapcsolatban álltak a nemzetközi repülésirányító ügynökségekkel, és semmiféle zavarást nem alkalmaztak. A Ranger több mint háromszáz mérfölddel beljebb volt, és soha nem lépett be a Celebesz-tengerre. A legkevésbé sem volt fenyegető a magatartásunk.

– Úgy tűnik, alábecsültük a kínaiakat – mondta Thomas Preston. – Ez most már nem afféle rablóportya, hanem egy nagyszabású katonai hadművelet. Minden eszközzel és minden áron készek megvédeni pozícióikat, az Egyesült Államok anyahajójának megtámadását is beleértve.

– És ezt nem tűrhetjük – mondta Curtis tábornok. – Az ártatlanságukat hangoztatják, ugyanakkor szétlövik a felderítő gépeinket és az anyahajóinkat.

– Nyugalom, nyugalom, Wilbur – vágott közbe az elnök. – Megértem a haragját, és higgye el, osztozom benne. De szeretném hallani, vannak-e más lehetőségeink is, mielőtt fontolóra veszem a katonai választ. – Danahall külügyminiszterhez fordult: – Dennis, azt mondta vannak hírei számunkra az ASEAN kongresszusáról.

– Igen, uram – felelte Danahall. – A Délkelet-ázsiai Nemzetek Szervezete tegnap fejezte be rendkívüli kongresszusát Szingapúrban. Tőlünk Deborah O'Day vett részt rajta megfigyelőként. –

Curtis gyorsan Thomas Prestonra pillantott, és enyhe ingerültséget figyelt meg rajta. O'Day valamikor Preston csendes-óceáni helyettese volt –ez volt az egyike a számos pozíciónak, amelyeket két elnöki ciklus alatt betöltött –, de kidobták onnan, mert nyílt propagandát folytatott Amerika fokozott csendes-óceáni jelenléte mellett általában, és különösen a Fülöp-szigeteki kivonulás ellen. Curtis el tudta képzelni milyen hatást kelthetett O'Day a túlnyomórészt mohamedán és általában nőellenes diplomaták között.

– O'Day asszony jelentette – folytatta Danahall –, hogy a Kína elleni szankciókat nem szavazták meg.

– Micsoda? – kérdezte riadtan az elnök. – Ez nem lehet. A kínaiak darabokra szedik a Fülöpszigeteket, és az ASEAN semmit sem akar tenni ellene?

– Ez még nem minden, uram – folytatta Danahall. – A gyűlés után O'Day asszonyt rövid időre elrabolták.

A teremben sistergett a feszültség.

– Elrabolták? – Az elnök kis híján felugrott. – Jézusom! Jól van? Mi történt?

– Semmi baja nem esett, uram. Egy karcolás se érte. Az elrablója azt állította, Samar második alelnök küldte katonai segítséget kérni az Egyesült Államoktól; O'Day azt mondja még, Samar figyelmeztetést küldött nekünk, ne lépjünk be a Celebesz-tengerre, mert a kínai flotta tengernagya támadni fog. – Egy papírlapot emelt fel. – Itt a szingapúri követségünk jelentése, tizenhat órával a támadás kezdete előtt. –

Az elnök gyorsan átfutotta a jelentést, aztán a megrázkódtatástól mereven tért vissza a helyére. Prestonhoz és Curtishez fordult: – Tudtak önök erről?

– Igen, uram –felelte Preston. –Azonnal továbbítottam Walheim tengernagynak a figyelmeztetést, de akkor még nem tulajdonítottunk neki nagy jelentőséget.

– Miért?

– Mert először is az ön parancsára a Ranger-kötelék amúgy sem hajózhatott volna be a Celebesz-tengerre – magyarázta Preston. –Úgy döntöttem, folytatom a légi megfigyelést egyrészt mert úgy sokkal kisebb a kockázat, másrészt mert szükségünk volt a “szemekre" odafönt, hogy lássuk, mit művelnek a kínaiak. Nem számítottunk a felderítőgépeink megtámadására, nemhogy a Ranger-kötelékére. – Preston határozottan kínban volt, de hozzátette: – Másodszor, O'Day asszonynak ... hm ... az a híre, hogy felfújja a dolgokat, uram. Attól tartok, a kelleténél kevésbé

hittem neki – Úgy hangzott, mint egy gerillaharcos fanatikus szónoklata.

– Mindent megtettünk a flotta megvédésére, uram – mondta Curtis. – Továbbítottuk a megfelelő figyelmeztetéseket, a parancsnokok ismerték a helyzetet.

– Vállalom a teljes felelősséget – mondta nagy kínban Preston. – Azonnal fel kellett volna hívnom az ön figyelmét erre a körülményre.

Az elnök üres tekintettél meredt Prestonra. A következő pillanatban megrázta a fejét, és legyintett. – Nem a maga hibája, Thomas. Ha közölte volna velem, hogy a kínaiak a flotta megtámadására készülnek, azt mondtam volna hogy maga megőrült, és folytassa terv szerint az akciót. – Kis szünet után hozzátette: – Rendben. Van több tucat halottunk, egy sérült anyahajónk, és egy élő Fülöp-szigeteki alelnökünk, aki segítséget kér. Mit kezdjünk mindezzel?

– Az EV kidolgozott egy hadműveletet, ami világos üzenet volna a kínaiak számára, uram. Az elnök szemlátomást habozott. Az egyetlen nukleáris robbanás, egy viszonylag kis detonáció

tízezer mérföld távolságban megbéklyózta az elnököt, kételyeket ébresztett benne, amelyek csak tovább fokozták dühét. Akárcsak Reagant a Libanonban fogva tartott amerikai túszok ügye, a nukleáris robbanás ténye és a félelem, hogy kiterjedő konfliktus alakul ki Kína és az Egyesült Államok között, döntésképtelenségbe hajszolták az elnököt.

– Uram, szeretném újra hangsúlyozni: minden nap késedelem támadó erőink Guamra telepítésében és harckészültségbe helyezésében csak tovább rontja a helyzetünket. Elérünk egy pontot, amikor már képtelenek leszünk megállítani Kínát. Most még fontosabb volna azonnal elindítani a légi harcezredet–folytatta Curtis –, hiszen az az egyetlen támadási lehetőségünk a Fülöp-szigeteken tartózkodó kínai erők ellen a tengeralattjáróktól és a nagy hatótávolságú

rakétáktól eltekintve. – A térség térképére mutatva folytatta: –Nem kockáztathatjuk meg további hadihajók beküldését a Celebesz-tengerre, a Dél-kínai-tengerre, és a Fülöp-szigeteket övező

tengerekre, amelyek egyébként is veszélyesen sekély vizűek. Kína ellenőrzi a Fülöp-szigeteket délről, nyugatról és északról, és övék az egész Dél-kínai-tengert. Ellenben nem ellenőrzik a Fülöp-szigetek keleti részét, és ez a gyenge pontjuk. Anyahajókról vagy szárazföldről indított bombázók kelet felől bejuthatnak, és lecsaphatnak a kínai állásokra. Masters doktor Guamra telepített rendszerével és az RC-135-ös adataival a STRATFOR több támadási variánst dolgozott ki egy egész sor cél elérésére. A tervek mind feltételezik a légi harcezred bevetését. A Ranger vagy más felhasználható anyahajó-kötelék híján egyszerűen nem áll rendelkezésünkre Guamon a szükséges légvédelmi kapacitás. A légi harcezred az egyetlen egység, amely a szükséges tűzerővel rendelkezik, és elég hamar odaküldhető. Röviden, véleményem szerint használható tervet dolgoztak ki a kínaiak megverésére a déli Fülöp-szigeteken. Elég szép esélyünk van a sikerre, még akkor is, ha a kínaiak további erősítéseket küldenek Celebeszre. Az elsődleges terv egy viszonylag kicsi, ellenőrzött csapás, nem igényli anyahajó-kötelékek vagy tengerészgyalogos egységek közvetlen közreműködését. Masters háborús tervező számítógépe Téli Kalapács hadműveletnek nevezi ezt a változatot.

– Téli? –csapott le Martindale alelnök. – Maguk télig akarnak várni? – Közismert volt az alelnök nem túlságosan gyors észjárása.

– A név egyszerűen csak a komputer által generált véletlenszerű szókombináció, és szigorúan belső használatra szolgál. A sajtó számára kitalálhatunk valami más nevet, ha óhajtja.

– Hadd halljam, mit akarnak odaküldeni – mondta ingerülten az elnök. – Mennyi felszerelést, hány embert.

– A légi harcezred, amely jelenleg az egyetlen – felelte Curtis –, tizennyolc B-52-es bombázóból, tíz F-111G bombázóból, húsz F-15B és E típusú vadászgépből, tizenkét F-4-es vadászgépből, három KC-10-es üzemanyag-szállítóból, hat KC-135-ös üzemanyag-szállítóból, egy AWACS gépből, egy RC-135-ös radarfelderítő-gépből, egy EC-135-ös légi harcirányító

állásból, három C-5-ös szállítógépből és tíz C-141-es szállítógépből áll. Összesen kétezer nőt és férfit foglalkoztat. A jelenlegi felállás három B-2-es lopakodó bombázót is tartalmaz, amelyek együtt gyakorlatoztak a légi harcezreddel. Továbbá felhasználhatjuk a Hewitt és Fife rombolókat, a Sterett cirkálót a Ranger kötelékéből; a két romboló Tomahawk cirkálórakétákat hordoz, amelyek a bombázók előtt járva kilőhetik a felszíni radarokat és a nagy hajókat. A második légi harcezred körülbelül kétszer ennyi gépből és emberből áll, de nem állítható össze harminc-hatvan napnál előbb.

Hírszerzési adataink szerint a kínaiaknak csak Zamboangán körülbelül tízezer emberük van, plusz további ötezer hajókon a Celebesz-tengeren – folytatta Curtis. – Továbbá egy teljes tengerészgyalogos

hadosztály Mindanaón, s egy másik a tengeren. Három hajóosztályuk van a Celebesz-tengeren, ez tizenkét nagy hadihajót jelent, tengeralattjárókkal mindegyik osztályban. Legalább húsz feltételezhető víz-levegő rakétaállást térképeztünk fel Celebesz körül. Lezárták légi és tengeri járőr-útvonalainkat, és minden útvonalat a déli Fülöp-szigetek körül Zamboangától ezer mérföldes sugarú körben.

Ezenfelül további húszezer fős haderejük van Puerto Princesán, harminc további hajóval és legalább száz repülőgéppel, alig ötszáz mérfölddel arrébb. És mindez csak a negyede annak, amit Luzonra küldtek: a Clark légitámaszponton és Subic Bayben most ugyanannyi kínai katona és felszerelés van, mint amennyit az Egyesült Államok állomásoztatott ott a vietnami háború

tetőpontján.

– Várjon csak – mondta meglepetten az elnök. – Maga tizenötezer kínai katonát kétezerrel akar elkergetni? Ezt hogy gondolja?

– Uram, itt nem a mennyiség számít – magyarázta Curtis. – A légi harcezred két, de inkább három anyahajó-kötelék csapásmérő erejével rendelkezik, olyan sebességgel és rugalmassággal, amivel az anyahajók nem. Megvan a légierőnk a kínaiak elkergetéséhez Zamboangáról, és talán a Fülöp-szigetek egész déli feléről. A lehető leggyorsabban be kell vetnünk ezt az egységet. Javaslom, állítsuk hadrendbe a légi harcezredet Guamon. Mihelyt ott vannak, részletesebb terveket mutathatok be önöknek.

– Nem helyeslem hogy Curtis tábornok az egyetlen megoldásnak tűnteti fel ezt az egységet –

mondta Preston. – Támogatom a légi harcezred bevetésére vonatkozó elgondolását, de azt hiszem, Curtis tábornok álmodozik, uram. A maga oldalán állok, Wilbur – fordult Curtishoz –, és becsülöm a munkát, amit végzett. A légi harcezred nagy ötlet, és maga tökéletesen valósította meg. Ezt és a maga szerepét senki sem kérdőjelezi meg. De realistábbnak és optimistábbnak kell lennünk. Ebben a konfliktusban már annyi meglepetésért minket, hogy sokkal nagyobb arányokban kell terveznünk, ha megbízhatóan akarunk eljárni. – Az elnökhöz fordult: –

Felállíthatunk akkora erőket, és elfoglalhatjuk a Fülöp-szigeteket. Kérdés, ön hajlandó-e megfizetni az árát.

– A légi harcezred nem egyedül fog harcolni, Thomas – mondta Curtis. – A Téli Kalapács feltételezi a Wísconsin anyahajó-kötelék részvételét. Hat hajó, a Wisconsin csatahajó vezetésével indulásra készen áll Pearl Harborban. Ez a csoport közös tengeri hadgyakorlatokon vett részt a légi harcezreddel. Ha ön, elnök úr, úgy dönt hogy beveti a harcezredet, akkor képesek lesznek együttműködni. Amellett kíséretet adhatnak a Rangernek, ha az el tud indulni Indonéziából, és nagy távolságból ellenőrizheti a hajók és tengeralattjárók mozgását a Celebesz-tengeren. Náluk is vannak Tomahawk cirkálórakéták, amelyek fontosak lehetnek, ha megkezdődik az ellenségeskedés a kínaiakkal.

Részt venne az akcióban továbbá a Guam közelében, a Mariana-szigeteken állomásozó második előretolt tengerészgyalogos hadtest.

Egy kétéltű partra szállító egység, egy tankszállító hajó, két kísérő-hajó, két ellátóhajó, húsz helikopter, harminc harckocsi, ötezer tengerészgyalogos és tengerész. Az erők fele már ott van, a másik felét Hawaiiról felfejleszthetik. Hajóra szállhatnak a Maríana-szigeteken. és harcálláspontra hajózhatnak a Fülöp-szigeteket környező vizekre. Legalább öt nap kell, míg ezek az erők elfoglalják helyüket. Egy raj P-3 Orion tengeralattjáró-vadászt küldünk velük Japánból vagy Guamról, míg a partról vagy az anyahajókról légi fedezetet nem tudunk biztosítani nekik.

– Egy inváziós hadsereg – mondta az elnök. – ön totális inváziót javasol. Megcsörrent az elnök előtti telefon; Cesare felvette, belehallgatott, majd visszatette a helyére. –

A kínai kormány sajtóközleménye, a hírügynökségek közlik – mondta az elnöknek. – A hírközpont leküld egy másolatot.

Kisvártatva egy titkosszolgálati tiszt érkezett, és átadott egy számítógépes nyomtatványt Cesarénak, aki állva maradt és felolvasta a szöveget a Nemzetbiztonsági Tanács tagjainak: A kínai kormány jelenti, hogy egy amerikai harci egységet észleltek és tartóztattak fel a Celebesz-tenger fölött. A több nagy bombázóból , feltehetően Guamról felszállt B-52-esekből álló

harci egységet anyahajóról indított vadászrepülőgépek kísérték. Közlik, hogy a Fülöp-szigeteki kormány azt kérte, a Kínai Népfelszabadító Hadsereg légiereje, amelynek egy része kérésükre a déli Fülöp-szigetek támaszpontjain állomásozik, nyújtson védelmet. Állításuk szerint egy vadászgépekből álló kisebb védelmi erőt küldtek fel, amelynek sikerült elűznie a bombázókat. Négy kínai vadászgép zuhant le, két amerikai vadászgépet lelőttek –Cesare előrefutott a szövegben, és hozzátette: – A Ranger elleni támadást nem említik, csak azt állítják, az amerikai hadihajók bomba–és rakétatámadásokkal Fülöp-szigeteki parti városokat veszélyeztettek, egy fegyvertelen kínai szállítóhajót pedig, amely gyógyszert és élelmiszert vitt a Fülöp-szigeteki menekülteknek Mindanaóra, szintén megtámadtak az amerikai bombázók. A továbbiakban azzal vádolják az Egyesült Államokat, erőszakkal vissza akarja foglalni a Fülöp-szigeteket. És ismét minket vádolnak a Palawan melletti atomrobbantással, amely termonukleáris katasztrófával fenyegeti a világot.

– A nyavalyások – morogta dühösen az elnök. Aztán mint akinek eszébe jutott valami, Curtishez fordult: – Egyetlen B-52-esünk sem vett részt a celebesz-tengeri akcióban, igaz, tábornok?

– Természetesen, uram. Semmiféle bombázónk nem állomásozik Diego Garcián, Ausztráliában, Japánban, sehol Guamtól nyugatra.

– Nem lehetett valaki más? Az ausztrálok? Brunei? Vietnam? Ausztráliának vannak F-lll-es bombázói, igaz?

– Nem valószínű, uram. Az AWACS gépünk nem észlelt más repülőgépet a térségben.

– És a szárazföldi erők? Nem lehetett ez a tengerészgyalogság vagy a különleges egységek akciója? Vagy valami ilyesmi?

– Semmi, amit én vagy a vezérkarom engedélyezett volna – mondta Curtis. Gondolatban végigfutott az egyéb lehetőségeken: zsoldosok, egy eltévedt harci egység, vagy akár a lezuhant Tomcatek pilótái, akik felrobbantottak valamit, hogy a menekülésüket fedezzék; de azonnal elvetette mindegyiket. –Uram, ez nyilvánvalóan propagandahazugság. Ha a CIA utánanéz a dolognak, ki fog derülni, nem is volt bombázótámadás. A kínaiak a propagandaértéke miatt találták ki ezt a mesét, ők akarnak elsőként panaszkodni, a felelősséget így a másik félre tolva. Az elnök szintén elvethette az egyéb lehetőségeidet, mert arckifejezése egyre borúsabb és haragosabb lett. – A nyavalyások – dörmögte. – Megtámadják a fegyvertelen felderítőgépeinket és az anyahajónkat , sőt azt állítják, mi akarunk háborút kirobbantani. És ha bejelentjük hogy megtámadták a Rangert, még rosszabb: azzal fognak vádolni minket, hogy háborút akarunk kirobbantani, aztán meg azt vágják a fejünkhöz, hogy nem csináltuk jól. A nyomorultak ... Az elnök hallgatásba süppedt. Az egész teremben csend volt. Ez a fordulópont, gondolta borúsan Curtis; ez az a pillanat, amikor a válsággal szemközt minden elnöknek döntenie kell: a kevésbé kockázatos, békésebb megoldási lehetőségeket keresi tovább, vagy folytatja a felkészülést az összecsapásra. Akárcsak híres rokona, az elnök is szerette volna elkerülni a konfliktust. Szinte bármit megtett volna, csak ne keveredjen háborúba. Egyszerűen ilyen volt a természete.

De hatvan halott tengerésze volt, meg két sérült hadihajója, amire szintén gondolnia kellett. Ha az amerikai nép megtudja mi történt, és ez bármely percben bekövetkezhet, mit fog szólni hozzá?

Katonai válaszlépést követel? Meg fogja érteni, amiért az Egyesült Államok elnöke békés megoldással kísérletezett?

– Elnök úr, kész vagyok bármikor tájékoztatni önt a Téli Kalapács hadműveletről.

– Tábornok úr, most nem tudok újabb bombázók és vadászgépek odaküldéséről dönteni –

mondta ingerülten az elnök. – Egyelőre az amerikai nép elé kell állnom, megcáfolni hogy bombázókat küldtünk a Fülöp-szigetek megtámadására. És ekkor a sajtó derítse ki, hogy az a sok bombázógép ott van Guamon? Már így is ellenünk szól a látszat.

– A kínaiak minden egyes vádpontját cáfolni tudjuk – mondta Curtis. – Bizonyíthatóan fegyvertelen felderítőgépeink voltak odafönt, nem bombázók, és a kínai vadászgépek támadtak először. Bizonyítani tudjuk azt is, hogy a Ranger több száz mérföldre volt a Fülöp-szigetektől, s egyetlen parti várost vagy kínai állást nem fenyegetett, és a flotta elleni rakétatámadást nem mi provokáltuk ki.

De az elnök elérhetetlen volt. Gondolataiba süppedt, egész máson járt az esze.

– Nem kell engednie ennek a zsarolásnak, uram. Tucatnyi lehetőségünk van.

– Tudom, tudom – Az elnök elhallgatott, tekintete végigpásztázta tanácsadóit, de úgy látszott mégsem ismeri őket; ilyen szokott lenni amikor nehéz döntést kell hoznia. Ismét Thomas Prestonra nézett, aki komor képet vágott de nem szólalt meg. Az elnök magára maradt a döntéssel.

– Tudom, túl óvatos vagyok, Wilbur, de meg kell engem értenie – mondta. – Szükségem van a térség országainak együttműködésére, mielőtt amerikai csapatokat küldök a kínaiak ellen. A világ most veszélyesen érzékeny, mint egy üveg forró nitroglicerin, Ha odaküldöm a maga bombázóit és vadászgépeit a Fülöp-szigetekre hogy elbánjanak a kínaiakkal, biztosnak kell lennem abban, az amerikai nép tudja, a kérdés békés rendezésének minden lehetőségét kimerítettük.

– A szükséges jogcímünk megvan, uram – mondta Curtis. – Samar alelnök.

– Samar? Mi köze neki ehhez? – kérdezte Taylor elnök.

– Samar a kormány törvényes feje, uram – mondta Curtis. – Ugyanakkor ő Mindanao kormányzója, amely most gyakorlatilag önálló köztársaság. Teljhatalmú küldötte hivatalosan az Egyesült Államok segítségét kérte. Ez az a törvényes elem, amire szükségünk van a cselekvéshez. Danahall hangosan felhorkant, és megrázta a fejét. – Ez a közelében sem jár az igazságnak, tábornok.

– Nem kell abszolút igazságnak lennie, Dennis – mutatott rá Curtis. –Nem bírósági tárgyalásról van szó; jogcímet keresünk a cselekvésre, és az megvan.

– Hacsak Samar meg nem halt – mondta az alelnök-, amely esetben Teguina a kormány feje, és de facto Mindanao kormányzója is.

– Akkor bemegyünk és kimentjük Samart – mondta Curtis. – O'Day nagykövetet tájékoztatták, miként lehet kapcsolatba lépni vele; összeállítunk egy különleges egységet, bemennek az országba és kihozzák őt. Bejelentheti az egész világnak, hogy szemben áll Kínával. De jobb helyzetet kell kialakítanunk a cselekvéshez. – El kell rendelnie uram a légi harcezred hadrendbe állítását Guamon, és a tengerészgyalogság felfejlődését a Fülöp-szigetek körül, hogy készen álljanak a hadműveletre. Ha sokáig várunk, Samar milíciája összeomlik, és Mindanao elesik. Ha ez bekövetkezik, már csak egy atomháború távolíthatja el a kínaiakat a Fülöp-szigetekről. Az elnök végiggondolta ezt az érvet, és körülnézett az emberein, majd Curtis tábornokhoz fordult: – Rendben, Wilbur, zöld fényt kap. A lehető leggyorsabban telepítse Andersenre a légi harcezredet. Arra is felhatalmazom, hogy a hadsereg és a tengerészgyalogság előretolt erőit a korábban ismertetett pozíciókba küldje, és az említett rombolók és cirkálók is álljanak készenlétben a Tomahawk rakétáikkal. Az engedélyem nélkül semmiféle támadó hadműveletet nem kezdeményezhetnek. Egy órán belül részletes tájékoztatást kérek a Téli Kalapács hadműveletről ugyanitt. Paul, szedd össze a tájékoztatóra a “kupaktanácsot", és igyekezz minél több szövetségesünket értesíteni.

– És a légi harcezredhez besorolt B-2-es bombázók?

Az elnök kelletlenül felrántotta a fejét a kérdésre, de azt felelte: –Ez már magán meg az emberein múlik. Elég baj az, hogy bombázókat és cirkálórakétákat kell a térségbe küldenem, akkor már egyszerre az egészért kapjak a fejemre. Ha a legénység a maga légi harcezredével gyakorlatozott és tudják a dolgukat, akkor engedélyezem a bevetésüket.

Pujada-félsziget, Fülöp-szigetek

1994. október 2. , helyi idő szerint 04.30

Két nap alatt az egyedüli meleget egy negyeddolláros méretű fehér vízforraló tabletta adta Paul

“Cowboy" Bowman korvettkapitánynak. A vízmentes rekeszben tartott gyufával gyújtotta meg a tablettát, a túlélőkészletet tenyérnyi alumínium kályhájába helyezte, aztán egy régi tagalóg nyelvű

képeslap borítójából sekély serpenyőt hajtogatott – az eredeti fémbögréjét rég elveszítette menekülés közben a mindanaói dzsungelben –, megtöltötte iszapos vízzel, és a kályhára tette. José Trujillo Samar második alelnök meglepetésére a papírserpenyő nem gyulladt meg. – Miért nem ég el a papír, Bowman? – kérdezte.

– Nemtom – felelte Bowman. – Gondolom, túl hideg. – Egy csomag levesport öntött a vízbe, és egy gallyal kevergetni kezdte. Ez az egész kirándulás túl hideg, gondolta közben. A légierő

gépeinek fedezése, a közelharc a kincsikkel, a seggbelövése, a vízbe pottyanása valami isten háta mögötti tengeren, ezer mérföldekre otthontól és száz mérföldekre az anyahajójától, ráadásul éjszaka, a menekülés mocsarakon és bozótokon át a Fülöp-szigetekiek elől, a kínai gyalogos járőrök elől, a lövésze elveszítése.

És mindennek a tetejébe itt van mellette a Fülöp-szigetek második alelnöke, aki törvény szerint az ország elnöke, de a valóságban az első alelnök elől menekül.

Bowmant egy halászcsónak fogta ki a Celebesz-tengerből, és átadta Samar milíciájának. A repülősruhája megkeményedett a sótól és az iszaptól, holtfáradt volt. Nem tudott aludni bevetés előtt, majdnem tizennyolc óra hosszat volt ébren felszállás előtt, úgyhogy végül három napot töltött szemhunyás nélkül, arról nem is szólva, hogy a bal könyöke valószínűleg eltört amikor katapultáláskor nekiütődött a fülke tetejének. De nem ez volt a legrosszabb ebben a nyomasztó

bujkálásban. A legrosszabb egy összevarrt ponyvazsákban feküdt néhány lépésre tőle: Bowman lövészének, Miller hadnagynak a teteme.

Miller ejtőernyője nem nyílt ki rendesen, és mire Bowman nagy nehezen megtalálta a sötét, meleg vízben, vagy megfulladt, vagy azonnal szörnyethalt ahogy a vízbe csapódott. Miller összetört testét nagy nehezen felrángatta egyszemélyes mentőtutajára, nem törődve iszonyúan felszakadt nyakával és kicsavarodott végtagjaival.

Bowman és Miller háromszor járőröztek együtt, és számtalan kényszerleszállási gyakorlatot csináltak végig. Nem egyszerűen kollégák és munkatársak voltak, hanem barátok is. Bowman eltökélte, nem hagyja ott a barátját a cápák martalékául. Amíg csak emberileg lehetséges, viszi, vonszolja magával Bowman holttestét.

Miután kihalászták a vízből, Bowman és gyászos csomagja szüntelen mozgásban volt. Két másik halászhajóra szállították át őket, míg végre partot értek. Azonosító kártyáikat azonnal elvették, őt megkötözve és bekötött szemmel őrizték. Figyelmeztették, ha nem engedelmeskedik vagy bármi gyanús mozdulatot tesz, habozás nélkül végeznek vele. Két napig vitték felfelé; csak éjszaka és rossz időben haladtak. Majd gyors menetben lefelé mentek, a keleti partvidékre. A nap éppen most jött fel a tenger fölött, valahol Samar háta mögött. Agyaggödrökben, hatalmas trópusi fák üregeiben vagy rothadó fű-kunyhókban rejtegették. Tápláléka rendszerint egy sáros, éretlen banán vagy más hasonlóképpen emészthetetlen tárgy volt, itala pedig az esővíz. Samar csak előző éjszaka bukkant fel. Katonái császárnak kijáró tisztelettel kezelték. Több haditanácsot tartott, suttogva, tagalógul.

Bowman szerint José Samar a legtitokzatosabb, legrejtélyesebb, legkifürkészhetetlenebb ember, akivel valaha is találkozott, Íme, a Fülöp-szigetek elnöke, a Mindanao, a gazdag ültetvényes és gyártulajdonos. És mit művel? Bujkál a leglehetetlenebb helyeken, mocskos gyakorlóruhát hord, percekre attól, hogy szétlőjék a fejét, és egy felkelő csoportot vezetget kínai járőröket kerülgetve. Samar született vezető volt, és a megjelenése is megfelelt ennek. Fülöp-szigeteki létére igen magas volt, világos bőrű, széles vállú és izmos, mint egy paraszt; aminthogy az is volt a családja Jolo szigeti birtokán, mielőtt politikára adta a fejét. Katonai akadémiát végzett, egy ideig páncélostiszt volt, és kapitányi rangot ért el, mielőtt Ferdinand Marcos titkos hírszerző

szervezetének tagja lett. Ott igen hamar tábornokságig vitte, a volt elnök mindanaói titkosszolgálatát vezette. Állítólag a titkosszolgálatnál töltött öt év leforgása alatt iszlám lázadók ezreit végeztette ki vagy zárta börtönbe Puerto Princesán, míg meg nem tért. Ez az ember menekült. A kínai invázió ugyanúgy meglepte mint mindenki mást, és mire összegyűjtötte erőit, már késő volt megmenteni Zamboangát és Cotabatót. De Davaót meg kellett védenie. A víz forrni kezdett a papírserpenyőben. Bowman belekortyolt. Rettenetesen sós volt, undorító, iszapos utóízzel ami a szájpadlására tapadt, mint a zsír; de a meleg folyadék a gyomrában mindjárt megjavította a közérzetét. – Megkóstolja, tábornok? – kérdezte Samart. A lázadók vezére megrázta a fejét. – Kóstoltam már a maguk amerikai életmentőcsomagjait; egyszer hónapokig ilyeneken éltem. Elég volt. – Mosolygott, de a hangja nagyon kellemetlen élményekről árulkodott.

– Mit szándékozik tenni velem... velünk? –kérdezte Bowman.

– Nem tudom –Jelelte Samar. –Talán már mindegy is. Lehet hogy napkeltekor mindannyiunkat elfognak. Körös-körül kínaiak vannak.

– Akkor miért nem menekül? – kérdezte Bowman. –Vissza a dombok közé, a dzsungelbe. Tudom, a part közelében vagyunk; kibírom, míg a segítség megérkezik.

– A segítség nem tűnik közelinek – mondta Samar. – Szörnyű kockázatot vállaltunk, amikor idejöttünk és tévedtünk. Itt kell hagynia a bajtársát.

– Lehetetlen.

– Lelassít minket. A dzsungel túl sűrű... Én nem hagyom itt.

Samar felemelt kézzel csendre intette, majd az alumínium főzőre taposott, hogy kioltsa a tüzet. Bowman semmit sem hallott, de miután hat évig repült vadászgépeken, nem lepte volna meg, ha romlott a hallása. Talpra állt és odament hogy Millert a hátára emelje, de Samar két embere elkapta, és kezét összebilincselte a teste előtt. – Nem teheti ezt, Samar.

– Csönd! – emelte fel Samar a puskáját, és a keleti égboltot fürkészte, egyszercsak megmerevedett. Bowman követte a tekintetét. Messze a horizonton, északkelet felé, három pont látszott a pirkadó égen. – Kínai járőrhelikopterek. Imádkozzon, ne találjanak meg minket. A kötelék dél felé tartott, körülbelül egy mérföldre a partvonaltól, majd hirtelen a part felé

kanyarodtak.

– A fenébe! Bemérték a rádióadónkat. –Rádióadó?

– Csönd! Maradjon itt. – Samar besurrant a bozótba, az előretolt őrszemekhez. Másodpercek múlva visszatért. – Hárman észak felé futnak, hogy magukra vonják a figyelmüket. A többiek azt mondják, harcolni fognak. Azt akartam, hogy tudja. Úgy háromszáz méterre van egy mélyedés; el kell érnünk, mielőtt a helikopterek ideérnek. Fusson az életéért! – Meggörnyedt és befutott a bozótba; igyekezett úgy mozogni, hogy minél több fa takarja a helikopterek elöl. Bowman szorosan a nyomában indult el, de már megelőzte Samar négy katonája. Hamarosan mind az öt férfit szem elől vesztette, és csak a hallása segítségével tájékozódhatott, merre mennek. Alig néhány másodperce futhattak, amikor hirtelen egy robbanás szele a dzsungel nyirkos földjére lökte. Két helikopter rakétákkal lőtte az erdőt; a harmadik a partot pásztázva a lázadókat kereste a fák közt. Bowman sikolyokat hallott a dzsungelből, amint a kínai rakéták célba találtak; a félrevezetésül kiküldött lázadó harcosok voltak.

Talpra tápászkodott. Éppen futni készült, amikor egy sötét test perdült mellé, és lerántotta a földre. – Maradjon így! – kiáltotta Samar, és Bowman kezébe nyomott valamit. A túlélő készlete, rádióadója volt. – Használja, ha eljön az ideje.

– Várjon! Mit akar...

– Kezdjen kúszni a sűrű dzsungel felé. Lehetőleg maradjon fedezékben; infravörös érzékelővel keresnek minket. – A harmadik helikopter a part felé lendült, és célba vette őket; alig fél mérföldre volt.

Jobbra tőlük sortűz dördült. – Ne! – kiáltotta Samar tagalógul. – Ne lőjetek! – De már késő volt. Samar katonái puskákkal tüzet nyitottak a harmadik helikopterre, amelynek a pilótái pontosan erre vártak. A gép meredeken balra kanyarodott, a törzsre szerelt gépfegyver kattogni kezdett, hatalmas lángnyelveket lövellve minden egy másodperces sorozattal.

– Egyetlen esélyünk, ha visszajutunk a sűrűbb erdőbe – mondta Samar angolul. – Fusson háttal a napnak. Ha motorzajt hall, keressen egy pocsolyát vagy egy bokrot, és bújjon el. Ha elhalkul a berregés, fusson tovább. A helikopternek fogytán lehet a benzinje, talán sikerülni fog. – Hirtelen felugrott és Bowmant is magával húzta. – Most! Fusson!

Bowman egy lépést tett, amikor meghallotta a rotort. Talált egy sártócsát, és belevetette magát, de nem volt elég mély. Samart sehol sem látta. Épp idejében fordult a hátára, hogy lássa az egyik helikoptert átrepülni maga fölött. A másik is a közelben, alig száz méterre körözött. Tehát az első

két gép tért vissza. Olyan közel volt, hogy Bowman jól látta az orr alatt az infravörös érzékelő

gömbjét, és két-oldalt a torpedó-formájú fegyverállványt.

Elkapták.

Most már nem volt hová menekülni.

Bowman bal oldalán valaki felrikoltott, csatakiáltás lehetett, majd felkerepelt egy géppisztoly. A helikopter orrából néhány szikra röppent, majd alig ötven méternyire hirtelen orral a dzsungelbe bukott. Bowmant nem kellett biztatni, hasra fordult és futott ahogy csak bírt, el a megtámadott helikoptertől.

De nem tudott elmenekülni. Rövid szisszenést hallott, majd a következő pillanatban iszonyatos robbanás tépte meg a fák koronáját alig húsz láb magasságban, néhány yarddal előtte. A homályos dzsungelt hirtelen sárga fény árasztotta el, úgy érezte, a feje robbant szét. Több lábnyira repítette a légnyomás.

Kinyitotta a szemét. A helikopter alig tíz méterre volt tőle, az orra pontosan feléje mutatott. A rotorja úgy tépte körös-körül a lombot, mint valami hurrikán, de Bowman nem hallott és nem érzett semmit. A gép lassan elmozdult, a fegyvertartály tompa nyílása egyenesen rá szegeződött. Megpróbált megmozdulni, de keze-lába nem engedelmeskedett. A látása elhomályosult, minden elsötétült körülötte.

A dzsungel fölött cikázó célpontot nehéz lett volna eltalálni; nem lehetetlen, de nagyon nehéz. Ám a helikopter hirtelen megállt, nyilván gyilkolni készült, és ekkor már könnyű célpont volt. Fred Collins tengerészgyalogos kapitány kissé balra húzta a V-22A Sea Hammer billenőrotoros gép orrát, hogy a Stinger célzókeresztjét egy vonalba hozza a kínai járőrhelikopterrel; aztán várt, míg az ismerős “morgás" felhangzott a fejhallgatójában, jelezve, az egyik hőkeresős rakéta ráállt a célpontra. Felcsapta a biztonsági zár védőfedelét, megnyomta a gombot a jobb hüvelykujjával;

“lövésre kész" jelzést kapott a sisak-kijelzőjén, s ekkor a jobb mutatóujjával meghúzta a ravaszt. –

Róka kettő, Able Nulla-Hét.

Alig fél mérföld távolságból a hatás gyors volt és látványos. A Stinger rakéta egyenesen a kínai Csisengdzsi-9-es járőrhelikopter védtelen kipufogócsövébe fúródott, egyetlen tűzgömbbé

változtatva mindkét motort és az üzemanyagtartályokat. A sárga-vörös gomolyagok néhány másodpercig mintha a levegőben tartották volna a gépet, de a kővetkező pillanatban lehullott, mint a kő, és a dzsungelbe vágódott.

– Egy kopter csobbant – rádiózta Collins. – Hol a másik kettő?

– Megszakadt a kapcsolat a kettes banditával – jelentette az irányító a légierő E-3A Sentry radargépéről. –Harmadik bandita kilenc óránál, szintben, hat mérföldre, sebesség kilenc-nulla és gyorsul, dél felé kanyarodik. Úgy tűnik, menekül.

– Közeledem a lelépéshez, Basket – mondta Collins. – Vagy üldözöm, vagy folytatom a mentést. A kettő együtt nem megy. Hol van most?

– Harmadik bandita délnyugatnak tart, tíz óránál, nyolc mérföldre, sebesség egy-nulla-nulla csomó, magasság háromezer. Úgy tűnik, meglógott.

Collins tudta, a fickó gyorsan megfordulhat és újra támadhat, de nem volt választása: túl messze volt ahhoz hogy üldözőbe vegye. –Rendben van, Basket, maradok. Adj irányt, ha visszajön. Járőrsávra kapcsolok. – Collins a másodpilótájához fordult a bal oldali ülésen: –Tied a gép. – A másodpilóta válaszul megrántotta a botkormányt, és Collins levette a kezét a magáéról. – Kezdj el körözni a terület fölött. Én megpróbálom megtalálni őket az infrával. Collins másodpilótája ötszáz lábra emelkedett, kiegyenlítette a gépet, majd lassan körözni kezdett a terület fölött. Collins bekapcsolta a FLIR – az infrakereső – érzékelőgömbjét, amely a sisakjába épített kijelzőn kivetítette az alattuk elterülő erdő hőképét. Ugyanakkor megnyomta a mikrofon gombját. –Bullet, itt Able Nulla-Hét. Bullet, ha hall engem, adjon jelet az egyes mentősávon. Vétel.

Néhány másodperc múlva Collins ezt hallotta: – Able Nulla-Hét, itt Bullet. Tisztán hallak. – A rádió-iránymutató délnyugati irányt mutatott. Az akcentus furcsa volt, a kiejtés feszes és precíz, túl precíz. Erős háttérzaj is kísérte. A saját rotorja lehetett vagy valami más.

– Bullet, álljon mentés egyre, és nyomja tízig. Vétel.

– Able Nulla-Hét, nem tehetem. Szálljon le a parton. Látom. Szálljon le a parton.

– Bullet, állj mentő egyre. Vétel.

– Able Nulla-Hét, megsérültem. Nem tudom kezelni a rádiót. Szálljon le a parton. Csak néhány méterrel vagyok beljebb. Siessen. Vétel.

Az irányjelző még mindig délnyugatra mutatott. A flotta pilótája vagy azért nem engedelmeskedik az utasításoknak, mert pánikban van –vagy mert nem a flotta pilótája. A “méter" szó aggasztotta Collinst, de sok katona használ metrikus mértékegységeket, úgyhogy ez nem határozottan áruló jel. – Várjon, Bullet – mondta Collins a vészjelző frekvencián, és a másodpilótájához fordult: – Térj ki pár mérfölddel nyugatra. Próbáljuk bemérni ezt a forrást. –A V-22-es nyugat felé fordult a partvonalról, egészen alacsonyan, szinte a fák hegyét súrolva haladt.

– Able Nulla-Hét, itt Bullet, jöjjön már. Jöjjön, Able. Bowman kábult volt, de éber. Hasogatott a feje, és teljesen elment a látása. Bénultnak érezte magát, és amikor moccanni próbált, iszonyú

fájdalom futott végig a testén. Ugyanez volt a bal karjával; mintha darabokra tört volna, A csuklója még mindig össze volt bilincselve, és a túlélő rádiója sehol. Nem, megvan, –gyenge hangokat hall valamerről. Háta és karja fájdalmát leküzdve kotorászott a sárban és az avarban a hang felé. Amikor már azt hitte, elájul a fájdalomtól, ujja súrolta a rövid antenna vastag gumiburkolatát. Reménysugár villant megkínzott agyában, megragadta és magához húzta a rádiót.

– Várjon, Bullet – hallotta Bowman. – Bullet, kapcsoljon mentő egyre, ha tud. Vétel.

– Nem tudok. Segítsenek. Szálljon le a parton. Megtalálom magát. Able, ez volt a flotta mentőgépeinek a hívőjele a Rangeren, azon a napon, amikor Bowmant lelőtték. Végre megtalálták! De kivel beszélgetnek? Egy másik Bullet pilótája is itt van? Kivel beszélnek? Millerrel? Cookin mégis él? Alig tudta elhinni: Millernek mégis sikerült!

De hirtelen ráeszmélt, ez lehetetlen. Miller meghalt. A hang a rádióban nem volt amerikai: – túl sima volt, túl begyakorlott. Csak kínai lehet! A kínaiak leszállásra akarják bírni a flotta mentőgépét! Ezt egyetlen lezuhant pilóta sem tenné; a lezuhant pilóta első kötelessége megadni a helyzetét, aztán követni a mentőgép utasításait. Nem az a dolga, hogy utasításokat adjon. Bowman rádiója a járőrsávra volt beállítva. Ezeken a kis készülékeken négyállású kapcsoló van: az óramutató járása szerint, az antenna oldala felé egy kattanás a járőrsáv, egy kattanás vissza a kikapcsolás, még egy kattanás a mentő egyes, és még egy a mentő kettes. Bowman remegő ujjakkal megragadta a forgatógombot, és először KI állásba csavarta, majd óriási erőfeszítéssel a mentő egyesre kattintotta, és lenyomta a gumi nyomógombot a doboz oldalán.

A rádiós iránymutató kissé elmozdult dél felé. – Még pár mérföld – mondta Collins a társának –, és meg tudjuk határozni a helyzetét.

A rádió hirtelen megelevenedett, jól kivehető bip-bip sípolást hallottak. Ennek a csatornának az irányjelzője egyenesen keletre mutatott. –Jelzés a mentő egyen! – kiáltotta Collins. – Abból az irányból, ahonnan jövünk!

– Akkor az a fickó a járőrsávon nyilván kínai – mondta a másodpilóta.

– Én is majdnem bevettem. Kövesd a mentő egyes irányát – váltott át Collins a járőrsávról a mentő egyre. – Bullet a mentő egyesen, vettem a jelzést. Jelezze, ha elrepülünk maga fölött!

Alig hatvan másodperce tartották az új irányt, amikor Collins megszólalt: – Azt hiszem, látok valamit odalent. Mentők, felkészülni! A V-22-es hátsó részében négy mentőszolgálatos tartózkodott, kettő-kettő a jobb és bal oldali ajtónál, hátukra szerelt csörlővel, ugrásra készen. Collins a meleg pontot pásztázta odalent az infrakeresővel. Mielőtt éppen alattuk lett volna, újabb jelzést fogtak a mentő egyen. A másodpilóta túlrepült rajta, de Collins továbbra is szemmel tartotta, és beütött egy gombot az AN/AYK-14-es célszámítógépén, amely tárolta a pont szélességi és hosszúsági adatait.

– Bullet, itt Able Nulla-Hét, adja meg a jelszót. – Semmi válasz. – Bullet, itt Able Nulla-Hét, ismétlem, adja meg a jelszót. Vétel.

– Mindjárt lelépésen vagyunk – mondta a másodpilóta –, és a kínaiak erősítést hoznak. Nem maradhatunk ...

– Még egyszer, aztán mehetünk? mondta Collins, és a mentő egyesen megismételte: – Bullet, ismétlem...

– Bullet... a jelszó.. Papa Zéró... Papa Zéró...

– Nem adott teljes választ – mondta a másodpilóta.

– Nekem ennyi elég – mondta Collins.

– De nem tudhatod...

– Vállalom a kockázatot. Átveszem a gépet – mondta Collins, megrázta a botkormányt, hogy ellenőrizze az átadást, aztán élesen balra fordult, és ráállt az infrával megtalált pontra: Mihelyt irányba állt, megnyomott egy kapcsolót a vezérlőfalon, amitől a szárnyvégeken lévő ikerrotorok függőleges helyzetbe fordultak, és a Sea Hammert repülőgépből helikopterré változtatták. A szállítógépből lett helikoptert lebegésre állította, majd oldalazni kezdett vele, míg meg nem találta odalent a tisztást. Beszólt a sisaktelefonba: – Mentők, a fiú orr felé van, körülbelül harminc yardra. Nem adott teljes jelszót, de fegyvert nem látok nála, és egyedül van. Ugrás. A mentők kiugrottak a gépből, és köteles csörlőjükkel leereszkedtek a földre. Fegyverüket kibiztosítva bemérték az irányt a V-22-estől, és elindultak. Néhány percnyi óvatos keresgélés után megtalálták Bowmant.

– Able, itt Mentő Egyes, megvan. A mi emberünknek látszik. –Az egyik mentő gyorsan átkutatta Bowmant, nincs-e nála robbanószer, míg a másik biztonságos távolban állva őrködött. –

Gyere fölénk. – Collins előrecsúsztatta a gépet, és a raktérből leeresztették a mentőszéket. A lenti mentő kibontotta a mentőszék sziromszerű oldalait, felemelte Bowmant, és beszíjazta az ülésre. Bowmannek volt annyi ereje, hogy megkapaszkodjon, és tegye amit mondanak neki.

– Samar... Samar... Ne hagyják itt Samart... – mondta a mentőnek . Alig lehetett hallani a V-22es dübörgésétől, de a mentő elkapott égy foszlányt Bowman szavaiból.

– Valami Sammyt emleget – mondta a sisaktelefonon Collinsnak. – Lehet, hogy van itt még valaki.

