Édes kis semmiségek

Carrie Alexander

Harlequin Magyarország (2015)

Címke: romantikus

romantikusttt

Marjorie Bliss új életet kezd: megnyitja saját édességboltját, levágatja a haját, és mindent megtesz, hogy rátaláljon élete párjára. Abban a reményben vesz részt a gimnáziumi osztálytalálkozón, hogy viszontlátja régi szeremét, a vagány Devlint. Mint tudjuk, kutyából nem lesz szalonna, így a lány már meg sem lepődik, amikor a találkozó után Devlin sebesülten, üldözői elől menekülve ront be a lakásába, és a segítségét kéri…

Carrie Alexander

Édes kis semmiségek

ELŐHANG

– Meg tudom csinálni.

Marjorie Bliss összeszedte minden bátorságát.

– Nem kell, ha nem akarod – mosolygott rá a nővére, Sabrina.

Na persze! – gondolta magában Marjorie. Neked mindig minden olyan egyszerű…

Nővérére nézett, aki farmerszoknyájában és ujjatlan pólójában most is könnyednek, felszabadulnak hatott, mint mindig. A póló szabadon hagyta a hasát, és Sabrina remekül nézett ki benne. Ő ezzel szemben egy óra hosszáig készülődött, de új, testére feszülő ruhájában, amely híres tervező műve volt, úgy érezte magát, akár egy virsli műbélben.

– Nem kényszerítelek rá – mondta Sabrina, miközben gondosan kerülte húga pillantását.

Marjorie pontosan tudta, mire megy ki a játék. Nővére azt szerette volna, ha ő elveszíti a fogadást, akkor ugyanis gátlástalanul rávethette volna magát kollégájára, Kit Rexre, a cukrászra.

– Értem. – Marjorie úgy tett, mintha komolyan elgondolkodna a dolgon, csak hogy kicsit gyötörje még a nővérét. Sabrina egy évvel volt idősebb nála, de ezt senki sem mondta volna meg róla. – Nem. Ezúttal végigcsinálom.

– Jó, jó, csak menjünk már!

A Madison Avenue járdáján álltak egy kis fodrászszalon előtt, amelyhez hasonlóban Marjorie még életében nem járt.

– Csigavér! Hadd gondolkozzam még egy kicsit!

– De Marjorie, ez már tényleg nevetséges. – Sabrina egyre türelmetlenebb lett. – Gyere már! Nem a lábadról vagy a karodról van szó, csak a hajadról! Ne idegeskedj!

Marjorie végigsimított csípőig érő hosszú haján. Sabrináé is hosszú volt, de nővére egyszerű lófarokba kötötte. Bár csinos lány volt, őt soha nem izgatta különösebben a külseje. Igaz, színes egyéniségével, csodaszép arcával meg nádszálvékony derekával sosem volt egyedül a hajára utalva. Marjorie hozzá képest mindig visszafogott, már-már félénk lány volt, akinél egy köldökig érő top szóba sem jöhetett. Tulajdonképpen jól érezte magát a bőrében, de Sabrinával ellentétben sohasem szeretett a középpontban állni. Nem is értette, hogy mehetett bele egyáltalán ebbe a fogadásba.

Két hónappal ezelőtt a szüleik tizenhat évnyi különélés után ismét összeházasodtak. A lányokban csak az esküvő után tudatosodott, milyen sokat szenvedtek szüleik válása miatt. A meghitt esküvői hangulatban fogadást kötöttek, amelyben kölcsönösen elkötelezték magukat, hogy másképp, boldogabban élik majd az életüket, mint ők. Sabrina még egy ősi, családi ékszert is felajánlott az ügy érdekében. A gyémántgyűrű régi darab volt, amelyet a lány az esküvő estéjén kapott az édesanyjától, aki a múlt terheitől mentesen, tiszta lappal és új jegygyűrűvel kívánt elindulni férjével az új, közös úton.

Attól a naptól fogva a két testvér élete teljesen megváltozott. Sabrina, aki addig céltalanul, ide-oda sodródva élte az életét, állandó lakást keresett magának, és vállalta, hogy lemond a férfiakról mindaddig, amíg komolyan szerelmes nem lesz. Két hónappal ezelőtt be is költözött új otthonába, hosszú távú, biztos állást talált magának, és a kapcsolata Kittel, a kollégájával biztatóan alakult.

Marjorie viszont épp ellentétes irányba változott. Felmondta biztos eladónői állását egy nagy édességboltban, és minden megtakarított pénzét saját, új üzletébe, az Édes kis semmiségekbe fektette. Szakított régi barátjával, Jason Dole-lal, bár a hosszú, biztonságot nyújtó kapcsolat után kissé gyökértelennek érezte magát. Az egyezség zárópontjaként pedig beleegyezett, hogy levágatja hosszú haját. Néhány héttel az Édes kis semmiségek megnyitása előtt ugyanis mindenképpen szeretett volna külsőleg is megújulni. Ruhatárát lecserélte, beszélt egy divattanácsadóval, és már csak a frizurája maradt hátra.

Ez utóbbi azonban érzékeny pontja volt. Mindig szerette, és meg is szokta hosszú haját. Marjorie soha nem volt az állandó változások embere.

Biztosan nem csak azért ragaszkodott hosszú hajához, hogy elbújhasson mögötte, vagy mert gimis korában Devlin úgy gondolta, nagyon jól áll neki.

Ahogy vágyakozva lehunyta a szemét, szinte belepirult az emlékezésbe.

Micsoda képtelenség!

Kinyitotta a szemét, és gyorsan megnézte magát a fodrászüzlet kirakatában. Elég a szentimentális gondolatokból!

Tíz év telt el azóta, hogy utoljára látta imádott középiskolai bálványát, mégsem felejtette el, amikor Devlin egy alkalommal megdicsérte a haját. Ezek voltak a legkedvesebb szavak, amelyeket valaha hallott tőle. Egy-egy „kösz, édesemen” és „mi lenne velem nélküled, Marjorie-n” kívül ugyanis Devlin nem nagyon kényeztette el. Valahogy úgy gondolta, ez a lány jár neki, és ő időnként úgy érezte magát, mint egy fóka, aki sóvárogva várja, hogy idomárja újabb halat dobjon oda neki.