– Nincs időnk keresgélni – mondta Collins másodpilótája. – Máris túl vagyunk a lelépésen. Collins az infrakeresővel végigpásztázta a környéket. Hirtelen megállt. – Találtam még valakit –

mondta. – Harminc yard jobbra. Nem mozog. Nézzék meg. Ezt csörlőzzétek fel. – Az egyik mentő beült a mentőszék másik ülésére, beszíjazta magát, lenyomta Bowman fejét, és átkulcsolta a karjával miközben felcsörlőzték őket a fák ágai között. A másik mentő Collins irányításával elindult a második meleg pont felé, a fák fedezékét használva a hajnali derengésben. Az MV-22-es rakterében tartózkodó mentők behúzták Bowmant, és betekerték egy pokrócba. Egyikük zseblámpával az arcába világított, és összehasonlította a Ranger lezuhant pilótáinak fényképeivel. –Azonos – kiáltotta a sisaktelefonba. – Bowman, a Bullet Hét pilótája. Collins megkönnyebbülten felsóhajtott. – A szentségit, nem tudom elhinni! Megtaláltuk az egyiket. A másik a lövésze lehet.

A lenti mentő megtalálta a testet. –Fülöp-szigetekinek látszik, várjatok. Tábornoki csillagai vannak. Nincs névjelvénye, de két csillag van a gallérján.

Collins közelebb manőverezett az emberéhez. – Tábornoki csillagok, egy tábornok? És Sammy a neve? Sammy... Samar? Szent szar, lehet hogy Samar tábornok, a nyavalyás alelnökük! Föl a gépre, azonnal!

A Ranger fedélzetén, a tengeren

1994. október3., manilai idő szerint 06.00

A háttérben a himnuszt játszották. A televízió képernyőjén angol, tagalóg és kínai nyelvű felirat közölte, hogy hamarosan a kormány fontos közleménye várható. Két perc múlva a felirat elhomályosult, és José Trujillo Samar második alelnök komor arca jelent meg a képernyőn. A haja nagyrészt leégett, egyik szeme teljesen bedagadt, de

nem engedte hogy bekötözzék, mert attól tartott, akkor a honfitársai nem ismerik meg. Továbbá

azt akarta, az egész világ láthassa, mit műveltek vele a kínaiak. Frissen mosott és keményített egyenruhája volt rajta, de alatta szoros kötést viselt eltört vállán, és égési sebekkel volt tele a felsőteste.

– Honfitársaim, és mindenki aki veszi ezt az adást! José Samar vagyok, a Fülöp-szigetek Köztársaság második alelnöke. A Ranger amerikai anyahajé egyik irányítószobájából beszélek hozzátok, amelyik útban van Guam felé, miután három nappal ezelőtt álnokul kínai katonai repülőgépek támadtak rá. Ezt az üzenetemet manilai idő szerint október harmadikán reggel hat órakor sugározzák a Fülöp-szigeteki televízió kettes és hármas csatornáján, az Amerika Hangján, a BBC tizenhetes rövidhullámú sávján és más nemzetközi rádió–és televíziócsatornákon. Mint látjátok megsebesültem, de élek. Október másodikán találtak rám amerikai tengerészgyalogosok Mindanao szigetén, röviddel azután hogy a Kínai Népköztársaság egyik járőre megtámadott és kis híján megölt. A kínai járőr több milicistámat megölte, miközben egy néhány nappal korábban kínai vadászgépek által lelőtt amerikai pilóta életét próbáltuk megmenteni.

Azért szólok most hozzátok, hogy Mindanao kormányzójaként és a Fülöp-szigetek Köztársaság második alelnökeként tudassam veletek, a Kínai Népköztársaság lerohanta hazánkat. Ne higgyetek a kormány beleegyezéséről szóló hazug meséknek. A kínaiak feltehetően meggyilkolták Arturo Mikaso elnököt. Kínai Hadihajók szállták meg az Államközösség kikötővárosait, Puerto Princesát, Zamboangát, Cotabatót és Cagayan de Orót, és most készülnek a döntő rohamra Davao, Mindanao tartomány fővárosa ellen. A kínaiak nem felszabadítók, és nem a törvényes Fülöp-szigeteki kormány kérésére jöttek be. Ők megszállók. Ennélfogva hivatalosan katonai és gazdasági segítségét kérek az Egyesült Államok kormányától a kínai megszállók kiszorításához. Ezennel felhatalmazom az amerikai kormányt arra, hogy a Fülöp-szigetek területén szabadon mozgassa légi, szárazföldi és tengeri erőit, védelmi, biztonsági és támadó hadműveleteket hajtson végre. Továbbá felhatalmazom az Egyesült Államok elnökét és megbízott katonai vagy polgári képviselőit, teljes elnöki jogkörömmel élhessenek Mindanao területén. Elrendelem, a milícia egységei úgy engedelmeskedjenek az Egyesült Államok elnöke vagy helyi parancsnokai utasításainak, mintha az én parancsaim volnának. Ha belehalok sérüléseimbe, vagy megöl az ellenség, fenti utasításaim érvényben maradnak mindaddig, míg országomban helyre nem áll a béke, és el nem távoznak az utolsó idegen csapatok is. Ezt a felvételt naponta többször meg fogják ismételni. Ne adjátok fel a harcot! Allah akbar!

Isten hatalmas! Sok szerencsét! – Ismét megjelent a háromnyelvű felirat, megszólalt a himnusz, és Samar megismételte üzenetét tagalóg nyelven is.

Andersen légitámaszpont, Guam

1994. október 4.-, helyi idő szerint 02.11

– Mi az hogy bedöglött? – kérdezte Brad Elliott. Lerúgta a takarót, és a jó lába egy ezredmásodperc múlva már a padlón volt.

– Sajnálom, de úgy néz ki – mondta Jon Masters a telefonba. – Carter-Hét nem adta le a legutóbbi átrepülés adatait. Most ellenőrizzük, de azt hiszem, a földi berendezésünk hibás. Nem tudom elérni a műholdakat.

– Azonnal ott leszek.

Öt perccel később Stone vezérőrnagy és Elliott altábornagy versenyt futottak a parancsközpontig. Az ellenőrző konzolok felének fedőlapja lent volt, a nagyképernyős, nagyfelbontású komputer-monitor sötét volt, és mindenütt szerelők sürögtek. A felfordulás közepén levágott szárú farmerban és virágmintás hawaii ingben, kezében az elmaradhatatlan kólásüveggel ott állt Jon Masters.

– Mi történt, Masters doktor?

– Most fejezzük be az ellenőrzéseket, Brad – felelte Masters. – Nem probléma. Pillanatokon belül megint csicseregnek a madárkáink.

– Ügy érti. hogy mindkettőt elveszítettük?

– Csak átmenetileg

– Fei tud küldeni újat? – kérdezte Stone. – Van tartaléka?

– Hát ezzel van egy kis baj, Dick – vigyorgott kínosan Masters. – Az indító repülőgépem itt van, de se hordozórakétám, se rakományom. Arkansasban maradt.

– Nagy ügy! Repüljön vissza Arkansasba, és indítson el egy másikat – mondta Stone. – A B-52es tizennégy órán belül ideér a HAWC-tól, a légi harcezred pedig tizennyolc órán belül,

– Tudja, van egy kis probléma otthon – bökte ki Masters. – Az igazgatótanácsom úgy döntött, nem engedélyez több indítást, míg eleget nem teszünk a szerződéses kötelezettségeinknek.

– Masters doktor, ön az Egyesült Államok kibaszott kormányával kötött szerződést! – robbant ki Stone. – Nem érdekelnek a kifogások, azonnal söpörjön haza a gépével, és lőjön föl még egy szatellitet! Vagy megcsinálja, vagy belepörkölök a seggébe!

– Nem szükséges, tábornok – mondta zavartalanul Masters. – Hamarosan működni fognak a műholdjaim. Még egyetlen AUDR sem mondta föl a szolgálatot, és ígérem, nem ez lesz az első. De hagyjon tovább dolgozni. – Választ sem várva megfordult, és otthagyta a guta-ütésesen kivörösödött Stone-t.

Thomas Harbaugh dandártábornok, a stratégiai légierő harmadik zászlóaljának parancsnoka, a SAC csendes-óceáni hadműveleteinek vezérkari felelőse csatlakozott Stone-hoz a parancsközpontban. –Tom, most vesztettük el az AUDR-rendszert – mondta neki Stone.-Masters nem tudja mikorra tudja visszahozni. Új hírszerzési adatokra van szükségem Mindanaóról, mégpedig azonnal.

– Hívhatom az űrparancsnokságot, és kérhetem a KH-11 vagy a LACROSSE műhold átrepülését – mondta Harbaugh. Megkaphatja a felvételeket, mire a madarai megérkeznek.

– Essen neki – mondta Stone. – De repülőgépes átrepüléseket is szeretnék majd. Míg Masters rendszere vonalba nem áll, túl lassú lesz Washingtonon keresztül képeket szerezni csata közben. Amellett szeretném megszondázni a kínai légvédelmet is. Álljunk át a légi harcezred

“görényrepüléseire". Szeretnék néhány takaros csomagot átadni Jarrel tábornoknak, mikor megérkezik a madárkáival.

Ellsworth légitámaszpont, Dél-Dakota, USA

Két órával később

A légi harcezred valamennyi fegyvernemének tisztjei a központ eligazító auditóriumában gyülekeztek; a terem biztosítva volt, az épületet lezárták, és az ajtókhoz őrszemeket állítottak, amint a gyűlés elkezdődött.

– A parancs a következő; hölgyeim és uraim – kezdte Jarrel tábornok, – Az elnök utasítására a légi harcezred minden egysége haladéktalanul hadrendbe áll Guam szigetén, az Andersen légitámaszponton; és felkészül a csendes-óceáni főparancsnokság vezetése alatt végrehajtandó

hadműveletekre. A légi harcezred paracsnoka, aki én leszek, jelentkezik a stratégiai légierő

hadrendbe állított egységeinek főparancsnokánál, Richard Stone vezérőrnagynál Guam szigetén, az Andersen légitámaszponton azonnal, amint megérkezünk. Stone vezérőrnagy haladéktalanul átveszi az egyesített hadműveleti erők irányítását. A légi harcezred parancsnoka egyúttal az egyesített hadműveleti erők légi parancsnoka is. A parancs szerint a tengerészgyalogság néhány légi egysége is részt vesz a hadműveletekben, a flotta parancsnokságaival együtt. Az egyesített tengeri erők parancsnoka Conner Walheim ellentengernagy lesz. Az egyesített hadműveleti erők szárazföldi parancsnoka Joseph Towle dandártábornok. – Jarrel összehajtogatta a papírlapot, és zubbonya zsebébe dugta. – Egyéb részletek nem ismeretesek, de ennyi elég is az induláshoz. Kiosztottam a ma repülő egységek és technikák listáját másolatokban; körülbelül az Ellsworthban állomásozó erők feléről van szó, nyolc B-52-es-ről, négy B-1-esről, tíz KC-135-ösről, két KC 10esről, mind a tizenkét F-4-esünkről, tíz F-15-ösről és hat C-141-esről. Nagyjából ennyi amennyit Andersen egyszerre fogadni tud.

Az induló legénység pihenője lefújva. Felveszik az előre összeállított bevetési csomagjukat, eligazítást kapnak, és hat órán belül indulásra készen állnak. – A teremben meglepett mocorgás támadt; tervezték és megvitatták már egy ilyen gyors hadrendbe állítás lehetőségét, de még soha nem került rá sor. – A bombázók, a KC-135-ös tankerek és néhány szállítógép megállás nélkül mennek Andersenig. A vadászgépek és a KC-10-esek Hickamon pihenőt tartanak. Minden bombázó teljes átkelési rakománnyal megy; megkapják a viendő holmik listáját. Guamra fegyverzettel felfejlődni mindig trükkös feladat a nagy üzemanyag-szükséglet miatt, de rengeteg üzemanyagtöltő gép fog támogatni minket, úgyhogy a gépek a lehetőségek határáig meg fogják közelíteni a leszállási súlyt.

– Miért döntöttek így, uram? – kérdezte az egyik osztagparancsnok. – Andersenen van fegyverzet; miért nem rakodunk fel üzemanyaggal és ellátmánnyal, és majd ott fegyverezzük fel a gépeket?

– Azt akarom, a bombázók harcra készen szálljanak le Andersenen – felelte Jarrel. – A parancsom szerint mostantól kezdve harckészültségben vagyunk, és annál rugalmasabbak leszünk, minél kevesebb időt kell felkészüléssel töltenünk Guamon. Az is lehetséges, hogy már útközben harci feladatot kapunk, úgyhogy készen akarok állni; az embereink pedig inkább aludjanak pár órát. Aztán a bevetési tervek kiosztása, eligazítás, indulás. Ha szükséges, leszállás után elég ellenőrizni a fegyverzetet, forrón tankolnak, és azonnal felszállhatnak. Az Ellsworthon maradó gépek hat óra pihenő után ugyanebben a rendben fejlődnek fel; a bombázók megállás nélkül mennek fegyverzettel és rakománnyal, a vadászok pihenőt tartanak Hickamon. Hadműveleti tervünk szerint a légi harcezred nyolcvan százalékának huszonnégy órán belül ott kell lennie Andersenben. Szerintem ennél jobbak lehetünk: úgy gondolom, a harcezred nyolcvan százaléka huszonnégy órán belül bevetésen lehet. Ez a célom. Tudom, ez az első igazi harci bevetésünk, és menet közben kell kitalálnunk a megoldásokat, de ez a stáb már hónapok óta gyakorolja az eljárást, úgyhogy szerintem meg tudjuk csinálni. Van kérdés? – Senki sem jelentkezett. – A következő eligazítás egy óra múlva, az lesz az utolsó felszállás előtt. Elvárom, hogy az első hullám addigra készen legyen. Lássunk neki, hölgyeim és uraim. Mozgás!

Jarrel nézte, ahogy emberei gyorsan kivonultak az auditóriumból. Tudta mekkora veszély vár ezekre a nőkre és férfiakra, és nem irigyelte őket. Apja Koreában esett el bevetés közben 1953ban, ő pedig több mint ötszáz harci felszálláson vett részt F-5-ös és A-7-es pilótaként Vietnamban. Rengeteg csatát látott, rengeteg halált.

Nem, egyáltalán nem irigyelte őket. De nekik is el kell végezniük a munkájukat, ahogy ő

elvégezte. Megfordult és az irodájába indult. – Isten óvja őket – mondta csak úgy magában.

A tenger fölött, Mindanaótól keletre

1994. október 6., helyi idő szerint 03.47

Nem lehet eltéveszteni a típusát és a rendeltetését, mert kevés repülőgép tud így repülni a világon. – A gépet azonosítottuk –jelentette a Kínái Népi Felszabadító Hadsereg Fejlin rombolójának harcirányító tisztje. – Amerikai kémrepülőgép, irányszög nulla-hat-öt, magasság kettő-három-ezer méter, távolság kilencvénkét kilométer és csökken. Valószínűleg U-2-es vagy TR-l-es.

A Fejlin parancsnoka meglepetten kapta fel a fejét. – Ismételje a magassági és sebességadatot!

– Sebesség hatszázötven kilométer óránként, magasság ... a magasság most huszonháromezer méter.

A romboló kapitánya elmosolyodott kínos meglepetésében. Huszonháromezer méter – ez majdnem a kétszerese annak a magasságnak, ameddig egy kínai vadászgép biztonsággal elmerészkedhet, és nagyon közel van a Hong Quian-61-es víz-levegő rakéta maximális magasságához. – Gondolom, nem válaszol a figyelmeztető üzenetünkre – mondta a kapitány.

– Nem, uram. Megy tovább nyugat felé, Davao irányába.

– Akkor beváltjuk az ígéretünket – mondta büszkén a kapitány. – A Csangjum és a Kajfeng a helyén van?

– Igen, uram. A Zunji romboló is készen áll.

– Nagyon helyes. Akkor lássuk, el tudunk-e kapni egy amerikai kémgépet. Céltávolság?

– Nyolcvanhárom kilométer és csökken.

– Hetvenöt kilométernél felvenni a harcérintkezést! – A fregattok csak a rövidebb hatótávolságú HQ-61-es rendszerrel voltak felszerelve, de a Fülöp-szigeteknél és a keleti Celebesz-tengeren tartózkodó őt romboló közül négyen Hong Quian-91-es légelhárító rakéták voltak, négyszer akkora hatótávolsággal, mint a HQ-61-es; és az U-2-es gép éppen belépni készült a Fejlin rendszerének hatósugarába. A kémgép bizonyára el tudja kerülni majd az első rakétát, de további két romboló veszi körül, a Csangjum északon és a Kajfeng délen, úgyhogy bármerre fordul, valakinek a hatósugarában marad.

Az U-2-est egy másik romboló, a Zunji is figyelte. Ennek csak víz-víz rakétái voltak, de Sea Eagle radarrendszerrel rendelkezett, amelyik az árulkodó DRBR-51-es lőirányító radarok igénybevétele nélkül célra tudta vezetni a más hajókról elindított rakétákat. Majd csak néhány másodperccel a becsapódás előtt kell bekapcsolniuk a vezetőradart, úgyhogy az U-2-esnek nem lesz lehetősége ellenlépésre.

Az első támadásra készültek október elseje, a forradalom ünnepe óta. Ez majd jó figyelmeztetés lesz minden amerikai repülőgépnek: tartsák távol magukat a Fülöp-szigetektől. Ajtó nyílik, felkészülni... ajtó nyitva.

McLanahan emlékezetében ez volt az első eset, hogy kinyitotta a B-2-es bombakamrájának ajtaját, és nem dobott le semmit. Henry Cobb-bal kettesben már majdnem kétezer mérföldet repültek a B-2-essel, a fél kínai flotta kellős közepén, és csak két gömbszerű tárgyat vittek magukkal, amelyek nem fognak durranni.

Hétszáz méter magasságban repültek a tenger sötét vizei fölött, a két vonalban, északon és délen felsorakozott, Mindanao partvidékét őrző hadihajók között lopakodva. Már kétszer kinyitották a kettős bombakamra ajtaját, és kibocsátották hidraulikus karokon a két gömböt. Néhány percig kint hagyták őket, aztán ismét visszahúzták. És tudták, amíg a gömbök kint vannak, minden elmúló

perccel hihetetlen veszélynek teszik ki magukat, amely csak növekedni fog, ahogy Mindanao felé

közelednek.

A két gömb nem fegyver volt, hanem a vadászgépek standard külső üzemanyagtartályára emlékeztető burkolatba szerelt felderítőrendszer. A jobboldali bombakamrában egy ATARS, azaz előretolt taktikai felderítő rendszer, két elektronikusan kapcsolt optikus kamerával meg egy infravörös pásztázóval, amely nagy vízfelületet tudott rövid idő alatt feltérképezni. A bal bombakamrában hosszabb hidraulikus karon, amelyet mélyebbre lehetett leereszteni, egy radarrendszer volt, amely ötven mérföld sugarú körben készített nagyfelbontású radarképeket. Az összes felvételt digitalizálva Andersenre továbbították elemzésre az AUDR rendszeren keresztül. Rendelkeztek a szokásos radar-vészjelző és –elhárító rendszerrel is, és ezek adatait is továbbküldték Andersenbe egy nagy sebességű digitális adatvonalon. Mindkét gömb hihetetlen teljesítményű és viszonylag kisméretű volt, de egy lényeges fogyatékossággal rendelkeztek; ezerszer nagyobb radarjelet szolgáltattak, mint a hordozó B-2-es. Valahányszor kibocsátották őket a bombakamrákból, Cobb és McLanahan minden lopakodó

képessége megszűnt; és most éppen meg kellett tenniük. –Felkészülni a kamra nyitására. Hirtelen hatalmas sárga kupola jelent meg McLanahan szupermonitorán, északon, nem messze tőlük. A kupola majdnem érintette a B-2-es ikonját, tehát nagyon közel jártak ahhoz, hogy észleljék őket. C-sávú radar Sea Eagle típusú légvédelmi keresőradar, egy fregatton vagy rombolón –jelentette McLanahan. –Talán már a hatósugarán belül vagyunk; ha leeresztjük a gömböket, akkor biztosan.

– Akkor legyünk túl rajta minél előbb – mondta Cobb. Úgyszólván nem is mondott ennél többet az egész bevetés alatt; nyilván szívesebben lett volna valahol másutt ebben a pillanatban.

– Oké. Ajtó nyílik.

Szavait igazolandó, abban a pillanatban amikor a gömbök előbukkantak, a komputer kiszámította az új radar-keresztmetszetüket, összevetette a Sea Eagle radar energiájával, és újrarajzolta a radar hatósugarát jelző “kupolát", amely ezúttal teljesen betakarta a B-2-es jelét a monitor alső-kőzépső részén. A két gömb radar-keresztmetszete olyan nagy volt, hogy Patrick becslése szerint legalább negyven mérföldet kell még megtenniük míg kikerülnek a radar hatósugarából. – Légi keresőradar befogott, három óránál, távolság negyven mérföld. Ahogy a radargömb befejezte első körpásztázását, újabb részletek jelentek meg a környező

területről, nagyon kellemetleneket is beleértve. – Felszíni célpont kilenc óránál, tíz mérföldre, radarsugárzás nincs, járőrnaszádnak látszik ... lószar, még egy járőrhajó tizenkét mérföldre, két óránál. Jesszusom, körül vagyunk véve kínai járőrhajókkal ... – McLanahan azonnal bevonta a gömböket, mielőtt valamelyikük befogná radarral a B-2-est.

– Légi célpont! Irány egy-nyolc-nyolc, távolság hetvennégy kilométer, sebesség és magasság ismeretlen... aktív keresőradar.

– Micsoda? Biztos ebben? Keresse az előző kapcsolatot! – kiáltotta a Fejlin kapitánya.

– Nincs kapcsolat... a célpont eltűnt, parancsnok elvtárs. Elvesztettük. Az új radarkapcsolat zavarba hozta a romboló parancsnokát. Bizonyára anomálisa lehet, vagy egy nagyon kis célpont, például egy madárraj . Az igazi zsákmány még mindig közeledett. –

Jelentést az U-2-esról!

– Táv mindjárt hetvenöt kilométer... most!

– Helyes. Harcirányítás, itt a híd, elülső HQ-91-es rendszert bevetni, irányítóradart készenlétbe

... most! Parancs a Kajfengnek és Csangjumnak, harcra felkészülni!

Erre a parancsra két HQ-91es rakéta röppent fel az elülső ikerkilövőből az U-2-es gép felé, ragyogó fénysávokkal világítva meg a Fejlin romboló fedélzetét, és hosszú lángnyelvet húzva az ég felé. A nagy szuperszonikus rakéták másodpercek alatt teljes sebességre gyorsultak, egy szempillantás alatt percenként huszonöt kilométerrel száguldottak.

Más radar nem lépett működésbe, de a HQ-91-es hirtelen fényvillanását még negyven mérföld távolságból is tisztán lehetett látni. A kínai járőrhajó az U-2-es gépet támadta. A kémgép új CA990-es kamerát használt, amelyik nagy távolságból tudott nagyfelbontású felvételeket készíteni, de ahhoz hogy Davaót fényképezze, az U-2-es-nek a lehető legközelebb kellett jutnia Mindanao partjaihoz; vagyis túl közel a kínai hadihajókhoz.

McLanahan kockáztatott: még egyszer leeresztette a felderítőtartályokat, hogy további felvételeket készítsen; meg talán elterelje a kínai hadihajó figyelmét a sebezhető U-2-esről, bár tudta, a lövés tényleg nagyon távoli; ugyanekkor megnyomta a rejtjeles parancs-közvetítő

gombját. – Kelly, itt Árnyék. Óriás Zéró, Óriás Zéró. Vétel. – Óriás Zéró volt a szokásos fedőnév, amellyel a repülőgépeket radarvezérlés nélkül kilőtt rakétákra figyelmeztették. McLanahan két körpásztázást végzett a gömbökkel, körülbelül tizenöt másodpercig, aztán gyorsan bevonta őket. De a sárga kupola máris egy pillanatra vörösre váltott. – A Sea Eagle radar befogó módra váltott... megtaláltak minket. Tartályok bevonva, ajtók csukva.

Hirtelen újabb radarkupolák jelentek meg a B-2-estől északra és délre. – Légi keresőradarok a járőrhajókról! – kiáltotta McLanahan. Rémülten látta, a déli radar kupolája beborítja őket, és sárgáról pirosra vált. – Befogó radarban vagyunk, irány egy-hat-három, táv tizenegy mérföld. Lővezérlő radar még nincs, de lehet hogy rádión átadja a helyzetünket annak a nagy hajónak. Henry, menjünk le kétszáz láb-fa, és reménykedjünk, hogy a mamlaszok nem tudnak befogni.

– Új légi radarkapcsolat, irány kettő-nulla-nulla, távolság hetvennégy kilométer, sebesség kilenc-nulla-nulla, magasság hatszáz méter.

A rosseb egye meg! – szitkozódott dühösen a Fejlin kapitánya. Egy repülőgépnek valahogy sikerült átosonnia az őrláncon. – Minden járőrhajó haladéktalanul kapcsolja be a keresőradarját!

– Az egyes számú célpont észak felé fordul, úgy látszik, menekül, magassága huszonnégyezer méter és növekszik, sebesség nyolcszáz.

– Lővezérlő radart bekapcsolni. Ne hagyják meglógni az U-2-est!

– A 124-es járőrnaszád légi radarkapcsolatot jelez. – A híd térképészei berajzolták az új kapcsolat helyzetét; két járőrnaszád között volt, északnyugat felé mozgott, az indonéziai Nenusaszigetcsoport közelében.

– Uram, a Csangjum romboló radarkapcsolatot jelez északra, meg-megszakadó kapcsolat, kis magasságban. Amerikai lopakodó bombázóra gyanakszik.

Ez az! Egy lopakodó bombázó, Guamról. Nyilván felderítő bevetésen vannak, mert ha rakétái volnának, már vagy féltucat hajót szétlőtt volna. Szóval egy U-2-es és egy lopakodó bombázó.. –

– Riadó minden hajónak, lopakodó bombázó tört be, legalább két gép tart a Davao-őböl felé. Nem lőttek a külső őrlánc hajóira, de támadás várható a belső védelem ellen. Figyelmeztetni minden járőr-gépet, fésüljék át a Nenusa-szigetektől északra és északnyugatra eső területet, alacsonyan repülő bombázókat keressenek.

– A Csangjum romboló jelenti, valószínűleg eltalált egy U-2-est. Kiküld egy fregattot és egy járőrhajót felderítésre.

– Egy lent van – mondta nyugodt mosollyal a romboló parancsnoka. – Még kettőt kell elkapni.

– Segítség, segítség, Kellyt eltalálták, kelet felé ta... – ezzel megszakadt az U-2-es rádióadása.

– A francba – Cobb csak ennyit tudott mondani. – Patrick, tűnjünk el innen!

– Még pár másodperc, és minden hajót lekaptunk a Davao-öböl körül – felelte McLanahan. Több mint száz mérfölddel mentek messzebb nyugat felé mint tervezték, és csak harminc mérföldre voltak az öböl bejáratától. Minél közelebb jutottak Mihdanaóhoz, annál több hajót láttak: a legkülönfélébb méretűeket a hatalmas rombolóktól, fregattoktól és kétéltű

partraszállítóktól a kis futár–és járőrnaszádokig. Még egy olyan jelet is vettek, amit a radarrendszerük tengeralattjáró periszkópjaként azonosított.

Még egy kétperces radarpásztázás, és megvan minden adat amire szükségük van. Ahogy Cobb délnek fordult, a Nenusa és a Talaud szigetcsoport körüli viszonylag biztonságos radarszórás felé, a szupermonitor villogni kezdett, mint egy régimódi műszerpult: radarkupolák bukkantak fel mindenütt. Mintha minden hajó bekapcsolta volna a radarkészülékét. – Jóságos Isten C-sávú

keresőradar tizenkét óránál ... egy másik két óránál ... most meg egy X-sávú tűzvezérlő radar tíz óránál. Pont a Talaud-sziget fölé viszel minket, Henry. Körül vagyunk véve.

– A francba – dünnyögte Cobb. Úgy látszik, ezen a bevetésen ez volt a kedvenc válasza.

– Ötven mérföld Talaudig – mondta McLanahan. Most hogy a radartartályokat bevonták, a délkeleti hajó radarkupolája már nem érte el őket, de még látták üzemmódot váltani. Befogó

módból visszaváltott kereső módba, majd gyors pásztázó keresésbe, amely sárgán vonalkázott kupolaként jelent meg a képernyőn. – Gyors pásztázó üzemmód a C-sávú radaron – jelentette McLanahan. – Valószínűleg vadászt vezetnek ránk.

– A francba,

A mérföldek lassan vánszorogtak. Nyugat felé több hajó keresőradarja látszott mélyen bent az indonéziai vizeken, de kínai radarjelekkel. Néhány hajó a tűzvezérlő radarját is bekapcsolta; Patrick azt remélte, talán a saját vadászgépükre lőnek tévedésből. – Húsz mérföld. A Nenusaszigetcsoport balra, Talaud jobbra... Hirtelen sárga radarkupola bukkant fel pontosan a B-2-es ikonja előtt. Azonnal pirosra váltott, és mindketten látták a horizonton villogó torkolattüzet. – Rántsd jobbra! – üvöltötte Patrick, miközben a csaligombot püfölte; az elektronikus elhárítás zavarója automatikusan bekapcsolt. –

Ereszkedj! – Cobb 45 fokos fordulatba eresztette a nagy bombázót, hagyta hogy a felhajtóerő

hirtelen csökkenése lefelé húzza az orrot. Száz lábbal a tenger fölött fordult szintbe; alig szárnytávolságra a sötét hullámok fölött. Patrcik látta a csali felé száguldó nyomjelző lövedékeket.

– Honnan a fenéből jön ez?

– A francba...

A terepkövető komputer emelkedést parancsolt, hogy elkerüljék az előttük felbukkanó meredek, spirálszerű hegycsúcsokat, és a két pilóta már látta is a szigetet az infrakeresőn. A Talaudszigetcsoport legnagyobb tagja, a Karakelong-sziget a közepéig üdezölden hullámzó dombokból állt, de a központi hegy két meredek sziklaszirtté

magasodott, az egyik hétszáz lábra, a másik viszont hihetetlen magasra, ezerkétszáz lábra emelkedett az erdők fölé.

A nyomjelzők kilendültek nyugat felé, ahogy a csalik megfogyatkoztak és a kínai járőrhajó

ismét befogta a B-2-est. – Nem mehetünk sokáig nyugatnak – mondta Patrick. – Ott is van egy hajóraj, alig húsz mérföldre a szigettől.

– Arra várnak, hogy valaki megpróbáljon átcsúszni itt a dombok fölött – mondta Cobb. –

Tudták hogy meg fogjuk próbálni, pedig ez már Indonézia. Ez azt jelenti...

– Lószar. Ez azt jelenti, hogy nem akarunk átrepülni a szigetek fölött!

Mintha meghallotta volna valaki őket a Karakelong-szígeten, ebben a pillanatban éles villanást láttak az infrakeresőn, egy rakéta kanyarodott az ég felé, és egyenesen feléjük tartott. –Látom! –

kiáltotta Cobb. – Jobb oldali csalikat készenlétbe! – Nem volt helyük egy éles kitérőhöz, úgyhogy Cobb inkább a botkormányt kezdte előre-hátra rángatni, ötven-száz láb kitérésű hullámzó mozgást produkálva. Minél közelebb ért a rakéta, annál inkább fölvette ugyanezt a hullámmozgást. Abban a pillanatban, amikor a rakéta hajtóműve kilobbant, Cobb felüvöltött: – Most! – és erős bal kanyarba döntötte a gépet. Patrick ugyanekkor le sem vette ujját a jobb oldali csalikidobó

gombjáról.

A rakéta közvetlenül a pilótafülke fölött húzott el, alig hibázta el a célt. Szerencsére nem robbant fel. Vagy nem működött az önmegsemmisítője, vagy még a csalikat követte.

– Magasság! –ordította Patrick. – Emelkedj! – A bombázó értékes magasságot veszített az éles kanyarban; a magasságmérő már nem jelzett semmit, mert a távolság kevesebb volt tizenöt méternél. Cobb szintbe billent, megeresztette a gépet hogy sebességet nyerjen, aztán lágyan visszahúzta a botkormányt, óvatosan, nehogy farkára állítsa a gépet egy túl erős mozdulattal.

– Cseszd meg – mormogta Cobb. Mihelyt visszanyerte a sebességét, meghúzta a botkormányt és meredeken felvágott. – Én eltűnök innen.

A szupermonitor tele volt radarkupolákkal; az egyik pontosan előttük volt, jobbról egy Sea Eagle radar kereste őket, és messzebb északon egy másik Sea Eagle radar kupolája készült rájuk borulni. –Ereszkedj, Henry, mindenütt radarok vannak.

– Próbáljanak csak elkapni – mondta Cobb.

Előttük nyomjelzők szántották az eget, ahogy átsuhantak a pirosra váltó radarkupolán. Cobb teljes sebességgel vitte fölfelé a gépet; az orr magasabban volt mint valaha, ahogy Cobb minden kisajtolható tolóerőt a magasság növelésére fordított. Néhány éles kitérőt tett közben, mindig húsz fokon belül. Légvédelmi gránátok kezdtek robbanni körülöttük, néhány elég közel ahhoz, hogy megrázkódtassa a B-2-est. – Sebességet, Henry! – kiáltotta Patrick. – Vigyázz, felállunk!

De Cobb nem engedte lejjebb az orrot, a sebességet pontosan a farokra csúszás határán tartotta, és tovább ment fölfelé. Patrick hamarosan úgy látta, a gránátok már alattuk robbannak. Ahogy lenézett, tűzszőnyeget látott a gép alatt, a nyomjelzők és a robbanások fénye összeolvadt az éjszakában. Cobb húszezer lábnál kezdte csökkenteni az emelkedési szöget, de továbbra is teljés gázon tartotta a hajtóműveket, és másodpercenként ötszáz láb sebességgel ment fölfelé, míg negyvenezer lábra nem értek. A déli romboló megpróbált utánuk küldeni egy rakétát, de a B-2-es zavarója és lézeres elhárítása gondoskodott arról, hogy ne juthasson a közelükbe. Ahogy egyre magasabbra jutottak, a radarkupola zsugorodni kezdett, végül csak egy apró felfordított teáscsésze volt alattuk.

Patrick a parancsnokára nézett. Cobb már felvette szokásos repülési helyzetét: oxigénmaszk az arcán, keze a botkormányon és a szelepeken, egyenesen előre néz, és mozdulatlan mint egy szikla. Patrick egy pillanatra bekapcsolta a világítást ellenőrizni, nem sérült-e meg valami a fülkében; néhány biztosíték kipotyogott, más baj nem történt.

Ahogy társára villantotta a pontlámpája vörös fénysugarát, egyetlen jel árulkodott csak arról, hogy Henry Cobb az imént mentette meg őket a lezuhanástól egy hatalmas tűzgolyó közepén: az oxigénmaszkja mellett lecsorgó széles verejtékpatak. De sikerült megúszniuk.

– Fülke rendben – jelentette Patrick. – Kösz, Henry – tette hozzá. Válaszul két kattanást hallott a sisaktelefonban.

Santa Cruz csatorna, Zaboanga város közelében, Fülöp-szigetek

1994. október 9., helyi idő szerint 07.15

A Kínai Népi Felszabadító Hadsereg Hong Lung rombolóján a nappali váltás és a törzs számára öt órakor kezdődött a nap a pirkadat előtti ébresztővel; imával azok számára, akik igényelték (Jin Po-lun és következésképpen stábja nagyobbik része nem tartozott ezek közé); egy harminc perces reggeli tornával, takarítással és reggelivel, amely rendszerint csirke–vagy hallevesből, rizsből, teából és a sorállomány számára cukorkából vagy karamellkockából állt. A reggeli szemle hat tizenötkor kezdődött, és a részlegvezetők jelentéseit hét óra előtt tíz perccel fogadta a kapitány. Hétkor a Hong Lungot kísérő valamennyi hajó első tisztje a tengernagy törzsfőnökének jelentett, akárcsak a déli Fülöp-szigeteknél állomásozó másik három hajóraj egységparancsnokai. Jin törzsfőnöke ezután pontosan hét ötvenre összeállította a reggeli jelentést a tengernagy számára. A tengernagy először egy összesítést kapott a Pekingből és a dél-kínai-flotta csan-csiangi főparancsnokságától érkezett üzenetekből (a fontosabb jelentésekkel természetesen azonnal foglalkozott), majd egy hírszerzési és egy hadszíntéri tájékoztató következett. Jin hadműveleti főnöke, Szun Dzsi-guoming kapitány mély meghajlással kezdte: – Parancsnok elvtárs, van szerencsém a következő, öt órakor keltezett hadszíntéri tájékoztatóval szolgálni önnek: A Kínai Népi Felszabadító Hadseregnek a Fülöp-szigeteki konfliktusban részt vevő

flottaegységeit jelenleg elsősorban az Egyesült Államok Independence anyahajó-köteléke fenyegeti, amely Japánból indulva jelenleg a Luzoni-szorosban tartózkodik; továbbá az amerikai hadsereg 15. gyaloghadosztálya Guam szigetén, a 3. partraszálló hadtestének Okinawán mozgósított és az Independence anyahajókötelékkel hadrendbe állított egységei, és a légi harcezred felfejlesztése a guami Andersen légitámaszponton. Fontos rámutatni, mindez –a részt vevő egységek részleges hadrendbe állítását jelenti, miközben hozzávetőleg harminc-negyven százalékuk tartalékban áll eredeti támaszpontján.

Az amerikai hadsereg 25. gyalogoshadosztályának nagyobb egységeit nemrég Hawaiiból az Andersen légitámaszpontra helyezték át, körülbelül nyolcezer fős létszámmal. Könnyű, gyorsan bevethető erőnek szánják. Hírszerzésünk jelentése szerint azonban nem rendelkeznek megfelelő

szállítókapacitással ahhoz, hogy ezt az erőt megfelelő sebességgel Guam szigetéről a Fülöpszigetekre juttassák. Ha mégis átszállítják őket, kétszer annyi Mindanaón állomásozó katonát tudunk velük szemben kiállítani, és négyszer annyit a Luzonon és a Fülöp-szigetek más pontjain állomásozókkal együtt. A Dél-Koreában és Japánban állomásozó 2. gyaloghadosztály egyes egységeit is mozgósították, de megítélésünk szerint még néhány nap szükséges elindításukhoz, és legalább egy hét míg a Fülöp-szigeteken bevethetők lesznek. A 3. tengerészgyalogos hadosztály és az 1. tengerészgyalogos repülőosztály az Independence anyahajó-kötelékkel fejlődött fel, amely jelenleg a J'ami szigettől hatvan kilométerrel északkeletre állomásozik a Luzoni-szorosban; azaz körülbelül háromszázötven kilométerrel északra a Fülöp-szigetektől. Megítélésünk szerint az anyahajó-kötelék egyelőre túl messze van ahhoz, hogy Luzonra csapást mérhessen, noha huszonnégy órán belül repülőgépeivel támadni képes, és negyvennyolc órán belül szárazföldi hadműveleteket kezdhet Luzonon. Ez határozza meg jelenlegi fenyegetettségi helyzetünket. Az itteni amerikai haditengerészeti erő körülbelül tizenhat csatahajóból, tíz kísérőhajóból, négy-hat tengeralattjáróból – ez a szám nem biztos, lehet több is-, húsz vadászgépből és ötven csapásmérő

repülőgépből áll.

Az 5. tengerészgyalogos hadosztályt mozgósították Hawaiiból, és a Fülöp-tengeren állították hadrendbe körülbelül ötezer tengerészgyalogossal és negyven helikopterrel, köztük olyan billenő

rotorú V-22-es gépekkel, amilyennel bizonyára Samart és az amerikai pilótát is kimentették Mindanaóról. Ez az erő huszonnégy-negyvennyolc órán belül támadást indíthat a Fülöp-szigetek középső részén. Az egység két partra szállító hajóval, négy tankszállító hajóval és négy kísérőhajóval rendelkezik. A déli Fülöp-szigeteknél erőinkre a legnagyobb fenyegetést a Ranger anyahajó-kötelék jelentette – folytatta Szun. – Maga az anyahajó még mindig súlyosan sérült és nincs bevethető állapotban; Pearl Harborba vontatják. Függőlegesen le-és felszálló gépeken kívül nem alkalmas repülőgépek fogadására. Helyeslő moraj támadt a teremben.

– A legutolsó jelentés azonban arra utal, egy romboló és egy rakétahordozó cirkáló elvált a Ranger csoporttól, útban vannak Indonéziából Celebesz felé, és a következő négy-öt órán belül hajóink hatósugarába kerülnek. A Wisconsin csatahajó vezetésével egy hat hajóból álló egység indult el Hawaiiból csatlakozni hozzájuk, és becslésünk szerint három-öt nap múlva lesznek támadási pozícióban; ez a kötelék szárazföldi célpontokra kilőhető Tomahawk cirkálórakétákkal van felszerelve. Követségünk értesülései szerint a Ranger kísérő-hajói a múlt heti légicsatában lezuhant pilótákat akarják felkutatni és kimenteni.

– Nem fogjuk megengedni nekik a behatolást a Celebesz-tengerre – mondta ünnepélyesen Jin tengernagy. – Ezt megígérhetem. Ha Davaót elfoglaltuk, az egyes és a kettes kötelék szembeszáll velük, míg erősítés nem érkezik otthonról.

– Igen, uram – folytatta Szun. – Hátra van a déli Fülöp-szigeteknél állomásozó erőket fenyegető

legnagyobb veszély, amely hírszerzőink szerint az amerikai légierő. A Guamra felfejlődő légi harcezred a jelentések szerint két tucat B-52-es nehézbombázót, talán nyolc nagy-hatósugarú

szuperszonikus B-1 és F-111 típusú bombázót, közel egy tucat közepes hatósugarú F-15-ös szuperszonikus bombázót, két tucat F-15 és –16 típusú vadászgépet és különböző kísérő gépeket tartalmaz, köztük felderítő, korai jelző, hírszerző és légi utántöltő gépeket. A Fülöp-tengeren járőröző hajók ellenőrizetlen jelentése szerint az amerikaiaknak B-2-eseik is lehetnek. Ez az egység három órán belül megfelelő erővel tud támadni ahhoz, hogy felfejlődött flottaegységeink erőit megsemmisítse. Egészen Talaud-szigetig felderítő repüléseket hajtottak végre, a Davao-öböl előtt állomásozó hajóink radarjainak hatósugarában. Tegnap éjjel a Csangjum romboló lelőtt egy U-2-es kémrepülőgépet; feltevésünk szerint sikerült felvételeket készítenie a Davao-öbölben állomásozó hajóinkról.

– Ez nem tűnik valami nagy fenyegetésnek, kapitány – mondta Jin tengernagy. – Csupán harminckét nagy hatósugarú csapásmérő repülőgép, amelyek többsége több mint negyvenéves?

Nem látok ebben nagy veszélyt.

– A közepes hatósugarú vadászaik és bombázóik is veszélyesek lehetnek a légi utántöltés lehetőségét figyelembevéve – felelte Szun kapitány. – És nem szabad alábecsülnünk a B-52-es hordozókapacitását. Teljesen felszerelve huszonnégy Harpoon rakétát hordozhat, amelyekkel százötven kilométer távolságból támadhat.

– Igen, a nehézbombázók veszélyesek lehetnek, kapitány – mondta Jin tengernagy –, de mihelyt a mienk Davao reptere, húsz vadászgépet küldhetünk minden egyes bombázójuk ellen. Az erőviszonyok nyilvánvalóan nekünk kedveznek. A legközelebbi amerikai légitámaszpont Okinawán majdnem hatszáz kilométerre van Manilától, a guami amerikai légitámaszpont pedig több mint kétezer kilométerre Davaótól. Még ha engedélyezik is nekik Bruneiben a brit légitámaszpont használatát, még mindig nyolcszáz kilométerre vannak Zamboangától és ezerkétszázra Davaótól; bőven lesz időnk megszervezni légi, szárazföldi és tengeri védelmi erőinket. Mihelyt létrejön egy megbízható korai jelzőhálózat a Fülöp-szigetek körül, egyetlen amerikai gép sem lesz képes megközelíteni büntetlenül a kínai állásokat. A helyzet kulcsa mindenképpen Davao. Hogy állnak egységeink, és hogy állnak a Davao elleni hadműveletek? –

kérdezte Jin.

– A flotta tengernagyi főhadiszállása teljes készültséget jelenj – felelte Szun kapitány. –

Minden hajó bevethető, harcra kész, nincsenek a működőképességet korlátozó hibák. A tegnap ismertetett menetrend változatlanul érvényes – folytatta Szun. – Holnap hajnali kettőkor ejtőernyős tengerészgyalogos egységek szállnak le a partvonalon Davaón kívül, és biztosítják a Subasta-Sibuyan útvonalat. Más tengerészgyalogos egységek elfoglalják a Talikud-szigetet, és elvágják Samal és Bangoy városokat a Samal-szigeten. Ez lehetővé teszi az aknaszedőknek a belépést a Dadaotan-öbölbe a rombolók és a csapatszállító hajók előtt anélkül, hogy támadástól kellene tartaniuk a keskeny csatornában.

Van okunk arra számítani, Davao elestével a lázadó erők legalább három csoportosulásra szakadnak, melyek nagyjából Mindanao keleti partján, déli partján és északi partján fognak elhelyezkedni – folytatta Szun. – Ez csökkenteni fogja harckészségüket és súlyosan korlátozza utánpótlási lehetőségeiket. Egyre reménytelenebb helyzetbe kényszeríthetjük őket, ami tovább csökkenti majd harci erejüket.

Jin tűnődve bólintott. Nagy benyomást gyakorolt rá Szun tájékoztatója. Ha Szun a taktikáról és a fegyverekről beszél, Jin ideges és gondterhelt lett volna. Nem a taktika és a fegyverek döntik el az inváziós hadműveleteket, hanem az utánpótlás szervezése. Flottájának és csapatainak lényegében egyetlen feladata a biztos utánpótlási vonalak megnyitása, amelyek nélkül az invázió kudarcra van ítélve. Több ezer embert, több millió tonna hadianyagot és eszközt kell Davaóra zúdítaniuk csak azért, hogy néhány szállítógép leszállhasson a reptéren, vagy néhány szállítóhajó kiköthessen a dokkban. Szun tájékoztatójának középpontjában az utánpótlás állt; és így is volt helyes. Ha az utánpótlási vonalakat elvágják, végük van.