Marjorie eltökélten hóna alá csapta a táskáját, és vállára vetette a haját.

– Mehetünk!

Sabrina felsóhajtott.

– De nem fordulunk vissza még egyszer! Egy időpontot már lefújtál, és alig tudtam elintézni, hogy másikat kapj. Costas hónapokra előre be van táblázva!

Marjorie megrázta a fejét.

– Mondtam, hogy mehetünk. – A múltkor tényleg meglógott, de most nem hátrál meg, még akkor sem, ha belepusztul! – Tartom magam a fogadásunkhoz.

– Remek!

Sabrina nem tűnt túl lelkesnek. Láthatólag vegyes érzelmekkel fogadta testvére eltökéltségét. Mint általában, most is megpróbált közömbösnek tűnni, Marjorie azonban tudta, milyen sokat jelent számára a gyűrű, amelyre már kislányként is olyan csodálattal tekintett.

Sabrina tisztában volt vele, ha testvére most tényleg levágatja a haját, akkor a fogadás szerint neki kerülnie kell Kit társaságát, no és az ágyát, még ha ez azzal jár is, hogy szexuális kielégülés hiányában egy rakás csokoládét töm majd magába.

Marjorie gondolatai közben visszatértek saját magához. Devlin mindig is csak ábránd volt számára, soha nem igazi partner, amilyen Kit Sabrinának. Annak idején persze nővére is tudta, hogy hugicája a középiskola legkomiszabb srácáért rajong, de kínos lett volna, ha Sabrina rájön, hogy még egy évtized múltán is az a fiú jár az eszében.

Különösen akkor, amikor nap, mint nap fésülködik.

Devlin akkor azt mondta neki, olyan a hosszú sörényével, akár egy fekete hajú varázslónő. Mivel a szerény, visszafogott lány épp ellentéte volt a középiskolában oly népszerű, mosolygós szőkeségeknek, rendkívül jólesett neki a fiú bókja.

Sajnos mégsem sikerült elvarázsolnia Devlint…

Sabrina kinyitotta előtte a fodrászüzlet ajtaját. Marjorie összeszedte minden bátorságát, és belépett.

A hosszú hajával együtt most végre a Devlinhez fűződő emlékeinek is búcsút mondhat.

1. FEJEZET

Két héttel később

– Ostobaság volt tőlem, amikor azt hittem, Devlin eljön az osztálytalálkozóra. – Marjorie Bliss mélyen belesüppedt a taxi puha bőrülésébe.

A válasz csak érthetetlen dörmögés volt, de ő zavartalanul folytatta:

– Nem elég, hogy zuhog az eső, szorít az új cipőm, és a sok puncstól fáj a fejem, de ettől a szűk fűzőtől mindjárt meg is fulladok! – méltatlankodott Marjorie. – Tudja, mi ez? Nem más, mint egy modern kínzóeszköz. De az egészben az a legrosszabb, hogy négy órát vesztegettem el az életemből arra, hogy egy olyan pasira várjak, akiről tudtam, hogy úgysem jön el. Elment az eszem! – Kétségbeesetten felemelte a kezét, majd visszaejtette az ölébe. Csak ma este tudatosodott benne, hogy jórészt azért forgatta fel fenekestől az életét, hogy láthassa ma Devlint az osztálytalálkozón. – Mondtam már, hogy ma volt a tízéves osztálytalálkozónk?

– Aha.

– Természetesen Devlin nem jött el. Ő volt a legkomiszabb diák az egész középiskolában. Egyébként a csajok közül csak a valamikori vezéregyéniségek voltak ott, meg azok a srácok, akik még nem kopaszodnak. No és az egykori számítógépőrültek, akik azóta már milliomosok, meg a lányok, akik a bazárokat szervezték, és előkészítették az aulát az ünnepélyekre.

Akik közé én is tartozom, tette hozzá gondolatban. Hiába az új frizura, a stílusváltás, az új üzlet, a fényképe az újság címoldalán, ő ugyanaz maradt, aki akkor volt. A bolond Marjorie, aki készséggel megírta Devlin házi feladatait, miközben tudta, hogy a fiú más lányt csókol.

A taxi megállt a ház előtt, ahol Marjorie lakása volt. A barna színű homokkő épület lakásaiért mérsékelt bérleti díjat kellett csak fizetni. Marjorie odaadta a pénzt a taxisnak, és szórakozottan összeszedte a dolgait. Amikor kiszállt, leejtette a kis könyvecskét, amelyet az osztálytalálkozó végén kaptak emlékül. Le sem hajolt érte. Osztálytársai, akik kiváló eredménnyel végeztek annak idején, mind bejegyezték gyermekeik számát és az új címüket, Devlin neve alatt azonban csak egy régi iskoláskori fényképet talált.

Egyébként csak az este második felére sikerült összeszednie a bátorságát, hogy a többiektől Devlinről érdeklődjön. Legtöbben az utolsó iskolai nap óta nem látták. Akkor is csak az évzáró végén jelent meg, majd bizonyítványával a zsebében felugrott a felturbózott motorkerékpárjára, felbőgette a motort és elszáguldott. Háta mögött Misty Michaelson, az évfolyam hírhedt vadmacskája ült.

Mindenki, aki hallott valamit Devlinről, csupán egyet tanácsolt neki: „tartsd távol magad tőle!” Állítólag rossz társaságba keveredett, és még börtönben is ült lopásért. Egyik osztálytársuk, akinek nemrég ment csődbe az autókereskedése, elmondta, hogy egy nagyon rossz hírű zálogházban futott össze vele. A hely a lopott áruk eltüntetőjeként volt ismert a környéken.

Biztosat azonban senki sem tudott mondani róla.

Marjorie végül Louis Scheckkel is beszélt, aki korábban a Devlin szüleivel szomszédos házban lakott. Louis elmondta, édesanyjától úgy tudja, Mr. és Mrs. Brandt kitagadták a fiukat, amiért minden igyekezetük ellenére az végül a börtönben kötött ki. Elkönyvelték, hogy a gyerekük félresikerült, és próbálták elfogadni az elfogadhatatlant.

Egyébként a tanács, hogy tartsa távol magát Devlintől, noha ésszerűen hangzott, teljesen fölösleges volt, hiszen Marjorie-nak fogalma sem volt róla, hogyan vehetné fel vele a kapcsolatot.

Éppen a járdán állt, amikor a taxi már elhajtott, és a cipője meg a harisnyája átázott a felcsapódó esővíztől. A fűzője miatt egész este alig kapott levegőt. Ráadásul újult erővel kezdett szakadni az eső. Ahogy Marjorie megtörölte a szemét, érezte, hogy elkenődik a szemfestéke.

Ez remek! – gondolta bosszúsan. Egy szörnyű este stílusos befejezése.

Miközben elindult felfelé a lépcsőn, előkereste a kulcsot a táskájából. Az ajtó mellett burjánzó borostyán kövér leveleiről vastag sugárban csorgott alá az esővíz, így először nem hallotta a lépéseket a háta mögött. Ahogy azonban megfordult, egy erős férfitest szorította neki az ajtónak.

Jeges rémület markolt a szívébe. Sikítani próbált, ám támadója a szájára szorította a kezét. Marjorie beleharapott a férfi tenyerébe, és kétségbeesetten próbált szabadulni szorult helyzetéből.

Eszébe jutottak az önvédelmi tanfolyamon tanultak.

Könyökével a férfi bordái közé vágott, és újból sikítani próbált, ám támadója újból befogta a száját.

– Megígérem, hogy nem okozok fájdalmat – mondta neki az ismeretlen.

És ezt el is higgye? Lehet, hogy teljesen mást értenek fájdalom alatt!

A lány nagy nehezen nyugalmat erőltetett magára, mintha a férfi szavai megnyugtatták volta, ám szilárdan eltökélte, hogy az első adandó alkalommal a lába közé rúg. Végre valami hasznát is veszi a magas sarkú cipőjének, ha már végigszenvedte benne az egész estét.

– Nyisd ki az ajtót! Bemegyünk!

Marjorie tiltakozni próbált, ám a férfi nem várta meg, hogy engedelmeskedjék. Egyszerűen kivette a kezéből a kulcscsomót, és egyenként belepróbálta a kulcsokat a zárba, amíg meg nem találta a megfelelőt. Miközben beléptek a lépcsőházba, Marjorie lázasan gondolkodott. Azt tanulta, ilyen esetben semmiképpen nem szabad egyedül maradni a támadóval. Tehát nem szabad eljutniuk a lakásáig!

A férfi valami értelmetlent mormolt, és ő csak annyit hallott belőle, hogy „gyorsan”. Támadója karja acélabroncsként fogta át a derekát. Marjorie bízott benne, hogy előbb-utóbb lazul a szorítás, és elmenekülhet, vagy legalább a szomszédai meghallják majd a sikoltozását.

Elgondolása azonban nem válhatott valóra, mivel ekkor a férfi a lány lába közé nyomta az egyik combját, és így tolta maga előtt, végig a keskeny folyosón. Marjorie egy pillanatra megdermedt az intim érintéstől, ám három lépés után máris a lakása előtt voltak.

Honnan tudja a fickó, hogy a földszinten lakik?

Amikor a férfi a szabad kezével bedugta a kulcsot a zárba, Marjorie újabb támadásba lendült. Hátranyúlt, és megpróbált belekapni támadója szemébe.

– Ez fáj! – kiáltott fél az ismeretlen, majd arcát szorosan a lány tarkójához nyomta.

Marjorie kétségbeesetten kapálózott.

– Fejezd már be! Nem bántalak!

Támadója ajka egyszerre ijesztően közel került Marjorie arcához. A lány sikítani próbált, de a férfi még erősebben a szájára szorította a kezét. A lány, utolsó erejét összeszedve végül dühösen felágaskodott, ám csak annyit ért el, hogy alaposan beverte a fejét az ajtóba. A következő pillanatban már mindketten a lakásban voltak.

A férfi előrelökte. Marjorie rémülten felkiáltott:

– Segítség!

Az ajtó becsukódott mögöttük, s ezzel utolsó reménye is szertefoszlott, hogy riaszthassa a szomszédait. Botladozva elindult a sötét előszobában.

– Marjorie, kérlek! – szólalt meg a háta mögött a férfi.

Tehát a nevét is tudja! Akkor ő még rosszabb helyzetben van, hiszen valószínűleg előre kiszemelt áldozat!

Kiszakította magát a férfi szorításából, és pánikszerűen rohanni kezdett. Jobbra volt a nappali.

Az zsákutca!

Gyorsan továbbszaladt. Az előszoba végéből nyílt a fürdőszoba meg a hálószoba. A fürdőszoba volt közelebb, ő mégis a hálószobába szaladt. Egyrészt ott volt a telefon, másrészt úgy gondolta, hogy az ablakon vagy az üvegajtón át esetleg kijuthat a falakkal körülvett belső udvarra.

Megpróbálta becsukni maga mögött az ajtót, ám a férfi szempillantás alatt mögötte termett. Ismét rohanni kezdett.

Irány a hátsó ajtó!

Zárva!

Kétségbeesésben legszívesebben kivetette volna magát az ablakon.

– Ne haragudj, Marjorie – szólalt meg a férfi ismét. – Nem akartalak megijeszteni.

Ne haragudjon? A lány megtorpant. A hang rendkívül ismerős volt neki, de még mindig nem mert megfordulni. Reszketve szaladt az ablakhoz. Hiába feszült neki, az esőtől bedagadt ablak nem engedett.

A férfi ekkor a vállára tette a kezét.

Marjorie egy utolsó próbálkozással keresztbe vetette magát az ágyon. Ám amikor a telefonért nyúlt, a férfi ráugrott, és lefogta a kezét.

– Ne! – zihálta a lány.

– Marjorie, én vagyok az!