– Nagyszerű, Szun kapitány – bólintott Jin tengernagy. – Gratulálok önnek és stábjának ezért a kitűnő tervért, és mindannyiuknak sikert kívánok hozzá. Most halljuk, hol vagyunk a leggyengébbek.

– Két terület ad okot aggodalomra ebben a hadműveletben – felelte Szun kapitány. – Mindkettő

az amerikai és ASEAN-erők ellentámadásának távoli lehetőségével kapcsolatos. Először: közvetlen

légi fedezetünknek és vadászgépeinknek a Zamboanga reptérről kell felszállniuk, mert a Cotabato reptér a lázadók jelenléte miatt még nem elég biztonságos. Ez azt jelenti, hogy vadászgépeinknek négyszáz kilométert kell repülniük a Davao-öbölig, és majdnem hatszáz kilométert ahhoz, hogy elfoghassák azokat az ellenséges bombázókat, amelyek rakétáikkal elérhetik a Davao-öbölben állomásozó hadihajóinkat. A visszatérésre és a harcra fenntartott idővel együtt mindez szinte semmi tartalék időt sem hagy repülőinknek.

– Miért nem készült terv a Cotabato reptér biztosítására? – kérdezte dühösen Jin. – Ez fontos része volt az inváziós hadműveletnek. Több napja és rengeteg segítője volt, kapitány; miért nem mondták meg nekem, hogy az a reptér nem biztonságos?

– Mint említettem már, a kettes csoport tartalékait veszélyes mértékben kimerítettük a Cotabato elleni támadás során –felelte Szun. –Mint tudja, fel kellett hagynunk a Sulu-szígetcsoport feletti járőrözéssel, és száz kilométeres biztonsági zónát kellett létesítenünk Zamboanga körül, hogy létrehozhassuk a Cotabato elleni hadművelet inváziós flottáját. Alig volt elég. Elfoglaltuk a Cotabato repteret, de egyetértettünk a törzzsel abban, nem volna okos dolog a használatára építeni a Davao elleni akciónál. Leszállóhelynek alkalmas, és az ott leszálló gépeinket fel lehet tölteni üzemanyaggal, de...

– Nem fegyverezhetjük fel ott ugyanígy a vadászgépeinket és a csapásmérő gépeinket?

– Túl veszélyesnek ítéltük meg nagyobb mennyiségű lőszer, bomba és rakéta odaszállítását –

felelte kelletlenül Szun; – Az üzemanyagszállító teherautók gyenge célpontot nyújtanak a páncélöklökkel felszerelt gerilláknak, de a bombaraktárak és a parkoló szállítórepülőgépek túlságosan vonzó és könnyű célpontot jelentenének. És túl gyakoraiak a gerillatámadások.

– Az ördög vigye el magát, erről korábban kellett volna tájékoztatnia! –robbant ki Jin, majd ingerülten legyintett. –Folytassa, kapitány. Milyen nehézségekkel számol még?

Szun nagyot nyelt mielőtt folytatta volna; előzőleg tájékoztatta Jin tengernagyot, hogy a légi fedezet számára a Cotabato reptér nem biztonságos, és most azt veti a szemére, miért nem figyelmeztette; és a következő nehézségről is tájékoztatta a tengernagyot.

– Miközben a rombolók a Davao-öböl északi felébe tartanak, és kíséretük felkészül a partraszállás fedezésére, veszélyes szintre csökken légi fedezetünk a Celebesz-tenger keleti részén

– bökte ki.

– Milyen légitámadásra számít, kapitány? – kérdezte Jin. – Az amerikai anyahajó túl messze van, nem tud támadó gépeket felszállítani, és nincs más anyahajó a körzetben.

– A szárazföldről felszálló bombázók jelentik a legnagyobb veszélyt – felelte Szun. – Az amerikai légi harcezred támadásra készen áll Guam szigetén.

– Az amerikaiak nem fogják bevetni ellenünk a nehézbombázókat – mondta Jin. – Hírszerzőink jelentése szerint az amerikai elnök az

odaküldésükbe sem akart beleegyezni. Amellett azt jelentették, az amerikaiaknak csak néhány gépük van ott, kevesebb mint harminc. Nem így van?

– A szám helyes, uram –ismerte el Szun. – De mindegyik rengeteg Harpoon rakétát és bombát tud hordozni.

– Csakhogy előbb elég közel kell jutniuk, s csak azután használhatják őket – vetette oda Jin. –

Még a kis járőrhajóink is képesek röptében megsemmisíteni egy Harpoon rakétát. És minél közelebb merészkednek azok a bombázók Davaóhoz a partraszállás közben, annál hatékonyabbak lesznek a légvédelmi lövegeink.

Szun egy pillanatra elhallgatott. Úgy tűnt, Jinnek mindenre van válasza. Nem vitatta parancsnoka szavait, de túlságosan bízni látszott a flottája erejében, és veszélyesen alábecsülte az amerikai légierőt. –Egyetértek – mondta lassan –, de úgy gondolom, helyes volna, ha a Hong Lung és néhány légvédelemre képes kísérőhajó a Celebesz-tenger keleti részén tartózkodna ekkor, fokozva légvédelmi készültségünket, így négy hajónk lenne ott víz-levegő rakétákkal, és négy további nagykaliberű, radárvezérelt légvédelmi ütegekkel. Zamboanga a miénk; ott már nem szükséges a jelenlétünk.

Jin megfontolta a javaslatot és tetszett neki. Szunból kiváló parancsnok válik egy napon. A Hong Lung a világ egyik legerősebb hajója, kitűnően alkalmas hajók és repülőgépek elleni harcra egyaránt. Azonfelül remek fegyver a puszta erőfitogtatáshoz is, de minthogy Jin inkább nem mutatkozott vele a helyi lakosság előtt, Zamboangában nem volt nagy elrettentő ereje. Parti létesítményei a helyükön voltak, és hiba nélkül működtek; ideje a Hong Lung, a Vörös Sárkány, visszatérése a küzdelembe.

– Kitűnő javaslat, kapitány – mondta Jin. – Egy hajó maradjon itt, és úgy helyezkedjen el, hogy a lakosság jól láthassa; a fő egység többi hajója elkíséri a Hong Lungot a hadműveleti területre. Válasszák ki kíséretüket, és riasszák a legénységet; azonnal indulunk a Celebesz-tenger keleti részére.

Szun nyugodtabbnak látszott, habár nyilvánvalóan nem értett egyet a tengernaggyal az amerikai légi fenyegetés megítélésében. Meghajlással vette tudomásul a parancsot. – Ha nincs más, továbbítsa a parancsokat, és kezdjük el. –Törzse tagjai felálltak, meghajoltak és elhagyták a helyiséget.

Jin néhány percig egyedül maradt irodájában, majd az első tisztje kopogtatott: – Látogatója van: Daniel Teguina, a Fülöp-szigetek elnöke. Rövid négyszemközti megbeszélést kér öntől. Jin nagy erőfeszítéssel őrizte meg önuralmát. Mi a fenét akar tőle Teguina? A puccs óta kizárólag a Népi Felszabadító Hadsereg főparancsnokával, Csin Po-zihong tábornokkal tartott kapcsolatot minden katonai kérdésben; különben pedig Dong Szen-kimmel, a Fülöp-szigeteki kínai nagykövettel tárgyalt, vagy közvetlenül a külügyminisztériummal. Néhány héttel ezelőtt még boldogan csókolgatta volna Jin lábát, csak segítsen végrehajtani a hatalomátvételt. Most, mikor a hatalom már a kezében volt, Teguina mintha tényleg kezdte volna elhinni a mesét, hogy Kína csak segít neki leverni a “lázadókat" és megmenteni az országot.

– Mondja meg neki, nagyon ... mindegy. Fogadom. Takarítson ki egy kicsit, hozzon kávét és süteményt és tegye vissza azokat a zászlókat is, azt a hülye Aguínaldo zászlót meg Sulu zászlót. És gondoskodjon róla, a beszélgetésünket felvegyék, és a videókamerák is működjenek. Teljes felvételt kérek az egész találkozóról.

Az első tiszt bólintott, és sietett végrehajtani a parancsokat.

Milyen jellemző erre a dagályos seggfejre, Teguinára, hogy új zászlókat agyai ki az új

“országainak", mikor még meg sem szilárdult a hatalma. Ha a puccs kudarcot vall, a zászlók közröhej tárgyai és viccek célpontjai lesznek.

Jin tengernagy egy állig felfegyverzett tengerész kíséretében átsétált a tatfedélzeten a fogadási körletbe. Ott várt, míg több kísérőhajó megközelítette a kínai rombolót a fedélzeti gépfegyver tüzéreinek szoros felügyelete alatt. Gyorsan összegyűlt a díszőrség, Teguina bárkáját többször megállították és átvizsgálták, mire a Hong Lung kikötőpallójához állhatott, és az új Fülöpszigeteki elnök elindulhatott felfelé a lépcsőn. A díszőrség vigyázzba vágta magát, és a hangosbemondók jelentették a Fülöp-szigeteki elnök érkezését.

Jin nagy nehezen rávette magát, hogy kezét tisztelgésül sapkája ellenzőjéhez emelje. Teguina tudomást sem vett a kínai lobogóról és Jin tisztelgéséről. – Azonnal beszélnem kell önnel, tengernagy úr –mondta bevezetés nélkül.

– Természetesen, elnök úr – felelte Jin tolmácsa. Gyorsan lefordította Teguina szavait és saját válaszát a tengernagynak. Jin mogorván követte Teguinát keresztül a tatfedélzeten. Hamarosan Jin tárgyalótermében ültek.

– A tengernagy melegen üdvözli az elnök urat – mondta Jin tolmácsa angolul. – Nagy megtiszteltetésnek tekinti az ön látogatását, és szeretne önnek... Teguina a szavába vágott, és hosszú, teljesen érthetetlen szóáradatba kezdett. A tolmács megpróbálta fordítani Jinnek az elhangzottakat, de Teguina egy hirtelen dühkitörése megállította.

– Azt mondja, magyarázatot követel, miért kötött a kínai kormány megállapodást a Spratlyszigetekre Vietnammal – mondta végül a tolmács. – Fel van háborodva, hogy kormánya minden jogát elveszítette a Spratly-szigetekre a vietnamiak javára.

– Miről beszél? – kérdezte dühösen Jin. – Semmiről nem állapodtunk meg a vietnamiakkal!

– Mr. Teguina azt mondja, Vietnam tartózkodott az ASEAN legutóbbi szavazásán – mondta a tolmács –, és Aguinaldo kormányához az a hír jutott el, hogy a kínai kormány megállapodott Vietnammal a Spratly-szigetek átadásáról a tartózkodás fejében.

Jin épp visszautasítani készült ezt a vádat, amikor torkán akadt a szó. Valami okának kellett lennie, hogy bár az ASEAN-országok felháborodott tiltakozására számítottak a kínai invázió

miatt, de az elmaradt, mert két ország, Thaiföld és Vietnam tartózkodott a szavazásnál. Csin Pozihong tábornoknak egy döntő vitában veszítenie kellett Pekingben, ha beleegyezett abba, hogy a Nansa Dao – azaz a Spratly-szigetek – visszakerüljön Vietnamhoz. Csin ezt soha nem engedte volna meg, hacsak Cseung elnök határozattal el nem hallgattatta.

– Biztosíthatom önt – mondta végül nyugodtan Teguinának –, szövetségünk szilárd, és nincs benne álnokság. A minket elítélő határozat nem holmi kulisszák mögötti megegyezés, és különösen nem a szakadár vietnami vezetőkkel kötött megállapodás következtében bukott el, hanem mert a tagországok hisznek nekünk,...

De Teguina meg sem várta míg a tolmács befejezte; újabb vádakat kezdett sorolni. – Azt mondja, ez a szövetség romokban hever, a kínaiak el akarják árulni, és már senkiben sem bízhat.

– Nyugodjon meg, elnök úr – mondta Jin a tolmácson keresztül. – Tájékoztatni fogjuk a Davao bevételét célzó előkészületekről, és elvisszük egy szemleútra a zászlóshajónkkal. Beszélhet a tisztjeinkkel is. Mind azt fogják mondani önnek, szívvel-lélekkel az ön kormánya mellett állnak ebben a küzdelemben. – Teguina egy kicsit megenyhülni látszott ettől, és hagyta, hogy Jin irodájából átkísérjék a hadműveleti csoport tájékoztató központjába. Ám amint elindultak, és Teguina hallótávolon kívül volt, Jin megragadta Szun kapitány zubbonyát, és azt sziszegte: – Azonnal hívja a főhadiszállás politikai osztályát! Tudni akarom, mi az igazság az ASEAN szavazása és a Nansa Dao hovatartozása körül. Cselekedjen haladéktalanul.

Ovális iroda, Fehér Ház, Washington, USA

1994. október 8., helyi idő szerint 06.27

Az Egyesült Államok elnöke előbb kézfogással köszöntötte Deborah O'Day ENSZ –

nagykövetet, amint az belépett az ovális irodába, de aztán valami belső késztetésből szívélyesen át is ölelte. – Örülök hogy újra itthon van; Deborah – mondta és egy székhez vezette. Danahall külügyminiszter, Preston hadügyminiszter, Curtis tábornok, az EV elnöke, a Fehér Ház és a szenátus hadügyi bizottságainak néhány tagja felállt, míg O'Day elfoglalta helyét, majd ők is visszaültek. –Pokoli megpróbáltatás volt, igaz?

– Az ASEAN küldöttekkel és a kínai delegációval tárgyalni sokkal nagyobb megpróbáltatás, mint Samar lázadóinak fogságába esni – mondta O'Day. Kinyújtotta a kezét, és titkára egy bőrborítású mappát adott át neki. – Elnök úr, egy közleményt kaptam a kínai kormánytól, válaszul a Fülöp-szigeteki visszavonulást követelő üzenetére.

– Hallom a hangján, nem jó hírt hozott.

– Magát a levelet nem olvastam, uram, de a kínai követ nem volt valami szívélyes. Azt hiszem, rossz hírek vannak benne.

Az elnök átvette a mappát, feltörte a pecsétet, felbontotta és félretette a kínai nyelvű eredeti szöveget, aztán elolvasta a külügy fordítását.

– Ahogy vártuk – mondta fáradtan. – Kína visszautasítja az azonnali kivonulásra vonatkozó

követelésünket. Azt mondják, a Fülöp-szigeteki kormány engedélyével és, teljes körű

jóváhagyásával tartózkodnak ott, és az amerikai jelenlét számít törvénytelen beavatkozásnak egy másik ország belügyeibe. Azt mondják, nem tudják hol tartózkodik Arturo Mikaso, javasolják, hollétéről a kormánytól kérjünk felvilágosítást. Ami őket illeti, Daniel Teguinát tekintik a hatalom letéteményesének, José Trujillo Samarnak pedig nincs kormányzati felhatalmazása. Sajnálják, amiért támadást kellett indítaniuk repülőink és hadihajóink ellen, de a jelenlegi labilis világpolitikai légkörben az ilyesmi várható volt, következésképpen a felelősséget az eseményekért nekünk ugyanúgy viselnünk kell, mint nekik.

– Baromság – morogta Curtis.

– Továbbá rendkívül ellenséges lépésnek tekintik a nehézbombázók és anyahajó-kötelékek hadrendbe állítását a Fülöp-szigetek körül, és minden rendelkezésükre álló erővel meg fogják védeni állampolgáraikat meg a tulajdonukat. – Az elnök félrelökte a nyilatkozatot, és végignézett tanácsadóin. – Nos? Vélemények?

– Samar lázadóit öt órán belül meg fogják támadni – mondta O'Day, és Wilbur Curtisre pillantott: – Így van, tábornok úr?

– Igen, így van – felelte Curtis. A kávézóasztalon előtte heverő halomnyi műholdfelvételre mutatott; a B-2 és az U-2 felderítő repülésén készült felvételek voltak. –Talán már el is kezdődött. A kínai hadihajók alkonyatra a helyükön vannak, és elkezdik lőni Davaót. Mihelyt a partra szálló

egységeik megérkeznek, elkezdődik az invázió.

– Öt óra múlva? Ezek szerint már túl késő?

– Nem, uram, azt nem mondtam – felelte Curtis. – Amint a taktikai megbeszélésen már érintettük, a kínaiak addig a legsebezhetőbbek, amíg a csapatszállító hajókon tartózkodnak. Már elkezdték partra szállítani csapataikat a Buoyan-félsziget mentén, Mount Apótól keletre, biztosítandó a parti településeket, de a főerő még nem szállt partra Davaónál; Samar lázadói elaknásítják a szorosokat, így lassítják a konvoj mozgását. Még van időnk megállítani őket.

– Köszönöm, tábornok úr-bólintott az elnök, és Preston hadügyminiszterhez fordult: – Thomas?

Mit tud jelenteni nekem?

– Egyetlen kérésem: várjunk, és előbb vigyük helyzetbe a Lincoln és Nimitz anyahajó-köteléket meg a Wisconsin csoportját – felelte Preston. – De megértem, gyorsan kell cselekednünk ha támogatni akarjuk Samart és az iszlám lázadókat.

Az elnök egy pillanatig latolgatta szavait. Aztán Danahallt és a kongresszusi vezetőket vette sorra, a véleményüket kérte. Néhányan haboztak, de végeredményben valamennyien a cselekvés mellett voltak.

Az elnök fölvett íróasztaláról egy vörös borítású irattartót, és kinyitotta. A fekete, vastagbetűs

“Szigorúan titkos" felirat alatt a következő cím állt: 94-21 Hadműveleti Parancs, légi csapásmérés, Mindanao-sziget, Fülöp-szigetek. További tétovázás nélkül aláírta a parancsot, majd visszatette az irattartóba és lezárta.

Wilbur Curtis harminc másodperccel később már a parancsközponttal beszélt telefonon.

Andersen légitámaszpont, Guam

1994. október 9, helyi idő szerint 19.15

Patrick McLanahan már harminc perce fent volt, mikor megszólalt az ébresztőórája, két órával az első aznapi helyzetértékelés előtt. Pihennie kellett volna, de tudta, az agya már úgysem hagyja nyugodni.

Hálószobája egy karbantartó iroda volt az ötszázkilences hangár felső szintjén, Andersen kiterjedt északi parkoló rámpáján, amelyet gépe parancsnokával, Henry Cobb őrnaggyal osztott meg. Alattuk a hatalmas hangárban két teljességgel szokatlan gépezet állt: Patrick B-2A lopakodó

bombázója, és egy EB-52C Megafortress, amely “megmentette" őket az F-23 Wildcat vadászoktól Jarrel tábornok hadgyakorlatán három hete, a Powder River fölött. A hangár szolgált szállásul a HAWC-gépek többi pilótájának, karbantartójának, és egy egész zászlóalj állig felfegyverzett biztonsági őrnek.

Óvatosan, nehogy felébressze parancsnokát, Patrick belebújt repülősruhájába, felcsípte a padlóról cipőjét és zokniját, és lábujjhegyen elindult kifelé.

– Már fönt van, ezredes úr? – szólalt meg a priccsen Cobb.

– Ja. Bocs, hogy felébresztettelek.

– Nem ébresztettél fel. El se aludtam – dobta le magáról Cobb a takarót, és felült. – Még soha nem aludtam hangárban. Nem is hiszem, hogy még egyszer kedvem támad rá.

– Ámen – mondta Patrick. – A szag egy idő után tényleg az ember idegeire megy. Nekem már rémálmaim voltak. –Azt nem akarta elárulni miféle rémálmok, és milyen bevetésen vett részt rémálmaiban. Valahányszor kerozinszagban kellett elaludnia, mindig ugyanaz a rémálom gyötörte; egy régi, távoli reggel ... egy apró, hólepte vadásztámaszpont Anadirban, Szibériában, amikor több ezer gallon kerozint pumpált át egy B-52-esbe puszta kézzel, fagypont alatti hidegben hogy felszállhassanak, mielőtt a szovjet hadsereg elkapja őket. David Lueger feláldozta magát a megmenekülésükért, és egy üzemanyag-szállító kocsival belehajtott egy gépfegyverállásba; Patrick minden éjjel újraélte ezt a borzalmas pillanatot, valahányszor kerozinszagot érzett elalvás előtt. Ez már valószínűleg így lesz élete végéig.

Henry Cobb nem ismerte az Old Dog küldetésének teljes történetét – természetesen ismerte a túlélőket, legtöbbjük a HAWC-nál dolgozott, mint mondták, “száműzetésben", és saját szemével látta az első Megafortresst, amikor Ormack és McLanahan visszahozták Alaszkából Dreamlandbe

–, de sejtette, biztos abban, hogy ezen a bevetésen történhetett valami, ami McLanahan rémálmaiban visszatér.

Mindketten gyorsan megmosdottak a lenti mosdónál, aztán visszamentek az emeletre felöltözni. A meleg, párás idő ellenére hosszú, tűzálló alsóruhát és vastag talpú zoknit vettek fel a pilótaruha alá. A hosszú alsó alatt ott volt a szokásos trikó és pamut alsónadrág. Az azonosító fémlapocskát a trikó alatt hordták, csak le ne szakadjon katapultálás közben. Sok pilóta a cipőjében is tartott egy dögcédulát, mivel a test alsó része jobban bírta a légiharcot, mint a felső. A bokájukra erősített tokban mindketten túlélő kést hordtak, pihekönnyű, ötvözött, egyik élén fogazott pengéjű tőrt, markolatán beépített iránytűvel, a markolatban pedig vízmentes rekesszel, ahol gyufát, horgászzsinórt, napvédő hálót, egy kis jelzőtükröt, miniatűr elsősegélynyújtási és túlélési kézikönyvet tartottak. A combzsebben egy másik kést hordtak, amely hat láb hosszú zsinórral a pilótaruhájukhoz volt erősítve; ez egy előírás szerinti zsebkés volt, horogpengével az ejtőernyőzsinórok átvágásához. Ugyanitt egy füldugaszokat tartalmazó

kapszula is volt, amelyet a kíváncsi laikusok gyakran öngyilkosság elkövetésére való

méregtablettának véltek.

Nem vittek magukkal “kenyérzsákot", legalábbis nem azt amit egyébként használtak. Különlegesen preparált műanyag “bevetési" zsákban tartották a katonai azonosító lapjukat, némi készpénzt, hitelkártyát és utazócsekket; ezek sokszor használhatóbbak voltak, mint a korábbi háborúkban fizetésre használt kötelezvények. A bevetések előtti hírszerzési eligazításokon a helyi nyelven írott “mutogatva beszélő" kártyákat kaptak, és kis menekülési térképeket a bevetési területről.

A hangár emeleti kerengőjéről kitűnő kilátás nyílott az EB-52C kísérő bombázóra, amely a B-2esük mellett állt a hangárban. A B-2esnél nem volt nagy mozgás, a technikusok és lőszerellátók a Megafortress körül nyüzsögtek, mint méhek a kaptárban.

A legfurcsább – és a legfenyegetőbb megjelenésű – gép volt, amit valaha láttak. A hosszú, karcsú, hegyes orrot most lehajtották gördülési helyzetbe, az áramvonalasan alakított szélvédők fenyegető, keleties “arckifejezést" adtak neki. A radar tetőre szerelt kupolája, amely közvetlenül a pilótafülke mögött kezdődött, és elkeskenyedve simult vissza a törzsbe a farok kezdeténél a ferde vezérsíkok közelében, bikavállú, fenyegető szörnyeteggé tette a Megafortresst; olyan volt, mint egy púpos boszorkányinas. A kihegyesedő ikertankok a szárnyak végében minden közeledőt fenyegető kettős tőrökként szegeződtek előre, egy harcos előre szegezett lándzsájaként. A belső

hajtóművek és a fekete törzs között elhelyezett rövid pilonokon mindkét oldalon hat-hat AIM-120

Scorpion levegő-levegő rakéta ült.

A szárnyak alatti tartályokban lézeres célkövetők, infravörös pásztázók, nagy távolságú célpontazonosításra szolgáló teleszkopikus kamerák voltak, meg egy milliméteres hullámhosszon működő radar a fák vagy a köd takarásában lévő fémtárgyak, például tankok és páncélkocsik megtalálására, amelyeket más érzékelők rendszerint nem fedeztek föl. Ez az egyik régebbi Megafortress kísérőbombázó volt; még az eredeti, hagyományos fémszárnyakkal, amelyek olyan mélyen lehajtottak, hogy a szárnycsúcsok csak néhány lábnyira voltak a földtől, és segédkerekekkel kellett alátámasztani őket. Az új Megafortress szárnyait már korszerű

anyagokból gyártották, és egy hüvelyknyit nem lógtak be még teljes üzemanyag–és fegyverterheléssel sem.

Éppen két újabb fegyverzetet szereltek föl, és Henry Cobb aki nem sokat tudott a Megafortress programról, ámulva csóválta a fejét. A bombakamra elülső része két négyrekeszes adagolót tartalmazott, tele AGM-136 Tacit Rainbow radarelhárító cirkálórakétákkal. A kamra farok felőli részében pedig egy szabványos körtáras kilövő volt sima, hosszúkás testű rakétákkal: nyolc darab televíziós vezérlésű AGM-84E SLAM-mal.

– Úgy látom, a Megafortress medvére megy – jegyezte meg Cobb. Eközben a farokkilövőbe éppen Stinger légiaknákat töltöttek be.

McLanahan furcsa érzéssel szemlélte a Megafortress felkészítését az ütközetre; nyomasztó

érzése támadt. Egy távoli vidéken álló hangár, felszerelt fegyverzet, feltöltött, indulásra kész gép; ijesztően ugyanolyan volt, mint amikor legutóbb harcba indult egy B-52-es-sel. De most nem ez volt az ő madara. Egy újabbat, nagyobbat, feketébbet, halálosabbat vezetett – a B-2 Fekete Herceget, amelyet az EB-52-eshez hasonlóan stratégiai kísérő bombázóvá alakítottak át. A B-2-es minden fegyverzetét belül hordta, bonyolult érzékelőit pedig vagy a szárnyak belépő

élében helyezték el, vagy a pilótafülke alatti érzékelőkamrában. A felderítő eszközöket leszerelték, forgódobos kilövők voltak a helyükön, a kameráknál és radaroknál halálosabb rakománnyal.

A B-2-es karbantartói most érkeztek meg elvégezni a felszállás előtti ellenőrzést, és mivel a két pilóta a kelleténél legalább egy órával korábban kelt fel, bőven volt idejük szemügyre venni a masinát, mielőtt megjelennek az eligazításon. Nem sok változást tapasztaltak. A karbantartók a szokásos felszállás előtti procedúrát csinálták végig, mintha csak egy újabb gyakorlórepülés következne; alig négy óra volt vissza a bevetésig, és még egyetlen fegyvert sem szereltek fel. –

Hol vannak a rakéták? –kérdezte Cobb McLanahantől. – Azt hittem, Harpoonokat és SLAM-okat viszünk magunkkal.

– Majd csak két óra múlva dől el, mi lesz a dolgunk – felelte Patrick. – Még azt sem tudjuk, hajók, radarok vagy szárazföldi célpontok ellen megyünk; minden lehetséges. Mihelyt az egyesített hadműveleti törzs eldönti, néhány perc alatt megpakoljuk a kilövőket és bombakamrákat, és újra elvégezzük a földi ellenőrzést. Valószínűleg készen is leszünk, amíg a többi gép felszállása folyik.

Befejezték a szemlét, váltottak néhány szót a karbantartókkal. Láthatóan mindegyikük éppolyan figyelmes és feszült volt, őket éppúgy foglalkoztatta, mi folyik az Andersen légitámaszponton és odakint a Csendes-óceánon.

Az egyik lőszerellátó éppen egy SLAM rakéta keresőfejét vizsgálta, amikor McLanahan üdvözölte. – Gondolja, ma éjszaka felszállunk, uram? – kérdezte a férfi. A “mi" nem szerepjátszás volt; a földi személyzet érzelmileg és szakmailag pontosan ugyanúgy kötődött a géphez, mint a pilóták, Amikor McLanahan B-2-ese felemelkedett a kifutópályáról, száz szív és lélek kísérte útján.

– Bárcsak megmondhatnám, Paul – mondta Patrick. – Csak annyit mondtak, legyünk készenlétben.

A férfi közelebb lépett, és mintha habozott volna feltenni a kérdést, ami nyilvánvalóan furdalta az oldalát. – Fél, uram? – kérdezte halkan. , Patrick kissé meglepetten pillantott rá. De mielőtt válaszolhatott volna, egy másik szerelő

félretolta a kérdezőt. – Ez itt McLanahan, te fafejű! Ő a legjobb az egész mancsaftban – hallotta a szavait Patrick. – Sokkal jobb annál, semmint féljen.

Cobb és McLanahan végzett a szemlével, lejelentkeztek a biztonsági őrnél, majd kiléptek a hangárból a kinti alkonyaiba-Az ötszázkilences hangár visszafogott, enyhe feszültségéhez képest idekint elszabadult a pokol. Ameddig csak a szemük ellátott, az egyetlen szabad hely a hangárok előtti kifutó volt. Az egész támaszpontot elborították az összes lehetséges típusú repülőgépek, a bevezető és a gördülőpályákon pedig járművek tolongtak.

Messze jobbra az északi rámpa szállítógépekkel: C-141 Starlifterekkel, C-5 Galaxykkal és C130 Herculesekkel volt telezsúfolva; mindegyiket rakodók vették körül, és hordták ki az értékes tartalékkészleteket, személyzetet és fegyvereket. Mint hangyák a járda repedése mentén, a gépek és a raktárépületek között folyamatosán áramlottak a villás targoncák, vontatók és teherautók. Néhány percenként újabb szállítógép érkezett az Andersen légitámaszpont valamelyik párhuzamos kifutópályájára, legördült egy várakozó sávra, aztán egy irányítókocsi elvezette valamelyik üres parkolóhelyig. Azok az üres repülőgépek, amelyeknek legénysége még szolgálatban volt, a támaszpont déli végében lévő benzinkúthoz mentek tankolni, majd azonnal visszairányították őket a kifutópálya végéhez, és felszálltak. Más gépeket, amelyek majd csak később szállhatnak fel, a támaszpont északkeleti részén lévő várakozó rámpára küldtek, a Pati Point meredek sziklái tövébe.

Az északi rámpától nyugatra, a keleti kifutópálya északi vége közelében volt a légi üzemanyagtöltők parkolója. Ezek voltak talán a legfontosabb repülőgépek Guamon. A KC-135-ös Stratotanker, a KC-10 Extender és a KC-130 Hercules tankerek tették lehetővé a légi harcezred legtöbb gépe számára, hogy Guamról kiindulva támadó had-műveleteket hajthasson végre; valójában ide sem érhettek volna a légi utántöltés igénybevétele nélkül. A tankerek szinte szünet nélkül a levegőben voltak a légiforgalom fenntartása érdekében, és némelyikük a kifutópályák mellett állt felszállási készenlétben hogy vésztöltést biztosítson, ha szükség lenne rá. A tankerek maguk is szállítógépekként működtek; egyetlen KC-10-es üzemanyagtöltő hat F-16-os vadászgép teljes ellátószemélyzetét, felszerelését és tartalékkészletét tudta áthozni Hawaiiból Guamra, miközben ugyanezen az úton biztosította a hat vadászgép utántöltését is. Közvetlenül a hangárok előtt volt a légvédelmi vadászok parkolója. A légi harcezred húsz F-l5ös és tizenöt F-16-os vadászának csak a fele állt itt, a többiek vagy fedezetet adtak a “légihidat" alkotó bombázókhoz, vagy légvédelmi készültségben álltak a déli parkoló betonján. Négy F-15-ös és hat F-16-os felfegyverezve, feltöltve állt arra az esetre, ha a kínaiak megpróbálnák megtámadni magát az Andersen légitámaszpontot. A vadászok között volt négy F-23-as előretolt taktikai vadászgép is, amelyeket első ízben vetettek be az ötven szövetségi állam területén kívül. A sérült Ranger anyahajóról leszorult néhány F-14-es is itt várakozott. A vadászgépek viszonylag kevés fegyvert hordoztak, mindössze két radarvezérlésű és két hőérzékelős rakétát; legnagyobb terhük a hatalmas, hétszáz gallonos központi üzemanyagtartály volt. A Guamról induló bevetésnél, ahol a tartalék leszállóhelyek több száz mérföldre voltak egymástól, az üzemanyag nagyon értékes kincsnek számított. A vadászgépek hihetetlen támadóerejét nagyban csökkentette az üzemanyag korlátozottsága; ha egyetlen légi utántöltő nem tud felszállni, vagy nem ér időben oda az üzemanyaggal, vadászok tucatjai eshetnek ki a küzdelemből.

Cobb és McLanahan egy csoport katona társaságában várta, míg a “Guami Bomba" nevezetű

polgári cég által működtetett, rozsdaette és törött rugójú, minden mozdulatra vadul csikorgó

szállítóbusz bepöfögjön értük.

Az Andersen légvédelme, akárcsak a hetedik flotta támaszpontjáé, Okinawáé, és a Fülöpszigeteki hadműveletben részt vevő többi támaszponté, nagyon lényeges kérdés volt. A legnagyobb veszedelmet a tengeralattjárókról indítható rakéták jelentették. A kínai haditengerészet hat Wuhan-osztályú rakétahordozó tengeralattjáróval rendelkezett, amelyek húszszáz tengeri mérföld távolságból támadhattak hadihajókat. A rakéták másodlagos szárazföldi bevetési lehetőséggel is rendelkeztek, ha robotpilótájukba megfelelő szárazföldi terepadatokat programoztak be. A flotta és a légierő radargépei

szüntelenül pásztázták az Andersen fölötti égboltot alacsonyan szálló repülőgépeket keresve, míg a flotta hajói és tengeralattjáró-elhárító repülőgépei a tengeralattjárókat keresték. A Patriot rakéta valamelyest hatásos volt az alacsonyan repülő cirkálórakéták ellen, és az F–16-os vadászgépek AIM-120C rakétái is meglehetős sikerrel szedték le a szubszonikus cirkálórakétákat. Kína négy nukleáris ballisztikus rakéták kilövésére alkalmas tengeralattjáróval is rendelkezett, melyeket mind a Csendes-óceánon állítottak hadrendbe, az amerikai haderők ellen. Ezeket a tengeralattjárókat a lehető leghatékonyabban rejtegették és álcázták; a dízelmotoros tengeralattjárók a víz alatt százszor halkabbak voltak, mint atomhajtású megfelelőik; ha a konfliktus a nukleáris csapásváltásig fajul, az általuk bevethető atomfegyvereket messze felülmúlja az Egyesült Államok stratégiai nukleáris ereje.

A pilóták átnyomakodtak a főhadiszállás épülete előtt tolongó sokaságon, és az épületbe lépve kellemetlen borzongást éreztek, amint a teljes erővel működő légkondicionálás bőrükre fagyasztotta a verejtéket. McLanahan azonnal a parancsnoki álláshoz indult, türelmesen megvárva személyazonosságának ellenőrzését.

– Patrick? – kiáltott fel meglepetten Brad Elliott tábornok, amint a fiatal navigátor belépett. Az órájára pillantott. – Korán jött, vagy másfél órával korábban. – McLanahan megkeményedett, feszült, kissé szórakozott pillantása láttán a veterán pilóta hozzátette: – Nem tudott aludni, igaz?

– Henry sem – rázta meg a fejét Patrick.

– Mindig így van, gondolom – mondta Elliott. – Amikor a legjobban kellene az alvás, akkor nem képes rá az ember. – Fürkésző pillantást vetett fiatalabb kollégájára; McLanahan azonnal észrevette a habozását.

– Megjött a parancs, igaz? – kérdezte Patrick.

– Néhány órája–felelte Elliott. – Meg akarták várni, hogy a flotta három hajója harcálláspontra érjen a Fülöp-tengeren; most kaptuk a jelzést, készen vannak. Még egy napig várhatnak, hátha sikerül beindítanunk az AUDR műholdakat, de a felvételek amiket maguk tegnap éjszaka készítettek, elég jó minőségűek, úgyhogy ma éjszaka is elkezdhetjük. Patrick különös módon nem érzett félelmet, sem feszültséget, sőt cseppnyi idegességet sem; háborgó gyomra és nyugtalan képzelete egész délután nem engedte elaludni, de most teljesen nyugodt volt. Olyan volt, mintha már közölték volna velük hova fognak repülni, és Elliott már csak megerősítené ezt az információt. Szó nélkül bólintott, aztán tekintete a szupermonitorra tévedt, amelyen rendszerint az AUDR műholdak felderítési adatai voltak láthatók. – Nem tudom elhinni, hogy még mindig nem működik.

– Hát igen, semmi sem biztos, mint tudja. Még a legjobb berendezés sem. Patrick egy nagy térképhez lépett, amelyen berajzolták az ismert

kínai hadihajók helyzetét az általa és az U-2-es halott pilótája által pár nappal korábban begyűjtött adatok alapján. Egy másik táblán a hajók feltételezhető felfejlődését ábrázolták a csapásmérő repülőgépek berepülésének időpontjában, a hírszerzés becslése szerint. Elliottra nagy hatást gyakoroltak a pilóták, akikkel szolgálati évei folyamán találkozott, de Patrick McLanahan volt közöttük a legcsodálatraméltóbb. Az arckifejezése, a tartása, a viselkedése mindig ugyanolyan volt; távoli, rendíthetetlen, szinte szórakozott. Mindegy volt neki, az Egyesült Államok elnökével beszél, vagy éppen az elő-. léptetését veszi tudomásul, kikezdhetetlen hidegvér jellemezte mindig. Színlelt vagy valódi? Tényleg ennyire hűvös jellem, vagy hatalmas gyomorfekéllyel, szívrohammal fogja végezni, amiért minden érzelmet magába fojt? Nem volt kedve a találgatáshoz. Egyszerűen örült, mert McLanahan az ő csapatában van. Elliott észrevette, Patrick tekintete a háta mögött lévő tájékoztató táblát fürkészi. – Nem tudja kivárni, mi lesz a feladata, igaz? Még egy AUDR átrepülés lesz a legénységi eligazítás előtt, úgyhogy nemez a végleges kép, és remélhetőleg a PACER SKY is működni fog akkorra; de a maguk felvételei valóban látványosak és nagyon hasznosak-A monitor elé léptek. – A kínaiak nemcsak folytatják inváziós hadműveleteiket, de egy meglehetősen hatékony tengeri védelmi hálózatot is létrehoztak Mindanao keleti partja előtt. Az egészet ez a radarállomás vezérli.

– Nem hiszem el – mondta fáradtan McLanahan. – A kínaiak elfoglalták a Mount Apót?

– Tegnap szállták meg, és azonnal berendezkedtek. Most egész Mindanaót fedezni tudják; majdnem korlátlan elfogó-vadász védelmük, tengeri és szárazföldi riasztórendszerük, jó

lővezérlésük van. Samar gyerekei napokig ellenálltak egy hatalmas kínai harci egységnek; az a hír járja, ötezer kínai katona életébe került Samar kétszáz fős helyőrségének bevétele. Samar emberei az utolsó szálig elestek.

McLanahannek kiszáradt a torka.

– Itt, ez a legkeletebbi hajó egy romboló, komoly légi keresőradarral, korai riasztási lehetőséggel, nagyhatósugarú HQ-91-es rakétákkal –folytatta Elliott. – A parttól kétszáz mérföldre hat fregatt alkot egy láncot, négyszáz mérföldes hatósugarú korai riasztást biztosítva; ez legalább harminc-negyvenöt perces felkészülési időt jelent. Nem túl bonyolult, de hatékony. Százhúsz mérföldre a parttól van a főerő: három romboló, hat fregatt, tizenkét járőrhajó egy háromszáz mérföld széles sávban Mindanao keleti partja körül. A rombolókat úgy helyezték el, hogy légvédelmi rakétáik hatósugara nem érintkezik pontosan, de egy fregattal állítottak a résbe. Így kapták el az U-2-est is: egy romboló keresőradarjával bekergették egy másik romboló

hatósugarába, amelyik nem sugárzott. A déli hajók némelyike indonéziai vizeken áll, de Indonézia az égvilágon semmit sem tehet ez ellen. A rakéták és lövegek között egymást fedő, rétegezett légvédelmi fedezet van minden magasságban.

Ezen az első övezeten belül egy újabb sor fregatt és járőrhajó következik; hála az égnek, rombolók itt már nincsenek, de a fregattok is elég rosszak. Lényegében félkörös sávban állnak a Davao-öböl bejáratánál. Egy romboló és hat kísérőhajó lapul a Sangihe-szorosban, a Celebesztenger déli részén, feltartóztatni az Indonéziából ide irányított cirkálóinkat. A fő erők már bent vannak a Davao-öbölben, és ez a legpiszokabb: tíz négyzetmérföldenként van egy nagy csatahajójuk. Ez azt jelenti, az öböl és felette a légtér bármely pontját három mérföld magasságig lőhetik gránáttal vagy rakétával. – Az ijesztő információ ellenére Patricknak mosolyognia kellett; jellemző volt Elliottra, hogy ilyen lelkesen ismertette még az ellenség tűzerejét is.

Tizenkét aknaszedőt, tíz fregattot, két rombolót, körülbelül harminc gyors rakétanaszádot, húsz kétéltű csapatszállítót, tankszállítót, dokkhajót számoltunk meg. Kétéltű szállítók úszkálnak mindenfelé; összesen több mint száz hajó – folytatta Elliott. – Ráadásul lehetséges, hogy egy zászlóaljnyi deszant már le is szállt az egyik kis reptéren Davaótól északra, és dél felé halad. Nem hiszem, hogy a reptér vadászok és szállítógépek leszállására is alkalmas, de ha sikerül páncélosokat és ágyúkat ejtőernyővel ledobniuk, akkor Davaó-nak annyi. Mindennek a tetejébe lehetséges, még egy újabb romboló-köteléket küldenek ide Zamboangából a hajóhad megerősítésére; a Hong Lung kötelékét. Ez a legnagyobb hadihajójuk. Három fregatt és hat járőrnaszád kíséri. A Hong Lung volt az a hajó, amelyik állítólag kilőtte a nukleáris robbanótöltettel ellátott rakétát Palawan mellett, és a törzs természetesen tart tőle, a parancsnokuk képes lesz ezt még egyszer megtenni.

A vadászfedezetük elég jó – folytatta Elliott –, annyira jó, hogy az egyesített hadműveleti erők parancsnoka, Stone tábornok úgy döntött, nem kockáztatja meg az AWACS és a tankerok beküldését Mindanao kétszáz mérföldes körzetébe.

– Ez azt jelenti, nem lesz vadászfedezet a csapásmérő hullámokhoz? – kérdezte McLanahan.

– Egyelőre valószínűtlen, Patrick – felelte Elliott. – Lehet hogy fel tudunk küldeni néhány F15-öst a visszavonulás fedezésére, de nem küldhetünk elég közel egy tankert, hogy a vadászok a célkörzetet fedezhessék. A Megafortresseknek kell fölvenniük a harcot az ellenséges vadászokkal. Patricknak ismét kiszáradt a torka; a Megafortressek alkalmasak voltak a légi harcra, de nem tömeges vadásztámadás esetén. És közben a hajók is fenyegetni fogják őket. Az esélyek percről percre rosszabbnak tűnnek.

– A kínaiaknak legalább száz vadászgépük van a térségben, és ennek a fele alkalmas hosszú

távú, tenger fölötti járőrözésre – folytatta Elliott. – A kínaiak hatásosan rétegezhetik védelmüket: hadihajók, vadászgépek, hadihajók, vadászgépek, majd megint hadihajók a cél-körzetben. Ha elfoglalják a davaói repteret, és elkezdik előretolt állásként használni, az határozottan kizárja az AWACS és a tankerek használatát, és talán a légi harcezred bevetését is Mindanao fölött.

– Talál valami jó hírt is ezen a képernyőn, tábornok? – kérdezte fanyarul McLanahan.

– Egyet-kettőt. A lázadók és a kínaiak elveszítettek egy nagy csatát Cotabatónál, itt, a Moroöbölnél. Szerintünk előretolt állásként szerették volna felhasználni az itteni repteret a Davao elleni támadáshoz. Samar gerillái kitartottak egy ideig, de ez éppen elég volt, mert sikerült tönkretenniük a repülőteret mielőtt a kínaiak kibombázták őket onnan. Nagyon okosan csinálták egyébként: ahelyett, hogy egyszerűen kilyuggatták volna a kifutópályát, amit a kínai utászok könnyűszerrel kijavíthattak volna, egyes helyeken megbontották a burkolatot, bombákat ástak el alatta, aztán teherautókat betonoztak be a bombák fölé. A kínaiaknak két-három napjukba fog kerülni míg megtisztítják, és további néhány napba amíg használható támaszponttá alakítják át.

– És mi lesz a mi dolgunk? – kérdezte McLanahan. – A környezet, ahogy mondani szokás, célpontokban gazdag. Mivel kezdjük?

– Stone tábornok és az egyesített erők vezérkara még nem döntött – felelte Elliott. – Van egy általános vezérfonaluk, de megvárják a legfrissebb műholdas adatokat Washingtonból, mielőtt lebontanák a feladatokat. Ha Jon Masters masinája működne, már túl lennénk ezen, hiszen a PACER SKY adatainak a lebontása az egységekre néhány perc műve lenne. Megkapnánk itt a repülési terveket, az adatkazettákat, a komputerszalagokat, térképeket, eligazító táblázatokat a rendszertől. Most mindezt az anyagot kézzel kell feldolgoznunk.

McLanahan megpillantotta Masterst a vezérlő konzolnál. – Hogy áll, Masters?

– Nyugi, jóember, csak nyugi – mondta Masters. Fehér sort, virág-mintás hawaii ing és mezítlábra húzott tornacipő volt rajta. Úgy festett, mintha most jött Volna a strandról, az Andersen légitámaszpont üdülőtelepéről. –Brad, még tíz perc és jönnek az adatok.

– Beindult a rendszer, Masters doktor?

– Nem egészen – ismerte be Masters. – De optimistának kell lennie. Egyelőre minden jónak tűnik. Mondja csak Mac, készen áll arra, hogy ma éjjel seggbe rúgjon néhány kínait?

Patrick csak nézett, nem Hill a fülének. – Hogy mondta, doktor?

– Tiszta dolga lesz, ember – lelkesedett Masters. – Látványos felvételek és adatok, gyönyörűen megrajzoljuk az útját oda-vissza, a kincsik észre se fogják venni, hogy épp most rúgta szét a csimbókos valagukat.

– Nem hiszem, hogy mi jobban ...