A lánynak csak most tűnt fel, hogy milyen nyugodt a támadója hangja.

– Kicsoda?

A férfi lazított a szorításon. Marjorie megfordult. Ekkor odakint hatalmasat villámlott, és a fényében meglátta támadója arcát.

– - Devlin? – kérdezte kifulladva. – Devlin Brandt?

A férfi ismét lazított a szorításon, de nem eresztette el. A lányon feküdt, Marjorie csuklóját szorosan a fejéhez szorítva. Arcuk csupán pár centiméternyire volt egymástól.

Marjorie hitetlenkedve bámult rá. Alig negyedórája még Devlin fényképét nézegette az osztálytalálkozó emlékalbumában. Most pedig a férfi itt fekszik rajta a hálószobájában.

Újból villámlott.

Devlin az arcát borító sérülésektől és duzzanatoktól eltekintve is sokat változott. Kemény, sötét tekintettel figyelte a lányt. Koromfeketének tűnő haja csimbókokban állt a nedvességtől. Arca enyhén beesett és borostás volt, a felső ajka fölött keskeny seb éktelenkedett.

Ám semmi kétség, ez Devlin Brandt! Ahogy Marjorie szeme hozzászokott a sötétséghez, fokozatosan felismerte a férfi vonásait.

Devlin, a régi barát megtámadta. Ez nem lehet igaz!

– Ne haragudj! – szólalt meg ismét a férfi.

– Ne haragudjak? – Marjorie megpróbált kiszabadulni a férfi szorításából, ám az akkor sem engedte el, amikor a lány öklével dühösen fültövön csapta.

– Megígéred, hogy nem hívod a rendőrséget?

– Miért ígérném meg? – háborgott Marjorie. – Lefogsz a bejárati ajtónál, berontasz a lakásomba…

– Siettem. Nem volt időm udvarias üdvözlésre.

Marjorie meg tudott volna pukkadni mérgében. Hát nem figyelmeztették? Nem megmondták az osztálytársai, hogy már az is veszélyt jelenthet a számára, ha ismeri Devlint?

Mindenesetre annak alapján, ahogy most kinéz, nem sok babér termett számára a bűnözői szakmában. Homloka bedagadt, az arca tele volt kisebb-nagyobb sebekkel és zúzódásokkal. Egyik szeme alig látszott ki egy hatalmas duzzanat alól. Bőrdzsekije teljesen átázott, hajából csöpögött a víz.

Vajon miért várt rá a háza előtt?

Marjorie-ban csak most tudatosodott néhány dolog, amelyek első ijedségében elkerülték a figyelmét. Amikor Devlin nekinyomta az ajtónak, már pontosan tudta, ki ő, sőt azt is, melyik lakásban lakik.

– Mi ez az egész, Devlin? – tudakolta. – És egyáltalán hogyan bukkantál a nyomomra?

– Ott volt a címed a meghívón.

– A tiéd viszont nem. Egyáltalán hogy jutottál hozzá a meghívóhoz?

A helyzet teljesen abszurd volt. Mindenféle lényegtelen dologról beszélget a középiskola egykori szívtiprójával, aki azóta bűnöző lett, most pedig rajta fekszik, a saját heverőjén! Hányszor álmodott arról, hogy Devlin Brandt ilyen áthatóan nézze őt, ahogy éppen ebben a pillanatban!

A gondolatra forróság öntötte el.

Gyönyörű látványt nyújthat elmaszatolt sminkjével és a fejére tapadt, lelapult hajával! Gondosan megválasztott alkalmi ruhája teljesen összegyűrődött, a szűk fűzőtől pedig még mindig alig kapott levegőt.

– Megvannak a saját információs csatornáim – felelte Devlin rejtélyesen.

– Na persze! – gúnyolódott Marjorie. – A te híres alvilági kapcsolataid!

A tompa fényben is látta, hogy Devlin arcán önelégült mosoly jelenik meg.

– Tehát nyomon követted a pályafutásomat.

– Ez azért túlzás. De hallottam egyet s mást az osztálytalálkozón.

– Csak nem ma este volt? – kérdezte Devlin, és élvezettel legeltette szemét a lány dekoltázsán. A gyöngyökből készült lánc kicsit félrecsúszott Marjorie nyakán, így a kivágás sejtetni engedte formás mellét. – Azért vagy ilyen csinos?

Marjorie nem tudta, mit feleljen.

– Örökké fogságban fogsz tartani?

– Nem lenne rossz ötlet – felelte mély hangján a férfi.

– Mindenesetre hamar döntsd el, még mielőtt sikítani kezdek!

Marjorie félelme elmúlt, ugyanakkor legnagyobb ijedségére fokozatosan tudatára ébredt Devlin izgatóan férfias testének. Mellbimbója minden lélegzetvételnél a férfi nyitott dzsekijének cipzárjához ért. Attól tartott, ha Devlin nem engedi el azonnal, tényleg sikítani fog.

Csakhogy ezúttal a gyönyörűségtől.

– Szerintem már úgyis fellármáztad az egész házat.

– Mégis mire számítottál? Miért nem tudsz köszönni, ha odamész valakihez?

A férfi zöld szeme megvillant a tompa fényben.

– Mondtam már, hogy nem volt időm rá.

Marjorie elkapta a fejét, mert úgy érezte, a férfi átható pillantásának tüzében képtelen tisztán gondolkodni.

– Nem értem.

– Nézd, Marjorie… Nem jöttem volna ide, ha lenne más választásom.

Ekkor fémes zaj hallatszott az udvar felől. Devlin felkapta a fejét, és fülelni kezdett, majd mutatóujját figyelmeztetően az ajkára szorítva felugrott az ágyról.

Az ablaküvegen esőcseppek koppantak, az utcán egy teherautó húzott el, felbőgő motorral. Valahol távolabb éles tülkölés hasított a levegőbe.

A támadás sokkja után Marjorie kezdett újra tudomást venni a külvilágról. Felkönyökölt az ágyon. A szíve még mindig vadul zakatolt.

– Ne mozogj! – suttogta Devlin, és a zsákmányához lopakodó ragadozó nesztelenségével az ablakhoz sietett. Óvatosan kinézett, majd lassan elhúzta a sötétítőt.

– Láttál valamit? – kérdezte a lány.

– Nem – felelte Devlin, de az arca gondterhelt volt.

Marjorie felült az ágyon, és megigazgatta magán gyűrött ruháját. Egyik cipőjét már korábban elhagyta valahol a lakásban. Selyemblúzáról két gomb hiányzott, kabátjának ujja a varrás mentén végigszakadt.

Devlin figyelmesen nézte.

– Ideges vagyok egy kicsit – szabadkozott a lány. Legszívesebben azonnal feltakarított volna az egész szobában. Stresszhelyzetben, vagy amikor nagyon félt valamitől, mindig kitört rajta a takarítási kényszer, ami nem sokkal a szülei válása után alakult ki nála. Annak idején valószínűleg a világ összes tinédzsere közül neki volt a legtisztább szobája.

Devlin vállat vont.

– Tudom, hogy hülyén hangzik, de bíznod kell bennem.

Ekkor megszólalt a kaputelefon.

Devlin káromkodott egyet.

– Ne engedj be senkit! – mondta idegesen a lánynak.

Ismét megszólalt a lenti csengő, ám pár másodperccel később már a szomszéd lakásból hallatszott a zaj. Mivel a lány hálószobája és Blair Boback nappalija szomszédos volt egymással, tisztán hallották, amint a szomszédasszony beszélget valakivel a kaputelefonon.

– Mindenkinél megpróbálkoznak – állapította meg Marjorie.

– A francba! – Devlin megragadta a lány karját, aki egyik lábán a cipővel sután botladozott utána. A bejárati ajtónál a férfi kinézett a kémlelőnyíláson, majd gyorsan visszahúzta a fejét.

Ekkor becsapódott a lépcsőház ajtaja.

– Valaki beengedte őket – mondta Marjorie. Tulajdonképpen jobban félt Devlintől, mint az idegenektől, akik ebben a pillanatban léptek be a lépcsőházba. Ők valószínűleg ártalmatlanok, Devlin azonban korántsem az.

A férfi ránézett. Bal szeme alig látszott a hatalmas duzzanat alatt, amely körül egybefüggő, otromba véraláfutás húzódott.

– Őket?

– Hát azokat az embereket! Mit tudom én, hányan vannak… – csattant fel ingerülten Marjorie. – Talán egy egész hadsereg.

Ekkor csengettek az ajtón. Marjorie ijedten összerezzent. Devlin megfogta a karját, és szorosan magához húzta.

– Ne nyisd ki! – suttogta a lány fülébe.

Valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

Marjorie kisimította nedves haját az arcából.

– Hadd nézzem meg, kik azok! – súgta vissza.

Devlin a fejét rázta.

– Ki lakik melletted?

– Pszt! – intette le Marjorie, és hallgatózni kezdett.

A hívatlan látogatók már a szomszéd lakásba is becsöngettek. Marjorie az ajtóra tapasztotta a fülét. Előbb egy mélyebb, majd egy izgatott, magasabb hangot hallott.

– Ez a szomszédnőm. – Marjorie annyira félt, hogy legszívesebben megpróbálta volna kisimítani Devlin bőrdzsekijéből a gyűrődéseket is. – Blair Boback.

– Remélem, van annyi esze, hogy ne engedje be azokat az alakokat.

Marjorie elmosolyodott.

– Blairt nem kell félteni.

Amikor hallották, hogy Blair ajtaja újra becsukódik, Devlin ismét kilesett a kémlelőnyíláson.

– Felmennek – állapította meg. – Hány lakás van a házban?

– Csak nyolc.

Devlin felsóhajtott, és nekidőlt a falnak. Úgy hatott az őszibarack mintás tapéta előtt, akár egy titokzatos, sötét árny.

– Ha nem találnak fenn, visszajönnek. – A férfi újra káromkodott egyet. – Látniuk kellett, melyik házban tűntem el.

– Talán az egész utcát átkutatják?

– Lehet. – Devlin egy pillanatig gondolkodott. – Tudom már, mit tegyél, ha újból csengetnek. Akaszd be a láncot, és úgy nyisd ki az ajtót! Ha utánam érdeklődnek, mondd azt, hogy nem tudsz semmit. Próbálj meggyőző lenni! – A férfi szeme figyelmeztetően megvillant, keze acélgyűrűként szorította a lány karját. – Szedd össze magad!

– És ha nem akarom? – kérdezett vissza lassan Marjorie.

Devlin ekkor villámgyorsan magához húzta. Arca centiméterekre volt a lányétól, orrcimpája remegett. Marjorie tudta, hogy most reszketnie kellene, ám e pillanatban egyedül a saját érzéseitől félt, amelyeket Devlin közelsége ébresztett benne. Szíve majd kiugrott a helyéből, bőre forrón bizsergett. A sokévnyi elfojtott vágy most pillanatok alatt átalakult kínzó éhséggé.

– Akkor is azt fogod tenni!

A férfi szavai inkább megállapításként, mintsem felszólításként hatottak.

– Különben?

Ő egy bűnöző, mondta magának a lány, nem pedig a menő srác a gimiből.

Devlin vad, követelőző csókkal válaszolt. Tulajdonképpen nem is csók volt, inkább egyfajta támadás, mivel a férfi a gyengédség legkisebb jele nélkül vette birtokba a száját. Marjorie védekezni sem tudott meglepetésében.

Hogy lehet egy durva csók ennyire izgató? – gondolta közben kétségbeesetten.

Devlin ránézett, és némi gúnnyal a tekintetében elmosolyodott. Marjorie bénultan nézett rá. Szerencsére hamar sikerült újból összeszednie magát.

– Különben mi lesz? – kérdezte kihívóan.

– Különben soha többé nem csókollak meg így.

A lány hitetlenkedve bámult a férfira.

– A fenébe is, Marjorie! – Devlin gyengéden megrázta a vállát. – Tedd, amit mondok, különben még tettlegességre kerül a sor, és bepiszkolódik a csinos tapétád. Azt mondják, a vér nehezen jön ki a selyemből.