– Hé. lazítson már – mondta Masters és nagyot kortyolt elmaradhatatlan pepsis palackjából. –

Csak dőljön szépen hátra annak a nagy B-2-esnek a pilótafülkéjében, tegyen föl valami zenét, kapcsolja be a monitort, és küldje el szépen a Celebesz-tenger fenekére Cseung pajtás seggdugaszait. Aztán ha visszajött, majd behozzuk a képre a japán pipiket a Tumon-parton. Patrick észrevette, Brad Elliott tábornok egy lépést tesz Masters felé, de ő gyorsabb volt. Megragadta Masters vékony karját, kiemelte az ifjú tudóst a karosszékéből, és kivitte a harcirányítási körletből.

– Hé, Mac, most nem hagyhatom ott a táblát.

A szomszédos helyiség üres volt. McLanahan be vitte Masterst oda, becsukta maguk mögött az ajtót, és teketória nélkül ledobta a nyűtt pamlagra. – Tisztázzunk valamit, doktor. Először is, a nevem Patrick McLanahan alezredes. Másodszor, magának túl nagy a pofája. Masters a föléje magasodó, hat láb magas szőke pilótára bámult. Most, ahogy így fölötte állt, sokkal nagyobbnak látszott, mint az előbb. – Nézze, tudom, most egy kicsit ideges a:..

– Maga lószart sem tud, még azt sem, hogy titkos anyagokat nem szabad elpofázni, és azt sem, mikor kell tisztességesen viselkedni.

– Hé, ki maga? – mosolyodott el halványan Masters. Megpróbált felállni, de McLanahan visszanyomta.

– Tisztázzunk valamit, doktor. Ha a parancsnoki állásban tartózkodik, nem visel sortot és tornacipőt, a helyiségben tartózkodó magasabb rangú tisztet “uramnak" szólítja vagy a rendfokozatán, nem pedig a keresztnevén, és megtartja magának az idióta megjegyzéseit. Maga állítólag profi, akkor viselkedjen is úgy. – McLanahan az órájára pillantott. – Még van kábé tíz perce, amíg elkezdenek bejönni a műholdas adatai. Ez bőven elég, menjen haza a szállására, és öltözzön át.

– Hé, ember, maga nem az apám –siránkozott Masters. –Hagyja ezt a ClintEastwood dumát, és szálljon le rólam.

McLanahan a pamlag fölé hajolt, és arcát egész közel tolta Masters arcához. Alig nyolc év volt közöttük, de egy világnyi tapasztalat választotta el őket. McLanahan merően Masters szeme közé

nézett. –Nem akartam rászállni magára, doktor. De ha kinyitná a szemét rájönne, mi folyik itt. Masters megköszörülte a torkát, és megpróbált félrenézni, de nem lehetett. – Hé – mondta szelíden –, én tudom, mi folyik itt. Tudom milyen fegyvereket fognak használni, tudom milyen útvonalon fognak repülni. Az istenit, én írtam a forgatókönyvet!

– Lehetséges – húzódott vissza kissé McLanahan –, de semmit nem tud a harcról. Arról, milyen érzés – egy harci gépen szembenézni a saját halandóságával. Kérdezze meg Elliott tábornokot, vagy Ormackot, vagy Cobbot, milyen egy ütközet, milyen az élet egy pilótafülkében.

– Jó, jó. Ezt már hallottam a maguk titkos társasága, a pilóták testvérisége Brad Elliott tábornok, meg az ő B-52-ese a vietnami háborúban. Ott az Északi Fény emlékművénél megpróbáltam beleélni magam, de nem tudta elmagyarázni. Azt mondta, ott kellett volna lennem. Stone, Jarrel, mindenki, még maga is, maguk mind voltak már ütközetben. De úgy kezelik, mintha játék lenne. Akkor én miért ne?

McLanahan elkomorodott. Előhúzta a dögcéduláját a pilótazubbonya alól. – Játék? Mi ez, mit gondol, doktor? Hadd halljam.

Masters a plafonra nézett. Unta. – Dögcédula. Na és?

Részben igaza van. De nekünk ez itt nem dísz egy kulcskarikán. Látja, az egyik a nyakláncon van, a másik pedig egy külön kis láncon lóg. Tudja, miért? Mert az egyiket visszaviszik a főhadiszállásra bizonyítékul, hogy elestem harc közben, már ha megtalálják a hullámat. A másik pedig a tetemen marad, rendszerint a szájába dugva.

Elővette a bal térdzsebéből a vizeskulacsát. – Látja ezt? Vésztartalék, arra az esetre, ha katapultálás után elveszíteném a túlélési felszerelésemet. Lehet, hogy ezer mérföldes körzetben ez lesz az egyedüli édesvíz, ha véletlenül a Fülöp-tenger fölött lőnek ki. – Letépte a rangjelzéseit és a névjelvényét a repülőzubbonyáról. – Ezeket tépőzárral tesszük fel, és bevetés előtt levesszük, arra az esetre, ha fogságba esnénk; az ellenség ne tudja, melyik egységhez tartozunk. Egy fickó

körbejár és begyűjti, mielőtt beszállunk a gépbe. És előveszik majd, ellenőrzik, hagytunk-e végrendeletet, és megadtuk-e a legközelebbi hozzátartozónk nevét. Néha nézze meg azokat az adatokat, amiket csoportosítgat, Masters. Azok a hajók, amiket a műholdjai bemérnek, több száz tengerészt jelentenek, akiknek az a dolguk, hogy engem megtaláljanak és elpusztítsanak. Több ezer tengerész vár ránk odakint.

– De tudjuk hol| vannak, tudjuk hogy kicsodák.

– Azért tudjuk hogy hol vannak, mert az embereink az életüket kockáztatva adatokat szereztek róluk – mondta McLanahan. – Egy ember meghalt eközben...

– De ha az AUDR rendszer megint működik, ez nem ismétlődhet meg.

– Az nem számít, barátocskám. Az ütközet nem egy sor előre beprogramozott paraméter egy számítógép monitorán, hanem férfiak és nők, akik félnek, bátrak, dühösek és kétségbeesettek. Ez nem tiszta játszma. Bármi megtörténhet. Észre kellett vennie, hogy az emberek itt maga körül nem beszélnek abszolútumokban, mert tudják, bármi bekövetkezhet.

– Talán a régebbi háborúkban így volt – vetette közbe Masters. –Amikor az ellenség rejtély volt, amikor nem láthattunk túl a horizonton vagy a ködön vagy a tenger felszínén, akkor talán nem volt annyira tiszta. De most már minden más. A fenébe, maga mindenkinél jobban tudhatja, mennyire más, maga vezeti az egész világ legfejlettebb gépét. Mi pontosan tudjuk, hol vannak a fiúkák. És ha az AUDR műholdak megint működnek, célra tudom vezetni a rakétáit, jelezni tudom magának a veszélyeket, meg tudom mondani, melyik fegyverrel győzhet, és azt is meg tudom mondani, mennyi időre lesz szüksége a feladat végrehajtásához.

– Akkor mondja meg nekem azt, Masters doktor – mondta McLanahan, és acélszürke szeme a tudósra szegeződött –. mondja meg nekem, ki fog ma meghalni odakint. Masters válaszra nyitotta a száját, majd hirtelen becsukta, egy pillanatig gondolkodott, és azt válaszolta: – Becslésem szerint a veszteségeink őt százalék alatt lesznek ebben a konfliktusban.

– Nem azt kérdeztem, hányan. Azt kérdeztem, kicsoda?

– Ki a francnak hisz engem? Ha pontosan a terv szerint járnak el, és célba juttatják a fegyvereiket, akkor senkinek sem kell meghalnia.

– Azt mondja, nem kell meghalnia, doktor. Ez azt jelenti, ha minden tökéletesen megy, még akkor is meghalhat valaki. Így van?

– Hát, nagyon valószínűtlen – vonta meg a vállát Masters –, de minden megtörténhet.

– Ebben átkozottul igaza van. És most mondja meg nekem, ehhez hogy viszonyuljunk. Mondja meg nekem, egy jól kiképzett .hivatásos pilóta vagy navigátor hogy másszon fel egy bombázó

vagy egy vadászgép fülkéjébe és repüljön az ellenség torkába, tudván, ha minden tökéletesen megy, akkor is előfordulhat hogy ő a tenger fenekén végzi. Ha ezt megmondja, akkor megengedem hogy úgy pöffeszkedjen a parancsnoki állásban, mint egy kis rózsaszín pávakakas. De addig meg fogja adni ennek a hadműveletnek és mindkét fél harcosainak az illő tiszteletet!

Masters végre elhallgatott. McLanahan elhúzódott tőle, hagyta felállni, de Masters nem mozdult.

– Szóval azt mondja, fél – mondta Masters hosszú hallgatás után. McLanahanra pillantott, és amikor a tiszt másodpercekig nem válaszolt, meglepetten folytatta: – Maga fél? Maga? Hiszen maga a ...

– Igen, igen, tudom – mondta Patrick. – Állítólag én vagyok a legjobb. De ez csak rizsa. Tudom a dolgomat., és szerencsém van. De ettől még nem vagyok legyőzhetetlen, és ez sem magát, sem mást nem jogosít fel arra, hogy azt higgye, semmiség az egész. Semmi nincs eleve elrendezve. Semmi sem biztos. Ismerjük a gépeinket, a módszereinket, de ha ütközetbe megyünk, megtanuljuk, ne bízzunk bennük. Csak magunkban bízunk. Magunkban keressük az erőt ahhoz, hogy egy bevetést végigharcoljunk.

Masters feltápászkodott, megállt McLanahan előtt, de nem mert a szemébe nézni. Most már szerette volna, ha képes lenne rá. – Erre soha nem gondoltam, Patrick. Tényleg. Mindig úgy véltem: a gép a helyén van, minden működik, úgyhogy minden a legnagyobb rendben lesz. Azt hiszem ... igen, nem foglalkoztam eleget az emberekkel. Tényleg annyira hozzászoktam, csak komputerekkel és gépekkel van dolgom.

– Figyeljen rám – hajolt előre McLanahan. – Néhány évvel ezelőtt én sem sokat törődtem az emberekkel. Nem voltam úgynevezett csapatjátékos. Elvégeztem a dolgomat és hazamentem. Nem szívesen vallom be. de nagyon olyan voltam, mint most maga.

– Tényleg? – mosolygott Masters. – Maga léha volt és puha? Sört ivott, hajkurászta a csajokat és hülyéskedett?

Erre McLanahan mosolyodott el. Eszébe jutottak a B-52-es legénység rendezte bulik Kaliforniában, a hétvégi tutajozások a hatalmas, tizenkét személyes tutajon a legénységgel, feleségekkel és barátnőkkel; mellettük az alig kisebb másik tutaj, jegelt sörökkel megrakva; a mászkálás bárról bárra Old Sacramentóban hajnali kettőig, a sítúrák a Tahóé tóhoz, amikről a gyakorlórepülés előtti utolsó percekben értek haza a támaszpontra. – Igen, egész idő alatt, Jon.

– És mi történt magával?

McLanahan mosolya lehervadt, és régi élete örömteli emlékei ellobbantak a valóságnak nevezett vakító sárga tűzgömbben.. Visszatette a trikója alá a dögcéduláját, térdzsebébe a vizeskulacsát. Egy kifutópályára álló gép döreje és égésgázainak szúrós szaga szivárgott be az irodába, s őt ismét elárasztották egy sok ezer mérfölddel távolabb végrehajtott lehetetlen bevetés borzalmai.

– Harcoltam – csak ennyit mondott, és kifordult az ajtón.

A Kajfeng romboló fedélzetén, Davaótól délre, Fülöp-szigetek 1994. október 10., helyi idő szerint 23.51

Olyan régóta csellengett már odafönt, lassan, hatalmasan és gőgösen, hogy már gúnyneve is volt: Szjenseng i, azaz Vén Fing. Szabad szemmel is jól látták, bár majdnem száz mérföldre volt tőlük, nagy magasságban. Egyetlen kíséret nélküli, sebezhető B-52-es bombázó. Lustán húzott nyugat felé, óránként négyszázhúsz tengeri mérfölddel. Bár határozottan közeledett, jelenlegi pályáján messze el fogja kerülni a HQ-91-es rakéták hatósugarát. Szemlátomást nagy ívben kikerülni készül a kínai flotta Kajfeng rakétarombolóját. De még így is komoly veszélyt jelenthet, ha levegő-víz rakétái vannak; a romboló hatósugarán kívül van, de elérheti azt a saját Harpoon rakétáival. Vadászgépek nincsenek a közelben, amelyek elkaphatnák. A Luda-osztályú Kajfeng romboló parancsnoka elrendelte a jövevény nagyon szigorú figyelését. – Harcirányítás, itt a híd. Jelentést kérek a B-52-esről – üzente a parancsnok.

– Híd, itt harcirányítás, egyes számú légi célpont még mindig hetvennyolc tengeri mérföldre, magasság tízezer méter, sebesség négyszázhúsz csomó, határérték hatvan tengeri mérföld. Radarsugárzást nem észlelünk. Most már a Harpoon rakéták hatósugarán belül vagyunk.

– Vettem – mondta a parancsnok, gondosan ügyelve, el ne árulja aggodalmát és türelmetlenségét. Az amerikai B-52-esek már napok óta folytatták “görényrepüléseiket", egyenesen berepültek a rombolók rakétáinak hatósugarába, majd elosontak mihelyt az irányzóradarral célba vették őket. Mindig egyetlen bombázógép volt, mindig harmincezer láb magasságban, mindig ugyanezen a helyen. Magasan szállt, és viszonylag lassan; nagyon ártatlannak látszott, bár Harpoon rakétáival elérhette volna a hajókat. Nyilván felderítési adatokat gyűjtenek; valószínűleg észlelőkkel és adatrögzítőkkel vannak megrakva, megpróbálják lehallgatni a rádióüzeneteket, és elemezni a tűzirányító radarok jeleit. Vagy kilövésre kész levegővíz rakétákkal vannak megrakva! – Hírközpont, itt a híd. Semmi válasz a géptől a figyelmeztető

üzenetre,?

– Semmi, uram – felelte a híradós tiszt. A Kajfeng, akárcsak Jin Po-lun tengernagy déli hadműveleti csoportjának többi hajója, már napok óta minden repülőgépét figyelmeztetett, tartsa távol magát a térségtől. A Celebesz-tenger fölötti légtérben sűrűn használt légi útvonalak húzódtak Brunei, Malajzia, Indonézia és Szingapúr felé a Samar nemzetközi reptér érintésével, de a Népi Felszabadító Hadsereg légiereje mindentől megtagadta a belépést a körzetbe, a Manilába irányuló légiforgalmat pedig szigorúan ellenőrizték. Minden repülőgépet délebbre, Indonézia gyéren lakott északi szigetei felé térítettek el. A Dél-kínai-tengeren a Fülöp-szigetek felé vezető

utánpótlási útvonalakat gyakorlatilag teljesen elszigetelték, de ezt a környéket a palawani atomrobbanás okozta fertőzés–és sugárveszély miatt amúgy is nagy ívben kerülte mindenki. Az amerikai légi harcezred azonban szemlátomást fütyült minden figyelmeztetésre.

– Híd a harcirányításnak, kérem a vadászfedezetünk helyzet-adatait.

– A Liang Kettő kötelék nyolc J-7-es vadásszal a Nenusa-sziget-tenger fölött, száztizenegy kilométerrel északnyugatra a B-52-estől. Csak tíz percük van lelépésig, és már engedélyt kaptak a visszatérésre Zamboangába, utántöltésre. A Szicsuan Egy-Nulla kötelék négy Q-5-ös vadásza háromszáz kilométerrel északnyugatra a B-52-estől, délkelét felé tart a Liang Kettes köteléket felváltani.

Ez rohadt gyér légifedezet, gondolta a Kajfeng parancsnoka. Mivel a bombázó “görénykedett", vagyis a veszély legkisebb jelére megfutamodott, a vadászrepülők nem figyeltek rá annyira mint kellett volna. Nos, ennek itt és most véget kell vetni.

– Híd a harcirányításnak, kergessék el innen ezt a rohadt gépet –parancsolta a Kajfeng kapitánya. E pillanatban a Vén Fing kikergetése a Harpoonok hatósugarából fontosabb volt, mint a radarfrekvenciák eltitkolása. – Vegyék célba a tűzirányító radarral. – Ez rendszerint elég volt ahhoz, hogy a B-52-es megforduljon és megfutamodjon.

– Igenis – nyugtázta a harcirányító tiszt. – Hívjam vissza a Liang Kettes vadászköteléket fedezni minket?

– Kérjen tőlük üzemanyag-jelentést. Ha még nincsenek telepesen, vegyék fel a harcérintkezést. Ha lelépésen vannak, vessék be a HQ-91-es rendszert. Aztán adjanak irányvektort a Szicsuan Tízes köteléknek, és kergettessék velük kétszáz kilométeren kívülre a B-52-est. A sisakban a befogó radar jelzése más volt mint a keresőradaré; általában minél nagyobb veszélyt jelzett, annál magasabb és sürgetőbb volt a bugás. Egy keresőradar megjelenése meglehetősen lusta “bíííp bíííp" jelzéseket eredményezett. Amikor a kínaiak Golf-sávú

keresőradarja India-sávú célbefogó radarra váltott, gyors és hangos “bip-bip-bip" jelzés hangzott fel. Ugyanakkor “Rakétaveszély" feliratok gyulladtak ki a Fülöp-tenger fölött harmincezer láb magasságban repülő EB-52C Megafortress minden műszerfalán.

– Rakétaveszély tizenkét óránál –jelentette Robert Atkins főhadnagy, az elektronikus védelmi tiszt. – India-sávú radar Fog Lamp lőirányító rendszer HQ-91-es rakétákhoz. Bármelyik pillanatban kilőhetik. – Atkins hangja egyre reszketegebb lett, ahogy múltak a másodpercek; ő

nem katona volt hanem mérnök, és soha nem jutott eszébe, hogy ezeket a behemót átalakított B52-eseket egyszer ütközetbe kell vinnie.

– Nyugi – mondta Kelvin Carter őrnagy, a Megafortress pilótája, igyekezve a legbizalmasabb hangot megütni. – Csak megpróbálnak elijeszteni minket. Szépen kapcsolja be a zavarást, ha a szar áradni kezd.

Carter szavai nem nagyon nyugtatták még Atkinst, úgyhogy az egyetlen dologban keresett békét és megnyugvást, amiben valóban meg tudott bízni ezen az elcseszett világon – a műszereiben. Atkins tovább tökéletesítette a mára már legendássá vált mérnök, Wendy Tork által feltalált alapjel-megszakítót, és ezzel valószínűleg a legjobb elektronikus harci berendezést hozta létre, ami valaha is elhagyta a föld felszínét.

Atkins a Megafortress felső fedélzetén ült egy sor többfunkciós monitor előtt, ellenséges radarokat keresve pásztázta az eget, és egyenként beprogramozta rájuk a bombázó

zavarórendszerét. Az ECM – elektronikus ellenintézkedések rendszere – automatikusan feldolgozta, elemezte és azonosította a bejövő elektronikus jeleket, kiszámította távolságukat és irányszögüket a Megafortresstől, kiválasztotta az ellenük bevethető megfelelő zavarási frekvenciákat. Hihetetlen távolságból egyszerre több száz jelforrást tudott zavarni így. A rendszer ugyanakkor automatikusan radar–és hőcsalikat is kidobhatott a rakétatámadások elhárítására. Az utóbbi napok “görényrepüléseit" egy B-52G típusú Stratofottress bombázó végezte Guamról, de ezen az éjszakán egy EB-52-es Megafortressre jutott az a cseppet sem irigylésreméltó feladat, hogy a kínai flotta figyelmét magára vonva felmérje a Mindanao keleti partja körül leselkedő

veszélyeket. Egy szabványos B-52-es aligha boldogult volna ezzel. Mindent összevetve, a rendszer Atkins szerepét egy “beszélő dobozéra" korlátozta, és ennek így is kellett lennie. Atkins számára idegen volt az, amit a többiek “csapatmunkának" neveztek, hiszen minden automatizálva volt. Minek kockáztatni még egy emberi életet, amikor egy komputer gyorsabban, jobban és ráadásul olcsóbban elvégzi a feladatot?

Irányított védelmi fegyverei úgy voltak megtervezve, hogy automatikusan is működhessenek. A Megafortressnek nyolc TACIT RAINBOW radarelhárító rakétája volt a bombakamra elülső

részében, plusz egy forgótáras kilövője nyolc HARM radarelhárító rakétával a farokrészben. Az elektronikus ellenintézkedések rendszere képes volt automatikusan programozni mind a HARM, mind a TACIT RAINBOW rakétákat bármely felderített ellenséges radarforrás ellen. Abban az esetben, ha a TACIT RAINBOW kilövése után a célba vett radart kikapcsolták, a rakéta néhány percig a levegőben maradva kereste a radarforrást, és mihelyt újra bekapcsolták, célba vette és megsemmisítette. Ha egy másik hajó megpróbálta radaros lövegeivel elkapni a kilőtt rakétát, Atkins szuperszonikus HARM rakétával kilőhette közben annak a radarforrását is. És a lényeg: mindezt úgy tervezte meg, hogy teljesen automatikusan működjön; és nyilvánvalóan semmi keresnivalója nem volt itt a repülők között. Mi a fenének van akkor itt?

Atkins mellett a Megafortress “lövésze", Kory Karbayjal főtörzsőrmester ült. Karbayjal és a hasonló beosztású többi tiszthelyettes még ma is ragaszkodott a “lövész" vagy “bulldog" elnevezéshez, noha ez anakronizmus volt. A hajdani ötvenes gépfegyvereket vagy a húsz milliméteres Gatling lövegeket és más, hagyományos “stukkereket" felváltották az EB-52-esek elhárító rakétái. A Megafortress tizenkét darab AIM-120C AMRAM rakétát hordozott a szárnya alatt, a farokkilövőben pedig ötven hátrafelé kilőhető kis Stinger hőkereső rakétát. Ez is olyan munka, amit komputerekre lehetne bízni, noha Karbayjal szemlátomást élvezte a feladatát. A B-52-es veterán már a régi D-modelleken is repült, ahol a lövész a farokrész apró

fülkéjében kuporgott a gépágyú mögött, és szabad szemmel kereste az ellenséges vadászokat. Önkéntes vállalásként legalább annyira ügyelt az ifjú Atkinsra, mint az ellenséges vadászgépekre, ami Atkinst ugyancsak idegesítette.

A navigátorok, Paul Scott kapitány és Alicia Kellermann kapitány az alsó fedélzeten követték a gép helyzetét, és készen álltak a vadászgépekkel való összecsapásra. A bevetésben részt vevő

négy Megafortress nem hordozott felszíni célpontok támadására alkalmas fegyvereket, mert az volt a feladatuk, hogy az ellenség védelmét áttörve a többi gépnek biztosítsanak lehetőséget a földi célpontok elérésére. Scott a támadóradarját az AIM-120 levegő-levegő rakéták célpontjainak befogására használhatta, míg Alicia Kellermann a gép hátára szerelt ISAR radart kezelte, és a többi ellenséges hajót és repülőgépet figyelte. A pilóták, Kelvin Carter őrnagy és Nancy Cheshire hadnagy nagyon csendben voltak; szemlátomást az előttük álló ütközetre készítették fel magukat. A gép hátára szerelt nagy oldalradart használva Kellermann már

azonosította az előttük lévő legnagyobb hajót, mielőtt az még a radarját bekapcsolta volna: egy Luda osztályú romboló volt. Atkins így előre tudhatta, milyen radarjai és fegyverei lehetnek, és miképpen bánhat el velük. A Megafortress ISAR rendszere a többi hajó helyzetét és mozgását is feltérképezte a kínaiak déli és nyugati csoportosulásában, és továbbította is más repülőgépeknek az információt.

A “rakétaveszély" jelzés még mindig világított, és ők egyre közelebb merészkedtek a kínai rombolóhoz. Atkins még nem zavarta a célbefogó radart, mert a túl korai zavarás biztosan nagyon felingerelte volna a kínaiakat. – Mindjárt belepottyanunk a fazekukba, fiúk még néhány mérföld, és támadni fognak.

– Még egy perc – mondta Alicia Kellermann kapitány. Mint a HAWC legénységének nagy része, Kellermann is katona volt, eredetileg egy KC-135-ös tanker pilótája, aki mérnöki fokozatot szerzett, csak a Dreamland fejlesztőrészlegén dolgozhasson. Bár a repülés szerepelt a munkaköri leírásukban, arra nem számítottak, ütközetben is részt kell venniük; ám Kellermann-nak tetszett a dolog. – Zavarást negyven másodperc múlva bekapcsolni, kilövési konfiguráció ellenőrzése kész harminc másodperc.

Atkins vészjelző monitorján hirtelen megjelent egy fordított V-betű. A számítógép egy pillanatig habozott, majd sorolni kezdte az azonosítási adatokat. – Találtam egy vadászgépet tizenkét óránál, távolság még meghatározhatatlan, de negyven mérföldnél nagyobb. Készülj fel, Paul. – Paul Scott készen állt arra, hogy az EB-52-es támadóradarjával befogja a vadászgépet, és céladatokat adjon az AIM-120 levegő-levegő rakétáknak, de ez még korai lett volna. – Csak távolságmérő radart észlelek. Kétszázhuszonhatos Skyranger típusú, valószínűleg egy J-7-es vadász, a MIG-21F kínai másolata. A radarja hatósugara csak húsz mérföld, és még bőven azon kívül van, kikapcsolta a radarját. – A Skyranger radar alkalmatlan volt a célpontok keresésére, mert csak távolsági adattal szolgált a vadászgép számítógépének . Ennek a J-7-es gépnek is földi telepítésű elfogóradarra volt szüksége ahhoz hogy támadhassa a célpontot. Így is elég veszélyes volt, de nem túl hatékony; Atkins apró AIM-120C rakétái jobb radarral voltak felszerelve, mint a J-7-es vadászgépek. – Szerintem több is van a közelben.

Nagyszerű, gondolta Carter. Most borul ki a bili. – Paul, adj távolságot és célszöget – mondta fennhangon. – Nem tarthatjuk örökké a radarcsendet.

– Vettem – felelte Scott. Radarja antennáját rákötötte Atkins irányzójára, és sugárzásra kapcsolt. – Megvan – kiáltotta, és azonnal ki is kapcsolta a radart. – Legalább négy vadászgépet számoltam meg negyvenöt tengeri mérföldre, kicsit felettünk. De lehet hogy négy kettős kötelék van ott.

A Liang Kettes kötelékgépeinek fedélzetén

A Liang Kettes kötelék JS-7 típusú vezérgépén hirtelen egy vadász jele gyulladt ki a radarvészjelzőn: az egyik saját vadászgépük volt. –Liang kötelék, itt vezér, kapcsolják ki azt az átkozott radart! – A jel azonnal eltűnt. A kötelék, meglehetősen fiatal, tapasztalatlan pilótákból állt, csak a hatodik tenger fölötti bevetésükön vettek részt, és állandóan kapcsolgatták a műszereket, hogy ne unatkozzanak.

A JS-7-es a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg légierejének egyik legújabb és legjobb vadászgépe volt. Eredetileg, Super-7 néven, kizárólag exportra gyártották, ám később-kisebb mennyiségben a kínai kormány is vásárolt belőlük. A J-7-es jelentősen továbbfejlesztett változata volt, egy sereg importált technológiával: egy francia többcélú támadóradarral, az amerikai F-16

Fighting Falconéhoz hasonló szélvédő-kijelzővel, német-olasz-brit fejlesztésű nagy teljesítményű

Turbo-Union RB199-es hajtóművekkel, az elektronikus elhárító-rendszer tartályát befogadó új pilonokkal, és nagyobb üzemanyagtartályokkal. Mivel kevés volt belőlük és sokkal jobbak voltak J-7-es unokatestvéreiknél, csak vadászkötelékek vezérgépeiként használták őket, hogy irányvektorokat adjanak a többi J-7-esnek, miközben saját célpontjukat támadják. Újabb jel villant fel a vészjelzőn. A pilóta már éppen meg akarta ismételni a figyelmeztetést, amikor ráeszmélt, ez a gép pontosan előtte van. Egy idegen vadászgép közeledik! Amerikai vadászgép itt?

– Fajling, itt Liang kötelék – rádiózta a vezérgép pilótája a kínai tengeri radarirányítók egyetemes hívéjeiét használva a romboló neve helyett. – Vadász a levegőben tízenkét óránál, típusa ismeretlen. Mit látnak?

– Liang kötelék, egy B-52-es bombázót látunk tizenkét óránál, nem vadászgépet – jelentette a Kajfeng Sea Eagle radarjának irányítója. – Vétel.

– Nálam vadászradart jelez. –A fenébe, a romboló végig azt hitte, egy bombázót figyelnék. Hogy lehetnek ilyen hülyék? – Engedélyt kérek a megközelítésre és azonosításra. Vétel.

– Liang kötelék és Szicsuan kötelék, megközelítést és azonosítást engedélyezem. Liang kötelék, adja meg a lelépését!

– Liang kötelék, két perc lelépésig – jelentette a vezérpilóta. – Engedélyt kérek a szárnyamon kívül mindenkit visszaküldeni a leszállóhelyre. Azonosítjuk a gépet, és feltartjuk míg a Szicsuan Tízes megérkezik. Vétel.

– Engedélyt megadom – felelte kis szünet után a Kajfeng irányítója. – Visszatérő Liang egység, emelkedjen tizenkétezer méterre, irány kettő-kilenc-nulla, álljanak félre a bejövő Szicsuan Tízes kötelék elől. Liang Kettő kettes kötelék, a célpont tizenkét óránál, hetven kilométerre, magasság tízezer méter, menjenek föl tizenkétezerre. Szicsuan Tízes kötelék maradjon egy-öt-három irányon. Alsó járőr ereszkedjen ötezer méterre, és álljon, át a sárga frekvenciára. Felső járőr ereszkedjen kilencezerötszáz méterig, és vegye fel a kapcsolatot az irányítójával sárga öt frekvencián. Célpont négy-négy-nulla bikaszem. Jó vadászatot!

A “bikaszem" kódjel a Davao reptértől, a valamennyi kínai vadászgép közös navigációs támpontjától mért távolságot adta meg; ennek alapján a vezérgép pilótája gyorsan kiszámíthatta a célpont távolságát; és azt az eredményt kapta, annak radarja hatósugarában kell lennie. A JS-7-es egy korszerű francia radarrendszert használt, a Cyrano-IV-et, amely nagyon megközelítette az amerikai F–16-os vadászgépek csodaradarjának teljesítőképességét: hihetetlen távolságból képes befogni egyszerre több célpontot, és egyszerre támadni őket rakétákkal és gépfegyverrel. – Liang kötelék, harci térközt felvenni, összecsapásra felkészülni.

Fent a pilótafülkében Kelvin Carter Őrnagy erősen megmarkolta a Megafortress botkormányát. Nem lesz könnyű menet. Millió dolog kavargott a fejében egyszerre: az összetett rostacél szerkezeti elemek gravitációs határértéke, a támadási határszög, a sebességküszöbök, az emelkedési szög sebességhányadosa.

– Vadászgép! – kiáltott fel hirtelen Atkins. –Tizenkét óránál! Jézusom, nagyon közel vannak, X-sávú impulzus – Doppler egy kínai JS-7-es vadász. Emberek, pontosan fölöttünk van!

– Álljon rá és lőjön! – kiáltotta Carter. Ellenőrizte a bal oldali kijelzőit. – Ereszkedésre felkészülni!

Scott reagált elsőként: megnyomta a radarja gombját, és befogta a szemben repülő

vadászgépeket, – Két célpont tizenkét óránál, közeledési sebesség ezerszáz, újabb célpontok, emelkednek és távolodnak, úgy tűnik, menekülnek. A felénk tartó kettőt befogtam. Atkins volt a következő, bekapcsolta az elülső zavarót, hogy kilője az ellenség X-sávú lőirányító

radarját, és előkészített egy másik zavarást a Skyranger radar számára, ha azt is bekapcsolnák... Karbayjal bekapcsolta a fegyverzeti komputert, és figyelte ahogy egy másodperc töredéke alatt végigfutott az AIM-120 Scorpion rakéták ellenőrzése. – Ellenőrzés kész, adatkapcsolat rakéták kint. – Két vakító lángcsóva suhant el a pilótafülke mellett, ahogy a két radarvezérlésű rakéta kiröppent a sötétségbe.

Ebben a pillanatban Kellerman alacsonyan szálló tárgyakat vett észre az ISAR képernyőjén, amelyek a bal oldalon haladtak. A szubszonikus rakétákra jellemző, lassan oszló kondenzcsík követte őket, amely északnyugat felé mutatott. – Kilőttük a Tomahawkokat! – kiáltotta. –

– Rakétakövetés aktív kereső indul, az egyik Scorpion letér, elvesztette a célt – jelentette Karbayjal. Carter látta a rakéta lángját egy másodperccel azelőtt, mint felrobbant. – Egy rakétánk elveszett.

– Ereszkedünk, emberek! – kiáltotta Carter. – Nancy, figyeld a határértékeket. Indulok. –

Hetvenszázalékos teljesítményre tolta vissza a Megafortress nyolc gázkarját, várt amíg ötven csomóval csökkent a sebességük, aztán felcsapta a féklapokat, majd meredek hetven fokos zuhanófordulóba döntötte a gépet, hosszú orrát a horizontra illesztve. Mivel a szárnyak nem szolgáltattak többé emelőerőt, a hatalmas, bombázó pokolba taszított Luciferként zuhanni kezdett.

A célpont a Cyrano-IV tűzvezérlő képernyőjén olyan hirtelen ereszkedni kezdett, hogy a radar alig tudott lépést tartani vele; mintha máris zuhanna, pedig még senki sem lőtt rá. Ebben a pillanatban a vészjelző “rakéta a levegőben" jelzést adott. – Liang kötelék, forduló! –

kiáltotta a rádióba. A J-7-es vadászok előre meghatározott sorrendben felvágtak és jobbra fordultak, a JS-7-es pedig, mivel a gép erősebb volt, ezért gyorsabban tudott visszaemelkedni a támadáshoz, ereszkedett és balra fordult. Radarzavaróval, radar–és hőcsalikkal is rendelkezett. A pilóta meggyőződött működnek-e, mielőtt kibiztosította fegyvereit és felkészült a támadásra. –

Fajling, Fajling, Liang Kettes kötelék rakétatámadás alatt! – Dobálta kifelé a csalik kötegeit, jobbra dőlt, teljes sebességre kapcsolt és megemelte az orrot, hogy újra ráálljon a bombázóra, vagy mi az.

Ebben a pillanatban villanást látott maga mögött, majd egy elnyúló lángcsíkot. Tudta, a szárnyán jövő gépet eltalálták. – Fajling, Liang 507-est eltalálták, ötszázhetes, ötszázhetes, hall engem? Ég a gépe. Ismétlem, ég a gépe. Kiugrani! Kiugrani! Kiugrani! – Nem kapott választ. A lángcsóva egyre hosszabb lett, a J-7-es vadászgép pörögve zuhant, és eltűnt a szeme elől.

A Kqjfeng kínai rombolón

A radarpontok először helikoptereknek látszottak, és így is azonosította őket a romboló három dimenziós Sea Eagle keresőradarja. De hamarosan kiderült, túl gyorsan emelkednek és haladnak ahhoz, hogy rotoros gépek lehessenek. A radarkezelő a Kajfeng fedélzetén azonnal telefonált parancsnokának a hajó harcirányító központjába.

– Gyorsan mozgó célpontok indultak a Sterett hajóköteléktől, irány egy-négy-nyolc, sebesség majdnem négyszáz csomó és gyorsul, magasság száz méter alatt, távolság öt-nulla tengeri mérföld. – Nem volt a környéken anyahajó, így csak egyvalami lehetett. – Feltehetően Tomahawk cirkálórakéták!

A harcirányító tiszt azonnal cselekedett; megnyomta a riasztógombot és a közvetlen vonalon felhívta a hidat: – Híd, itt harcirányítás, rakétariadó, rákétariadó, amerikai cirkálórakétákat lőttek fel a Sterett hajókötelékről.

– Híd vette – jött a válasz. – Adjon visszaszámlálást, és álljon készen.

– Harcirányítás vette.

– Légiveszély, a Liang Kettes kötelék jelenti, vadásztámadás érte.

– Vadásztámadás! –üvöltötte a parancsnok. –Miféle vadásztámadás? Azt mondta, csak egy bombázó van ott!

– Liang Kettes rakétatámadást jelent. Azt mondja, a “szárnyát" lelőtték rakétával. A B-52-es bombázó gyorsan ereszkedik, távolsága hatvan tengeri mérföld, sebessége hat-egy-nulla és gyorsul, magassága most hétezer méter... ötezer... erős zavarást észlelek, megpróbálok frekvenciát váltani, erős zavarás minden keresősávon. Nem találok tiszta frekvenciát!

A Dzsinan rombolón, Celebesz-tenger, a Davao-öböl közelében

– Parancsnok, a Kajfeng romboló bejövő Tomahawk rakétákat jelez délkelet felől, és légiriadót rendelt el az összes hajónak. Egy B-52-es bombázó gyorsan ereszkedik északnyugati irányban, erős radarzavarás észlelhető minden frekvencián. Továbbá egy vadásztámadást is jelentenek, a gépek típusa és száma ismeretlen.

A Dzsinan romboló kapitánya, Csidzsun Lin határozottan bólintott. –Teljes harckészültség, riassza a köteléket, kezdjenek azonnal váltott radarpásztázást. Minket is bármely pillanatban...

– A Jingtan fregatt légi radarkapcsolatot jelez, irány kettő-nulla-öt, távolság negyvenhét tengeri mérföld, magasság magasság háromszáz méter, sebesség négyszázhetven csomó. Azonosító kód nincs. Lehetséges, hogy több gép is jön abból az irányból.

– Értettem – nyugtázta Csidzsun kapitány. Mire a harckészültségi riadó szirénái megszólaltak, a helyzetjelző tábla kezelője az EF4-osz-tályú romboló hídján már bejelölte a radarkapcsolat helyzetét. –Sürgős azonosítást kérek!

Végre kezdődik, gondolta Csidzsun kapitány. Igaz, a behatoló gépet nagyon későn észlelték – a felszínközeli célpontokat csak húsz mérföldről érzékeli a Jingtan Sea Eagle radarja, de egy háromszáz méter magasságban repülő célpontot már ötven mérföldről könnyedén meg lehet találni –, bár jobb szerette volna ha kevésbé hirtelen kezdődik el. Tudván milyen gépekkel rendelkezik Guam szigetén az amerikai légi harcezred, szuperszonikus sebességgel felszínközelben repülő B-l-es vagy FB-111-es bombázók támadását várta. De a repülési profil B-52-es bombázókra utalt. Délről jönnek, ami szintén pontosan várható volt; a Mindanaótól keletre kettős vonalban álló rombolók, fregattok és járőrnaszádok egyik feladata éppen az volt, hogy az amerikai bombázókat az egyetlen “biztonságos" útvonalra tereljék, amely dél felől egyenesen a Davao-öböl bejáratához vezet.

– Rakétaveszély! A Jingtan kísérete bejövő rakétákat jelez, számuk ismeretlen, mind a felszínen jön. A járőrhajók beállnak az elfogáshoz. Jó radarjel mindegyik behatoló gépről, elfogási esély magas. Repülési profil alapján B-52-es bombázók. Könnyű zsákmány. A B-52-esek egyenesen besétáltak a kelepcébe. Négy fregatt, egy romboló és tizenhat légvédelmi rakétákkal felszerelt naszád várta itt azt a hülyét, aki hagyja hogy a radarokkal idetereljék. Két fregatt, a déli érintőn álló Jingtan és az északon álló Xiamen rövid hatótávolságú

Hong Quian-61-es víz-levegő rakétákkal volt felszerelve, de az ő rombolója, a Dzsinan a kétszáz kilométer hosszú láncolat közepén HQ-91-es légvédelmi rendszerrel volt ellátva, a francia közepes hatósugarú Masurca rendszer másolatával. A HQ-91-és negyvenöt kilométeres sugarú

körben végzetes volt még alacsonyan repülő szuperszonikus gépek számára is; ezek a B-52-esek valóban könnyű zsákmánynak ígérkeztek. A Dzsinan már részt vett egy ütközetben, ez volt az a hajó, amelyik nem olyan régen a Celebesz-tenger fölött sikeresen rávezette a vadászokat a szemtelen amerikai vadászgépekre. A kis járőrnaszádok is veszélyesek, lövegeik az amerikaiak bármelyik rakétáját le tudták szedni, és gránátzáporral fogadhatták azokat a repülőgépeket, amelyek elég ostobák voltak a közelükbe merészkedni.

De még egy B-52-es is hordozhat jó sok rakétát. – Továbbítsa az egység minden hajójának és a hadműveleti egység parancsnokának: támadnak minket, támogatást kérünk B-52-es bombázók ellen –mondta Csidzsun.

Nyilván Harpoon rakétáik vannak, gondolta. Szerencséjük van, mert az amerikaiak csak akkor kezdtek támadni, amikor a radarjukkal befogták a Jingtant. Ez azt jelenti, nincs radargépük a közelben, amely kikereshette volna a célpontokat a B-52-esek számára. Csidzsun ellenőrizte a helyzetjelző táblát. A B-52-esek perceken belül a Dzsinan radarkörzetében lesznek, és a nagy hatósugarú HQ-91-esek nem fogják elvéteni a célt. Bár arra számított, a B-52-esek menekülni fognak, miután minden Harpoon rakétájukat kilőtték.

– A hatszáznyolcvankettes járőrnaszád lövi a rakétákat, a Jingtan most jelentette, hat repülőgép közeledik, mind délről, távolság húsz tengeri mérföld. Ugyanaz a repülési profil, B-52-esek mély támadórepülésben. – Kezdtek beérkezni a jelentések a Harpoon rakéták megsemmisítéséről. – Az első B-52-es nyugat felé fordul, úgy tűnik, menekül.

– Nincs kapcsolat a hatszáznegyvenkettes járőrnaszáddal, parancsnok elvtárs! –jelentette a Dzsinan harcirányító tisztje. – A hatnyolcvannyolcas jelenti, két hajó ég, a másik szerinte a hatötvenegyes. A Jingtan fregatt kisebb rakétatalálatot jelentett, de harcképességét megőrizte. –

Hat B-52-es után, amelyek mindegyike tizenkét Harpoon rakétát tud kilőni, várható volt némi veszteség. – A második B-52-es megfordul.

Tehát a B-52-esek megelégednek Harpoon-rakétáik kilövésével, és menekülnek. A vadászok majd elbánnak velük, gondolta Csidzsun; neki viszont még ki kell védenie a maradék Harpoon és Tomahawk rakétákat.

Hihetetlen, gondolta a JS-7-es vadászgép kínai pilótája; az imént még egy nyolc gépből álló

támadóköteléket vezetett egy rutin járőrútvonalon, a következő pillanatban egyedül találta magát egy láthatatlan és azonosíthatatlan ellenféllel szemben.

– Fajling, Fajling – hívta a Kajfeng rombolót, amelyik ebben a szektorban az elfogást irányította. – Hol a célpont? Vektort kérek!

– Liang kötelék, célpont gyorsan ereszkedik nyolc óránál, harminc kilométerre, magasság most négyezer méter – jelentette a radarirányító, aki nyilván az izgalomban megfeledkezett róla, hogy a másik Liang gépet már lelőtték. – Forduljon balra, irány kettő-kilenc-öt, és ereszkedjen háromezer méterre.

Négyezer méteren? Alig hatvan másodperccel ezelőtt még tízezer méteren volt! A JS-7-es pilótája meredek bal kanyarba eresztette a gépét, lenyomta az orrot, óvatosan kitolva a féklapokat, nehogy a PL-7-es és PL-2-es rakéták leszakadjanak a pilonokról.

– Liang, a célpont tizenegy és tizenkét óra között, huszonhét kilométerre. Erős zavarást kapott, de francia gyártmányú radarja elég fejlett volt ahhoz, hogy sűrű

frekvenciaváltással kikerülje. –Szaggatott kapcsolat – jelentette az irányításnak. A befogás elég biztos volt a radarvezérléshez, úgyhogy gyorsan kiválasztott egy PL-7-es radarirányítású rakétát.

– Liang, radar egy kint. – Néhány másodpercet várt, majd kilőtte a másodikat is. – Radar kettő

kint.

Atkins biztos volt benne, a megmaradt vadászgép lőni fog, le sem vette a szemét a vészjelzőről. Amint felvillant, máris felrikoltott: –Rakéta a levegőben! Szintbe állni! – A tehetetlenségi erő a székbe lapította, amint Carter kiemelte a gépet a meredek zuhanásból; a törzs és a szárnyak csikorogtak a megterheléstől, úgy tűnt mindjárt elpattannak, mint egy kristályüveg pezsgőspohár.

– Fordulj balra! –kiáltotta Atkins a sisakmikrofonba, miközben szórni kezdte kifelé a csalikat a jobb oldali kidobón. Carter keményen balra döntötte a Megafortresst, Atkins sisakja odakoppant a bal oldali műszerfalhoz, de az ujját a kidobógombon tartotta, és szép nagy fóliafelhőt produkált. Carter lenyomta a Megafortress orrát hogy sebességet nyerjen, és a negatív nehézkedés elszabadította a kabinban a szemetet, a rögzítetten papírlapokat és ellenőrzőlistákat. Minden lebegni kezdett, mintha hirtelen súlytalansági állapotba kerültek volna. Atkins a torkában érezte a gyomrát, és lekapta az oxigénmaszkját, nehogy belehányjon.

– Jól vagy, fiú? – kérdezte Karbayjal. Atkins felnézett, a lövész aggodalmas arccal hajolt feléje, kezét a vállára tette. A gép bélfacsaró fordulót hajtott végre, egy kínai vadászgép támadta őket, és Karbayjal miatta aggódott.

– Persze persze – nyögte ki nagy nehezen.

– Helyes – mondta Karbayjal. Visszaült a helyére lazán és nyugodtan, mintha a legmindennapibb esemény lenne számára, hogy a földi gyorsulás négyszeresével dobálják ideoda. – Jól csinálod, fiú – tette még hozzá. –Ülj föl, és kapd el a szarházit. Kapcsold be a zavaródat, és vigyázz a kapcsolatra, Atkins minden erejét összeszedve próbálta tekintetét a vészjelzőn tartani. Az automata zavaró

kiválasztotta a legjobb frekvenciát, és a megfeleld antennákon kisugározta a támadóra – ezúttal egy X3 sávú befogófrekvenciát a farokantennákról. – A csalikat is kidobálta volna, viszont nem tudta volna közölni a pilótával, mikor és merre térjen ki a rakéta elől. A radarjelzés alapján a kínai rakéta a csali és az EB-52-es között ingadozott, de nem tért el végleg. Ilyen közelből a gép felé

indulhat el, ha még egy fordulatot tesznek. – Pilóta, kifordulni! –kiáltotta Atkins. – Lövész, Stingereket készenlétbe!