– Úgysem mernél bántani – dadogta ijedten a lány, bár ahogy kimondta, már nem volt annyira biztos benne.

– Nem rólad beszélek, hanem magamról.

Azt állítja, hogy meg fog sérülni? Vagy hogy ő bánt valaki mást?

– Nem értem…

Devlin ismét belenézett a kémlelőnyílásba.

– Ha így folytatod, a végén megöletsz – sóhajtott fel.

Szavaira Marjorie hátán végigfutott a hideg. Legszívesebben elmenekült volna, csak épp azt nem tudta, hová.

– Készülj fel rá, hogy visszajönnek! – mondta a férfi.

Ebben a pillanatban csengettek. Marjorie mozdulatlanná merevedett. Devlin megragadta a karját, és magával húzta az ajtóhoz.

– Mondd nekik, hogy aludtál! És semmiképp se fordulj felém!

Marjorie remegő kézzel megfogta a kilincset.

– Ki az? – kiáltott ki reszkető hangon.

– Rendőrség!

A lány ijedten Devlinre nézett. Azt várja tőle, hogy hazudjon a rendőrségnek? A férfi a lány tarkójára tette a kezét, és Marjorie úgy érezte magát, mint egy kölyökkutya, akit a falkavezér a foga közé kapott, hogy alaposan megleckéztessen.

Minden bátorságát összeszedve megköszörülte a torkát, majd kinézett a kémlelőnyíláson.

– Mutassa a jelvényét!

Egy pillanatra valami feltűnt a lyuk előtt, ami éppenséggel rendőrjelvény is lehetett. Az ajtó előtt két ember állt: egy idősebb meg egy fiatalabb. Mindkettőjükről csöpögött a víz, és meglehetősen rosszkedvűnek tűntek. Öltönyük gyűrött volt, nyakkendőjük félrecsúszott, és nedves ingükre tapadt. Lehettek rendőrök, ahogy pénzbehajtók, biztosítási ügynökök vagy hivatásos verőlegények is.

– Kinyitni! – parancsolta az idősebbik, akinek nyitva volt a kabátja, így Marjorie látta, ahogy egyik kezét pisztolya markolatán tartja.

A lány Devlinre nézett. A férfi viszonozta pillantását. Mindketten tudták, hogy ha Marjorie most kinyitja az ajtót, azzal kiszolgáltatja őt.

A két férfi ismét dörömbölni kezdett az ajtón.

– Mit akarnak? – tudakolta Marjorie.

– Egy férfit keresünk. Fegyvere van, és nagyon veszélyes.

Devlin szorítása erősödött. A lány egész testében reszketett.

– Rendben. – Kinyitotta a reteszt, melyet Devlin nyilván bezárt, miután berobbant vele együtt a lakásba. Talán veszélyes, gondolta Marjorie, de mindenesetre nagyon körültekintő, és kötélből vannak az idegei.

És nagyon szexis.

Mély lélegzetet vett, majd résnyire nyitotta az ajtót. A két férfi előrébb lépett. Amikor azonban az idősebbik elő akarta húzni a fegyverét, Marjorie becsapta az orra előtt az ajtót.

Újból dörömbölni kezdtek.

– Hölgyem, nyissa ki!

– Előbb tegye el a pisztolyát! – követelte a lány. – Gyűlölöm a fegyvereket.

Szeme sarkából látta, hogy Devlin elmosolyodik. A férfiak morogva ugyan, de engedelmeskedtek. Néhány másodpercig Marjorie a kémlelőn keresztül figyelt, mielőtt újból kinyitotta az ajtót.

– Tulajdonképpen miről van szó?

Az idősebbik férfi vette át a szót. Arcán mély barázdák húzódtak, csuklóján vastag aranyóra csillogott.

– Egy nagyon veszélyes, szökésben lévő bűnöző ólálkodik a környéken – felelte mély hangon. – Egész este itthon volt, hölgyem? Nem vett észre valami gyanúsat?

– Nem. Aludtam.

A rendőr átható tekintettel figyelte.

– Ruhában?

Marjorie zavartan elmosolyodott.

– Fárasztó napom volt, biztos úr.. – Fürkészőn a férfira nézett. – Láthatnám még egyszer a jelvényét?

– Tehát azt mondja, nem látta azt a férfit? Körülbelül egy méter nyolcvan magas, bőrdzseki és fekete farmer van rajta. Itt pedig – az ősz rendőr ujjával a felső ajka fölé mutatott – sebhely van az arcán. – A mozdulata, és ahogy beszélt, valahogy alattomosnak tűnt Marjorie számára, és azonnal bizalmatlanságot ébresztett benne. Ösztönei azt súgták, inkább hihet Devlinnek, mint a kint álló két férfinak.

– Nem. Biztos, hogy nem láttam – felelte határozottan.

– Bemehetnénk körülnézni? – kérdezte a másik, mosolyt erőltetve az arcára. – Egy magafajta gyenge nő teljesen egyedül egy földszinti lakásban… – Miközben beszélt, megpróbált belesni Marjorie mellett az előszobába. Majd eltűnt arcáról a mosoly. – Szóval nagyon veszélyes lehet – fejezte be a mondatot.

– Jól vagyok – felelte a lány. – De köszönöm, hogy aggódik értem.

– Rendben van, hölgyem – mondta a másik. – Azért tartsa nyitva a szemét!

– Jelenteni fogom, ha látom azt a bűnözőt.

– Még egy darabig a közelben leszünk, ha netán szüksége lenne ránk – mondta az ősz hajú. Megfordult, hogy induljanak, de aztán még egyszer visszalépett, miközben valamit előhúzott a nadrágzsebéből. – Ez nem a magáé véletlenül?

Marjorie a kendőre nézett.

– De igen. Hol találta?

– Kinn, a bejárati ajtónál.

– Akkor veszíthettem, el, amikor hazaértem a munkából.

– Még nedves.

Marjorie kinyúlt a résen.

– Igen. Megázott. Érdekes, hogy a szomszédaim nem találták meg.