Karbayjal Atkinsra mosolygott; végre végzi a dolgát. – Rendicsek, fiú –bólintott. Már pontosan rajta volt a bejövő kínai rakétákon, és csak arra várt hogy közelebb érjenek. Kockázatos húzás volt abban reménykedni, hogy a Megafortress kis radarkeresztmetszete jobban megtéveszti a rakétákat, mint a kitérő manőverek. Sebességet is kellett nyerniük megint, hiszen a szoros fordulóban a Megafortress sokat veszített lendületéből.

De a zavarók nem lőtték ki teljesen a kínai vadászgép vezérlőjeleit: a rakéták még mindig a célon voltak. – Rakéták még mindig rajtunk! –kiáltotta Atkins a sisaktelefonba.

– Stingerek készen – mondta neki Karbayjal –, de előbb még te jössz. A Stingereim szigorúan csak utolsó dobásként.

Atkins újabb kiszámított kockázatot vállalt: miközben ismét elkezdte kiszórni a csalikat a bal kidobóból, kikapcsolta az automatikus zavarást, és felére csökkentette a sugárzás energiáját, hadd törjön át határozottan a vadászgép vezérlőjele, majd felkiáltott: – Pilóta, jobbra!

De a rakéták csak tovább jöttek...

Most már három radarpont van körülötte, állapította meg átkozódva a kínai pilóta. Az első

nyilván egy csalifelhő: nagyon gyorsan oszlani kezdett, és a PL-7-es rakétáját sem vezette félre. A radar már mintha biztonságosan befogta volna a másik pontot, de arról is kiderült, hogy csak egy újabb csalifelhő. Egy célpont kilendült jobbra majdnem ezer kilométeres óránkénti sebességgel, miközben az eredeti fényes, nagy célpont ott maradt pontosan előtte, és egy helyben állt. Persze hogy csalifelhő; és mindkét rakétája egyenesen feléje tart. Mellé fognak menni.

– Fajling, itt Liang, hol a Szicsuan Tízes? Nincs több radarrakétám.

– Liang, a Szicsuan Tízes két kettes kötelékre szakadt, a felső letért északra, hogy a Zunji romboló által észlelt légi célpontot elfogja. A Szicsuan Harmincegy kettős kötelék lesz a segítsége, most tízezer méteren vannak, távolság kettő-egy-öt bikaszem.

– Mi van a kötelékem többi gépével?

– Liang Kettes hazafelé tart, tizenkétezer méteren, északnyugat felé.

– Megbolondult? – ordította a JS-7-es pilótája. – Fordítsa meg a szarháziakat! Liang Kettes kötelék, visszafordulni, leszállni háromezer méterre, harcérintkezésre felkészülni!

Halk recsegés jött válaszul. Hallották őt, bár nyilván jobb szerették volna nem hallani. Ha most megfordulnak, semmi esélyük arra, hogy leszállhassanak Zamboangán; de még mindig jobb kényszerleszállást végezni a Celebesz-tengeren vagy Cotabatón, mint hagyni, hogy ez a B-52-es vagy micsoda tovább repüljön a flotta felé.

Volt még egy lehetősége, mielőtt visszafordul a támaszpontra: bekapcsolni az utánégetőt, gyorsan beérni a célpontot, kilőni rá a két PL-2-es hőkeresős rakétáját, kilőni rá a harminckettes gépágyúját, aztán visszafordulni Maximális utánégetésre kapcsolt, várt amíg a távolság tizenöt kilométerre csökkent, ráállította a meleg pontra a két PL-2-es rakétáját, és egyszerre kilőtte mindkettőt.

– Bandita hat óránál, emberek, ereszkedik mögöttünk – kiáltotta Karbayjal, és vigyázott, közben azért a kínai vadászgép radarján maradjon. A gép zavarójeleket sugárzott, de ebből a távolságból még a Megafortress kis farokradarja is könnyedén átütött a zavaráson. –Bandita gyorsít Jézusom, rakétatámadásra felkészülni Fiú, készülj jobbról a csalikkal. A farokban elhelyezett infravörös vészjelző figyelmeztető fénye valamennyi műszerfalon kigyulladt, majd azonnal követte minden sisakban a “rakéta a levegőben" sípoló hangjelzése, –

Infravörös rakéta! – kiáltotta Atkins. – Fordul balra! – Ugyanekkor négy köteg csali-fáklyát lőtt ki a jobb oldali kidobón.

De Karbayjal is észlelte a rakétaindítást, és készenlétben volt. A fáklyák kidobása után várt egy kicsit, nehogy a saját rakétái azokra álljanak rá, majd kilőtt egy hatos sorozat Stingert. Figyelte a hatást, és amikor látta, legalább egy ellenséges rakéta túlélte a támadást, belekiáltott a sisakmikrofonba: –Vissza! Emelkedjünk, ha lehet! Karbayjal kiáltását hallva Atkins a bal kidobóra tért át, és újabb négy csalifáklyát zúdított ki. Carter egyidejűleg jobb fordulóba és felfelé

vitte a gépet, míg a csúszásjelző meg nem szólalt. – Nem tudok följebb menni, lövész! – kiáltotta.

– Nem baj.–felelte a lövész, miközben az utolsó rakéta eltűnt a képernyőjéről. – Jön ránk a vadászgép, négy mérföld... három mérföld ... Stingerek indulnak ... A Megafortress legénysége hallotta a hangos dörrenéseket amelyek az egész bombázót megrázták, mikor Karbayjal négy újabb Stingert lőtt ki a közeledő vadászgépre.

Vadászgépnek kell lennie, gondolta a JS-7-es pilótája, mert csak egy vadászgép tud ennyire gyors lenni. A célpont által kidobott fáklyák olyan vakítóak voltak a Celebesz-tenger teljes sötétségében, akár a nap. A saját PL-2-es rakétái is ugyanígy gondolhatták, mert egyenesen közéjük csapódtak be. Most már a huszonhárom milliméteres ikerlöveg volt az egyetlen fegyvere. A fáklyák sora a célpont felé mutatott, még ha az nem is látszott a radaron, úgyhogy a pilóta utánégetésre kapcsolt, és lőtávolságra megközelítette.

Hirtelen négy vakító fénycsóva villant pontosan előtte, a bal szárny végétől az orrig. A gép rázkódni kezdett, mintha félelmében reszketne, és a remegés zuhanásban folytatódott.

– Fajling, Fajling, itt Liang Kettes, segítség, eltaláltak. – Látta kigyúlni a “motortúlterhelés" és a

“hidraulikus nyomás" jelzéseket, és egy másodperccel azelőtt rántotta meg a katapult fogantyúját, amint a gép megkezdte halálos pörgését a tenger felé.

A Dzsinan rombolón

– A Zunji romboló jelenti, rakéták támadják kelet felől – jött hirtelen egy újabb jelentés. – A Zunji harcban áll. A két Q-5-ös vadászból álló Szicsuan Tíz kötelék kis magasságban felveszi a harcérintkezést a B-52-es bombázóval.

– Hol a Zunji? –ordította Csidzsun. A válasz néhány perc múlva érkezett: csak száz tengeri mérföldre volt a Dzsinantól. A Zunji egy régebbi, Luda-osztályú romboló volt, a Fülöp-tengeren létesített kordon része. Nem voltak víz-levegő rakétái, mert hajók és tengeralattjárók elleni harcra tervezték. – Kérjen adatátvitelt Zunji harc-irányításától, és egyesítse a helyzetadatainkat.

– Uram! Rakéták a levegőben! Irány kettő-hat-öt, nagy magasságban, távolság húsz tengeri mérföld, sebesség szubszonikus, egyszerre több jön, becsapódási szakaszban!

– Micsoda? Csidzsun ellenállt a késztetésnek, hogy megforduljon székén és nyugat felé nézzen; töksötét volt odakint, épp csak derengett az ég alja. Tudta, úgysem fog látni semmit. – Hogy a fenébe juthattak ilyen közel a rakéták? Radar, ébredjenek fel, vagy én ébresztem föl magukat!

Azonnal jelentsék a lőirányítás állapotát!

– Lőirányítás teljesen működőképes, minden rakétát befogtunk, találati esély magas. – Csidzsun szerette volna ugyanezt hinni; de a húsz mérföldes első észlelés késői. túlságosan késői volt.

– Célpontok kisebb manővereket végeznek – jelentette a harcirányítás. – Légi célpontok távolsága tizenöt tengeri mérföld, irány kettő-hat-öt, sebesség ötszáz. A célpontok abbahagyták a manővereket, a távolság csökkent, az irány változatlan volt. –

Radarelhárító rakéták! – kiáltott fel hirtelen Csidzsun. Mindent tudott az amerikaiak radarvezérlésű rakétáiról, különösen a cirkálórakétákról; valószínűleg éppen ilyenek közelednek. De hogy a fenébe sikerült észrevétlenül ilyen közel jutniuk?

A nagy Megafortresst percenként több mint tizenkétezer lábnyi ereszkedésbe nyomva alig három percbe telt míg kétszáz lábra értek; de a kínai hajók gyűrűjében ez egy örökkévalóságnak tűnt.

– Golf-sávú keresőradar tizenegy óránál – kiáltotta Atkins a sisakmikrofonba. – India-sávú

lövegirányító radar egy és két óra között ... Jézus, Charlie-sávú rakétairányzó radar ... még egy India-sávú lövegirányító radar kettő harmincnál.. a fenébe, már benne vagyunk a romboló

hatósugarában? El fognak kapni! Egy vadászirányító jelet is fogtam a rombolóról, lehet hogy újabb vadászgépeket fog ránk vezetni.

– Az első Tacit Rainbow rakéta célra állítva – jelentette Kellerman, miután még egyszer ellenőrizte a tetőradar monitorát, és feltérképezte a térségben tartózkodó hajók helyzetét. –

Harmincfokos kitérő manőver jobbra, a következő célpont orr irányában húsz mérföldre. Atkins ismét ellenőrizte a kijelzőket: rakétahajtómű, vezérlés, robotpilóta, adatkapcsolat, robbanófej-illeszkedés, minden rendben volt. – Ajtó nyílik .. egy rakéta kint van ... két rakéta kint van ...

Amint a Megafortress jobbra kanyarodott, a Tacit Rainbow rakéták elzúgtak balra; száz láb magasságig ereszkedtek, közben tovább kanyarodtak balra, míg pontosan a kínai romboló felé

nem fordultak. Atkins ugyanekkor újabb rakétát programozott be a következő célpontra, ami az ISAR szerint egy Huangfeng-osztályú rakétanaszád volt, és India-sávú lövegirányító radarjeleket sugárzott. – Hármas rakéta kész.

– Kitérő manőver balra – kiáltotta Kellermann. – Tíz mérföldön belül megközelítem azt a naszádot, ha nem lesz rakétavezérlő jele. –Ellenkező esetben pedig, gondolta Kellerman, Atkins jól teszi, ha összeszedi magát, és időben figyelmezteti a csapatot. Tudta, nagy tévedés volt magukkal hozni ezt a ványadt kis tudóst a bevetésre; – talán – magasabb az intelligenciahányadosa mint az államadósság, és egy karórából olyan zavarót tud barkácsolni ami fél Clevelandet megbénítja, és Karbayjal kezét fogva viszonylag tűrhetően elvan, de egyszerűen nem harcra termett.

– Pilóta vette – nyugtázta Carter.

– Hármas rakéta visszaszámlál, hármas rakéta kint van, ajtó csukva, balra fordul.

– A Kajfeng romboló jelenti, járőrhajói bejövő cirkálórakétákkal harcolnak. Feng tábornok kéri, a Jingtan térjen el keletre, és segítsen fedezni a délkeleti bejárót.

– Nem tehetem – vágta oda Csidzsun kapitány. – Hajóimat radarelhárító rakéták támadják; éppen rajtunk vannak. A Jingtan a helyén marad, amíg..

És ekkor ráeszmélt, ha radarelhárító rakéták bukkannak elő a semmiből, akkor egy lopakodó

bombázónak kell lennie a környéken, Ő maga nem látszik még a radaron, viszont a rakétáknak látszaniuk kell mihelyt kilövik őket, mert nagyobb a radarkeresztmetszetük, mint az őket indító

gépnek. – Üzenet az egység minden hajójának, lopakodó bombázók támadnak, számuk ismeretlen

– kiáltotta Csid-zsun kapitány. – Harcirányítás, integrált pásztázás optikai és infrakamerákkal. Találják meg azt az átkozott bombázót!

– A Kajfeng jelenti, egy B-52-es bombázó szubszonikus rakétákat lő ki .. egyetlen Tomahawk rakétát sem sikerült leszedni az erős radarzavarás miatt. A B-52-es harminc mérföldre megközelítette a Kajfenget.

– Parancsnok, a Kajfeng romboló jelenti, egy Tomahawk cirkálórakéta eltalálta. Senki sem szólalt meg a hídon. Nem tudták elhinni. Mi folyik itt? – A Kajfeng segítséget kér. A hadműveleti egység parancsnoka a Jingtant rendeli oda segíteni ... A Kajfeng újabb találatokat jelent, uram! Radarelhárító rakéták a B-52-esről. A Zunji romboló jelenti, felszíni rakéták támadják ... a 6114-es járőrnaszádot eltalálta egy Harpoon rakéta, súlyos károk, elvesztettük vele a kapcsolatot... a Zunji radarkapcsolatot jelent B-52-es bombázókkal, keletre vannak tőle, számuk ismeretlen...

A pokolba! Most, hogy a Jingtan elhagyta a helyét, és a Kajfeng megsérült, a Dzsinan volt a Davao-öblöt őrző legdélibb hadihajó. Az olyan nagy hajóknak mint a rombolók, szükségük volt egy fregattra a közeli légvédelemhez, és Csidzsun elvesztette a magáét! Nos, akkor sem fogja ugyanaz a sors érni, mint a Kajfenget! –Sugárzást kikapcsolni! – kiáltotta a Dzsinan romboló

parancsnoka. – Kapcsolják ki a radarokat! Minden használható ember álljon az infravörös és optikai keresők mellé, és találják meg azokat a bombázókat!

A rémálom visszatért.

Alig két nappal a darázsfészek feletti felderítő repülés után McLanahan és Cobb ismét a B-2-es lopakodó bombázóban ült; de ezúttal nemcsak kifürkészniük és megszámlálniuk kellett a fészekből kirepülő darazsakat, hanem agyon is csapni őket. Ráadásul mintha most még több darázs lett volna körös-körül. Pokolian vadaknak látszottak, és komoly döfésekre készültek.

– A rombolón kiment a radar .. minden hajón kikapcsolták a tűz-vezérlő radarokat – jelentette Patrick McLanahan Henry Cobbnak. – Tizennégy mérföld a becsapódásig; elég hamar rájöttek. A legtöbb irányító nem jön rá hogy a radarjait támadják, míg az elsőt szét nem lövik. – Kinagyította az “istenszem" távlatú képet a szupermonitoron, és rávitte a néhány perccel előbb kapott AUDR

műholdas adatokat. – Néhány tűzvezérlő radart látok még azokon a járőrnaszádokon, de a legtöbbön már csak a keresőradar működik. – Cobb válaszul megkocogtatta a mikrofonját, de nem változtatott szokásos szobormerev testtartásán.

Hogy a fenébe tud ilyen nyugodt maradni, csodálkozott McLanahan. Lát mindent ami történik, nézi a monitort, látja a vészjelzőket,

mégis olyan nyugodtan ül mint mindig, és egyenesen előre néz. Ugyanúgy viselkedik, mint a gyakorló repüléseken.

– A Tacit Rainbow rakéták várakozó helyzetbe álltak, míg a radarok újra működni nem kezdenek – mondta McLanahan. – Gyorsítsunk ötszázhúszra, és tűnjünk el innen, mielőtt bekapcsolják a radarokat. –Cobb ismét megkocogtatta a mikrofont, és teljes sebességre kapcsolt; minél előbb maguk mögött hagyják ezeket a hajókat, annál jobb.

McLanahan B-2 Fekete Hercege is rendelkezett ezúttal néhány fullánkkal. Nem voltak már rajta a felderítő tartályok, mert az AUDR rendszer ismét működött. Négy Tacit Rainbow radarelhárító

rakéta és négy HARM radarelhárító rakéta volt a bal bombakamrában, meg egy hagyományos körtáras kilövő hat tv-vezérlésű SLAM rakétával a jobb bombakamrában. A Tacit Rainbow rakétákat az ellenséges radarsugárzás irányította célba, turbómotoruk meg Szárnyuk volt, és robotpilóta gondoskodott róla, ha az ellenséges radart kikapcsolják, akkor is a levegőben maradjanak, és a feltételezett cél térségében keringjenek mindaddig, míg a radar újra működésbe nem lép. Az a négy rakéta, amit McLanahan harminc mérföld távolságból indított, tíz percig maradhat a levegőben a radarok utolsó ismert pozíciója közelében; ezalatt az összes csapásmérő

gép elrepülhet a kínai hadihajók felett, és behatolhat a célkörzetbe.

A Jingtan fregatton, negyven mérfölddel délre

Eltelt néhány perc, és a Kajfeng óta egyetlen hajó sem jelzett rakéta-találatot. Ha az indító

repülőgép ugyanolyan gyors, vagy valamivel gyorsabb mint maguk a radarelhárító rakéták, akkor most nagyon közel kell lennie. Éjszakai látókészülékkel és infravörös keresőkkel felszerelt matrózok pásztázták az eget, de ha csak meg nem hallják, vágy nincs nagyon nagy szerencséjük, gyakorlatilag semmi esélyük nincs arra, hogy radar nélkül megtaláljanak egy odafönt csatangoló

cirkálórakétát. Némelyik járőrnaszád ötvenhét vagy harminchét milliméteres lövegein volt nagy fényerejű tv-kamera, vagy infravörös irányzék, de szűk látómezejükbe nagyon nehéz volt befogni egy gyorsan mozgó célpontot.

– Híd, itt a harcirányítás – reccsent meg az interkom –, engedélyt kérek két pásztázásra a keresőradarral.

– Engedélyezem – mondta a kapitány kis szünet után, majd a radarkezelőnek üzent: – Csak két pásztázás. Azonnal kapcsolja ki, ha öt mérföldön belül célpontot észlel. Kiáltsa az irányszöget a lövegirányítóknak.

– Értettem. Radar bekapcsol három, kettő, egy most. Egyetlen tizenkét másodperces pásztázás, és megtudták a szörnyű

igazságot. – Híd, itt a harcirányítás, több kis célpont öt mérföldön belül, mind irányban. További két nagy célpont formációban, irány kettő-hét-nyolc, távolság a közelebbitől tíz tengeri mérföld. A radar kikapcsolva.

A Jingtan fregatt parancsnoka máris az interkomnál volt. – Harcirányítás, minden harminchetes lövegnek, légvédelmi zárótűz több bejövő rakéta ellen, mindegyik negyedben. Próbálkozzanak vizuális célzással. Lőjenek föl radarcsalikat. Kapcsoljanak ki minden radart. A fregatt négy harminchét milliméteres ikerlövege szinte azonnal felugatott, és előre meghatározott, a hajó középvonala kivételével az egész környéket lefedő minta szerint ontotta a gránátokat. Szerencsére a járőrnaszádok hat kilométeres körben szétszóródtak, s így nem voltak kitéve a fregatt zárótüzének.

– Kormány, negyven fok jobbra. Harcirányítás, fordulunk jobbra, balra lőjék ki a csalikat!

Fentről nézve olyan lehetett a hajó a sápadt sárgán villogó torkolat-tüzekkel és a minden irányban cikázó nyomjelző lövedékekkel, mint egy tűzijáték fináléja. A fregatt közben vadul kanyargott és gyorsult, hogy minél távolabb kerüljön attól a helytől, ahol a radart utoljára bekapcsolták, hiszen oda tartottak a lézengő rakéták. A Jingtanon aknavetők is voltak, amelyekből radarcsalikat lehetett kilőni a hajó fordulásával ellentétes irányba. Ezek eltéríthették az aktív radarkeresővel ellátott rakétákat.

A Jingtan tüzéreit néhány látványos villanás jutalmazta ahogy egy-egy rakétát eltaláltak, és látszottak maguk a farvízbe hulló rakéták is, némelyik veszedelmes közelségben, alig tíz-húsz méterre a tattól. Egyik sem talált. Két rakéta a fregattról ledobott, radarjelet sugárzó csalibójába csapódott, és az egyik alig néhány száz méterre a tattól detonált. Pár másodperc alatt a Jingtan az összes radarelhárító rakétával végzett.

De az ágyútűz csak a kis radarelhárító rakétáktól mentette meg őket; maga a repülőgép kereket oldott. – Harcirányítás, lőjék a százmilliméteres lövegekkel a bombázó utolsó tartózkodási helyét!

Hátha szerencsénk lesz. Készítsék elő a HQ-61-es rakétákat. Hírközpont, továbbítsa minden járőrhajónak és a flottaparancsnokságnak: lopakodó nehézbombázók tartanak a Davao-öböl felé, számuk ismeretlen.

Az ágyútűz tombolása az éjszakai égen egyszerre volt látványos és félelmetes. Mintha egy csillagszóró-sátor emelkedett volna a fregatt fölé, vagy mintha valami földön kívüli, villódzó

űrhajó úszna ott, félig a tengerbe merülve. Csak éppen azok a szép kis sziporkák halált jelentettek minden közelben tartózkodó repülőgép számára. Cobb ösztönösen kitért nyugat felé, elkerülve azt a pontot, amelyre az ágyútűz összpontosult, noha McLanahan becslése szerint legalább tíz mérfölddel a legközelebbi hajó lőtávolán kívül voltak. –Jézusom –dünnyögte McLanahan. – Ezt nézd! Cobb egy szót sem szólt.

– És mi csak minden tizenkettedik gránátot látjuk, a nyomjelzőket...

– Engem nem a lövegek aggasztanak – mondta Cobb. – A SAM rakétákat várom arról a fregattról.

– Elég erős a radarja, esetleg megláthatott minket – mondta McLanahan. –Tudnia kell, még a közelben vagyunk. – A nyomjelző lövedékeket követve az infrakeresővel befogta a hajót. A hőérzékelő teleszkóp könnyedén ráállt a hatalmas gépezetre. – Látom a nagy vezérhajót. Egy fregatt lehet. Lézeres távmérő bekapcsolva lézeres lövés. – A lézeres irányzék azonnal kiszámította a hajó pontos távolságát, és tüzelési megoldást javasolt a B-2-es fegyverkészletéből. McLanahan megérintette a jobb oldali bombakamra ikonját a monitoron, és a fegyverkomputer egy tv-vezérlésű SLAM rakétát választott ki, automatikusan a szupermonitor felére zsugorította a terület térképét, és a szabad jobb mezőben megjelent a SLAM keresőjének videófelvétele. – Ez a bébi majd rájuk dönti a házat–mondta McLanahan Cobbnak, majd a bombázó rendszert kéziről automatikus vezérlésre állította. – Rakéta visszaszámlálás, egyes rakéta kint van. A jobb oldali bombakamra ajtaja kinyílott, és a SLAM rakéta kivágódott a levegőbe. Körülbelül ötven lábnyit zuhant, míg a giroszkópos stabilizátor egyenesbe hozta az ezerötszáz font tömegű

testet; aztán mihelyt az érzékelők a szabályos kilövésnek és leválásnak megfelelő légáramlást és lassulást jelezték, beugrott a hatalmas turbómotor. A B-2-es komputerétől kapott kezdeti irányadatokat követve egy szempillantás alatt száz láb alá ereszkedett, és azonnal a fregatt felé

indult. Hét másodperccel később a kilövő körtára fordult egyet, és kibocsátotta a második rakétát.

A Jingtan radarkezelője éppen bekapcsolta a Sea Eagle keresőradart, és amit látott, attól égnek állt a haja. – Két radarkapcsolat, irány kettő-nyolc-egy, magasság harminc méter, sebesség... belépő rakéták, belépő rakéták, irány kettő-nyolc-egy, távolság tizenöt mérföld, sebesség hatszázhúsz csomó, magasság húsz méter!

És ekkor végzetes hibát követett el: kikapcsolta a radart, mert azt hitte ismét radarelhárító

rakétákkal támadják őket.

Az ügyeletes harcirányító tiszt észrevette hogy a radart kikapcsolták, de néhány másodpercet habozott, mielőtt újra bekapcsoltatta, hogy a légelhárító lövegek belőhessék a szuperszonikus célpontokat. Vannak más szuperszonikus radarelhárító rakétáik is az amerikaiaknak, például a HARM; ezek is olyanok lehetnek. –Csalikat felkészíteni. Híd, itt a harcirányítás, belépő rakéták, kerülő manőver, radart ki. – Várt néhány másodpercig, míg kilőtték a radarcsalikat, aztán parancsot adott a Sea Eagle radar bekapcsolására, és a légelhárító lövegek működésbe léptek. Hangsebességgel mindössze hatvan másodperc kellett ahhoz, hogy az első SLAM rakéta elérje a célt. Ebből már csak harminc másodperc volt hátra, éppen elég idő a rakéta befogásához. A Jingtan harminchét milliméteres ágyúi éppoly pontosan működtek, mint a Tacit Rainbow rakéták ellen, ám ezúttal csak a két jobb oldali löveget működtették.

A monitor bal fele az első SLAM rakéta közvetítette videóképet mutatta, és még a rendszerint mozdulatlanul ülő Henry Cobb sem tudott ellenállni a csábításnak, hogy néhány pillantást vessen a képre, amit a célpont felé száguldó rakéta sugárzott. Fantasztikus volt: a tenger zöld sávban villódzott a képmező alján, és úgy száguldott hátrafelé, mint a korai sci-fi filmeken; középütt pedig lassan növekedett a célpont, és fokozatosan felvette egy hatalmas hadihajó alakját. A rakéta pontosan a célon volt.

Hirtelen fények villantak a hadihajón. – Befogták a rakétát –mondta McLanahan. A monitor jobb oldalán megérintette a körkörös kurzort a romboló háromdimenziós képén; “célt vált", mondta, és balra csúsztatta az ujját. A SLAM rakéta válaszul balra kanyarodott. Abban a pillanatban mikor a romboló majdnem kicsúszott a kamera látóteréből, McLanahan jobbra csúsztatta a kurzort, és a rakéta követte. Néhány másodperc múlva McLanahan visszavitte a kurzort a rombolóra. – Harminc másodperc a becsapódásig – mondta Cobbnak. –Gyerünk, bébi, meg tudod csinálni.

De hiába igyekezett. Mihelyt a rakéta ismét a romboló felé fordult, nagy villanást láttak, és a kép elsötétült. – A fenébe! Az elsőt elveszítettük. – A monitor bal oldalán háromszor felvillant a SLAM NINCS KAPCSOLAT felirat, aztán a második rakéta videóképe töltötte be a képmezőt.

– Ezt nem kapjátok el – mondta Patrick. A monitort érintve cikcakkos útvonalat programozott be a rakéta számára. –Ezt kapjátok el, kuglifejűek.

A hajó légvédelmi ütegei sikeresen elkapták az első rakétát másodpercekkel a becsapódás előtt, de a másodikat lehetetlenség volt eltalálni. Hol fönt járt az égen, hol néhány méterrel a hullámok fölött, és az ágyúk képtelenek voltak lépést tartani vele. Végül a jobb oldali palánkba csapódott, pontosan a hatos lövegtorony alatt.

A rakéta erős hajtóművének lendületétől a robbanófej átfúródott a daruján függő tizenkettes számú mentőcsónakon, és épp csak átfúrta a hatos lövegtorony vastag páncélzatát, mielőtt az ötszáz font robbanóanyag detonált. A robbanás hatalmas lyukat szakított a fregatt oldalába, végzett a lövegtorony tíz fős legénységével, és azonnal használhatatlanná tette a löveget.

– Jó lövés! – rikkantott fel Patrick McLanahan. – Egy becsapódás, csak kisebb másodlagos robbanások ... Jó lövés, de nem végzetes. – A szupermonitor automatikusan visszaváltott az

“istenszem" távlatú képre, és Patrick végigvizsgálta a területet. – Keresőradarok kikapcsolva, helyesbítek, bekapcsolva. Mindenki sugároz... Van egy légi keresőradar öt óránál és egy újabb két óránál. Az India-sávú rakéta-vezérlő radar még mindig megvan öt óránál. A fenébe, még nem lőttük ki azt a fregattot. Kilőheti ránk a rakétáit.

Ebben a pillanatban villogni kezdett a “rakétaveszély" jelzés a monitoron, meg a pilóta vészjelzőjén is.

– Van még egy Charlie-sávú irányító radar egy és két óra között, a középső rombolóról jöhet. –

Meg akarta érinteni az elektronikus ellenintézkedések ikonját a monitor alján, de a komputer már elő is hívta az ECM állapotjelzőt... és amit látott, attól kiszáradt a torka. – Charlie-sávú

rakétavezérlő jel a komputer szerint egy HQ-91SAM rendszert irányító DRBC-51-es radar.

– Egy 91-es? – kérdezte Cobb. – Szent szar, benne vagyunk a fő-hajó hatósugarában!

– Tudom, tudom – dünnyögte McLanahan. Túl sokat szarakodott a SLAM rakétákkal, és nem figyelte a körülöttük lévő többi hajót. –Minden zavaró készenlétben, vészjelző rendben, radarcsalik és fáklyák rendben, HARM rakéta a radar ellen programozva ... szart! Charlie-sávú

célkövető radar Charlie-hármas módba váltott.

A “rakétaveszély" jelzést “rakéta a levegőben" figyelmeztetés váltotta föl. – Befogtak minket! –

kiáltotta McLanahan. – Csalik kint, ereszkedj és gyorsíts, ha lehet. Máris olyan mélyen repültek, amennyire csak a biztonságuk megengedte. A hatalmas B-2-es száz lábnyira se volt a Celebesz-tengertől; Cobb kézzel irányította a Fekete Herceget, mert a terepkövető komputer kétszáz láb alatt nem vezette a gépet, – Gyerünk, fiúk, hol a fenében vagytok?

A következő pillanatban McLanahannek már pontos cél–és távolságadata volt a monitoron látható rombolóhoz. Minthogy ő sem a radarját, sem a lézerét nem használta, nyilván a szárnyon repülő másik B-2-es lopakodó bombázó mérte be a rombolót, és osztotta meg vele adatait. Most már csak az a kérdés, melyikük kapja el előbb.

A Dzsinan rombolón

– Első célpont befogva – jelentette a Dzsinan hátsó HQ-91 rakétavezérlő radarjának kezelője. –

Enyhe zavarás alacsony sávokon, frekvenciaváltó módba kapcsolok. Egyelőre nincs zavarás, rakétavezérlés készenlétben.

– Értettem – mondta a Dzsinan harcirányításának parancsnoka. –Hátsó kilövő, jelentsen!

A tat nagy rakétatárolójában a hatalmas, tizennyolc rakétát befogadó körtár a sínre pottyantott egy HO-91-est, és előregördítette a nyitott kilövőhöz, ahol négy rakéta meresztgette már széles, háromszögletű csúcsát. A technikus gyors ellenőrzést végzett, a rakéta továbbgördült, felegyenesedett és megállt a kilövősínen. A párhuzamos sínen egy másik brigád ugyanezt végezte el egy másik rakétával.

Ahogy a rakéták helyükre zökkentek a kilövősíneken, automatikusan ellenőrizték az összeköttetéseket, és elektronikus jelentést kaptak mindegyik rakétától; ha ez a jelentés nem jött be vagy hibás volt, a kilövő azonnal elfordult, és a rossz rakétát egy páncélozott rekeszbe pottyantotta további vizsgálatra vagy selejtezésre.

Harminc másodperccel a készültség elrendelése után a hátsó kilövő indításra készen állt, és két további rakéta várakozott a fedélzet alatt. – Hátsó kilövő kész – jelentette a brigád parancsnoka.

– Fedélzetet elhagyni, indításra felkészülni, három, kettő, egy, most!

A HQ-91-es rakéta kezelője ellenőrizte kijelzőit, megragadta az indítókart, benyomta a biztosító

gombot, elhúzta a ravaszt, és hüvelykujjával benyomta az indítógombot. – Egyes rakéta kint van

... kettes rakéta!

– Bejövő rakéták! – kiáltott fel hirtelen a Sea Eagle egyik radarkezelője. – Nagy sebesség, irány kettő-négy-egy. – A második B-2-es két SLAM rakétája észlelte a HQ-91-es rakéták tűzvezérlő

radarját, és a kilövés utáni pillanatban megindult feléje.

De a Tacit Rainbow-khoz hasonlóan a SLAM-ok is nagy, szubszonikus célpontok voltak, és a romboló radarjai könnyűszerrel befogták őket. A lövegek tüzet nyitottak, és teljes radaros lőirányítással nem véthették el a célt; mindkét SLAM-ot megsemmisítették, mielőtt elérte volna a Dzsinant.

Ez azonban sebezhetővé tette a hajót a McLanahan B-2-eséről irányított két HARM rakétával szemben. Akárcsak a Tacit Rainbow, a HARM radarelhárító rakéták is az ellenséges radarsugárzást érzékelték, de ahelyett hogy nagy távolságból kúsztak volna a zsákmány felé, könnyű célpontot nyújtva a légvédelmi ütegeknek, ezek Mach hárommal száguldottak, és utolérhetetlenek, sőt gyakran észrevehetetlenek voltak. Minél tovább tartotta rajta a Dzsinan saját radarjait a bejövő SLAM rakétákon, annál könnyebb volt megtalálni a célpontot a HARM-oknak. Pontosan az orr–és tatárbocok radartányérjaiba csapódtak be, és felrobbantak. Noha csak a radarsugárzókat érte találat, és a HARM robbanófeje alig húsz kilogramm súlyú, a hatás a fedélközi harcirányító központban éppen olyan pusztító volt, mintha atombomba robbant volna. Minden lámpa és minden konzol azonnal kialudt, csak a szoba vészvilágítása égett; a legtöbb fegyverzetirányító rendszer tönkrement vagy kikapcsolt. – Maradjanak a helyükön! –

üvöltötte a harcirányító tiszt a technikusoknak. – Indítsák újra a gépeiket, és álljanak készenlétben! – Felkapta az akkumulátoros tartalék telefont. – Híd, itt a harcirányítás, minden fegyverrendszer és érzékelő kikapcsolt. Ismétlem, fegyverrendszerek kikapcsoltak. Vétel.

– Híd vette –jött a válasz. – Mindkét árbocot rakétatalálat érte. A harcirányító tisztnek megnyúlt az arca. Mindkét árbocot? Ez azt

jelenti, mindkét H091-es rakétavezérlő tönkrement. A még mindig működő Sea Eagle keresőradart is használhatják ugyan tűzvezérlés-re, de nagyon pontatlan. Irányíthatják a támadást más hajókról is, ám a másodperc töredéke alatt egy négyezer tonnás hajót gyakorlatilag megbénítottak. . De mégsem teljesen. Amikor kisvártatva ismét kigyúltak a fények, a harcirányítás legtöbb berendezése működött. – Egy második bombázó van valahol a közelben, keressék meg! –

üvöltötte az embereinek. – Kérjenek jelentést a fedélzetről, ellenőrizzék a fegyvereink működőképességét, állítsanak embert az infravörös és nagy fény–. erejű érzékelők mellé, kapcsolják rá a Sea Eagle radart a százmilliméteres lövegre meg a HQ-91-re. Híd, itt harcirányítás, úgy látom, a hátsó HQ-91-es rendszer működőképes. Engedélyt kérek a második lopakodó bombázó támadására.

– C-hármas sávú kapcsolat megszakadt... csak keresőradar működik – jelentette McLanahan. –

Azt hiszem, elkaptam a tűzvezérlésüket. A francba, bárcsak megköszönhetném a fiúknak azon a másik B-2-esen. Azt hiszem, megmentették az irhánkat a SLAM sortűzzel. – Szeme a monitorra tapadt, a farok vészjelző radarjának jelzését figyelte, nem észlel-e Masurca rakétákat. De két perc múlva sem látott semmit. Nagyot sóhajtott, és Cobb is megmoccant a székén, amint elmúlt a rombolóról fenyegető veszély. Az ő részéről ez felért egy megkönnyebbült rikkantással.

– Még mindig van két India-sávú vezérlő radarom két óránál –mondta McLanahan. – Fordulj harminc fokkal balra, hadd lássam jobban azokat a fiúkat. – Kinyitotta a bal bombakamrát, és kibiztosított két újabb HARM rakétát, hogy elbánjon a járőrhajókkal. – Csak keresőradar, hat óránál... biztosan a rombolóé. – Patrick azon tűnődött, vissza kellene fordulniuk, és még egy HARM rakétát küldeni a romboló keresőradarjára, vagy esetleg egy SLAM rakétát magára a rombolóra, de a járőrnaszád nagy vezérlőradarja előttük most veszélyt jelentett. Most, mikor a legnagyobb veszélyt, a HQ-91-es vízlevegő rakétáit kiiktatták, már a B-52-esek dolga végezni a rombolóval.

– Radarcélpont három-négy-egynél, távolság tizenegy mérföld és növekszik, magasság nyolcvan méter alatt. – A radarkezelő gyorsan ellenőrizte a célpont előző adatait: nem volt ilyen. Aszó szoros értelmében a semmiből bukkant elő, a kínai flotta kellős közepén, és ismét eltűnni készült.

Tehát így néz ki radaron egy lopakodó bombázó!

– Hátsó HQ-91-es rakétákat bevetni! – parancsolta a harcirányító tiszt a Dzsinan fedélzetén.

– Igenis! Hátsó HQ-91-es hibát jelez, nem áll rá a célra.

– Kapcsolják ki. Kössék rá a Sea Eagle vezérlésére.

– Vettem, hiba kiküszöbölve, HQ-91-es a keresőradarra kapcsolva, célmegvilágítás nincs, csak vezetősugár, a kilövő személyzete kész.

– Négy rakétával... tűz!

Minden szempontból kockázatos lövés volt: gyenge radarjel a lopakodó bombázóról, bizonytalan célraállás, erős zavarás, célmegvilágítás nélkül, bonyolult matematikai pályaszámítás és trigonometriai extrapoláció nélkül, célközeli gyújtás nélkül; a rakéták vagy pontosan a célba csapódnak, vagy mellé mennek.

A második B-2-es balszerencséjére egy kissé elfordult hogy ráálljon egy kínai járőrnaszádra, amelyik tűzvezérlő radarjával célba vette. Az első HQ-91-es közvetlenül mellette suhant el balról, de a négyes sortűz második rakétája eltalálta a szupergép bal szárnyát, felrobbant, és a csúcstechnológiájú bombázó egész bal oldalát egyetlen tűzgömbbé változtatta. A gép iszonyatos sebességgel csapódott a Celebesz-tenger meleg vizébe. A legénység azonnal szörnyethalt. A bumeráng alakú géptest több ezer yardot csúszott és ugrált a vízen, mielőtt elmerült és örökre eltűnt szem elől.

– Talált! Jó találat a kettes számú gépen! – ujjongtak a Dzsinan harcirányító központjában. De nem sokáig tartott az őröm. – Vigyázat! Több belépő rakéta, irányszög egy-négy-három, távolság harminc mérföld, magasság, magasság ötven méter alatt, sebesség hatszáz csomó!

A Tomahawk rakéták lehettek csak, azok, amelyek túlélték a Kajfeng ellentámadását. – Üzenet minden hajónak, rakétariadó, légvédelmi zárótűz.

– B-52-es bombázók rakétákat indítanak, irány kettő-nulla-öt, távolság ötvenegy tengeri mérföld, erős zavarás minden frekvencián.

Most mindkét oldalról rakéták közeledtek ... egy, vagy talán több B-52-es portyázott a közelben meg egy B-2-es, amit mindenki szem elől vesztett, hirtelen nem álltak valami jól a dolgok. A legfontosabbak most az alig harminc mérföldre járó Tomahawk rakéták. Csid-zsun kapitány olyan hangosan üvöltött az interkomba, hogy erősítőre nem is lett volna szüksége: – Harcirányítás, itt a híd, elfogási becslést kérek. El tudják kapni a Tomahawk rakétákat?

– Erős a zavarás, de azt hiszem, kézi vezérléssel sikerül megcélozni őket. Az elfogási esély jó. De a számuk ismeretlen.

– Kapjon el annyit, amennyit csak tud – mondta Csidzsun. – A rövid hatósugarú lövegeink majd elbánnak a maradékkal. – A százharminc milliméteres, meg a huszonöt milliméteres légvédelmi ágyúkon kívül a Dzsinan rombolónak két amerikai gyártmányú Phalanx lövege is volt, automatikus radarvezérlésű Gatling ágyúkkal, amelyek a hajót megközelítő rakéták megsemmisítésére szolgáltak. A sors iróniája, de most amerikai rakéták ellen fogják bevetni őket.

– Parancsnok, az előző jelentés szerint nyugat felé távolodó három B-52-es bombázó északnak fordult, és visszafelé jön! Negyvenhárom tengeri mérföldre vannak, a HQ-91-esek hatósugarának határán.

A fene vigye el őket, átkozódott magában Csidzsun. Egyszerűen túl sok van belőlük. Igaz, a bombázók még csapástávolon kívül vannak; legalább megpróbálhatja elkapni a cirkálórakétákat, mielőtt támadni kezdenek. – Üzenet minden egységnek: legalább három, de lehet hogy hat B-52es és legalább egy B-2-es a Davao-öböltől délre. A Dzsinan romboló nem tudja felvenni velük a harcot, mert Tomahawk rakétákkal támadják délkelet felől. Vadász–és hajótámogatást kérünk. Kisvártatva megérkezett a válasz: – A Hong Lung romboló fog támogatni minket. Jin tengernagy üdvözletét küldi, és azt üzeni, a Tomahawk rakétákat önre bízza... személyesen önre. Csidzsun kapitány nagyot nyelt, amikor a Hong Lung nevét meghallotta, de a hideg verejték is kiverte, amikor megkapta Jin üzenetét. Minden cirkálórakéta, amit továbbenged, egy év börtönt jelent, vagy lefokozást. A karrierje – pontosabban az élete – múlott most azon, hogyan szerepel.

Hong Lung rombolón, hatvan mérfölddel délre

A déli hadműveleti erők zászlóshajójának parancsnoki hídján három nagy plexitáblán folyamatosan utánrajzolták a hadműveletben részt vevő hajók helyzetét. Kezdett egy méhkaptárt ábrázoló gyerekrajzhoz hasonlítani – ez volt Mindanao – a körülötte rajzó dühös méhekkel. És ezek a méhek percről percre közelebb kerültek a kaptárhoz.

Jin Po-lun most már világosan látta az amerikaiak taktikáját: egyidejűleg több irányból támadták a kínai flottát. A délről jövő B-2-esek és B-52-esek, a délkeletről jövő Tomahawk rakéták mellett további B-52-esek támadtak kelet felől, B-l-esek északkeletről, mögöttük további B-52-esek és gyorsabb bombázók, feltehetően F-111-esek. A zavarás mindenütt erős volt, a gépek némelyike nyilván nem csapásmérő gép volt, hanem elektronikus harcászati egység.

– Durva becslés szerint eddig huszonöt B-52-es, hat B-l-es, négy B-2-es – ezek közül az egyiket a jelentések szerint a Dzsinan már lelőtte –, és feltehetően két EF-111 elektronikus harcászati gép, továbbá valószínűleg négy vagy hat F-lll-es vadászbombázó vesz részt a támadásban –mondta Szun Dzsi-guoming, Jin törzsfőnöke. – Ha ez igaz, akkor a légi harcezrednek legalább háromnegyedét vetették be ebben az egyetlen akcióban. – Szun sokatmondóan elmosolyodott. –

Egyetlen éjszaka leforgása alatt szétverhetjük az amerikai légierőt.

– Valóban, kapitány? – kérdezte halkan Jin. – Azt mondja, mostanáig csak egy gépet lőttünk le, ők viszont elsüllyesztettek egy rombolót, egy fregattot, eltaláltak két másik fregattot, és majdnem két tucat járőrhajót rongáltak vagy semmisítettek meg. Alig harminc percen belül a Davao-öböl fölött lehetnek. Nem úgy látom, mintha bárkit is szétvertünk volna.

– Máris veszteségeket szenvedtek, mielőtt a célkörzetbe vagy akár az összevont tűzerőnk hatósugarába értek volna – magyarázta Szun.

– Hatalmas veszteségeket fognak szenvedni, mihelyt a Jincsuan és Dalian rombolók hatósugarába érnek Davao előtt. Az amerikaiak fegyelmezetlenek: irányított rakétákat lődöznek ki minden útjukba kerülő kis járőrnaszádra, eszükbe sem jut a rombolókra, fregattokra és csapatszállító hajókra tartogatni a fegyvereiket. Merő szerencséjük volt, hogy a Huangsit és a Kajfenget elsüllyesztették, a Jingtan pedig továbbra is harcképes.

–Ön elmulasztotta figyelembe venni egy Tomahawk rakétatámadás lehetőségét – mondta dühösen Jin tengernagy. – Túl könnyen felülkerekedtek a külső védelmünkön. És miért nem jelentették nekem eddig, hogy B-2-es lopakodó bombázók vannak Guamon?

. – A flotta hírszerző csoportja azt jelentette, a Ranger anyahajókötelék még Manadón tartózkodik, és hogy Indonézia nem adott engedélyt támadó hadműveletekre – magyarázta Szun. –

Ha azok a rombolók indonéziai vizekről indították a rakétáikat, akkor törvénytelenül jártak el. Jin Szunra meredt, ez a magyarázat egyáltalán nem elégítette ki.

– Tengernagy elvtárs, a Hong Lung nagy távolságból B-52-esekkel lépett harcérintkezésbe –

jelentette a híradóstiszt. Már hallották is a romboló teljes sebességre gyorsuló két hatalmas dízelturbó hajtóművének távoli dübörgését. A hajó élesen jobbra kanyarodott. –Rakéták a levegőben ... a zavarás ilyen távolságból hatástalan, jó radarkapcsolat, elfogási esély minden rakétára jó. Jin elnézett Szun kapitány mellett; nem tudta most lehordani, hiszen ha ő nem javasolja, hogy a Hong Lung húzódjon keletre, és vegyen részt a védelemben, akkor ezek az elöregedett amerikai bombázók most már a tengerészgyalogosait támadnák. – Jelentést kérek a partra szálló erőkről –

mondta. –Készen állnak az indulásra?

– Minden hajó a helyén van – jelentette Szun kapitány. – A tüzérségi tűz két óra múlva kezdődik, az invázió pedig három óra múlva.

– Nem várhatok tovább – mondta Jin. – Rendelje el a partra szálló erők azonnali indulását.

– Még nem volt időnk előkészíteni a partvonalat – érvelt Szun. –Bármi várhatja ott őket. Előbb a tüzérségi tüzet kell megkezdenünk, és legalább egy óra hosszat lőni a partot, mielőtt...

– Lehet hogy ezek a bombázók meg cirkálórakéták egy órán belül rajtuk ütnek – mondta Jin. –

Hajtsa végre a parancsot, küldje a partra a tengerészgyalogosokat!

– Nincs ok a sietségre, parancsnok – próbálkozott utoljára Szun. – Várjuk meg, egyáltalán idejönnek-e az amerikai bombázók. Talán a partot fogják bombázni helyettünk. A csapatainknak mindenesetre nem szabad a parton tartózkodniuk, amikor ideérnek.

– De a csapatszállító hajókon sem a Davao-öbölben – mondta most már hangosabban és élesebben Jin. Szun ismerte már, és befogta a száját. A hídon beálló kínos csendet a harckészültséget jelző kürtszó szakította meg, és a romboló elkezdte küzdelmét a körülötte rajzó

B-52-esekkel.

Egyik B-52-es kötelék fedélzetén

A hat B-52G típusú Stratofortress a déli támadó egységből a lehető legrosszabb értelemben borotvaélen járt: beszorult két kínai romboló közé, és egyetlen rejtőzködési lehetősége az elektronikus zavarás volt. Egyet tehettek: teljes teljesítményre kapcsolva elindultak száz láb magasságban és remélték, a szárazföldön, a húsz mérföldre lévő Balut–vagy Sarangani-szigeten fognak lezuhanni, mikor a kínai légelhárító rakéták utolérik őket. Noha nem észleltek tűzvezérlő

jeleket a keleti rombolóról, az valahogy mégis lelőtte a B-2-est; igyekeztek olyan messzire kerülni mindkét hajótól, amennyire csak lehetséges.

– Trick Nulla-Kettő, itt Egyes-jelentkezett a vezérgép pilótája a taktikai frekvencián. –

Befogtuk radarral azokat a hajókat ott nyugaton. Van még négy Harpoonom. Rájuk szállunk. –

Amint a navigátor megadta a hajók helyzetét, felmentek háromszáz lábra és kilőtték az utolsó

négy Harpoon rakétájukat.

Az első kettő eredeti légi indítású modell volt, és egyenesen a hajók felé tartott ötszázötven csomóval; a másik kettő továbbfejlesztett AGM-84E SLAM volt, amelyek sokkal rugalmasabban alakították ki röppályájukat, kiszámíthatatlan irányból és magasságból támadtak. Míg az első két Harpoon egyenesen a Hong Lung felé tartott, a másik kettő délre és északra kanyarodott, úgyhogy a rombolót végeredményben egyszerre három irányból érte a támadás. A módszer bevált: a délről érkező rakéta, amelyet az elöl repülő B-52-es navigátora irányított, közvetlenül a vízvonal fölött érte a Csange De kísérőfregatott, és azonnal harcképtelenné tette; az egyik Harpoon pedig eltalálta a Hong Lung előtt haladó aknaszedő hajót. A másik Harpoon és az északról jövő SLAM a Hong Lung és kísérete ágyútüzének esett áldozatul. A Hong Lung ellentámadása félelmetes volt: a levegő megtelt légelhárító rakétákkal. A maradék négy Harpoon rakéta kilövése egy óriási “nyilat" rajzolt az égre, amely megmutatta a kínai radarkezelőknek, merre keressék a B-52-est, és a Hong Lung négy HQ-91-est lőtt ki rá néhány másodperc alatt, amelyeket kisvártatva újabb négy követett.

– Ideje elpucolni innen – kiáltotta a vezérgép pilótája inkább a saját megnyugtatására, mint másodpilótájának és a legénység többi tagjának szánva. – Szórjuk le azokat az aknákat, és húzzuk el a csíkot!

A B-52-es utolsó fegyverzete négy MK60 CAPTOR torpedó volt a bombakamra elülső részébe szerelt kapcsos kidobón. A CAPTOR, vagyis dobozos torpedó egy nagy tartály volt, amelyben egy MK46-os torpedó és egy érzékelőberendezés foglalt helyet. A B-52-es élesen elkanyarodott a nyugati rombolótól, és elkezdte kiszórni a CAPTOR aknákat a Celebesz-tengerbe. Kibiztosítás után a tartályok a tengerfenéken nyugodtak, vagy a vízben lebegtek mindaddig, míg egy hadihajó

el nem haladt a közelben. Amikor az észlelt hang-, mágneses és nyomásadatok megegyeztek az előre beprogramozott mintával, a készülék célba vette a hajót és elindította a torpedót, amelynek hat mérföld volt a hatósugara, és egymaga képes volt elsüllyeszteni a kínai flotta bármelyik hadihajóját vagy tengeralattjáróját, a legnagyobbak kivételével.

Két perc alatt valamennyi CAPTOR-tól megszabadultak, és a B-52-es hihetetlen sebességre gyorsult. Most már fegyvertelen volt, egy fóliafelhőt dobott ki, és tovább kanyarodott jobbra, a biztonságos déli irányba. Ám ennél a sebességnél a legkisebb fordulási ív is huszonöt mérföldes volt, ami pontosan a sérült Dzsinan romboló kötelékének két kísérőhajója fölé vitte A Dzsinan egyetlen megmaradt keresőradarja és az infravörös keresők vezérlésével a járőrhajók tüzet nyitottak ötvenhét, harminchét és huszonöt milliméteres lövegeikből, és a nagy repülőgép minden hüvelyknyi területére kilőttek egy gránátot. A B-52-es fülkeablaka összetört, lefejezte a két pilótát, és a sérült gép a tengerbe zuhant.

Az alig három kilométerre tőlük lezuhanó B-52-es a legfantasztikusabb látvány volt, amit a Hajdzsuj-osztályú járőrhajó, a Jingkou hetven fős legénysége valaha látott. A tűzből és füstből álló gombafelhő egy kilométer magasra emelkedett, a lángok olyan forróságot leheltek, hogy a kapitány megesküdött volna, még a híd fülkéjében is érezte. A tűzgömb szétterjedt a víz fölött, úgy hullámzott és áradt szét, mint egy hatalmas, narancsszínű szökőár. Hihetetlenül látványos volt. Néhány perces megilletődött csönd után a hídon tartózkodók vad ujjongásban törtek ki; a lángok lassan kihunytak, és a legénység sietve keresett fedezéket a záporozó fémdarabok és a szélsodorta zsíros koromfelhők elől.

– Radarkapcsolat egy második és harmadik B-52-es bombázóval –jött a jelentés a tűzvezérlő

tiszttől. – Mindkettőn rajta vagyok; ugyanott fognak megfordulni, mint az első. Öt perc múlva lesznek elég közei.

Kezd hihetetlenül alakulni, gondolta a kapitány; ma éjjel könnyűszerrel leszedhet egy második, esetleg egy harmadik B-52-est is a lövegeivel. Holnaptól biztosan egy fregatt parancsnoka lesz. –

Húzódjunk nyugat felé – utasította a kormányosát. – A lehető legközelebb akarok lenni ezekhez a bombázókhoz. – A kormányos teljes sebességre kapcsolt, hogy néhány méterrel közelebb legyen a bombázók útvonalához; minden száz méter a célpontra kilőhető sorozatok tucatjait jelentette. – A második bombázó kelet felé kanyarodik, távolság csökken, ugyanúgy jön, uram. Zavarást észlelek a tűzvezérlő radaron az elülső ötvenhetes a Dzsinan elektrooptikai adatvonalára kapcsol, célpont megvan, elülső ötvenhetes és bal oldali harminc milliméteres löveg készenlétben. Ez tökéletes, tényleg tökéletes. A Dzsinant kísérő másik járőrhajónak nem volt adatvonala a romboló keresőradarjához, úgyhogy most csak a Jingkou nyomjelzőit követheti. Soha nem fogják neki tulajdonítani a találatot.

– Harminc másodperc ... húsz másodperc ... minden löveg kész ... tizenöt másodperc .. . minden löveg.

Soha nem fejezhette be a mondatot. Az első CAPTOR akna a vízbe csapódás után azonnal működésbe lépett, a lezuhanó B-52-es okozta hihetetlen megrázkódtatás ellenére azonnal a Hajdzsuj-osztályú járőrhajó motorzajára állt rá, és elindította végzetes torpedóját. A torpedó aktív szonárra kapcsolt, célba vette a járőrhajót, közel ötven mérföldes óránkénti sebességre gyorsult, és a gépház közelében, egy lábbal a vízvonal alatt csapódott be. Egy irányított robbanású töltet átlökte a titánium burkolatú robbanófejet a burkolaton, és a torpedó még három lábnyit repült befelé a jobb oldali gépházba, mielőtt nyolcszáz font súlyú robbanóanyaga detonált. A tat nagy része leszakadt, és a Jingkou alig két perc alatt elmerült; nagyjából ugyanekkor csapódtak a tengerbe a lezuhant Trick Nulla-Egyes utolsó égő darabjai.

Az első déli támadóegység másik két B-52-ese Harpoon rakéták sortüzével bosszulta meg a vezérgép pusztulását, és perceken belül három további járőrhajót semmisített meg a Dzsinan kötelékéből. Maga a Dzsinan, amelyet elborítottak a délről érkező Harpoonok és a délkeletről bejövő Tomahawk cirkálórakéták, egy Harpoont és egy Tomahawkot is kapott, és végleg harcképtelenné vált.

A Diamond Egy-Egy EB-52C Megafortress fedélzetén

Kelvin Carter őrnagy meglepetéssel észlelte, most a terepkövető komputer emelkedést javasol, miután órák óta repültek viszonylag változatlan magasságon. Ahogy a Megafortress a Nenusaszigetcsoport hegyes sziklaszirtjeihez közeledett, a gép hatszáz lábra készült felemelkedni, elkerülve a legmagasabb csúcsokat is. Carter kissé délre fordította a Megafortresst, és miután a komputer észlelte, errefelé szabad a terep, visszaengedte a gépet száz lábra a keleti Celebesztenger felett. Alicia Kellermann a rádión bejövő helyzetjelentések alapján sietve jelölte be a csoport többi gépének helyzetét. – Rendben van –mondta. – A kettes keleti csoport valamennyi gépe és a Diamond Egy-Kettő is átjutott. Két perccel járnak előttünk.

– És a többiek? –kérdezte Carter.

– A déli csoportot csúnyán elkapták – foglalta össze Kellermann. – Egy B-2-est és egy B-52-est lelőttek.

– A mi B-2-esünket, Cobbot és McLanahant?

– Ók rendben átjutottak. Whiteman egyik gépe zuhant le. Az ötszázkilencesek egy másik B-52ese az északi csoportból visszafordult, mert leállt az egyik motorja. Az északi csoport többi gépe is átjutott. A déli csoport maradék öt B-52-ese úgy látszik elkapta a rombolót és néhány járőrhajót, úgyhogy valószínűleg ők is átjutnak. Jön egy másik rombolókötelék is nyugatról; ez zűrt okozhat majd, amikor a csapásmérő erők visszavonulnak dél felé. Más jelentés nincs; úgy tűnik, mindenki menetrend szerint jön befelé. A keleti kettes csoportot kísérő EB-52-esről Kane elkapott két kínai vadászt.

– Keresőradar tizenegy óránál –jelentette Atkins. – Golf-sávú Sea Eagle 3-D légi keresőradar, Luda-osztályú romboló. Vektorjelzések, valószínűleg több vadászgép jön befelé északnyugat felől. A romboló negyven mérföldre van, és öt hajó kíséri – tette hozzá Kellermann, miután megnézte az ISAR monitorát. – Körülbelül hatvan másodperccel a déli B-52-esek előtt érünk be. Csapástávolságban vagyunk a Tacit Rainbow rakétáinkkal. Biztosítsuk ki őket, és kapjuk el a szar-háziakat.

Bangoy-szoros, Mindanao, Fülöp-szigetek

Ugyanekkor

Ez volt a legnagyobb kínai hajóösszpontosítás a koreai konfliktus óta, és az egész a Davao körüli tízmérföldes körzetbe zsúfolódott; készen álltak a támadás megindítására. A támadó erők két csoportra oszlottak, mindegyiket egy kínai romboló vezette. A Samar reptértől északra, a Bangoy-öbölben állt a Dalian romboló hat járőrhajó kíséretében, és még az Egyesült Államoktól vásárolt öt darab LST-1 szállítóhajó tartozott hozzá, egyenként kétezerötszáz kínai tengerészgyalogossal, tíz könnyű tankkal és húsz harckocsival a fedélzetén; négy Jukanosztályú csapatszállító hajó, egyenként négyezer tengerészgyalogossal, és ezer tonna rakománnyal meg felszereléssel. Mindegyik kétéltű csapatszállító több kisebb partra szállító bárkával rendelkezett, amelyek egyenként harminc tengerészgyalogost tudtak partra dobni a drótakadályok, aknák eltávolítására és a parti védelem megdolgozására; csak ezután futnak ki a partra maguk a nagy csapatszállítók, és árasztják el katonákkal a partvonalat. A Jukan-osztályú hajók helikopterei csapatokat és tüzérségi lövegeket tesznek le a partvonal közelében, aztán az egész társaság szétrajzik a környéken, elfoglalja a reptértől északra húzódó parti sávot, és tovább nyomul dél felé.

A fősereg Davaótól négy mérfölddel délre várakozott, bent az öbölben. A Jincsuan romboló

vezetése alatt tíz LST-1 típusú szállítóból és nyolc Jukan-osztályú csapatszállítóból állt, plusz számos kisebb partra szállító hajóból, aknaszedőből és hajófedezetből. Ennek a csoportnak a feladata volt a főútvonal biztosítása Davaótól nyugatra, a város bekerítése, majd az északi csoporttal egyesülve a repülőtér elfoglalása.

1.35-kor, két órával a tervezett időpont előtt, a két Luda-osztályú romboló nyolc mérföldre megközelítette a partraszállási területet, és százharminc milliméteres lövegeiből tüzet nyitva hajónként és másodpercenként egy gránátot lőtt ki a tervezett partraszállási övezet fövenysávjára és erdővonalára. A gránátok különfélék voltak: többnyire szabványos, de például voltak infravörös érzékelővel ellátott lövedékek is, amelyek a hőforrásokat, például a gépkocsikat és a gépfegyverállásokat keresték meg; gyújtólövedékek, amelyek napalmot fröcskölve szét felgyújtották az épületeket és a bozótot; vagy repesz-bombák, amelyek nagy térületen szóródva fokozott pusztítóerőt fejtettek ki. Némelyik löveg célpontjait infravörös pásztázókkal felszerelt helikopterek választották ki, de a kínaiak nagyrészt megelégedtek azzal, hogy célpontok kiválasztása nélkül lőjék az egész területet. A Jincsuan romboló néhány sorozatot megeresztett a Samar repülőtér környékére is abban a reményben, ezzel szétszórja a védőket, akik bizonyára ott várják a partra szálló kínaiakat.

Húszperces folyamatos össztűz után a kínai partra szállító hajók több hullámban elindultak a tengerészgyalogos utászokat vivő kisebb egységek nyomában. A rombolók ágyútüze szelektívebb lett, a parti telepítésű nehézlövegeket célozták, fedezve a partra szálló egységekét. Az utóbbiak maguk is harminchét és huszonöt milliméteres gépágyúkkal lőtték a partot, békaembereket küldtek le a víziaknák és akadályok eltávolítására; a partra tett utászok a parti aknamezőket hatástalanították, a biztonsági egységek pedig a parti lövegeket igyekeztek semlegesíteni. Azonban néhány ritkás aknamezőtől eltekintve nem ütköztek ellenállásba. Az első hullámnak tíz perc sem kellett hozzá, és elérte a partot.

Huszonöt perces össztűz után a rombolók minden százharminc milliméteres lövege elérté a lövegcső várható élettartamának egyharmadát, úgyhogy a gránátzápor ritkulni kezdett, és megkezdődött a vadászat a partra szálló egységeket támadó erők ellen. Találtak néhány mesterlövészt, néhány kézigránátos rajtaütésre is sor került, de a kínai tengerészgyalogság csak csekély veszteségeket szenvedett.

– Parancsnok elvtárs, jelentés Janlaj ellentengernagytól – mondta Jin Po-lun tengernagy törzsének főnöke, Szun Dzsi kapitány. – A partraszállás jobban megy mint várta. Az első

egységek csekély veszteséggel elérték a partot. A második hullám néhány perc múlva indul. Samar csapatai nem tanúsítanak komoly ellenállást.

Jinen látszott, nagy súly szakadt le a válláról. Amióta Szun kapitány és más tanácsadói nem javasolták a tengerészgyalogság partraszállását míg el nem bánnák az amerikai légi harcezreddel, egyfolytában aggódott, hogy rosszul tette amikor a támadás elindítása mellett döntött. Most viszont kiderül, neki volt igaza. –Janlaj tengernagynak van valamilyen javaslata?

– Nincs – felelte Szun. – A terv szerint halad tovább.

– A terv Samar rendkívüli hevességű ellenállását feltételezte –mondta Jin. –Samar nyilvánvalóan menekül. Ideje felépíteni a támadást; az amerikai erők közelsége miatt ez életbevágó. Utasítsa Janlaj tengernagyot, indítsa el a nagy csapatszállítókat, mihelyt a tengerészgyalogság második hulláma a parton van.

A törzs tisztjei elképedve fordultak felé. és Szun kapitány is meglepetten pislogott parancsnokára. – De ... a két hullámmal alig háromszáz emberünk van a parton, többségük gyengén felfegyverzett utász és tengerészgyalogos. Sem felszerelésük, sem erejük nincs alapos kutató hadműveletet folytatni. Még nappal is alig fél mérföldet haladhatnak óránként; éjszaka pedig órákra, akár hajnalig is a parton ragadhatnak. Még el sem kezdhették felmérni az ellenállás mértékét. Míg biztosak nem lehetünk benne, a térségben nem kell ellenállásra számítani, őrül... bocsánat, véleményem szerint nem lenne bölcs dolog elindítani a nagy csapatszállítókat. Szun kapitány enyhe szorongással állta Jin dühös tekintetét. Nagyon közel jutott a végzetes engedetlenséghez, hiszen Jin parancsát “őrültségnek" nevezte; az azonnali elbocsátástól csupán régi ismeretségük mentette meg, és az a körülmény, hogy egy ütközet közepén voltak.

– Ez a maga véleménye, kapitány – mordult fel Jin. –Teendőinket az ellenállás mértéke és az erőinket fenyegető legnagyobb veszély határozza meg. Az ellenállás mostanáig csekély volt, az amerikai bombázók részéről fenyegető veszély pedig nagyon nagy. A csapatszállító hajók sebezhetők. Minél többet tudhatunk biztonságban a parton, annál jobb. Rendelje el a csapatszállítók indítását, azonnal!

Patrick McLanahan az úgynevezett interrogátort használta: rövid, kódolt jelzést küldött a környéken tartózkodó repülőgépeknek, amire azok ugyancsak rövid azonosítási jellel válaszoltak; így megállapíthatta és rávezethette a monitorra a csapásmérő egység többi gépének helyzetét; az pedig továbbküldhette a többi egység EB-52C kísérő gépeinek, hogy felfrissítsék a helyzetjelzőiket. Ugyanezeket az adatokat az AUDR műholdakon keresztül elküldték Guamra, az egyesített hadműveleti egység parancsnokának, és a Pentagonba a parancsközpontnak is. Az interrogátor ijesztő híreket hozott: máris elveszítettek egy B-52-es és egy B-2-es bombázót, holott még több száz mérföldre voltak a kínai partra szálló erőktől. McLanahannek kiszáradt a torka, a homloka viszont verejtékben úszott, és nem tudta leküzdeni ujjai remegését. Egyedül érezte magát idefönt, úgy tűnt a monitoron jelölt valamennyi ellenséges hajó tisztán látja őt, és csak arra vár, végezhessen velük.

Heteket töltött ezekkel az emberekkel a stratégiai harcászati központban, kicserélték történeteiket, technikáikat, panaszaikat, akciókat terveztek és beszéltek meg késő éjszakáig a tiszti klubban, vagy míg ki nem dobták őket a Black Hills vendéglőben, és megtanulták, nem magányos behatolóként, hanem egységként kell harcolni. Így most a képernyőről eltűnő

minden jellel mintha a saját lelkének egy része tűnt volna el. Meghaltak, gyorsan és váratlanul, de a bevetés legnehezebb része még előttük volt. A hiányzó gépek pilótáinak arca feltolult emlékezetében, a szemébe csorgó csípős verejték sem tudta kitörölni ezeket a képeket. Látott már ütközetet, látott meghalni hozzá közelálló embereket, de ez most nehezebb volt mint gondolta. Ezek az arcok, ezek a nevek, akikkel ma reggel még együtt volt és most már soha nem térnek vissza. Csak így...

– Mi baj, Patrick?

McLanahan elhessegette a káprázatokat, a monitorra kényszerítette a tekintetét, és megpróbált ismét a helyzetre összpontosítani. Az arcok nem kísértették; úgy tűnt, segíteni akarnak, lelket önteni belé a folytatáshoz.

– Patrick?

Átnézett Cobbra és bólintott. – Jól vagyok, Henry – Cobb kurta pillantást vetett rá, felmérte képes-e folytatni a harcot, majd ismét felvette a szokásos szobormerev pózt. Az arcok elúsztak a monitor mellől; most mintha a válla fölött néztek volna át a gondjaira bízott csúcstechnikát csodálva és arra várva, folytassa a harcot; ettől sokkal jobban érezte magát. .

– Húsz mérföldre vagyunk a Kiaponga parttól – mondta Patrick. –A B-52-esek mögöttünk most egyesülnek Carter EB-52-eseivel. Egy romboló-kötelék van a Davao-öböl bejáratában, gondolom Carter a déli csoport B-52-eseivel ellenük indul. A kettes számú keleti csapásmérő csoport követni fogja őket; mind a hat B-52-esük sértetlen.

– Hol járnak a Tomahawkok? – kérdezte Cobb.

McLanahan megérintett egy menüt a monitoron, és néhány rövid adatlistával kísért, villogó ikon jelent meg az “istenszem" távlatú képen. A Tomahawk-rakéták ugyanúgy válaszoltak, mint a személyzettel repülő gépek. – Körülbelül tíz mérfölddel a B-52-esek előtt, nem sokkal mögöttünk. Kimegyünk a part fölé, nyugatnak fordulunk és hagyjuk, hogy a Tomahawkok elmenjenek mellettünk. Amint megelőztek minket, északnak fordulunk és repülünk tovább a célkörzet felé. –

McLanahan egy pillanatig a monitort tanulmányozta, majd kikapcsolta az interrogátort. Még a nagyon rövid impulzuscsomagok alapján is megtalálhatja az ellenség a gépüket. – Úgy tűnik, még a fele megvan.

– Helyes – mondta Cobb. – A bébik szépen kiugrasztják előttünk a nyulat a bokorból.

A Hong Lung romboló fedélzetén

A helyzetjelzőt rajzoló katona a Davao-öböl szájánál álló fregattól néhány vonalat húzott a Kiaponga nevű kisváros felé. A táblán látható pontok, körök és vonalak közül ez az egy vonta magára Jin tengernagy figyelmét. – Az mi? – kérdezte.

– A Xiamen fregatt jelentette, gyenge URH jeleket észlel ebből az irányból – felelte a helyzetjelző tiszt. – Rövid impulzuscsomagok. A komputeres extrapoláció szerint feltehetően repülőgép, sebessége nyolcszáz kilométer óránként, és északnyugat felé mozog. Jint mintha megbűvölte volna ez a vonal. – Radarkapcsolat? Magasságérték?

– Nincs.

– Elemezték magát a jelzést?

– Még nem.

Szun kapitány magán kívül volt. Egy rombolójukat és egy fregattjukat támadás fenyegeti, Jin meg egy impulzuscsomagos rádiójellel vacakol. – Tengernagy, a Dzsinant ismét rakéták támadják; nem sokáig tudja tartani magát. Segítenünk kell neki. Javallom vonjuk vissza nyugat felé, így rakétatámogatást adhatunk neki. Közben tovább kell húzódnunk északkelet felé, hasonló

fedezetet biztosítva a Xia mennek. Jelenti, nagyszámú Tomahawk rakéta tart arrafelé, továbbá B52-es bombázók.

– Tudni akarom, mi volt ez a jelzés, kapitány!

– Igenis – felelte Szun. – És a Dzsinannal meg a Xiamennel mi legyen?

– A Hong Lung forduljon északkelet felé, hogy a Davao-öblöt a lehető legbiztosabban fedezhesse, a Dzsinan pedig maradjon a helyén – mondta Jin kissé kétségbeesetten. – Majdnem ugyanakkora a tűzerejük, mint nekünk, és nagyobb kíséretük van. Nem engedhetem még a kapitányaimnak, hogy már a veszély első jelére össze-vissza hajókázzanak a Celebesz-tengeren. És jelentést kérek a vadászfedezetünkről is; mióta az az első J-7-es és Q-5-ös csoport felvette a harcot, egyetlen vadászgépet sem láttam a helyzetjelző táblánkon!

Kisvártatva újabb rajzoló foglalta el helyét a tábla mellett, és elkezdte bejelölni egy vadászkötelék pozícióját Mount Apótól nyugatra. – Uram, a tizennégyes vadászkötelék hat Dzsiandzsi-7-es géppel és egy vegyes vadász-támadó raj három Qiangdzsi-7 vadásszal és három A-5K vadászbombázóval harminchét kilométerre van a Mount Apótól – jelentette Szun kapitány.

– Három perc múlva harcállásponton vannak a Davao-öböl felett.

Jin öklével az asztalra csapott. – Ez nem elég! – sziszegte. – Száz vadászgépnek kellene itt lennie, és csak húsz van? Haladéktalanul szálljon fel még két kötelék! Minden használható J-7-es és Q-5-ös vadászgépünk rögtön szálljon fel, és támadja meg a bejövő bombázókat.

– Azonnal meglesz, de emlékeztetnem kell, akkor nem maradnak Q-5-öseink a tengerészgyalogság fedezésére – mondta Szun. – A Q-5-ösök és az A-5-ösök az egyedüli levegőben utántölthető gépeink. Továbbá csak töredék részük alkalmas éjszakai harcra.

– Nem lesznek tengerészgyalogosaink akiket fedezzünk, ha meg nem állítjuk ezeket a bombázókat! – ordította Jin. – Azonnal szálljon fel minden használható vadászgép! Kettőt küldjenek ki, vizsgálja meg ennek az impulzus-adásnak a vonalát! Nem szeretném, ha bármi átmenne a védelmi vonalunkon, és megtámadná a tengerészgyalogságunkat.

Az AUDR új adatai éppen akkor futottak be, amikor Cobb és McLanahan Kiapongától délre elrepültek a partvonal felett. Cobb ismét bekapcsolta a terepkövető komputert, és alig kétszáz láb magasságban kúsztak a Sarangani-félsziget parti dombjai és völgyei felett. McLanahan a felfrissített monitoron látta, amint három Tomahawk rakéta megelőzi B-2-esüket; a komputer a rakéták utolsó helyzet–és sebességadatai alapján és előre programozott útvonaluk ismeretében feltüntette a pillanatnyi helyzetüket is. – Körülbelül hat másodperc múlva fordulhatunk – mondta Cobbnak. A parancsnok válaszul megkocogtatta mikrofonját.

A terep a Gran River völgyének torkolatát övező sziklapárkányoktól kezdve meredeken emelkedett; a völgy legalább hat mérföld széles volt, nyugat felé kevésbé meredek oldallal. –

Maradj a parti dombok nyugati oldalán – mondta McLanahan. – Nem a legjobb hely, mégis jobb, mint csapdába szorulni a völgyben. A dombok eltakarnak a partközeli hajók elől is. – Két kattanás érkezett válaszul Cobbtól, enyhén jobbra döntötte a gépet és észak-északkelet felé repült tovább a parti dombok nyugati oldalán; nem túl magasan, de a völgybe sem ereszkedve le túlságosan. McLanahan hatvan mérföldre növelte a szupermonitor látómezejét. A legészakibb ponton, a monitor felső szélénél volt fő támadási célpontjuk, Mount Apo. Sárga színű kupola vette körül ezt a pontot, az ott működő kínai radar hatósugarát jelölve. A radar megsemmisítése volt a cél. A kupola még nem érintette a B-2-es ikonját; nem mintha nem lettek volna benne máris a hatósugarában, de az észlelt radarenergia kisebb volt, mint amennyitől egy lopakodó bombázóról Mount Apón radarvisszhangot kaphattak. Ebből a radarközpontból a kínaiak bármelyik amerikai bombázóra rávezethették vadászgépeiket.

McLanahan a hegytetőt azonnal megadta célpontként két SLAM rakétájuk számára, beprogramozta a kitérő manővereket és az adat; vonalakat aktiváló tájékozódási pontokat, és a GPS műhold jelzései alapján pontosította a rakétákba betáplálandó navigációs adatokat. Végül beprogramozta a cél előtti “felkapást" is, hogy a rakéták ne oldalról, hanem felülről csapódjanak be.

A SLAM rakéták szárazföldi bevetése azzal az egyetlen hátránnyal

járt, hogy a rakétát célba irányító repülőgépnek egyenes vonalú, tiszta rádiókapcsolatban kellett maradnia; ami azt jelentette, el kellett hagynia a felületi radarszórás biztonságos menedékét, és így könnyű célpontot nyújtott az ellenség radarjainak. A rakétairányító komputer jelezni fogja majd Cobbnak és McLanahannak, mikor kell felemelkedniük. A bombázó magasságától és a jelerősségtől függően ez rendszerint a rakéta becsapódása előtt hatvan másodperccel következett be. A B-2-es kicsi radarkeresztmetszete miatt szerencsére nem volt annyira kitéve az ellenség radarjainak, mint a többi SLAM-rakétát hordozó repülőgép. – Rakéta beprogramozva, Henry, kilövésre kész.

Amint ezt kimondta, két vörös háromszög jelent meg a képernyő tetején, és mindegyik háromszög csúcsától sárga körcikk terjedt lefelé, a B-2-es jele felé; ezek sem érintették a gép pontját, nyilván a kicsi radarkeresztmetszetnek köszönhetően. – Vadászgépek tíz óránál, negyven mérföldre – jelentette McLanahan. – Kettő... most már hat, legalább hat, erre tartanak... nem vettek észre...

– Tízennégyes vadászraj, célpont harminc tengeri mérföldre, tizenkét óránál, sebessége négyötven, magasság száz méter alatt – jelentette Mount Apo radarkezelője. – Feltehetően északnyugat felé tartó cirkálórakéták. Tartsanak jobbra és szakadjanak szét, egyenkénti elfogásra felkészülve. Kettes vegyesraj, a banditák tizenegy óránál, huszonhét mérföldre. Tizennégyes és kettes raj, a vezérgépek hagyják el a formációt, Delta hívójelű külön köteléket alkotnak. Delta induljon egy-hat-nyolc irányba ezer méteren, és kapcsoljon át arany frekvenciára. Nyugtázzák. A vadászbombázó rajból két vadászgép kivált, és délkelet felé indult: egy JS-7-es és egy A-5K

típusú. Az A-5K a Q-5-ös nappali csapásmérő gép továbbfejlesztett változata volt, korszerű

Aeritalia gyártmányú avionikával, többek között nagy fényerejű tv-kamerával és lézeres távolságmérővel, amelynek révén éjszaka is bombázhatott.

– Delta kötelék, azonosítatlan forrás kis magasságon, becsült helyzete tizenkét óránál, negyven tengeri mérföldre. Azonosítsák és fogják be. Vége.

A két ellenséges gép egy időre eltűnt, majd amikor újra megjelentek, radarcikkelyeik azonnal elborították a B-2-es jelét. – Két vadászgép levált a rajról – kiáltotta McLanahan. –Tizenkét óránál X-sávú keresőradarok. Kiszúrtak minket.

A B-2-es éppen akkor hagyta el a Sarangani-félsziget parti dombjainak védő fedezékét, és most a Buayan folyó völgyén száguldott keresztül, egy lapos, termékeny síkságon, Davaótól körülbelül negyven mérföldnyire. Ötven mérföldes körzetben a Mount Apo magányos csúcsa volt az egyetlen kiemelkedő tereppont; a legrosszabb pillanatban kapták el őket a vadászok. Keleten, Davaótól tíz mérfölddel délnyugatra még látszottak a hadihajók ikonjai.

– Húsz mérfölddel nyugatra van egy kis terephullámzás, keletre viszont csak a Davao-öböl és egy romboló – mondta McLanahan. –Egyébként lapos, lapos, lapos az egész. A vadászok tizenkét óránál vannak, most már csak huszonkét mérföld a távolság. Hamarosan lőtávolban lesznek.

– Akkor nyugatnak megyünk – mondta Cobb, Éles bal kanyarba döntötte a gépet, és a széles völgyön át a dombok menedéke felé osont.

– Tizenöt perc, amíg elérjük a dombokat – jelentette McLanahan. – A vadászok egy óránál, tizenöt percre. Ebben a pillanatban az egyik radar sárga körcikkelye elérte a B-2-es ikonját, és azonnal vörösre váltott. – Lószar, lószar, befogtak minket.

A kínai JS-7-es szélvédőkijelzőjén csak egy pillanatra villant fel a célpont, de a támadóradar villámgyorsan kiszámította a magasságát, irányát és sebességét; aztán mégis az A-5K nagy fényerejű kamerája fogta be az ellenséget. A kontraszt-érzékelő szenzor azonnal ráállt a meleg pontra, és el sem engedte többé.

Amint a célpont bal kanyarba kezdett, már nem lehetett kétséges az azonosítása sem: az A-5K

pilótája felismerte az amerikai B-2-es lopakodó bombázók jellegzetes bumeráng-profilját. –Egy lopakodó bombázó! – kiáltotta izgatottan. – Nagyon alacsonyan, nyugat felé tart... –Izgalmában elfelejtett teljes jelentést adni.

Arról is megfeledkezett, hogy kötelékben repül egy másik géppel. A két kínai gép majdnem összeütközött, amikor az A-5-ös pilótája hirtelen nyugat felé kanyarodott tv-monitorán tartva a gyorsan mozgó bombázót. – Kong Jun Egy-Hét, maradjon a helyén! – üvöltötte a JS-7-es pilótája.

– Kötelék elfogásra kész. Irányító, itt Delta, egy amerikai B-2-es lopakodó bombázó van a radarunkon, most fordulunk rá.

De alig kezdtek hozzá, hihetetlenül erős zavarás érkezett a B-2-es-ről, és tartósan megszakította a radarkapcsolatot; a hatalmas energiájú sugárzás kétszer ki is nullázta a Cyrano-IV-es radart. –

Kong Jun Egy-Hét, a tévén még megvan? – kérdezte a JS-7-es pilótája a társától.

– Igen, Jan.

– Erős zavarást kapok, nem tudom fenntartani a radarkapcsolatot. Vezessen csapástávolságba. Menjen előre.

– Előre megyek – jött a válasz. A JS-7-es pilótája karja és válla merevségén észlelte a feszültséget, ahogy belekezdett a veszélyes feladatba: a radaros irányítást feladva az A-5K gyenge irányfényei alapján kell tovább repülnie. Aprókat lassítva hátracsúszott hogy az A-5-ös jobb

“szárnyára" álljon, de azonnal félrekapta a gépét, mert egy pillanatig úgy érezte, túl közel sodródott. Eltartott egy ideig, míg összeszedte magát, és centinként a megfelelő pozícióba kúszott. Éjszaka, néhány méter távolságban egy fegyverekkel megrakott másik vadászgéptől, több mint tizenhat kilométeres percenkénti sebességgel suhanni a talajszint fölött egy jól fölfegyverzett, veszélyes betolakodó nyomában! Az egyik legveszedelmesebb repülési feladat volt. Bár a kínai pilóta előtt alig tizenhét mérfölddel vágtató lopakodó bombázó két pilótája alighanem más véleményen volt.

Cobb teljes sebességre kapcsolt, kétségbeesetten próbálta elérni a nyugati dombok fedezékét. –

A vadászok helyet cseréltek mögöttünk – jelentette McLanahan. – Megtaláltak, a radart kikapcsolták. Nyilván optikával vagy infrával fogtak be. – Aktív üzemmódra állította a B-2-es rakéta-vészjelző rendszerét. A vészjelző kis infravörös érzékelőkkel kereste a közelben tartózkodó

repülőgépeket. Mihelyt egyet megtalált, aktívan ráállt és követte. Ha újabb fény villanást észlelt ugyanabból az irányból, ami egy rakéta hajtóművének begyújtását jelezte, működésbe hozta a bombázó Doppler-impulzusradarját, amely ráállt a rakétára, és aktív ellenintézkedéseket hozott működésbe.

– Indítom a SLAM rakétákat, legalább a radarközpontot elkapjuk, mielőtt a mukik elcsípnek minket. – McLanahan megérintette a fegyverzet jelét a monitor alján, kikapcsolta az időzítő

rendszert, ezzel a csapásmérő programba egyenesen a rakétaindítás pontjánál lépett be, és megkezdhette a két SLAM rakéta kilövését. Cobb kénytelen volt további száz lábbal növelni a magasságot, hogy a rakéták visszaszámlálása elkezdődjék. – Magasságot tartani, első rakéta visszaszámlál, ajtó nyílik, első rakéta kint van, tár elfordul, kettes rakéta kint van, ajtó csukva, magasság vissza, ereszkedni száz lábra.

Még mindig volt két SLAM és két HARM radarelhárító rakétájuk, de az elsődleges feladatot teljesítették; ahogy a régi bombázópilóták mondták: mihelyt a bombákat ledobtad, már nem a hazáért repülsz, hanem önmagadért.

Cobb és McLanahan ettől kezdve az életéért repült.

– Rakéták! A bombázó rakétákat lőtt ki! – rikoltotta az A-5K pilótája. A tv-monitorán világosan látta, ahogy a két rakéta lassan levált a bombázó hasáról és ez a kis jelenet észveszejtő dühvel öntötte el. Kiválasztott egy PL-2-es hőérzékelős rakétát és megnyomta az indítógombot, amikor a bombázó pontosan előtte volt. Alig lőtte ki a rakétát, ráeszmélt, a rakétának még ideje sem volt ráállni a célpontra; de ebből a távolságból nem téveszthette el.

– Ezek között a dombok között nem tudunk elbújni – mondta McLanahan a monitor komputer –

generálta tereprajzát tanulmányozva. Egyetlen nyikkanásnyi radarenergia kisugárzása nélkül rajzolta fel a számítógép a terep valamennyi folyóját, völgyét, magaslatát és települését a monitorra, és minden műholdfordulatnál felfrissítette a képet; ám ezúttal nem tudott jó hírrel szolgálni számukra. Hacsak száz lábnál alacsonyabbra nem merészkednek, ezek a dombok nem

fogják eltakarni őket üldözőik elől. – Talán ...

Szavait villogó fényjelzés szakította félbe: a “rakéta a levegőben" felirat villogott, és a komputer hangja is megszólalt a sisakban: Infrakövetős rakéta közeledik ... Kitérni... Infrakövetős rakéta közeledik ... Kitérni

– Kitér jobbra! – kiáltotta McLanahan. Ugyanekkor ellenőrizte, az elektronikus ellenintézkedések komputere kidobja-e a csalifáklyákat, és bekapcsolja-e az infravörös zavarót, amely az ALQ-199 vészjelző vezérlésével lézersugarakat bocsátott ki, hogy elvakítsa az ellenséges rakéta keresőfejét.

Ez volt az első alkalom, mikor Patrick egy rakétaindítást nézhetett végig a monitoron. Nyomasztóan lenyűgöző látvány volt; mintha egy célja felé szálló nyílvesszőt látna lassított felvételen –, csak éppen ez a nyílvessző feléjük tartott! A vészjelző érzékelője a hátsó

negyedekben kereste a vadászgépeket, és amint a hőérzékelők jelezték a rakétaindítást, automatikusan bekapcsolt a lézeres zavaró. A vadászgépek négyzetbe foglalt vörös háromszögekként világítottak, a B-2-est fenyegető legnagyobb veszélyt jelezve; az ALQ-199-es által észlelt rakétákat pedig vörös körök jelképezték. A szupermonitor újrarajzolta a helyzetet, a B-2-es jele kinagyítva középre került, a közvetlen környzetében látható tereprajzolattal és az üldöző vadászokkal együtt.

A körök eleinte balra mozogtak a kidobott csalifáklyák felé, de szinte azonnal visszatértek a B2-es nyomába. Egy kis adatsor mutatta a kilövés óta eltelt időt, és a becsapódás várható

időpontját, a “halálidőt". Ez kezdetben tizenkét másodperc volt, de amint a kínai rakéták Mach hármas végsebességre gyorsultak, egyből öt másodpercre zuhant, és gyorsan fogyott tovább. A rakétának azonban egy éles bal kanyart kellett végrehajtania a csalifáklyákra állva, majd újra megtalálta a bombázó melegpontját, és jobbra kanyarodott. A rakéta “csúszkált", eközben sokat veszített lendületéből; megérett arra, hogy végleg lerázzák.

– Fordul balra! – kiáltotta McLanahan és kidobott két fáklyát a jobb oldali kidobón. Ugyanekkor a lézeres zavaró, amely eddig az ALQ-199-es vészjelző radarjával követte a rakétát, ráállt a PL-2-esre és elkezdte nagy energiájú lézerkötegekkel bombázni. Ahogy a rakéta visszakanyarodott a bombázó felé, a lézersugár pontosan az érzékelőjén villant, azonnal kiégette az érzékeny galliumarzenid “szemet", és működésképtelenné tette az egész gépezetet. Ám McLanahan még nem örülhetett a győzelemnek, mert a kínai vadászgép egy második rakétát is elindított, ezúttal még közelebbről; azonnal 4:39 lett a “halálidő". Nem lehetett már elfordulni, kitérő manőverbe kezdeni. – Emelkedj! – üvöltötte, és amilyen gyorsan csak tudta, pumpálta kifelé a csalikat. A taktika bevált Az A-5K második, utolsó hőkeresős rakétája a másodperc töredékére szem elől vesztette a gép melegpontját. Noha azonnal emelkedni kezdett a nyomukban, a kapcsolat megszakadt, és a PL-2-es huszonnyolc font súlyú robbanófeje automatikusan detonált, mégpedig alig harminc lábra a B-2-es motorblokkjától. A robbanás egy hat méter hosszú darabot leszakított a bal belső emelőből, a szárny kilépő

élének csűrőlapszerű eleméből, és teljesen leválasztotta a gépről. A lemez felhasította a hidraulikus vezetékeket, feltépte a bal szárnyvég üzemanyagtartályát, és leszakította a bal futómű

két kerekét, ami teljesen nyitva hagyta a bal oldali üzemanyagtartályt. A kerozin ömleni kezdett a gépből; a levegőn szilárduló habot fúvó tartályok sikeresen elszigetelték a motorblokkot, de a bal szárny tartálya másodpercek alatt kiürült, és az egyes számú hidraulikus rendszer teljesen működésképtelenné vált.

A pilótafülkében a rázkódás, a sokk és az ütés akkora volt, mintha a földhöz csapódtak volna. A sebesség száz csomóval csökkent, a hatalmas bombázó ellenőrizetlenül bukdácsolt a levegőben, és vadul csavarodott bálra, a bedöglött egyes számú hajtómű irányába. A botkormány eszeveszetten ugrált, majd ellustult, egyre nehezebben mozgott, és kezdett bedögleni. A bal szárny egyre lejjebb süllyedt, és úgy látszott, Cobb képtelen megállítani.

– Találat! – ordította Cobb. Jobb karja minden erejével feszítette a botkormányt. – Fogd a kormányodat! – kiáltotta McLanahannak. –Emeljük föl a bal szárnyat!

McLanahan kiszabadította a jobb oldali műszerfal fényellenzője mögül a vezérlőpultját. Megragadta és húzta, de semmi sem történt. – Nincs bekapcsolva!

A sisaktelefonjuk is bedöglött, mert az egyes számú generátor leállt. Cobb letépte az oxigénmaszkját, és úgy üvöltötte: – Akkor szállj ki, Patrick! Szállj ki! – Cobb a vészhelyzet ellenére sem használta a “kiugrani" vezényszót, ami minden jól képzett repülősből azonnali reakciót váltott ki.

– Emeljük fel a szárnyat, Henry! – ordította McLanahan. Cobb levette balját a gázkarokról, és azzal is a botkormányt feszítette. A bal szárny lassan, szinte észrevétlenül emelkedni kezdett; és McLanahan ebben a pillanatban eldöntötte, nem fog kiugrani. Meglehet a bombázót ezredmásodpercek választják el a földre csapódástól, és talán tűz ütött ki a bombakamrákban; de amíg Cobb ki nem adja a parancsot a kiugrásra, ő marad. A gép kormányozhatóságára utaló

legcsekélyebb jel meggyőzte, van még esély.

Több hangos dörrenés rázta meg a háromszázezer font tömegű bombázógépet, mintha egy óriás nekicsapkodta volna őket egy hegy oldalának.

McLanahan elfordult parancsnokától, a hajtómű–és teljesítménykijelzőket figyelte. – Sebesség egynyolcvan ... Egyes gép fordulata ötven százalékon, turbinahőfok és égésgázhőfok a vörös vonalon, egyes számú kompresszor leállt, egyes motort kikapcsolni. Egyes fúvóka ki! –

McLanahan bal kezét a saját gázkarjaira tette, nehogy Cobb tévedésből a jó fúvókákat is kikapcsolja. A bal szélső turbina vezérlője üresbe csúszott, majd “gyújtás le" állásba. A kompresszor leállása gyakori, de nagyon veszélyes motorhiba; a légátáramlás ilyenkor megszakad, megszűnik a hajtóerő, ugyanakkor az üzemanyag tovább ömlik a hajtóműbe, és egymást követő heves robbanásokban ég el, iszonyú tüzet lobbantva az égéstérben.

– Kikapcsolva – üvöltötte Cobb.