Amikor a férfi odaadta neki a kendőt, Marjorie észrevette, hogy bizalmatlanul méregeti.

– Legyen óvatos, hölgyem! Úgy látom, maga rendes lány. – Elkomorult a tekintete. – Biztosan nem szeretne bajba keveredni.

Marjorie-nak egy pillanatra elállt a szívverése. Ezt vajon fenyegetésnek szánta?

– Óvatos leszek, és nagyon köszönöm, biztos úr. Remélem, megtalálják ezt a… – Idegesen nyelt egyet. – Tulajdonképpen mit követett el?

– Mindent, amit csak el tud képzelni – felelte az idősebbik rendőr, miközben hüllőszerű, kifejezéstelen tekintettel nézte őt. – Gyilkosság, lopás, erőszak, ami csak eszébe jut. A fickó egy elvetemült, rendkívül veszélyes bűnöző.

2. FEJEZET

Devlin arra számított, hogy a lány sikítani kezd, vagy menekülni próbál. Ám ehelyett higgadtan elbúcsúzott a két férfitól, bezárta az ajtót, majd lassan megfordult, és rászegezte a tekintetét.

Nagy szemében megcsillant a fény. Ajka még mindig vörös és duzzadt volt, az arca pedig pipacspiros.

– Fejezd be, Devlin! Elég a hazudozásból! Azonnal tudni akarom, miért csókoltál meg az előbb.

A férfi csaknem elnevette magát. Pillanatnyilag ez érdekli a legjobban ezt a lányt?

– Nem is azt akarod tudni, hogy kit öltem meg?

– Miért? Megöltél valakit?

– Nem.

– És mi a helyzet a többi vádponttal?

A férfi lehajtotta a fejét, és beletúrt nedves hajába. Egész teste sajgott, de uralkodott magán. Az életét bízta most Marjorie-ra, pedig nem tudhatta, hogy a lány a hosszú évek alatt mennyit változott. Azt már most megállapította magában, hogy közel sem olyan naiv, mint akkoriban volt.

– Bűnös vagyok – ismerte be.

– Börtönben is ültél? – kérdezte ijedten Marjorie.

– Igen.

– És most megint bajba kerültél?

Devlin bólintott.

– Ezért jöttél hozzám?

– Egyedül téged ismerlek a környéken.

– Akkor kapóra jöttem neked, ugye?

– Csak egyetlen éjszakáról van szó.

– És mi lesz holnap reggel?

– Azzal ne törődj!

A lány lehunyta a szemét, és az ajtónak támasztotta a fejét.

Devlin mindenképpen szeretett volna vele maradni, hogy szükség esetén megvédhesse; mármint abban az esetben, ha Sloss és Bonaventure még a közelben vannak. Talán nem látták pontosan, hogy melyik házba menekült, és valószínűleg most házról házra járnak.

Bement a nappaliba, és résnyire elhúzta a bársony sötétítőfüggönyt. Sloss és Bonaventure az utcán álltak, és valamin vitatkoztak. Majd Sloss előhúzta a telefonját, és felhívott valakit, Bonaventure pedig elkezdte nyomkodni a vizet drága selyem nyakkendőjéből.

Devlin tudta, hogy Sloss a főnökével, Boris Cheneyvel beszél, akit városszerte csak Fat Manként ismernek. A gengszterfőnök biztos utasítja őket, hogy minden eszközzel szerezzék meg tőle a rubint.

Sloss rosszkedvűen eltette a telefonját. Ideges volt, mert sejtette, hogy nem sokat fog aludni az éjjel. Megvárták, amíg elhajt előttük egy teherautó, majd elindultak az úton. Sloss egy pillanatra megállt és lehajolt, hogy kihalásszon valamit az út menti csatornából. Közben Bonaventure átért a túloldalra, és becsengetett egy házba.

Tehát úgy van, ahogy gondoltam, állapította meg Devlin. Fogalmuk sincs róla, melyik épületben tűntem el.

Látta, hogy a két férfi bemegy a házba. Mindig akad egy idióta, aki szó nélkül beengedi az idegeneket! – bosszankodott magában.

Amikor megfordult, Marjorie karját a teste köré fonva, összekuporodva ült a fotelban. Devlin elvett egy takarót a heverő támlájáról, és a lány vállára terítette. Szeme kezdte megszokni a félhomályt. Körülnézett a helyiségben. Stílusos bútorok, virágcsokor az asztalon, ezüstkeretes családi fotók – pontosan olyan, amilyennek Marjorie otthonát mindig is elképzelte. Csak egy mosolygó férj és az ugrándozó gyermekek hiányoztak.

Fürkészőn Marjorie-ra pillantott.

– Köszönöm, hogy nem gyújtottad fel a villanyt.

A lány megvonta a vállát.

Devlin leült, és egy ideig hallgattak. A férfi tudta, Marjorie túl okos ahhoz, hogy csak úgy bevegye a meséjét.

A lány végigsimított a haján. Devlin számára furcsa volt Marjorie új frizurája. Mindig hosszú, fekete haja volt. Annak idején számtalanszor elképzelte, milyen érzés lenne, ha a lány haja a meztelen mellkasát simogatná…

– Még mindig nem tudom, miért csókoltál meg – szólalt meg ismét Marjorie.

– Csak úgy jött magától.

– Ez nem igaz. Tudatosan csináltad.

– Igazad van – engedett Devlin. – Valahogy meg kellett, hogy győzzelek.

– És pont egy csókkal, mi? – kérdezte remegő hangon a lány. – Tényleg ilyen bugyutának látszom?

– Egyáltalán nem.

– Hanem?

– Csak könnyen befolyásolhatónak.