– Turbinahőfok, égésgázhőfok – mondta McLanahan. A szuper-monitorra nézett, de az elsötétült amikor az egyes generátor kikapcsolt, úgyhogy az apró műszerkijelzőkön kellett eligazodnia. – Egyes motor fordulata negyven százalék, turbinahőfok és égésgázhőfok még mindig a vörös vonalon. Minden más rendben. Le kell állítani az egész egyes motort. –Minthogy a szupermonitor kiszállt, nem tudhatták, a komputer elkezdte-e már az egyes motor kiiktatását, ezért azt feltételezték, még nem. – Egyes számú T-fogantyút meghúzni!

– Neked kell megcsinálnod – kiáltotta Cobb. Nem merte levenni a kezét a botkormányról. McLanahan kikapcsolta a biztonsági övét, és átnyúlt az elülső műszerfalhoz, ahol egy sor feketesárgával csíkozott fogantyú volt “üzemanyag vészmegszakítás" felirattal. Bal kezét az első

fogantyúra tette, még egyszer ellenőrizte, a megfelelőt választotta-e, aztán megrántotta.

– Egyes T-fogantyút meghúztam. Gyújtásjelzők! – Ellenőrizte a fogantyúhoz tartozó

jelzőlámpákat: mind a négy sötét volt. Megnyomta az ellenőrző gombot, meggyőződve róla, nemcsak az izzók égtek-e ki, de az izzók rendben voltak, mind a négy jelző felvillant. –

Gyújtásjelzők ki. Motorkijelzők! – A pilóta oldalán is sötét volt a szupermonitor, úgyhogy McLanahan végighúzta mutatóujját a kis kijelző műszereken az elülső műszerpult alsó felén. –

Turbinahőfok és égésgázhőfok még mindig magas, de jön lefelé égésgázhőfok a vörös vonal alatti Azt hiszem sikerült. Egyes számú hidraulikus rendszer nem működik. Elektromos rendszer újra indul; ha tudod, kapcsold majd ki az egyes generátort.

– Nem tudom.

McLanahan tovább olvasta a vészhelyzeti ellenőrzési lista utasításait, de a kritikus,

“vastagbetűs" teendőket már mind elvégezték, csak az ellenőrzések voltak hátra. A lopakodó

mintha egyenesbe állt volna. Cobb végre levehette a bal kezét a botkormányról. Egy kis időt azzal töltött, hogy kikapcsolgassa az egyes motor miatt használhatatlanná vált berendezéseket, aztán felvette szokásos szobormerev testtartását, és mereven előre nézett, bár ezúttal időről időre kurta pillantásokkal pásztázta a fülkét.

Szinte hihetetlen, de alig tíz másodperc telt el a rakéta robbanása óta; McLanahan számára lassított örökkévalóságnak tűnt. Ismét érezte ahogy a halál közeledik felé, és most másodszor még ijesztőbb volt az egész. A végletes tehetetlenség érzése olyan erővel tör rá az emberre ilyen helyzetekben, hogy gyakran a repülők halálát okozza. Csak a rengeteg gyakorlásnak, felkészülésnek és a szimulátorban el-töltött hosszú óráknak köszönhették, hogy időben össze tudták szedni magukat.

– Ha tudsz, vigyél haza minket – mondta McLanahan. Újraindította a szupermonitort. és nagy meglepetésére azt tapasztalta, a navigációs rendszer működik. – Mount Apo két óránál van, nyolc mérföldre. Ez az utolsó esélyünk. Irány nulla-három-öt

Az egyetlen villanást hosszú, másodpercekig tartó lángnyelv követte, amely egyszerre előre–és hátrafelé csapott. – Találat! Találat! – kiáltotta az A-5K pilótája. De lelkesedésében megint megfeledkezett arról, kötelékben repülnek. Amikor a lángnyelv elmozdult jobbra, ő is azonnal jobbra kanyarodott, egyenesen a JS-7-es bombázó útjába. A rakétaindítás izgalmában a JS-7-es pilótájának a fejébe szállt a vér, és elárasztotta adrenalinnal; azonnal jobbra rántotta a kormányt, és feljebb szökkent. – Dzsian Nulla-Kilenc, elvesztettem a szárnyamat! – kiáltotta a rádióba. Hirtelen ráeszmélt, nem is tudja hol van, csak annyit tudott, háromszáz méter magasságban van, egy háromezerkétszáz méter magas hegység közelében. Azonnal emelkedni kezdett a biztonságos magasságába, ami ebben a szektorban háromezerháromszáz méter volt. – Nulla-Kilences felmegy a legkisebb biztonságos magasságba –

jelentette.

– Jöjjön vissza! –ordította dühösen az A-5K pilótája. – Nincs több hővezérelt rakétám!

Magának kell harcolnia!

– Nulla-Kilences, nem látom a vezérgépet, nincs terepinformációm – kiáltotta vissza a JS-7-es pilótája. – Nekem nincs tv-kamerám, nem látom a terepet. Próbálok felzárkózni. Várjon ...

– Égésgázhőfok piros vonal alatt – mondta McLanahan. – Próbáld újraindítani. – Cobb visszanyomta az üzemanyag-megszakító T-fogantyúját, a bal oldali monitoron kiválasztotta a

“motor állapota" menüt, ráállt az “újraindít" parancsra, és amikor a komputer felszólította, elkezdte felnyomni a fúvóka szelepét.

Hiba volt. Amint a motor pörögni kezdett, vakító vörös “tűz" felirat jelent meg. A komputer azonnal hozzákezdett a motor leállításához, és ezúttal Cobb maga rántotta meg a T-fogantyút, és nyomta be az egyes hajtómű tűzoltó rendszerének gombját. A “tűz" felirat azonnal kialudt, és a többi rendszer normál állapotot mutatott.

– Biztosan hidraulikus folyadék ömlik a motorba, vagy nagy üzemanyag-szivárgás van valahol

– mondta Cobb. – Úgy tűnik, három hajtóművel kell végigcsinálnunk ezt a bevetést. – A B-2-es infravörös keresőjének képét beállította a szupermonitorján, és felvette szokásos testhelyzetét. –

Hol vannak a vadászgépek?

– Az egyik még mindig a farkunkon, de nyolc mérföldre leszakadt, és még nem lőtt ki újabb rakétát – jelentette McLanahan. – A másik fickó letért öt óra felé és felemelkedett; lehet hogy gépfegyversorozatra készül, vagy zavarójel vezérelte rakétát akar kilőni, ha van neki olyan; a zavaróink még mindig műkődnek. – Gyorsan átkapcsolt a SLAM rakéták adatvonalára, de a szupermonitor jobb képmezője üres maradt. – Lószar, úgy tűnik, elvesztettük a kapcsolatot a rakétákkal, amikor leesett a feszültség. Megpróbálom megtalálni őket:

– Mit csinálunk, ha Mount Apóhoz érünk?

– Megkerüljük és imádkozunk – felelte McLanahan. – Ez az egyetlen esélyünk lerázni ezeket a bohócokat. – Visszaállította a szupermonitorját a szokásos “istenszem'7 távlatra, és ekkor megpillantotta őket. – Henry! – kiáltotta – Fordulj azonnal egy-kettő-nullára, és menj föl kilencezerhétszáz lábra. Pontosan a Mount Apo fölött fogunk átrepülni.

– Kilencezer láb! – mondta Cobb. – Látni fognak minket! A fél kínai flotta látni fog minket.

– De ha időben csináljuk, előnyünkre válhat – mondta McLanahan. – Láss csak neki. – Cobb hátrahúzta a botkormányt, és a sérült bombázótól elvárható legmeredekebb szögben emelkedni kezdett. A B-2-es alig kétszázötven csomóval vánszorgott, amikor Cobb pontosan a Mount Apón álló radarközpont infravörös képére állította a gép orrát, és egyenesen megindult felé.

A B-2-es egy pillanatra eltűnt a nagy fényerejű tv-kamera szűk látóteréből, és az A-5K pilótája kétségbeesetten növelte a látószöget, hogy megtalálja a betolakodót. Meglepetten észlelte, az emelkedik ereszkedés helyett; valójában már kétezer méter felett járt, és még mindig ment fölfelé. Azonkívül egyenesen a Mount Apo radarállomás felé tartott. Mire készül? Kamikáze – támadásra a radarközpont ellen? Újabb rakéta kilövésére? Katapultálásra? Egyiknek sincs sok értelme. Egy dolog azonban biztos: elég magasan és lassan száll ahhoz, hogy könnyű zsákmány legyén. Minimális utánégetésre kapcsolt, és megpróbált lőtávolba kerülni; fogytán volt az üzemanyaga, de ez most nem számított.

Körülbelül tíz kilométernél bekapcsolta lézeres távolságmérőjét. A tűzvezérlő komputer azonnal megadta a lövésszöget a két huszonhárom milliméteres fedélzeti gépfegyvernek a szárnyak tövében; sajnos csak száz-száz tölténye volt, ez összesen két egyperces sorozat. De ennyi elég is lesz ezúttal. A B-2-es bal szélső motorja fekete füstcsíkot húzott maga után, legénysége pedig sebességet vesztve emelte fölfelé a gépet, valószínűleg katapultálásra vagy öngyilkosságra készülve. Nem lesz alkalmuk egyikre sem.

A hatalmas B-2-es hirtelen nagyon meredek szögben jobbra kanyarodott. Bizonyára egy végső

kísérletet tesz a pusztulás elkerülésére. Az A-5-ös pilótája egyszerűen kissé jobbra rántotta az orrot a bombázó után, hogy a célkeresztet visszavigye rá. A tv-kamerán világosan látszott a Mount Apo radarállomás, alig húsz méterrel a B-2-es alatt, ami egy töredékmásodperccel azelőtt kanyarodott el, mintha nekicsapódott volna. A pilóta valóban érti a dolgát, de most már ez sem mentheti meg. Egy kilométerre megközelítette, megnyomta a gépfegyver ravaszát, és kilőtte az első sorozatot a tehetetlen B-2-esre. És ebben a pillanatban mintha az egész világegyetem lángtengerbe borult volna. Két Tomahawk rakéta elhúzott a repülőgép fölött, és alig néhány száz lábra a kínai vadászgéptől a Mount Apo radarközpontba csapódott. A robbanásereje majdnem fél mérföld távolságra repítette a kínai gépet, megvakította a pilótát, és iszonyú erővel odacsapta a lent zöldellő lankákhoz.

A radarállomás robbanása a B-2-est is megrázta, de a kínai PL-2-es rakéta okozta megrázkódtatáshoz képest ez csekélység volt. Cobb ismét lenyomta a nagy bombázó orrát, ezzel sebességet nyerve, és növelve a gép kormányozhatóságát.

Ebben a pillanatban ijesztő látvány jelent meg a szupermonitor infraképén: egy nagy kínai hadihajó, alig néhány mérföldre előttük. Túl messze kitértek kelet felé, és most az egész kínai inváziós flotta látta őket. – Szent szar, tűnjünk el innen! – kiáltotta Cobb.

– Ha már itt vagyunk, csináljunk is valamit – mondta fanyarul McLanahan. – Miközben Cobb tovább ment lefelé, gyorsan beprogramozta az utolsó két SLAM rakétát az előttük álló flottára, Végigfutott az indítási listán, és kilőtte a rakétákat a hajókra.

– Egyes rakéta kint van, tár elfordul –ebben a pillanatban vészjelzés gyúlt ki az elülső

műszerfalon. – A francba, elveszítettük az egyes hidraulikus rendszerünket. Remélem, a tár azért még elfordult, kettes rakéta kint van. Ajtó automatikusan csukódik. Cobb előhívta a vészhelyzet menü parancsait a monitorján. – Átkapcsoltam a kisegítő

hidraulikára – mondta McLanahannak. – Robotpilóta kikapcs., repülésirányító komputer kettes üzemmódban. Nincs többé terepkövetésünk, és nincsenek gyors kitérő manőverek; a teljes terhelés kinyírná az egész hidraulikus rendszerünket. Üzemanyagszivárgás is van a bal szárnyon, és az a gyanúm, csökken a kabinnyomás. Rendesen szétlőttek minket. – De legalább repülünk, gondolta Cobb, és valóban repültek még.

Ráadásul még mindig támadták őket. – Bandita négy óránál, távolság tíz mérföld, jobbra fordul és utánunk jön – kiáltotta McLanahan. –Menj le, amennyire tudsz.

– Megyek már, megyek ... a rosseb, ha nagyon alacsonyra megyünk, nem fogunk többé

felemelkedni. –Cobb nekifeszült a botkormánynak, mert a kisegítő hidraulika csak hetvenszázalékos teljesítményt nyújtott, és a repülésirányító rendszer sem segített már rá. –Nehéz kormányozni, Patrick. Ha a muki támad, végünk van. Nem tudok manőverezni. Alig tudom egyenesben tartani. Szíjazd vissza magad. Készülj a kiugrásra, ha újra támad.

– Ahhoz előbb meg kell találnia minket, Henry–mondta Patrick, miközben szorosra húzta a hevedereit. – Távolság hét mérföld, hat órára fordul, ereszkedj tovább, Henry. A zavarásunk működik, nem fog megtalálni minket... öt mérföld és csökken.

A B-2-es rázkódni kezdett, az orr imbolygott ahogy Cobb megpróbálta egyenesben tartani. –

Készülj fel, Patrick. Még repülünk, de nem tudom, meddig.

– Csak tarts ki, Henry – De McLanahan látta a szupermonitoron, hogy a vadászgép könyörtelenül közeledik; gyilkolásra készül, és semmi módon nem tudják megállítani.

A JS-7-es pilótájának több tapasztalata volt a légiharcban, mint a vezérpilótának – az A-5-ösök többet gyakorolják a földi célpontok támadását, mint a légvédelmi harcot –, és a B-2-es kis sebességéből és tétova mozgásából kitalálta, bármely percben magától is lezuhanhat. Az A-5-ös pilótája – akinek még a nevét sem tudta – elsiette a lövést, nem ment elég közel, hogy az eleve gyenge teljesítményű PL-2-esek megbízhatóan célra állhassanak. Egy közvetlenül irányzott rakéta a legjobb megoldás; a PL-2-es különösen érzékeny a csalikra, úgyhogy hatásosabban működik ha az érzékelőjét kikapcsolják. Közvetlen irányzékra kapcsolta a támadórendszert, és nagy teljesítményen működtette a hajtóművet, gyorsan csökkentve a távolságot. A közvetlen irányzás a rakétából egyetlen hatalmas puskagolyót csinál, amely sokkal veszélyesebb mint a huszonhárom milliméteres gépfegyver, de körülbelül ugyanakkora a pontos találati távolsága. Ugyanúgy kell célozni vele, mint a gépfegyverrel, ami ebben az esetben nem lesz nehéz, mert a B-2-es nem manőverezik, és szemlátomást képtelen is erre.

Nem volt lézeres távolságmérője, nem volt tv-kamerája, sem távolságmérésre használható

radarja, de amikor szabad szemmel is látta az ég halvány derengésében az amerikai B-2-es kísérteties alakját, tudta, már elég közel van.

A vészjelzője hirtelen vijjogni kezdett. Nem volt figyelmeztető búgás, semmi jele közeledő

vadászgépnek, egyszerűen egy vadászgép jelzése jelent meg a szkóp középső körében, ami azt jelentette, máris csapástávolságban van. Egy pillanatra szem elől tévesztette a B-2-est, míg eldöntötte, kerülő manőver helyett inkább az azonnali támadást választja, de ez a töredék másodperc is elég volt: a B-2-es enyhe ívben nyugat felé fordult, és csak több másodpercig tartó

kétségbeesett keresgéléssel sikerült újra megtalálnia Mindanao sötét erdőségei fölött. A közvetlen irányzásnak lőttek.

Egy vadászgéppel a nyakában nem volt ideje felzárkózni az újabb közvetlen irányzáshoz. Azonnal visszaváltott az érzékelős vezérlésre, és néhány másodperc múlva sikerült befognia a célpontot, de soha nem sikerült kilőnie a rakétáját. Kelvin Carter Őrnagy Megafortressének két AIM-130 Scorpion rakétája vágódott bele a kínai vadászgépbe, három darabra tépte és szétszórta a Paddada folyó völgyében.

– Gyertek jobbról – mondta Kelvin Carter őrnagy Cobbnak és McLanahannek. – Átmegyünk Mindanao középső részén, és megpróbálunk meglógni északkelet felé. Ez a Horse Egy-Hat?

– Úgy van, Diamond Egy-Három – felelt Cobb a rejtjelezett taktikai frekvencián, felismerve Carter hangját. – Kösz hogy lepucoltad a farkamról.

– Nincs mit. Megláttunk benneteket az infrakeresőn, és füstölt az egyes motorotok. Mi a helyzet?

– Elvesztettük az egyes motort, az elsődleges hidraulikát, a bal oldali kormánymű egy részét, és az üzemanyagot a bal szárnyból – felelte Cobb. – Harminc percen belül egy utántöltő gépet kell találnunk.

– Ha még rajta vagytok a hálózaton, akkor már riasztották őket, és valaki vár benneteket –

emlékeztette Carter. A dreamlandi gépek amelyek AUDR műholdas adatokat kaptak és továbbítottak, állandó ellenőrzés alatt álltak Guamról. A komputerek automatikusan állapotjelentéseket küldtek fel az AUDR műholdakra, amikor azok tizenöt percenként elszálltak felettük, a műholdak továbbították a jelentéseket Stone tábornoknak, Guamra. – Veletek maradunk, úgyis elfogyott a levegő-föld muníciónk.

– Mi van a csapásmérő erőkkel? – kérdezte McLanahan.

– Két B-52-est és egy B-2-eset veszítettünk befelé jövet, a fiúkat nem számítva – felelte Carter

–, még mielőtt ledobtuk volna a nyavalyás bombáinkat a Davaónál partra szálló erőkre. Az igazi harc még csak ezután kezdődik, éppen mostanában.

Camp David, Maryland, USA

1994. október 9., helyi idő szerint 13.23

Lloyd Emerson Taylor elnök kezét összekulcsolta az álla alatt, és egy pontot bámult az íróasztal lapján. Még mindig a barna bőr pilótazubbony volt rajta a hétköznapi nadrág és piros flaneling fölött, ugyanaz, amit előző nap viselt. A tengerészgyalogság egyes számú gépével érkezett Camp Davidre tegnap délután hatkor, közvetlenül napnyugta előtt. Érkezése után sző nélkül megcsókolta a feleségét, Jeant, elbúcsúzott tőle, és egyenesen a válságterembe ment, leült ehhez az íróasztalhoz, és a szó szoros értelmében azóta el sem mozdult onnan. Egész nap a Nemzetbiztonsági Tanács tagjai és a kongresszus kulcsemberei jártak ki és be; ő alig vett róluk tudomást.

Katonai híradós tisztek dolgoztak a közelben telefonjaikkal, de az elnök asztalán csak két telefonkészülék állt: az egyiken közvetlenül hívhatta a parancsközpontot a Pentagonban, ahol Curtis tábornok és Preston hadügyminiszter tartózkodtak attól a pillanattól kezdve, hogy az elnök aláírásával szentesítette a Kína elleni katonai akciót; a másik közvetlen vonal volt a Fehér Ház hírközpontjához, ahonnan azonnal kapcsolhatták neki a tengerentúli hívásokat. Egy sor jelentést is kapott egy biztonságos vonalon Curtis tábornoktól, köztük veszteséglistákat is. A legjobban ezektől félt.

A hírek összetörték, különösen a B-2-es pusztulásáról szóló. Első indulatában szerette volna összetépni a jelentést, ahelyett hogy elhelyezte volna a Curtistól beérkező telexek egyre növekvő

halmán; aztán mégis visszazuhant előbbi lelkiállapotába. Minél többet foglalkozott a frissen befutó jelentésekkel, annál világosabb lett számára, a B-2-es pusztulása nyomasztja a legjobban. Igen, szörnyű hogy elveszítették egy B-52-es hat fős legénységét és négy F-14-es Tomcat pilótáját, meg a Ranger tengerészeit. De mindig azt hitte, a B-2-es szinte legyőzhetetlen. Tekintettel a rengeteg pénzre és szellemi munkára amit ezekre a gépekre fordítottak, így is kellett volna lennie. Csakhogy, amint ő midenkinél jobban tudta, semmi sem biztos ebben az életben. Semmi.

Paul Cesare egész idő alatt gondoskodott róla, hogy az elnök bögréjében forró kávé legyen, habár az elmúlt majdnem huszonnégy órában alig egy-két kortyot ivott belőle; most viszont a vastag, fehér haditengerészeti kávésbögrét egy csésze tyúkhúslevessel váltotta fel. –Egyen valamit, elnök úr – mondta Cesare. – Álljon fel, nyújtsa ki a lábát. Taylor fontolóra vette a javaslatot, de a Fehér Ház telefonjának csengése az íróasztalhoz szegezte. Cesare felvette a kagylót, belehallgatott, majd átadta az elnöknek. – A kínai külügyminiszter, uram, a közvetlen pekingi vonalon.

Taylor örömest mondta volna Csounak, visszavonja csapatait, hogy rendben van, nem bombázzák tovább a hajóikat, igen, a fenébe, a legszívesebben ezt mondta volna neki. Ehelyett odaintette Danahall külügyminisztert, vegye át ő a hívást. Nagy vonalakban pontosan megbeszélték, mit fognak mondani. Most itt volt az ideje, hogy a tragédia kezdetét vegye. Az elnök egy külön hallgatót vett fel, így követve a beszélgetést. –Itt Danahall külügyminiszter

– mondta Dennis némi torokköszörülés után.

– Külügyminiszter úr, itt Csou Ti-janbing – jelentkezett be kínai kollégája. – Köszönöm hogy fogadta a hívásomat, uram.

– Üzenete van a számunkra?

– Igen, miniszter úr – mondta Csou. – Cseung elnök hivatalosan tiltakozni kíván a déli Fülöptengeren a Kínai Népköztársaság flottája ellen intézett indokolatlan és brutális támadás miatt. Cseung elnök tudni akarja, ezt hadüzenetnek tekintse-e, és vonatkozik-e erre az esetre a Brüsszeli Konvenció négyes cikkelye. – A négyes cikkely a nemzetek közötti ellenségeskedés formális bejelentésével foglalkozott, amellyel a háború minden jogi és diplomáciai formalitása kezdetét vette.

Taylor nem Hill a fülének. Növekvő haraggal és felháborodással hallgatta. Istenem, milyen boldogan mondaná Csounak és Cseung-nak, menjenek a pokolba! Vagy még inkább azt, hogy a kőkorszakba fogják visszabombázni őket. Azzal az egyetlen atomrobbantással egész elnöki ciklusának legveszedelmesebb és legőrjítőbb eseménysorozatát indították el. És most azt követelik a rohadtak, az Egyesült Államok ragaszkodjon a szabályos jogi eljáráshoz. Pofátlanság...

Megrázta a fejét és mélyet sóhajtott. A huszonnégy órás virrasztás ellenére, bármennyire nem is akarta tudni, de nagyon jól tudta, a szabályokat be kell tartani, a protokoll szerint kell eljárni, és tárgyalni kell. Bólintott Danahallnek, folytassa.

Danahalt is mély lélegzetet vett, és nyugodt hangon megszólalt: –Kérem, értesítse Cseung elnököt, az Egyesült Államok kormánya nem kíván közvetlen kapcsolatban maradni a Kínai Népköztársaság kormányával, kivéve amennyiben az utóbbi azonnali fegyverszünetet ajánl fel, és garanciát vállal arra nézve, hogy minden katonai akciót megszüntet a Fülöp-szigeteken. Minden egyéb hivatalos üzenetváltás csak az Egyesült Nemzetek Szövetségén keresztül folyhat országaink között..

– Tudomásul vettem a szabályszerű üzenetváltási feltételeket miniszter úr, és természetesen mi is tartani fogjuk magunkat ehhez –mondta Csou csiszolt, folyékony, keleties angolsággal. –

Kormányom már továbbította írásos tiltakozását az ENSZ főtitkárához, és bízom benne, O'Day nagykövet hamarosan kapcsolatba lép önnel. Azonban minden békét, szabadságot és emberi jogokat tisztelő nemzet azt fogja kívánni, hogy megkezdődjenek a tárgyalások, és a lehető

leghamarabb véget vessünk az ellenségeskedésnek, önök nem akarnak háborút kezdeni, nemde, miniszter úr? Vagy egyszerűen követeléseket támasztanak velünk szemben, anélkül hogy hajlandók volnának a párbeszédre?

– Nincs üzenetem, sem közleményem az ön kormánya számára, külügyminiszter úr – mondta határozottan Danahall –, csak garanciát követelünk csapataik azonnali kivonására a Fülöpszigetekről. Van ilyen értelmű üzenete kormányom számára?

– Kérem, továbbítsa, miniszter úr – hallotta kis szünet után. És ekkor megszakadt a vonal.

Elnöki lakosztály, Peking, Kínai Népköztársaság

1994. október 10., helyi idő szerint 02.31

– Nem fog kapitulálni az amerikaiaknak! – kiáltotta Csin Po-zihong tábornok, és kikapta a telefonkagylót a külügyminiszter kezéből. Cseung Szat-jing elnök kormányának néhány tagja rémülten talpra ugrott. Cseung maga mozdulatlan maradt, kezét összefonta az asztalon, és kőmerev, kifejezéstelen arccal szemlélte a jelenetet.

– Hogy mer így megszakítani egy külügyi telefonbeszélgetést! –ordította Csou. – Magyarázatot követelek, tábornok elvtárs! Ön megszegte az elnök elvtárs személyes utasítását.

– Én vezetem ezt a hadműveletet, Csou elvtárs – mondta Csin tábornok. – Minden ezzel kapcsolatos beszélgetés csak rajtam keresztül folyhat. Teljes felhatalmazásom van ...

– Miről beszél, tábornok? – vágott közbe dühösen Csou. – őrültség volt elkezdenie ezt az esztelen katonai kalandot, őrültség volt a bűnöző Jint a Mindanao ellent invázió parancsnokává

kinevezni, és őrültség elutasítani a párbeszédet az amerikaiakkal!

Megfordult, s a közeli asztalon felhalmozott jelentésekre mutatott: – Olvasta ezeket a jelentéseket? Máris négy rombolót süllyesztettek el! Négy rombolót! Ez a fele a Jin gondjaira bízott nyolc rombolónknak, és negyede a kínai haditengerészet összes rombolójának! Az első

jelentés szerint tíz fregatt és majdnem harminc járőrhajó is elsüllyedt. Az emberveszteségről még nincsenek jelentések, de bizonyára ezrekben mérhető! Ezt a hadműveletet azonnal be kell fejezni!

– Képtelenség! –üvöltötte Csin. –Szó sem lehet róla! Órák választanak el minket a végső

győzelemtől, Csou Jin-tangbin. A partra szállás már megkezdődött, és az első jelek szerint nincs ellenállás.

– Nincs ellenállás? Négy rombolónk van a Celebesz-tenger fenekén, és maga szerint nincs ellenállás? Nem nevezheti győzelemnek ezt az összeomlást!

– A lázadók ellenállásáról beszéltem Davaónál – mondta Csin tábornok. – Kezdettől fogva súlyos veszteségekre számítottunk.

– Ön azt mondta ennek a kormánynak, legfeljebb húsz-harmincszázalékos veszteségre számít az egész konfliktus folyamán – érvelt Csou. – Azt nem említette, hogy harmincszázalékos veszteségeink lesznek már az első három órában!

– A hadművelet célja a Samar nemzetközi repülőtér elfoglalása és Mindanao szigetének pacifikálása – mondta Csin tábornok. – A kormány jóváhagyta az akciót, ön is jóváhagyta, Csou elvtárs, az igen szavazatával. Ez a cél még mindig elérhető közelségben van. A veszteség adatait még senki sem erősítette meg, és minden jelentés azt bizonyítja, a kitűzött cél hat órán belül elérhető. Mind ez idáig csak az amerikaiak légi harcezrede vett részt a hadműveletben. Ők is súlyos veszteségeket szenvedtek, és még ha folytatják is támadásukat, kicsikarhatjuk a végső

győzelmet. Mihelyt a Samar nemzetközi repülőtér a miénk, egyetlen amerikai repülőgép sem lesz képes ötszáz mérföldön belül megközelíteni a Fülöp-szigeteket.

– Számomra nyilvánvaló, tábornok, a samari repülőtér birtokában sem ér el semmit – mondta Csou. – A veszteségeink döbbenetesek. Haladéktalanul vissza kell vonulnunk, különben nem lesznek csapataink, amelyeket Davao repülőterére szállíthatnánk, mikor végre elfoglaljuk ... helyesebben, ha egyáltalán elfoglaljuk. – A külügyminiszter Cseung elnökhöz fordult, aki az egész vita alatt egy szót sem szólt. – Elnök elvtárs, tisztelettel javaslom, vessünk véget Csin tábornok hadműveleteinek, és térjünk vissza...

– Ezt nem teheti meg! – ordította Csin. – Nem hagyhat abba egy katonai akciót pusztán az első

néhány óra ellenőrizetlen veszteség-adatai miatt. – Cseunghoz fordult: – Elnök elvtárs, tudjuk, az amerikaiak nem indíthatnak második támadást a légi harcezredükkel; Jin tengernagy becslése szerint erre az egy bevetésre felhasználták erőik kétharmadát, és súlyos veszteségeket szenvedtek. Ez mindössze figyelmeztetés: az amerikaiak így akarják a tudtunkra adni, komolyan veszik a Fülöp-szigetek hovatartozását. Viszont ha most meghátrálunk, nem tarthatunk jogot Palawanra, Mindanaóra, sem a Spratly-szigetekre. Ha elfoglaljuk Davaót és megerősítjük állásainkat Min-danaón, kedvező

feltételeket alkudhatunk ki. Az is lehet, az amerikaiak kénytelenek lesznek abbahagyni a harcot, ha a veszteségeik elég nagyok lesznek, és a saját közvéleményük meg a világ is ellenük fordul; ez esetben kínai felügyelet alatt helyreállíthatjuk a rendet a Fülöp-szigeteken. – Lehalkította a hangját, farkasszemet nézett az elnökkel, és folytatta: – Garantálom önnek a győzelmet, elnök elvtárs. Ha akadályoznak, csak zűrzavart és vereséget garantálhatok. Végtelenségnek tűnő másodpercek után az agg Cseung két testőrére támaszkodva felemelkedett. Halk, rekedt hangon megszólalt: – Ön semmit sem tud garantálni, Csin tábornok, csak halált és pusztulást. Mégis remélem, a saját érdekében nagyobb károkat okoz az ellenségnek, mint nekünk. Harminc percenként jelentést kérek.

– Igenis, elnök elvtárs – hajolt meg Csin. – Biztos lehet benne, még ma győzni fogunk. Cseung nem vett tudomást hencegéséről. A külügyminiszteréhez fordult: – Csou elvtárs, szeretnék beszélni önnel. – Csint nem hívták meg a rövid megbeszélésre. Cseung néhány szót mondott Csounak, aki mélyen meghajolt, és elsietett. Csin egyedül maradt gondolataival. Az amerikaiak hihetetlen károkat okoztak a flottának a déli Fülöp-szigeteknél, gondolta borúsan. Nagyon is reális az a veszély, hogy elveszítheti ezt a harcot: ha az amerikai bombázóknak sikerül lecsapniuk a partra szállító hajókra, a Davao felé tartó

tengerészgyalogosokat az utolsó szálig elpusztíthatják. És ő végleg kegyvesztett lesz. Nem szabad kudarcot vallania Davaónál.

Csou a szemére vetette, hogy Jin Po-lun tengernagyot tette meg az inváziós erők parancsnokává. Most hirtelen beléhasított a gondolat, hogy Jin tengernagy kiutat találhat ebből a zűrzavaros helyzetből. Csak az a kérdés: valóban elég őrült-e Jin tengernagy ahhoz, hogy ezt megtegye?

Sietve elhagyta az elnöki irodát, és egyenesen a hírközpontba ment sürgősen beszélni Jin tengernaggyal a Hong Lung fedélzetén. A válasz a kérdésre: igen. Jin tengernagy elég őrült hozzá.

Andersen légitámaszpont, Guam

– Tábornok, visszahoztuk a műholdas képeket! – mondta Jon Masters. Stone, Elliott, Harbaugh tábornokok és az egyesített hadműveleti erők törzsének többi tisztje az újra működő nagyfelbontású képernyő előtt tolongott. Hihetetlen részletességgel mutatta az egész

,Davao-öblöt, azonosítási adatsorokkal minden amerikai repülőgép és kínai hadihajó mellett..

– Nagyszerű, Jon, egyszerűen pompás! – mondta Stone. A stáb néhány percig a képernyőt tanulmányozta. – Fel fogjuk osztani a képmezőt a törzs tagjai között, és összegzést készítünk a még meglévő kínai hajókról. Hamarosan döntenünk kell a második hullámról. –Miután ellenőrizte, hogy az egyes konzolok működőképesek-e, Stone a stáb tagjai között kiosztotta a Davao-öböl, a Celebesz-tenger és a Fülöp-tenger egy-egy szektorát.

– Úgy látom a déli csoport már visszafelé jön, a keleti a célterület fölött van, az északi pedig két perccel előtte – foglalta össze Calvin Jarrel. – A déli csoportot eléggé megtépázták, a keleti majdnem sértetlennek látszik ... Istenem, az északi gépeket éppen most támadja az a hajó a reptér mellett.

– Beletelik egy kis időbe amíg megtudjuk, melyik hajónkat érte találat – mondta Masters –, bár némelyik máris nulla sebességet mutat; feltételezhetjük, ezeket találat érte. Szerencsére megvannak a memóriában a korábbi műholdas adatok, úgyhogy rekonstruálhatjuk a hajók és a gépeink útvonalát, és láthatjuk, eltalálták-e őket.

Elliott néhány perc múlva odahívta Stone-t a konzoljához. – Azt hiszem, nem árt, ha ezt látja, Patkányölő – mondta. Két nagy hajó és három kisebb kísérőhajó állt ott egy csoportban, a főerőtől nyugatabbra. – Nyilván erősítés – mondta Elliott. – De az ISAR radaradatok amiket Cobbtól és McLanahantől kaptunk, bővebb információval is szolgálhatnak.

Elliott kinagyította az öt hajóból álló csoportot, ráállt a legnagyobb hajóra, és az ISAR

szolgáltatta képre váltott át.

Amikor végeztek, Stone halkan káromkodott. – A Hong Lung – mondta. – Magát a Hong Lungot küldik vissza az ütközetbe!

– Stone tábornok – szólalt meg a stáb egyik tisztje. – Uram, a támaszpont hírközpontja sürgős hívást kapott a manilai követségről. –Mindenki a híradóstiszt felé fordult, mert a hangja elárulta, történt valami.

– Miről van szó?

– Uram a követséget felhívta egy tiszt, aki a Kínai Népköztársaság hadműveleti erőit irányító

tengernagyi törzs tagjaként mutatkozott be. Figyelmeztetett minket, Jin Po-lun tengernagy, a flotta parancsnoka elrendeli atomfegyver bevetését Davao város ellen, amennyiben az amerikai bombázók azonnal nem vonulnak vissza.

– Micsoda?

Mindenki felugrott a helyéről.

– Ez az a hajó, az a fickó, aki kilőtte az atomtöltetű rakétát igaz? –kérdezte Masters Stone-tól. Nem kapott választ; a válasz világos volt.

– Ez blöff–mondta határozottan Cal Jarrel.

– Ellenőrizték az üzenet forrását, uram – jelentette a híradóstiszt. – Egyenesen az elnöki irodából érkezett, katonai vonalon. A külügy most értesíti a Fehér Házat.

– Előzzék meg a mi hívásunkkal –parancsolta Stone. – Haladéktalanul kapcsolják nekem az elnököt.

– Megteheti? – kérdezte Elliott. – Kilőheti a rakétáit parti célpontokra?

– Könnyűszerrel, és elég jó pontossággal – felelte Stone. – A Fei Lung-9-es hatósugara majdnem kétszáz kilométer, vagyis több mint száz tengeri mérföld. Eredetileg mozgatható

kilövőhelyű földi telepítésű rakéta volt, később módosították hogy hajókra is felszerelhessék.

– Ezt nem veheti komolyan – tiltakozott Jarrel. – Ilyesmire számítani lehetett. A következő

telefonáló azt fogja mondani, a kínaiak tengeri indítású ballisztikus rakétát lőnek ki Guamra vagy Okinawára, ha nem vonulunk vissza. – De minden arc komor maradt; nagyon komolyan vették a fenyegetést. – Különben sem tehetünk semmit –folytatta Jarrel –, a gépek már a célkörzet fölött vannak. A B-l-esek három percen belül támadnak.

– Visszarendelhetjük őket – mondta Harbaugh.

– Őrültség, Tom.

– Nézzen a térképre, Cal – mondta Harbaugh. – A fiai már eddig is elég kárt okoztak. Mi olyan rossz abban, ha visszahívjuk az északi csoportot?

– Az a rossz benne, hogy a kínai tengerészgyalogság partra száll –érvelt Jarrel. – A bombázóink bevetése értelmetlenné válik, a fiaink halála értelmetlenné válik.

– Nem vállalhatjuk a kockázatot – mondta Harbaugh.

– A saját emberei közül is ki fog nyírni egy csomót, nem? – kérdezte Masters.

– Nem fogja izgatni, ha a légi harcezred már előzőleg kinyírja az embereit.

– Rendeljen el még egy támadást Tomahawk cirkálórakétákkal –mondta Elliott. – Milyen messze van a Wisconsin kötelék a Hong Lungtól? –Gyorsan elvégezték a mérést és kiderült, a távolság több mint hatszáz mérföld. A Tomahawk kezelőinek legalább harminc perc kell az új útvonal betáplálásához, és a rakéták legkevesebb további egy óra alatt tennék meg ezt a távolságot.

– Odaküldhetünk egy bombázót megtámadni a Hong Lungot – mondta Harbaugh. –Tartalékban tartják pár rakétájukat, délnek kanyarodnak és támadnak. Felhasználhatunk két B-l-est az északi csoportból; már csak aknáik és bombáik vannak, de azok is megteszik.

– A nagyfelbontású képernyőre mutatott. – A Hong Lungnak tovább kell mennie észak felé, egyenesen a Davao-öböl bejáratáig, hogy kilője a rakétáit. Ez azt jelenti, körülbelül húsz percünk van odaküldeni valakit.

– Nincs idő új céladatokat küldeni a B-1-eseknek – mondta Jarrel.

– Most csak két parancsot adhatunk a bombázóknak: támadni vagy visszavonulni. Ha két gépet utasítunk a visszafordulásra, éppen a legvadabb összecsapás kellős közepén kell lelépniük. Százhúsz mérföldet kell megtenniük heves légvédelmi tűzben, megtalálni a megfelelő hajót, és megtámadni. Ez őrültség. Azt mondom, menjenek tovább a B-l-esek, és végezzék a dolgukat. Ez nyilvánvaló blöff, és mi bedőlünk neki.

– De ha nem blöff...

– Van egy ötletem, uram – szólalt meg Masters. – Azt hiszem tudok egy módszert, amivel időben lecsaphatunk a kínai rombolóra.

És Jon Masters felvázolta tervét hallgatóságának.

Mindanao, Fülöp-szigetek

A Xiamen rombolót nem kevesebb mint hat Harpoon rakéta találta el, és vulkánként lángolt a Davao-öböl bejáratában. Járőrkísérete nem tudta öt kilométeren belül megközelíteni a tengeren szétfutó égő olaj és a felrobbanó fegyverraktárak miatt. A Xiamen hat kísérőhajójából további hármat eltaláltak a Harpoon rakéták, így a Davao-öböl nyitva volt a csapásmérő erők előtt. Két B52-est nagykaliberű ágyúkkal eltaláltak a járőrhajókról, és ezek kénytelenek voltak a célkörzet előtt megszabadulni fegyverzetüktől;, egyet pedig visszavonulás közben lelőttek, de minden pilóta épségben földet ért és fogságba került.

A gyenge légvédelmi rendszerrel rendelkező Jincsuan romboló volt a következő áldozat. A déli támadóegység három B-52-ese ereszkedett rá és kísérőire, és negyven Harpoon rakétát lőtt ki rájuk. A legtöbb rakéta más hajókba csapódott be, vagy a kísérőhajók zárótüzének áldozata lett, de tíz Harpoon így is elérte a nehézrombolót. Húsz percen bejül elmerült. A Hong Quian-9l-es légvédelmi rakétarendszerrel felszerelt Dalian romboló és légelhárító

lövegekkel ellátott kísérőhajói pokoli tüzet zúdítottak a hat B-52-esre, amely támadni merészelte őket. Két B-52-es súlyos sérülésekkel visszavonulásra kényszerült; az egyik a szárazföldre zuhant a Bangoy-öböltől keletre, míg a másikat elkapták és megsemmisítették a vadászok menekülés közben. Csakhogy a Dalian fegyverzete nagy részét felhasználta a csapatszállítókat fenyegető

Tomahawk rakéták elleni harcban, és hamarosan kiderült, a B-52-esek által kilőtt tizenkét Harpoon rakéta csapását képtelen lesz

elhárítani. A kapitány végül úgy döntött, inkább partnak vezeti Ma-tiao környékén a megtépázott és féloldalra dőlt hajót, semhogy a Bangoy-öbölben süllyedjen el.

Fizikai fájdalom volt a Hong Lung parancsnoki hídján álló helyzetjelző táblára nézni. A megsemmisült hajókat piros, a sérült és használhatatlan hajókat fekete, a sérült, de még használható hajókat feketén-zölden csíkozott, a sértetlen hajókat pedig zöld ábrák jelölték, és nagyon kevés volt az utóbbiból. Még szerencse, hogy a zöld hajók többsége kétéltű csapatszállító

volt; a támadás még nem érte el a tengerészgyalogságot.

– Híd a törzsnek – jelentette Jin tengernagynak a Hong Láng parancsnoka –, látjuk a Xiamen rombolót. Segítséget kér. Álljunk mellé?

Szun kapitány Jinre pillantott, aki némán megrázta a fejét. Szun-nak eszébe ötlött, megkéri a tengernagyot, gondolja meg még egyszer, a végén mégis azt mondta: –Törzs a hídnak. Csak taktikai segítséget, mentőcsónakokat és harmadfokú tűzvédelmi brigádokat küldjenek. Irányt és sebességet tartani. Vége. – Kikapcsolta a telefont, mielőtt a kapitány vitatkozni kezdene.

– A Dalian jelenti, biztonságban partra futott – jelentette egy rá-diós. – Jeng kapitány közli, meg tudná javítani a tűzvezérlő rendszerét, a becsült idő harminc perc. – Jin erre is némán bólintott.

– Mondja meg Jeng kapitánynak, addig is folytassa a légvédelmi tüzet elektrooptikus és közvetlen célzással – mondta Szun. – Tegye hozzá, a tengernagy fel fogja terjeszteni kitüntetésre a találataiért és mert megmentette a hajóját, de még mindig ő a legfontosabb légvédelmi fedezet a partra szálló egységek számára. – Szun kapitány a helyzetjelző táblához lépett, egy pillanatig tanulmányozta, majd azt mondta: – A csapatszállítókat északra kellene küldenünk, a Bangoyöbölbe; ott elbújhatnának a körzetben tartózkodó bombázók elől. Ha lefújják a légiriadót, teljes sebességgel elindulhatnak dél felé a kíséretükkel.

– Miféle kíséretükkel? – motyogta Jin. – Miféle kíséret maradt?

– Van legalább hat járőrhajónk, és természetesen a Hong Lung köteléke is ott lesz fedezni a visszavonulást. Amint mellénk érnek, a mi légvédelmünk fedezi őket, míg ki nem kötnek Zamboangán felvenni az utánpótlást.

– Hat... járőrhajó – mondta Jin halk, elcsukló hangon. – Hat... Ezt a hadműveletet nyolc rombolóval, húsz fregattal és majdnem hatvan járőrhajóval kezdtem. Egyetlen nagy hajó sem maradt visszakísérni a kikötőjükbe a kétéltű csapatszállítókat? Egy sem?

– A legtöbb fregattunk és járőrhajónk még működőképes, és a Fülöp-tengeren járőrözik –

mondta Szun. – Néhányat visszarendeltünk a Csangcsou rombolóval együtt, hogy megerősítsük a belső védelmünket. – Szun közelebb lépett a tengernagyhoz, és kihúzta magát. –Parancsnok, ön mesteri taktikusként fejlesztette föl erőinket. Hatalmas küzdelmet vívott az amerikaiak legjobb erőivel. Célunkat, a tengerészgyalogság partra tételét, Samar nemzetközi repülőtér és Davao elfoglalását majdnem teljesen megvalósítottuk. Ön ...

– Ellenséges repülőgépek északkeletről és keletről – jelentette a rádiós. A helyzetjelző tábla kezelője rajzolni kezdte a jelentett repülőgépek helyzetét, és a számuk másodpercről másodpercre ijesztően növekedett.

Az északkeleti csoport messze elmaradt a keleti mögött, de gyorsan közeledett. – Milyen gépek ezek? – kérdezte Szun. – A tengernagy tudni akarja a típusukat. Derítsék ki!

– A keleti csoport csak B-52-csekből áll – felelte némi tudakozódás után a rádiós. – Az északkeletieket még nem azonosították. – De a sebességből ítélve ahogy a helyzetük változott a táblán az újabb és újabb jelentések alapján, Szun könnyűszerrel eltalálta: B-52-esek voltak, nyomukban pedig B-l-esek és F-111-esek. A három déli csoport csak az első hullám volt; a második raj, nem olyan nagy mint az első, és mégis sokkal veszélyesebb, mert már a tengerészgyalogságra megy.

– Légvédelmi riadó minden hajónak és minden egységnek; ellenséges bombázók törtek be keletről és északkeletről – parancsolta Szun. – A parton mindenki menjen fedezékbe. Amennyire csak lehet, a csapatszállítók és a támadó hajók szóródjanak szét. Jin tengernagy olyan látványt nyújtott, mint egy késsel kipukkasztott hólyag. Egyre a helyzetjelző táblát bámulta, és valamit motyogott magában, amit Szun nem értett. – Vannak további parancsai? –kérdezte tőle. A Kínai Haditengerészet tengernagya érthetetlen motyogással válaszolt, egy papírlapra meredt, amit a hírközpontból hoztak fel neki, majd iszonyú rémülettel az arcán a fedélzetet bámulta.

– Figyelem! Figyelem! Légiriadó! Tüzérek az ütegekhez, felkészülni!

Jang Ji-suxin tengerészgyalogos ezredes idegesen pillantott a felépítményre szerelt hangszóróra majd a tornyokra, ahol a hajó harminchetes lövegei voltak, aztán figyelme ismét visszatért a csapatszállítón várakozó embereihez. Mindenki hallgatott, Jang a hangszórót túlharsogva mégis rájuk szólt: – Maradjanak csendben! A tüzéreknek megvan a maguk dolga, és nekünk is. Készüljenek!

Jang a davaói partraszállásnál negyven állig felfegyverzett tengerészgyalogos parancsnoka volt. A légpárnás Dagu partra szállító hajón tartózkodtak, egy hatvan tonnás monstrumon, amely a hat gázturbinás légcsavar levegőpárnáján lebegett a víz fölött. A felépítményre szerelt további két turbólégcsavar több mint hetven kilométeres sebességgel hajtotta előre a járművet szárazon és vízen. A Dagu két kisebb páncélozott szállítójárművet is vitt magával egy-egy harminc milliméteres gépágyúval; maga a Dagu két tizennégy és fél milliméteres löveggel volt felszerelve, amelyeket nagyon fiatalnak látszó katonák kezeltek. A többi csapatszállítóval ellentétben a Dagu nem mellig érő vízben, hanem közvetlenül a szárazföldön fogja kitenni a tengerészgyalogosokat. A kétéltű csapatszállító hajó amelyen voltak, két ilyen légpárnás partra szállító járművet szállított, továbbá négy hagyományos partra szállító bárkát, húsz páncélkocsit a tankfedélzeten és harminc teherautót a főfedélzeten, összesen négyezer tengerészgyalogossal. Más kétéltű

tankszállítókon is voltak légpárnás partra szállítók, és ezek támadását is Jang ezredesnek kellett vezetnie. Az ő emberei lesznek az első kínai katonák, akik elfoglalják a Samar nemzetközi repülőteret, és megkezdik Davao város ostromát.

Kisebb Jucsaj–és Junnan-osztályú partra szállító járművek haladtak elöl, magukra vonva a tüzet, és bemérni a célpontokat a rombolók lövegeinek, hogy megpuhítsák a parti védelmet. A Dagu fogja vezetni a tengerészgyalogság fő támadását a partvonal ellen. Miután Jang tengerészgyalogosai és páncélosai elfoglalták a partot, a sekély vízbe vezetik a kétéltű

csapatszállító hajót, összerakják a palánkra szerelt pontonelemeket, és a teherautók gördülni kezdenek a part felé. Mihelyt az országúton vannak, megindulnak a Samar nemzetközi repülőtér, és a győzelem felé.

Az LST-k nagy, hetvenhat milliméteres lövegei lőni kezdték a partot amint a hajó kissé

elfordult, hogy mindkét ágyúját irányba állítsa . – Felkészülni! – kiáltotta Jang és emberei állati mordulással válaszoltak. A Dagu kormányosa beindította a motorokat, és a hajó négy méter magas páncélozott “köténye" megtelt levegővel. Kürtszó harsant a tatfedélzeten, leeresztették a rámpát, és a Dagu kormányosa beindította a turbópropellereket. A légpárnás hajó a vízre zökkent, és száguldani kezdett a sötétben a part felé.

Ahogy elhagyták a csapatszállító hajó takarását, lidércnyomásos látvány tárult Jang szemei elé. Hajók égtek mindenfelé! Legalább két tank–és csapatszállító hajó lángokban állt, további kettőről füst gomolygott. A légvédelmi ágyúk látszólag találomra lőtték az égboltot. A víz tele volt holttestekkel, felborult hajókkal és törmelékkel. Közben újabb robbanás hullámai rohantak végig a vízen, a rázkódás majdnem leverte a lábáról.

Emlékeztetnie kellett magát, nem mutathat félelmet az emberei előtt, akik bizonyára figyelik most. Egy tengerészgyalogos számára a legveszedelmesebb pillanat az, amikor a gyors, biztonságos partra szállító járműről a partra kell lépnie, és legtöbbjük számára ez csak akkor lehetséges, ha egy bátor vezetőt látnak maguk előtt.

A parttól több mint két kilométerre szálltak vízre, de a légpárnás jármű gyorsan falta a távolságot; alig harminc másodperc múlva a parton lesznek. A kormányos cikcakkban vezette a hajót; valószínűleg csak a felborult hajótesteket és égő nyersolajfoltokat kerülgette; de Jang azt mondta az embereinek, hogy az ellenséges lövegeket akarják így félrevezetni. Néhányszor a Dagu tüzérei is lőtték a partot, és Jang nem hallotta, hogy aknavetőkből vagy ágyúkból visszalőttek volna.

– Nincs ellenállás a parton! – kiáltotta embereinek. A körülötte álló tengerészgyalogosok megkönnyebbült morajjal válaszoltak. –Fel a győzelemre! Szétszóródni a fák közt, fedezéket keresni! Figyeljenek az elöl menő utászokra! – Az előttük haladó utászok karjukon és hátukon fluoreszcens sárga csíkokat viseltek megkülönböztetésül.

Hatalmas robbanás dörrent mögöttük úgy megvilágítva a láthatárt, hogy Jang tisztán látta a fák sorát. – Előre nézni! – kiáltotta Jang, és forgolódni kezdett a szűk helyen, nem találtak-e el valakit. – Vigyázat! – ó sem nézett hátra, de a másodlagos robbanásokból sejtette, az ő hajójukat érte találat. Alig hallotta a fent szálló nagy sugárhajtású gépek dörejét, amelyeket a Dagu tüzérei hasztalanul próbáltak eltalálni ágyúikkal. Ez csak arra volt jó, hogy a torkolattűz elárulja őket. –

Elülső löveg! Újra tölts! Fedezni a partraszállást! –üvöltötte Jang. A tüzérek az ijedelemtől nem figyeltek rá: vagy a csapatszállító hajójuk pusztulását figyelték, vagy az ellenséges bombázókat keresték a fekete égen. – Páncélosok, motorokat begyújtani! – Feldübörögtek a páncélkocsik erős dízelmotorjai, a platformokra szerelt lövegeket betöltötték a tüzérek. A légpárnás jármű néhány másodperc múlva elérte a partot, a turbómotorok teljes teljesítményre kapcsoltak, és felszaladtak a homoksávra. A páncélozott “kötény" elülső része süllyedni kezdett. A tüzérek veretni kezdték az erdővonalat. – Felkészülni! – kiáltotta Jang, és az izgatott emberek ismét felmordultak. A jármű elülső pereme a talajhoz ütődött, a rámpa lecsattant. Jang a rámpára ugrott, lefutott a partra és intett az embereinek a harminc méterre lévő erdőre mutatva: –

Tengerészgyalogság! Előre! Előre! Elő...

Utolsó szavát hatalmas tűzfelhő és fülhasogató dörej fojtotta el. Úgy érezte, tüdejéből egy hatalmas erő kiszívja a levegőt, és eleven tűzzel tölti meg. A rámpán botladozó néhány tengerészgyalogost leverte a lábáról és a homokba vágta egy soha nem látott erejű lökéshullám. Jangot egy hihetetlen erejű villanás teljesen elvakította, és kegyetlenül égett a dobhártyája, nem, mintha az egész feje égett volna.

Négy F-111G vadászbombázó süvített elő majdnem hangsebességgel, éppen a Davaótól délre partra lépő egységek fölé. Nem Harpoon rakétákat vagy bombákat hoztak, hanem egyenként négy darab kétezer font súlyú BLU-96 HADES típusú robbanótartályt. Mindegyik tartály háromszáz gallon robbanó folyadékot tartalmazott, és ezer lábbal egy-egy partra szálló egység fölött dobták le őket. Körülbelül nyolcszáz láb magasságban szétnyíltak, és a robbanóanyagot nagy fehér gőzfelhővé permetezték szét. Pár másodperc múlva, amikor a felhő körülbelül ötszáz lábbal volt a part fölött és száz láb átmérőjűvé terebélyesedett, apró nátrium detonátorok robbantak benne. A bekövetkező robbanás meghaladta húszezer font robbanóanyag erejét, közel fél mérföld átmérőjű tűzgömböt eredményezett és olyan nyomáshullámot, amely két mérföldes sugárban habosra verte a vizet, megsüketítette vagy eszméletlenné sújtotta a katonákat, és a felhő alatt tartózkodó hajókat azonnal lángra lobbantotta. Két HADES tartály a part fölé

sodródott, a kínai tengerészgyalogos utászok között robbant, és pusztító ereje a szárazföldön is ugyanekkora volt.

A legközelebbi tartály tőlük három mérföldre robbant, de Jang és emberei úgy érezték, mintha egy kitörd vulkán kráterében lennének. Jang kába volt de sértetlen, a hasán feküdt, fegyvere több méterre tőle. Odakúszott érte, megmarkolta, és óvatosan feltérdelt. – Tengerészgyalogosok! Előre!

Páncélkocsik, indulás! – Szerencsére az első páncélkocsi lassan elindult a légpárnás bárkáról; a második nem mozdult. – Hozzák már le azokat a kocsikat! Indulás! Indulás! – Emberei lassan feltápászkodtak, és ahogy magukhoz tértek, botladozni kezdtek a páncélkocsik felé, hogy fedezékbe jussanak.

Miközben Jang az embereit sürgette, egy pillantást vetett a szorosra, és a látvány borzadállyal töltötte el. Csapatszállítójuk egész belseje lángokban állt. Pontonelemek lifegtek és lángoltak az oldalán, s a lángok között apró emberi sziluettek vetették magukat az égő olajjal borított vízbe. Egy hatalmas robbanás száz méter magas lángoszlopot vetett, amikor a tűz megtalálta az LST

üzemanyagtartályaiban megmaradt kétszázötven köbméter dízelolajat. Néhány embere megállt a haldokló hajót nézni. Jang megragadta és előre lökte őket. – Előre!

Elfoglalni az erdőt! Kutassák át azt a házat! Előre?

A Dagu tüzérei ismét lőni kezdték az eget, és Jang közeledő sugárhajtású gépek dörejét hallotta.

– Le a hajóról! – üvöltötte. – Futás a fák felé! Futás!

De már késő volt.

Két perccel azután, hogy az F-111-esek ledobták tartályaikat, megérkezett északkelet felől a következő csapásmérő egység: a Daliannal vívott ütközetet túlélő négy B-52-es folytatta támadását Harpoon rakétákkal és CAPTOR torpedóaknákkal; az őket kísérő EB-52C

Megafortresst egy JS-7-es vadász lelőtte Mindanao fölött, amikor éppen viszafordult a célkörzetből. A négy B-52-es további két kétéltű csapatszállító hajóval végzett, és több mint egy tucat CAPTOR torpedóaknát szórt szét a szorosban, amelyek most kezdték megkeresni és megsemmisíteni a szoroson át a Samal-sziget felé menekülő maradék hajókat. Hatvan másodperccel azután, mikor az utolsó B-52-es is elhagyta a célkörzetet, az egész hadművelet legerősebben felfegyverzett, utolsó harci gépei is megérkeztek: hat B-1B bombázó

húzott be észak felől közvetlenül a fák koronája fölött. Nem észlelték őket, csak amikor már régen késő volt.

Jang ezredes vakító sárga és vörös gömböket látott maga felé közeledni a parton, ötven méter széles és több száz méter hosszú pusztító ösvényt vágva. Nem volt hova futni, a légiakna-tartályok kis bombái az egész partot beborították. Felemelte a fegyverét, és tüzet nyitott a sivító hangra, amint az égő tankszállító lángjaitól egy pillanatra meg világított karcsú amerikai gép elhúzott fölötte. Hátat fordított a közeledő bombaszőnyegnek, és folytatta a tüzelést mindaddig, míg le nem terítették a záporozó szilánkok.

Pete Fletcher őrnagy, a B-1B védelmi tisztje még soha nem indult ilyen hihetetlen mennyiségű

fegyverrel bevetésre, pontosabban még soha nem is hallott arról, hogy valaki ennyiféle fegyverrel ment volna harcba. B-1B Excalibur típusú gépük, a Blade Kettő-Öt nyolc SLAM rakétát hordozott a külső pilonokon; ezeket már kilőtték a Fülöp-tengeren álló nagyobb kínai hajókra, amelyek túlélték a B-52-esek első támadását; nyolc Mk-65 Quickstrike aknájuk volt a bal bombakamrában; ezeket a sekély vízi aknákat a Dadaotan-szorosban és a Bangoy-öbölben kellett ledobniuk; huszonnégy GATOR légiakna a középső bombakamrában, ezeket a parton kellett leszórni: mindegyik bomba több száz futball-labda nagyságú kisebb aknát fog szétszórni egy széles sávban, amelyek kisebb járművekkel vagy nagyobb csapatokkal végezhetnek, ha azok megpróbálnak átkelni a területen; végül nyolc BLU-96 HADES tartályt vittek magukkal az elülső

bombakamrában, amelyeket a csapatszállító hajóknak és a Samar nemzetközi repülőtértől északra partra szálló tengerészgyalogosoknak szántak.

A megmaradt fegyvereket mind egy alig húsz mérföldes körzetben kellett ledobniuk, három, egyenként két mérföld hosszú sávon, és a fakoronák magasságában percenként majdnem hat mérföld sebességgel repülve nem sok idő maradt a teendőkön töprengeni. A part felé jövet a vadásztámadások szüneteiben felvette a támpontokat, a navigációs rendszer pontos és indításra kész volt. Ha ideje lesz, Fletcher még felvesz egy radar-támpontot a célkörzetben is, de ez kétséges. A bombázó-komputernek kell gondoskodnia mindenről.

– Közeledünk a kezdőponthoz, elkészülni, vigyázz, most – kiáltotta Fletcher. – Irány jó. Harminc másodperc a kidobásig. Többszörös GATOR kibocsátás egy-nyolc-egy irányban, aztán fordulj jobbra kettő-egy-hatra többszörös Quickstrike kidobáshoz, végül fordulj jobbra kettő-hategyre többszörös HADES kidobáshoz. Felkészülni ... tizenöt másodperc. Látványos tüzek lobogtak már a Dadaotan-szorosban és a Bangoy-öbölben; legalább egy tucat nagy csapatszállító égett, az egész öblöt tűzfoltok tarkázták. – Istenem, mint egy rohadt világvége

– dünnyögte a másodpilóta az interfonban. – öt másodperc... forduláshoz felkészülni. Azonban a hatalmas tüzek, amelyek a B-l-es számára megkönnyítették a célkörzet megtalálását, a kínai csapatoknak is megkönnnyítette a bejövő bombázók betájolását. A néhány megmaradt kétéltű csapatszállítóról nyomjelző lövedékek röppentek fel, gránátok robbantak változatos mintázatban az égen, némelyik egészen közel a B-l-es orrához.

Az egyik tankszállító hajó ötvenhét milliméteres gránátjának lökéshulláma olyan volt, mintha Thor kalapácsa sújtott volna le. A kabinnyomás azonnal lezuhant, egy ezredmásodperc múlva mennydörgésszerű dörej támadt, ahogy a szél bezúdult a pilótafülke ablakain. A sebesség szinte nullára csökkent, és a legénység megtapasztalta a súlytalanság érzését, amint a gép csúszni és zuhanni kezdett lefelé.

Fletcher azonnal reagált. Miközben igyekezett ülve maradni, kiválasztotta az összes megmaradt fegyvert, kinyitotta a bombakamrák ajtaját, és megnyomta a “fegyver vészledobás" gombot. –

Fegyverzet ki! Fegyverzet ki! – ordította. – Kerülj jobbra, Doug! – kiáltott a pilótának, Doug Wendt kapitánynak. – Jobbra fordul! Nyugat felé!

Egy kivételével az összes aknától és BLU-96-os tartálytól sikerült megszabadulni. De az elülső

bombakamra egyik rekeszét találat érte, az egyik kapocs beragadt, majd mégis kinyílt, közben a tartály nekicsapódott a bombakamra hátsó falának, és felrobbant. A bomba és a sérült bombakamra törmeléke a jobb oldali hajtóműbe került, és újabb szörnyű robbanást váltott ki. Olyan hang támadt, mintha egy vízesés töltené be a fülkét, és dőlni kezdett befelé a füst. A B-les fejjel lefelé állt, és jobbra-balra csúszkák. – Doug! Válaszolj! – Nem érkezett felelet. – George!

– Ismét nincs válasz. Fletcher gondolkodás nélkül megrántotta széke mellett a kioldó fogantyúját, amely lekapcsolta őt a székről, de az ejtőernyőt a hátán hagyta. A padlóra csúszott, és négykézláb kúszni kezdett a pilótafülke felé.

– Pete! – kiáltott utána Terry Rowenki alezredes, a védelmi tiszt. – Mi a fenét művelsz! Gyere vissza!

Fletcher nem hallgatott rá. Hason csúszva elvergődött a pilótafülkéig. A kinti fények ragyogásában látta, a szélvédők kitörtek, Wendt és Lleck eszméletlenül lóg a hevederjén. A robotpilóta nem volt bekapcsolva, de a B-l-es elég könnyű és kiegyensúlyozott volt ahhoz, hogy irányítás nélkül is a szárnyán maradjon.

– Terry! Kifelé! Kiugrani! – kiáltotta Fletcher, de a szél üvöltésétől ő maga sem hallotta. Néhány lábnyit kúszott még előre, felhúzta magát a központi konzolon. Olyan alacsonyra lapulva a gyilkos erejű szélben amennyire csak lehetett, átnyúlt Doug előtt és felhajtotta a jobb oldali katapult fogantyúját. A kabin minden részlegében kigyulladt a nagy vörös “Katapult" felirat, amely automatikusan megjelent, valahányszor a pilóta fogantyúját felhajtották. A testét ostorozó

széllel küzdve felemelkedett, és bal kézzel megnyomta a katapult gombját. A tehetetlenségi erő szerencsére egyenesre rántotta Doug Wendt testét egy töredékmásodperccel azelőtt, hogy feje fölött felpattant a fedél, és széke kivágódott a semmibe. A katapultszék rakétamotorja azonban egyenesen Fletcher arcába lobbant és megvakította. Az eszméletvesztés határán járt, csak a bombázó belsejéből felhangzó újabb robbanás térítette magához. A fájdalommal küzdve próbálta visszanyerni látását, végül felhagyott a hiábavaló erőfeszítéssel, hogy kinyissa a szemét. Kitapogatta Lleck katapultfogantyúját, és meg-rántotta. A rakéta fehér, forró tüze ezúttal a mellkasát és a gyomrát érte, elvágódott a padlón.

– Pete, Pete, a rohadt életbe, térj magadhoz! Valaki a nevén szólította, Fletcher felemelte a fejét.

– Pete! Erre! Mássz erre! Gyorsan!

Terry Rowenki volt; az őrült még nem ugrott ki. Fletcher feje tompán koppant a padlón. Az ő

baja, gondolta derűsen, miközben az eszméletlenség felé sodródott; a pasinak tökéletesen működő

katapultszéke van, ideje volna igénybe vennie.

De az álom csak nem jött. Érezte, hogy valaki a lábát rángatja. – Pete, a rohadt életbe, mássz erre te kutyaütő, térj már magadhoz, a rohadt életbe, térj magadhoz!

Hogy megnyugtassa, Fletcher eltolta magát a központi konzoltól. A padló furcsa lejtése megkönnyítette a dolgát – az Excalibur orra felfelé állt, mintha vadul emelkedett volna –, Rowenki pedig hihetetlen erővel húzta. Újabb hangos dörrenést hallott, és ahogy ment hátrafelé, egyre hangosabb lett a szélzúgás is. Végre rájött, nyitva van a nagy bejárati ajtó. Rowenki ledobta az egész ajtót és a bejárati hágcsót, és most ki akarta taszigálni őt a lyukon!

Rowenkinek valahogy sikerült a nyílásba vonszolnia Fletchert, fejjel kifelé. – Mi a szart akartál odafent csinálni? – üvöltötte Fletcher rongybabaként nyeklő testével küszködve. – Egy kibaszott hős akartál lenni? Ha kinyírsz engem itt, Fletcher, száz évig kísérteni foglak!

Rowenki a gyűrűre kapcsolta Fletcher ernyőjének kioldózsinórját, és lábbal kitaszította Fletchert a nyíláson. A zsinór megrándult, egyenesbe rántotta Fletcher testét, és kinyitotta az ejtőernyőt. Fletcher egyik lába belegabalyodott az ernyő zsinórjaiba, de a rántástól kiszabadult, és rendben kibomlott. Rowenki azonnal követté, fejest ugrott a levegőbe, mintha egy műugródeszkáról szaltózott volna le. A bal lábát eltörte, amikor nekicsapódott a nyílás hátsó peremének, de a fájdalom legalább eszébe juttatta, meg kell húznia a kioldózsinórt, miközben lefelé süvített a bujazöld trópusi erdők felé.

A sérült B-l-es néhány percig folytatta meredek emelkedését, majdnem 180 fokkal jobbra kanyarodott, majd sebességét vesztve farkára állt, és Cadeco város mellett a földre csapódott. A légi harcezred első támadóhullámának utolsó gépe befejezte útját.

– Jelentés egy J-7-es vadászgéptől a Samar nemzetközi repülőtér légteréből – jelentette a rádiós.

Jin tengernagy már talpon is volt. – Beszéljen! – kiáltotta olyan hangosan, hogy mindenki összerezzent a helyiségben. – Elfoglaltuk a repteret?

A rádiós néhány másodpercig hallgatta az üzenetet, arca másodpercről másodpercre dúltabbá

vált. Jinre, majd Szunra pillantott, és beleszólt a készülékbe: – Igen? Tovább?

– Parancsnok, a pilóta jelenti, számos hajó ég a Dadaotan-szorosban és a Bangoy-öbölben –

mondta végül a rádiós. – Egyik taktikai

csatornán sem sikerül kapcsolatot teremteni a parti egységekkel. Több robbanás, másodlagos robbanások, némi csapatmozgás a parton, de senki sem válaszol semelyik frekvencián. Jin tengernagyba mintha villám csapott volna. – Nincs kapcsolat, nincs kapcsolat a tengerészgyalogságunkkal?

– Ez még nem jelent semmit – mondta Szun kapitány. – A tengerészgyalogság bizonyára fedezékbe vonult, amikor az amerikai repülőgépek megtámadták. Biztonságban vannak. – De szavai nem tudták eloszlatni Jin mélységes kétségbeesését. Nyolcezer tengerészgyalogos, hatezer tengerész és egyikkel sincs kapcsolat.

– Jelentést kérek az amerikai bombázókról! – adta ki Szun az utasítást. Most a legjobb gyógymód a cselekvés; mozgásban kell tartani az inváziós erőket. A kapcsolat megszakadása önmagában még nem feltétlenül jelenti az ütközet elvesztését. – Visszavonultak?

– Igen, uram – jelentette a rádiós. – Minden repülőgép távozott. Az utolsó támadáskor egy B-lest lelőttünk.

– Nagyon jó – mondta Szun. – Kitűnő. Hallotta ezt a jelentést?

Hihetetlen megkönnyebbülés futott végig a paracsnoki híd állományán, és különösen Jin Po-lun tengernagyon. Tudták, az amerikaiak légi harcezrede ereje nagy részét bevetette ebben az egy támadóhullámban, és meglehetősen súlyos veszteségeket szenvedett. Néhány napig nem lesz újabb támadóhullám, már ha lesz egyáltalán. Még rengeteg idejük van a Samar reptér elfoglalására és a győzelem kivívására.

– Utasítsa azt a pilótát, nézzen körül a repülőtéren – parancsolta Jin. – Tudja meg, sikerült-e csapatainknak elfoglalniuk. Képtelenség, hogy egy maroknyi bombázó megállítson több ezer tengerészgyalogost!

Eltelt néhány perc. Aztán: – Üzenet a Dzsian Négy-Négyről. Kapcsolatba lépett egy tengerészgyalogos egység parancsnokával, aki jelenteni kíván önnek.

– Kitűnő! Tudtam hogy erőink tovább haladtak! Nyisson egy csatornát!

Szorongató másodpercek múltán megszólalt egy hang: – Hong Lung, itt Tigris. Hong Lung, itt Tigris. Jól hallanak?

– Ez Lijudzsiang ezredes – mondta izgatottan Szun kapitány. –Felismerem a hangját. Az északi támadó erők parancsnoka.

Jin személyesen vette fel a mikrofont. – Jól halljuk, Tigris. Hol van? Mi a helyzet?

A hang fáradtnak tűnt, de a férfi tisztán, érthetően beszélt. –Tigris a Samar Nemzetközi Reptér északkeleti kapuján belülről jelentkezik –mondta Lijudzsiang.

– A reptérről! Sikerült! – kiáltotta a törzs egyik tisztje. – A tengerészgyalogosok elfoglalják a repteret!

– Helyzetünk a következő – rövid szünet következett, mintha Lijudzsiang a térképet tanulmányozta volna.

Aztán Jin rémületére egy hang megszólalt angolul: – Itt Renaldo

Carigat ezredes beszél, Jin tengernagy úr, Mindanao védelmi erőinek helyettes parancsnoka. Lijudzsiang egy ideig nem fog jelentést küldeni önnek, ezért engedje meg hogy én folytassam. A helyzet a következő: Samar tábornok seregei még mindig tartják a repteret és a várost. Mesterlövészeim most üdvözlik azokat, akik még élnek az ön inváziós hadseregéből. Allah akbar. Jó napot, Jin tengernagy. – És megszakadt a vonal.

Jin elhűlve tántorodott hátra. Törzstisztjei döbbenten nézték. Szun kapitány visszakísérte székéhez a megroskadt tengernagyot.

– Ne aggódjon, tengernagy elvtárs – mondta neki. –Várjuk meg a végleges jelentést. Bízzunk az embereinkben. A légitámadásoknak vége, összeszedjük erőinket, és befejezzük az ütközetet. Mi még ...

– Parancsnok! – harsant fel a harcirányítás interkomján – rakétaveszély! Egy járőrhajó közeledő

Tomahawk rakétákat jelez délkeletről. Több rakéta tart északnyugat felé! A 403-as járőrhajó

repülőgépeket lát tőlünk kétszázhúsz kilométerre keletre. Az első becslés szerint húsz rakéta közeledik, vették?

Jin béna volt. Veszített. Az amerikaiak nemcsak megtizedelték elitcsapatait, hanem villámgyorsan újabb támadást hoztak össze, és folytatták az ütközetet. Már csak egyet tehetett.

Lassan, a megrázkódtatástól lárvaszerű arccal előhúzta a nyakában láncon függő ezüstkulcsot. Az összes törzstiszt rémülten talpra ugrott, a Fei Lung-9-es atomrakéták indítókulcsa volt. Rémületük dacára meg sem próbálták megállítani Jint; tudták, hogy ez az egyetlen lehetőség. Jó

vagy rossz, Jin végül mégiscsak megnyeri ezt az ütközetet, és végrehajtja a feladatát: lerombolja Davao városát, megtöri a lázadók ellenállását, és elfoglalja Mindanaót. Jin bedugta a kulcsot az indítódoboz zárjába, és megnyomott egy gombot a dobozon belül. A hajón megszólaltak a riadószirénák. Egyik tiszt sem mozdult. Matrózok siettek elő, védőfelszerelést osztották szét, vagy a Fei Lung-9 harcálláspontjára siettek. Jin felvette a telefont.

– Csatakiáltás, csatakiáltás – mondta a telefonba. Arca kísértetiesen puffadt volt, mint egy fuldoklóé; felvehette volna a védőálarcát, de nem tette.

– Nyitó kódot vettem – hallatszott a vonal túlsó végén a Fei Lung-9-es rendszer fegyvertisztjének hangja. – A célpontok?

Jin szünetet tartott, tekintete egy fix pontot keresett a parancsnoki híd dőlt ablakain túl, a sötétségben. – Davao – mondta végül.

– Értettem. Automatikus végrehajtás. Hitelesítő kódot várok. – Jin mintha megbénult volna. –

Tengernagy elvtárs! A hitelesítő kód?

– Vörös...Hold...

– Értettem. A hitelesítés rendben, összeköttetések ellenőrzése megvan. Végrehajtás három percen belül megvan. Automatikus rendszer működik, célpont a hatótávolság határán, de közeledik, támadási profil megbízhatósága jó. Két perc múlva felfüggesztjük a visszaszámlálást. Harcirányítás kikapcs.

A két perc a visszaszámlálás automatikus felfüggesztéséig nagyon gyorsan eltelt. Jin előtt megcsörrent a telefon. – Visszaszámlálás felfüggesztve. A célpont hatótávolságon belül. Parancs?

– A parancs Sárkánykard. Sárkánykard – ismételte meg Jin.

– Értettem. A végső kód nyugtázva. – Minden fedélzeten megszólaltak a rakétaindítást jelző

kürtök.

És ekkor felhangzott egy másik hang, de ez nem kürtszó volt, hanem vékony sivítás, amely hamarosan fájdalmas erejűvé fokozódott. És amikor már fizikailag elviselhetetlenné vált, a rombolót iszonyatos erejű robbanás vetette szét, amely elhomályosított mindent a hajó körül. Jon Masters a második AUDR műholdat letérítette pályájáról, amikor még harmincezer mérföldre volt a helyszíntől. A műhold bevonta érzékelőit és sérülékeny radarantennáit, majd az erős fékező-rakéták a megfelelő pillanatban lassítani kezdtek. Amint az orbitális sebességről óránként tizenhétezer mérföldre lassult, zuhanni kezdett az atmoszférában. A rakéták a műhold védőkúpját a belépés irányába fordították; rétegenként égett le róla a védőpáncélzat, miközben meteorként süvített át a légkörön.

De a meteoroktól eltérően az AUDR-t egy konzolról irányították Guam szigetén. Mihelyt sikerült lelassítani, Masters ismét bekapcsolta az érzékelőit. A. műhold pontosan ugyanazon a pályasíkon mozgott, mint fellövése óta: egyenesen a Celebesz-tenger és a Davao-öböl felé tartott. Masters egyszerűen ráállította az ISAR radart és az infravörös keresőt egy öt hajóból álló

csoportra, majd ahogy közelebb ért, határozottan kijelölte a nagy rombolót, és pontosan a Hong Lung tatfedélzetét vette célba.

A műhold természetesen nem hordozott robbanófejet, de a hangsebesség ötszörösével zuhant, és így a titánium burkolatú, kétszáz kilogramm súlyú gömb egy torpedó pusztító erejével rendelkezett. A becsapódás ereje több méter mélyen lenyomta a Hong Lung tatját, aztán behatolt a fedélzeten át a gépházba, és a dízel-turbó motorokat a szó szoros értelmében átlökte a hajótőkén. A gépház megtelt vízzel, és a hajó erősen dőlni kezdett, mire sikerült elég sok vízmentes ajtót bezárva lokalizálni a léket. Ami a legfontosabb: a becsapódás és a pillanatnyi áramkihagyás automatikusan leállította a Fei Lung-9 indítását.

Jin utolsó kísérlete a bosszúra és győzelemre meghiúsult.

Szun kapitány odalépett a tengernagyhoz, meghajolt, és megszólította:

– Tengernagy elvtárs, a süllyedést nem tudjuk megállítani. A Dzsiudzsiang fregatt itt áll mellettünk. Áthelyezi a főhadiszállását?

Nem kapott választ.

Jin tengernagy tompán bámult maga elé, fejében kavarogtak a múlt, a jelen és a baljós jövő

kusza emlékképei. Végzetes lesz számára visszaérni Kínába és a vezérkar elé odaállni. Becsületét az egész világ szeme láttára fogják sárba tiporni, majd nyilvános, kegyetlen haditörvényszéki tárgyalás és kivégzés következik. A végsőkig meg fogják alázni.

Jin Szun kapitányhoz fordult, és látta, a férfi egyáltalán nem úgy viselkedik mint egy törzs harcra kész főnöke, hanem inkább mint egy párbajsegéd, mert biztos benne, Jin felismerte mi a kötelessége.

A kötelessége győzelemre vezetni csapatait, vagy meghalni.

Szun tisztában volt a megaláztatással, amely a hazatérő tenger-nagyra várna, és némán emlékeztette rá, nem kell ennek kitennie magát.

Szun kapitány és a tengernagyi törzs tisztjei irtózattal, és igen, némi csodálattal és tisztelettel nézték végig, ahogy Jin Po-lun tengernagy a parancsnoki híd sarkában álló kis szentélyhez lépett, letérdelt előtte, kihúzta tokjából 54-es típusú szolgálati fegyverét, a csövét a jobb homlokának szegezte, és nyugodtan szétfröccsentette az agyát a parancsnoki hídon.

A Népi Gyűlés épülete, Peking, Kína

1994. október 10., helyi idő szerint 04.57

Két szárnysegéd és két katona kíséretében Csin Po-zihong tábornok vágott át az előcsarnokon a Kínai Népköztársaság elnökének hivatala felé. Az elnök stábja kisvártatva a gyűlésterem elé

kísérte.

Legalább kétszáz arc fordult feléje amint belépett: mintha az egész Kínai Kommunista Párt összegyűlt volna ebben a teremben. Cseung egyedül ült az asztalfőn; a rendszerint Csin számára fenntartott helyet Cseung belügyminisztere foglalta el. Csin semmiképpen sem juthatott el szokásos helyére; és miután évtizedekig katonai taktikával foglalkozott, nyilvánvaló volt számára, Cseung pontosan ezt akarta. Gyorsan a hosszú tárgyalóasztal Cseunggal szemközti végéhez lépett. A párt hivatalnokai és tisztségviselői közelebb húzódtak az asztalhoz. Csin tábornok mélyen meghajolt. – Elnök elvtárs, parancsára jelentkezem.

– Van jelenteni valója számomra, tábornok? – kérdezte meglepően erős hangon Cseung.

– Igen, elnök elvtárs – megtorpant, mert rájött hogy Cseung így nem hallhatja. Megemelte a hangját: – Igen, elnök elvtárs. De jobban szeretném négyszemközt tájékoztatni.

– Kérem jelentsen most, tábornok elvtárs – mondta Cseung.

– De néhány jelenlévő nincs feljogosítva.

– Én feljogosítom őket, tábornok. Kérem a jelentését.

Ez nem katonai tájékoztató, gondolta hűvösen Csin, ez inkvizíció. A davaói ütközet híre nyilván eljutott az elnökhöz; most már hasztalan lett volna eltitkolni bármit is.

– Elnök elvtárs, először is sajnálattal tájékoztatom arról, a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg Fülöp-szigeteki hadműveleti erőinek dicső parancsnoka, Jin Po-lun tengernagy nem vezényli többé a Mindanao melletti népi erőket. Míg utódjáról nem gondoskodnak, Szun Dzsi-guomingot, Jin tengernagy törzsének parancsnokát neveztem ki a déli szigeteken tartózkodó erőink főparancsnokává. Jin tengernagy hősi halált halt az ellenséggel vívott küzdelem során, kötelessége teljesítése közben.

– Nagyon szomorú – mondta Cseung. – A néphatalom hű védelmezőjeként őrizzük meg emlékét.

Természetesen ez volt a megfelelő válasz. Kínában, akárcsak Japánban és más ázsiai kultúrákban az öngyilkosság éppoly elfogadott halálnem, mint bármi más. Még a kommunista Cseung vezette úgynevezett felvilágosult szocialista társadalomban is így volt ez. Cseun-got mindazonáltal nem sújtotta le a hír, bár arckifejezése elárulta, előzőleg nem tudott Jin hirtelen haláláról.

– A Davao és a repülőtér elfoglalására irányuló hadműveletek folyamatban vannak, azonban az amerikaiak támadásai hajóink és tengerészgyalogságunk ellen súlyos veszteségekkel jártak. A levegő-víz rakétákon és nagy hatótávolságú cirkálórakétákon kívül az amerikaiak a jelentések szerint különleges robbanószerkezeteket is bevetettek a partra szálló tengerészgyalogság ellen. Ezek a fegyverek sokszorosan felülmúlják hatékonyságban a hagyományos robbanószereket, pusztító erejű nyomáshullámot és tűzfelhőt hoznak létre, a nukleáris fegyverekhez hasonlóan. –

Szavai nem váltották ki a kívánt hatást: azt remélte, a “nukleáris fegyverek" kifejezés meg fogja mozgatni a hallgatóságot. De semmi. – Most bontakozik ki a támadás második hulláma. Szun azt jelenti, most szervezi a légvédelmet, és hamarosan képes lesz a hadihajók fedezésére. Rendelkezem akciótervvel az amerikai bombázótámadás megállítására, és azt szeretném jóváhagyásra előterjeszteni az elnök elvtárs kabinetjének és a párt vezetőinek.

– Csin tábornok – szólalt meg Csou Ti-janbing külügyminiszter –, képesek volnának erőink biztonságosan visszavonulni és távozni Puerto Princesába, a Palawan-szigetre, vagy esetleg Nansa Daóra?

– Visszavonulni? Távozni? – állt el Csin tábornok lélegzete. – Miért kellene visszavonulnunk?

Még ...

– még mindig erőfölényben vagyunk? Elfoglaljuk Davaót és a Samar repteret további súlyos veszteségek nélkül? Maradnak hajóink ez után az ütközet után? – kérdezte Csou.

– Vannak fegyvereink, amelyeket még nem vetettünk be – mondta Csin. – Igyekeztünk szárazföldi csapatok és hagyományos fegyverek bevetésével uralni ezt a helyzetet. Az amerikaiak B-l-es és B-2-es bombázók, csatahajókról kilőtt Tomahawk cirkálórakéták és terrorbombák bevetésével kiszélesítették a konfliktust. Nekünk is fokoznunk kell erőfeszítéseinket. Elkészítettem egy tervet, melynek alapján...

– Mindanao elfoglalása és egy Teguina-szerű báb hatalomra juttatása nem ér meg egy háborút Amerikával – mondta dühösen Csou. – Ismét megkérdezem, tábornok: képesek csapataink biztonságban visszavonulni Puerto Princesába vagy a Nansa Daóra?

– Ne kérdezzen engem a visszavonulásról! – üvöltötte Csin. – Maguk politikusok sokkal jobban értenek a visszavonuláshoz, mint én! – És Csin olyasmit tett, amit egy élő elnök jelenlétében korábban soha nem tartott volna elképzelhetőnek: sarkon fordult és elindult kifelé.

– Ha most kimegy Csin tábornok, azt már a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg volt főparancsnokaként fogja megtenni – szólt utána Csou külügyminiszter. – A Politikai Bizottság már eldöntötte, tárgyalást kezdeményez az amerikaiakkal a szabályszerű visszavonulásról, Ön is részt vehet a folyamatban, vagy elbúcsúzhat a posztjától.

Csin megtorpant, aztán visszafordult, szembe az egybegyűltekkel, és erős, csengő hangon azt mondta: – A világ legerősebb hadseregének parancsnoka vagyok. Ütközetbe vezetem őket, de vereségbe soha!

– Máris vereségbe vezette őket, tábornok, Jin tengernaggyal együtt – szólalt meg Cseung elnök.

– Nem hajlandó a visszavonulásban és újjászervezésben a parancsnokuk lenni? Most úgy távozhat innen, hogy a történelem vagy a flotta elpusztítójaként fog emlékezni önre, vagy hogy ön volt az, aki a Népi Felszabadító Hadsereget átvezette a huszonegyedik századba. A döntés önön múlik. Tudta, ezt nem szabadna elfogadnia. A becsületes az volna, ha távozna ahogy Jin tette: pisztolyt szegezne a fejének vagy kést a gyomrának, és végezne magával.

De nem távozott. Visszament a tárgyalóasztalhoz és helyet foglalt. Ö volt a legjobban meglepve, amikor az egybegyűltek tapssal köszöntötték. Ha tudnák ezek az idióták – gondolta borúsan Csin –, hogy parancsot adott Jinnek az atomfegyverek bevetésére és Davao elpusztítására, biztosan nem tapsolnának, hanem a kivégzését követelnék. Szunt, és Jin törzskarának életben maradt tisztjeit majd börtönbe kell zárni, száműzni vagy megöletni, nehogy eljárjon a szájuk. De ez nem probléma. Csin Po-zihong tábornok tekintélye még mindig csorbítatlan, biztonságban van, és miközben az áldásosan tudatlan kormánytagok gratulációi zúdultak rá, Csin elkezdett terveket szövögetni, hogyan áll majd bosszút José Trujillo Samaron és az amerikaiakon, akik ilyen kegyetlenül megtépázták erőit.

Andersen légitámaszpont, Guam

Nappal lett, mire Patrick McLanahan és Henry Cobb kikászálódott a sérült B-2-es lopakodó

bombázóból a máris forró, párás trópusi levegőre. Tízszer ragacsosabbnak tűnt mint máskor, de a két pilóta mennyeinek érezte.

A visszatérés a Fülöp-szigetekről a sérülések ellenére rendben zajlott le. A robotpilóta, az elektronikus harcirányító komputerek és az elektronikus stabilizáló rendszerek használhatatlanok voltak, a harc-vezető oldalán az irányítórendszer is működésképtelen volt, úgyhogy váltották egymást a pilótaülésben: McLanahan vezetett az egyenes szakaszokon, míg Cobb vállalta a rácsatlakozást az utántöltő gépekre , amire harminc percenként szükségük volt az üzemanyagszivárgás miatt. Egy további órát köröztek Guam fölött, míg kétüléses F-16-os vadászgépek, fedélzetükön mérnökökkel és karbantartókkal megvizsgálták a kormánymű és a futómű sérüléseit. Cobb kimerülten, de újult erővel elhárított minden kísérletet, hogy katapultálásra vagy további szakvélemények bevárására beszéljék rá, és ahogy a nagykönyvben meg van írva, parádésan leszállt Andersen bal kifutópályáján. A sérült bal oldali futómű valahogy kitartott, és a B-2-es tűzoltóautók gyűrűjében megállt a kifutópálya északi végén.

Noha a saját erejükből másztak ki a gépből, a gépen talált sérülések miatt hordágyon cipelték őket a hatalmas zöld sátorba a kifutópálya mellett, ahol az elsősegélynyújtó állomás működött a visszatérő legénység számára. Az orvosok elképesztően magasnak találták Cobb pulzusát és vérnyomását, úgyhogy átvitették egy másik sátorba, ahol a kielégítő állapotban lévő pilótákat orvosi felügyelet alatt kikérdezték a hírszerzők; itt talált rájuk kisvártatva Elliott tábornok.

– Henry, Patrick, a fene a belükbe, de jó hogy visszajöttek! –mondta Elliott vadul rázva a kezüket, közben a hátukat lapogatva. –Fantasztikus landolás volt, Henry. Hogy érzi magát? Jól néz ki Henry, hogy érzi magát?

– Kitűnően, tábornok, egyszerűen kitűnően, – felelte Cobb. – Adrenalin elvonáson vagyok, ennyi az egész. Túl öreg vagyok már az, ilyesmihez, uram.

– Azt hiszem, az egész támaszpontnak fölment a vércukra, ahogy leszállni látta magukat a B-2essel – mondta Elliott. – Szerintem azt az üdvrivalgást Kínában is hallották. – McLanahanra pillantott és sokatmondóan vigyorgott. – Maga megint hazahozott egy törött gépet, Patrick. De ezúttal nyilvánosan fogják megdicsérni; most nincs mit rejtegetnünk.

– Boldog leszek ha egyszerűen hazaengednek innen – mondta a navigátor. – Milyenek a veszteségeink?

– Kaptunk néhány komoly találatot – ismerte be Elliott. – Sajnálom, fiúk, de elveszítettük John Cohran Megafortressét. Egy B-52-es látta, ahogy lelőtték. Nem láttak ejtőernyőket a sötétben, bár bőven

vettek rádiós helyzetjelzéseket. A legénység még az eltűntek listáján szerepel. – Kelvin Carter őrnagy mellett John Cohran alezredes volt a HAWC-nál a stratégiai kísérőgépek Ötletének egyik úttörője; hónapokig szoros közelségben dolgoztak együtt. – Ez a HAWC egyetlen lezuhant gépe. Hat biztos találatot vittek be ők is. Minden Megafortressnek legalább három találata volt.

– Remélem megtalálják őt – mondta Patrick. – És a többiek?

Elliott mély lélegzetet vett. – Öt B-52-es, egy B-l-es – mondta halkan, elborult arccal. – De egy biztos halálesetről sem tudunk. .

– És a háború hogy áll?

Elliott arca kissé felderült. – Az előzetes jelentéseket alig lehet elhinni. Úgy értem, tényleg hihetetlenek. Túl korai bármi biztosat mondani, de lehetséges hogy a kínai flotta minden harmadik rombolóját tönkretettük vagy elsüllyesztettük. Tizenöt elsüllyesztett vagy súlyosan sérült fregattot számoltunk össze, és az elkapott járőrhajóknak a számát se tudjuk. Mi több, egy csomó kétéltű

csapatszállítót is megsemmisítettünk vagy tönkretettünk a Davao-öbölben, és még mindig fogjuk Samar csapatainak rövidhullámú adásait a reptérről. A jelentések több ezer elesett tengerészgyalogosról szólnak, sok száz hadifogolyról, és arról, hogy az egész Bangoy-öblöt égő

hajók borítják. – Igyekezett nem örvendezni a kínai veszteségeken, de a harcos nézőpontjából az ütközet első éjszakája nagyon jól ütött ki a légi harcezred számára. McLanahan egész testében bizsergést érzett a hírek hallatán. Bármilyen borzalmas a háború, de ha már háborúnak lennie kell, akkor mindig örvendetesek a győzelem hírei. – És mikor megyünk vissza?

Lehet hogy dolgunk lesz Zamboanga vagy Puerto Princesa fölött – felelte Elliott. – De most, hogy a kínaiaknak csak két-három rombolójuk maradt a légifedezethez és a vadászgépek irányításához, a bombázók az urak Mindanao felett. Közelebb is vihetjük az üzemanyagtöltőket Mindanaóhoz, úgyhogy rendes vadászfedezetet adhatunk a bombázók és a hajók mellé. Ha ez igaz, nem lesz szükségünk többé a Megafortress kísérőbombázókra. A legtöbb nagy hadihajójukat és a Mount Apo radarallomást elpusztítottuk, és biztosra veszem, a B-2-eseket nem fogják odaküldeni. Az a gyanúm, a HAWC számára véget ért a harc.

– A hadsereg-tette hozzá – valószínűleg meg fogja szállni Davaót, megakadályozandó a kínai szárazföldi erőösszevonást Mindanaón. De a kínai flottát alaposan megtépáztuk az éjszaka, és már tudják, ezt máskor is megtehetjük. A második támadásunk rögtön az első levonulása után megkezdődött, és az első jelentések szerint gyakorlatilag semmiféle ellenállásba nem ütköznek, pedig már nappal van. Remélem a politikusok Washingtonban és Pekingben már szedik össze az irataikat, és máris a dolgukhoz látnak.

Ez minden harcos titkos vágya, ismerte el McLanahan: készen áll az újabb ütközetre, de reméli nem kerül sor rá.