Marjorie dacosan összeszorította a száját. Mindketten tudták, hogy a középiskolában Devlin szégyentelen módon kihasználta az ő rajongását. A fiú számára magától értetődő volt, hogy mindig számíthat rá. Marjorie készítette el a leckéit, és a jegyzetei nélkül Devlin nem sokra vitte volna az iskolában. Amikor egy rongálás kapcsán a fiú gyanúba keveredett, Marjorie biztosított alibit a számára. Devlin tudta, hogy a lány majdhogynem őérte él, és sötét szemében látta, mennyire rajong érte. Ugyanakkor ő is értékes embernek érezte magát mellette. A haverjai kinevették, és folyton cukkolták, hogy vigye végre ágyba a „kicsikét”, de ő egy ujjal sem nyúlt hozzá, mert tudta, hogy csak megsebezné vele.

Tulajdonképpen ez még most sem lefutott dolog, gondolta Devlin. Bár Marjorie valószínűleg kinőtte már az iránta érzett gyerekes rajongását, de ha járnának egymással, a lány egész biztosan komolyan venné a kapcsolatukat. Persze ő erről teljesen másképpen gondolkodik. Neki esze ágában sincs komoly kapcsolatba bocsátkozni, amit egyébként a jelenlegi életmódja sem tenne lehetővé.

– Könnyen befolyásolható? – ismételte meg ingerülten Marjorie. – Ugye viccelsz? A középiskolának rég vége, Devlin! Nem vagyok már naiv és ostoba.

Ez igaz. Mégsem árulta el az imént a két bűnözőnek. Vajon miért? – tűnődött Devlin. Merthogy nem a csók miatt, az biztos. Egyébként nem akarta olyan vadul letámadni, de ahogy ajkát az ajkán érezte, egyszerűen nem tudott uralkodni magán. Valószínűleg a régi emlékek miatt.

Ekkor eszébe jutott valami.

– Hívd fel a rendőrséget! – mondta a lánynak.

Marjorie felkapta fejét.

– Hogy mondod?

– Jelentsd be nekik, hogy két gyanús alak mászkál az utcán. A nevedet nem kell elárulnod.

– Hogyhogy? Akkor ezek nem rendőrök? – hüledezett Marjorie.

Devlin elismerően csettintett egyet.

– Akkor kicsodák?

Sloss és Bonaventure egy tolvajbandához tartoztak, amely Cheney zálogházain keresztül értékesítette a zsákmányt. A két bűnöző Devlint is a banda tagjának tartotta, és pillanatnyilag az volt a legbiztosabb, ha Marjorie is így gondolja.

– Hidd el nekem, jobb, ha nem tudod – mondta a lánynak.

– Az ég szerelmére, Devlin! Egyáltalán hogy a csudába kerültél ide?

Devlin kezdte rosszul érezni magát a bőrében. Természetesen nem teljesen véletlenül járt a környéken. Amióta megkapta a meghívót az osztálytalálkozóra, folyton Marjorie járt az eszében. Mivel azonban úgy gondolta, egyszerű kíváncsiságról van csak szó, eldöntötte, hogy a közelébe sem merészkedik, nehogy veszélybe sodorja.

És most mégis itt van!

– Tudom, tudom – mosolygott gúnyosan a lány. – Hogy ha elárulod, utána meg kellene ölnöd.

– Ez egyáltalán nem ilyen vicces, Marjorie!

A lány elkomolyodott.

– De miért hívjam fel a rendőrséget? Egyáltalán nem jönne jól neked, ha most megjelennének itt.

– Ha meglátják a járőrautót, akkor Sloss és… – fejével az utca felé bökött – szóval a két fickó eltűnne innen. Aztán én is. – Egy pillanatra elhallgatott. – Elvégre ezt szeretnéd, nem?

– De igen. Viszont azt sem akarom, hogy valami bajod essen.

– Majd a hátsó udvar felé megyek.

– Ott semmi fedezéket sem találnál. Mi van, ha lesben várnak rád?

Ez már Devlinnek is eszébe jutott. Sloss olyan, akár egy buldog. Mindig alaposan körbeszimatol, és soha nem adja fel. Minden házat körbejár majd, és feltérképez minden lehetséges menekülési útvonalat. Valószínűleg még a rendőrség felbukkanása sem fogja eltántorítani attól, hogy tovább nyomozzon utána.

– Azt szeretnéd, ha maradnék?

Marjorie fázósan magára tekerte a takarót. A haja időközben megszáradt és égnek állt. Pillanatnyilag egy punkra hasonlított a legjobban.

– Alhatsz a heverőn.

– Köszönöm. – Devlin nagyot sóhajtott, és hátradőlt az ágyon. Pokolian fájtak a bordái, Bonaventure alapos munkát végzett vele. Érezte, hogy az inge egy helyen a testére tapadt, nyilván vérzett valahol.

Amikor Bonaventure azt gondolta, hogy Devlin meg akarja lopni őket, azonnal telefonált Slossnak. Elhurcolták őt a kikötőbe, és egy raktárépületben felváltva verték és faggatták. Persze semmit sem szedtek ki belőle. Három hónapja dolgozik már ezen az ügyön. Két piti kis tolvaj nem fogja szóra bírni!

– Nos, rendben – állt kötélnek végül Marjorie. – Ha azt gondolod, hogy ez elijeszti a két jómadarat, akkor hívom a rendőrséget. De előbb mondd meg az igazat! Azt vártad, hogy hazaérjek?

– Nem. Ez nem udvariassági látogatás, Marjorie. Esküszöm, nem lennék itt, ha a két fickó nem akaszkodott volna rám. Soha nem sodortalak volna ilyen veszélybe.

– Mégis itt voltál a környéken. És a címemet is tudtad.

– Mondom, hogy véletlen volt.

Persze ez nem felelt meg teljesen a valóságnak.

Miközben fogvatartói azon tanakodtak, hogy mit csináljanak vele, Devlin megszabadult a kötelektől, és kiszökött a raktárból. Utána azonban eszébe jutott, hogy egy fillér sincs nála. A nagy értékű rubint nem tehette csak úgy egyszerűen pénzzé egy zálogházban. Amikor Sloss és Bonaventure újból a nyomára akadt, ösztönösen Marjorie házához menekült, és csak pár perccel a bűnözők előtt ért oda. Valószínűleg továbbfutott volna, de ekkor megpillantotta a lányt a lépcsőház ajtaja előtt.

Valami szerencse folytán Sloss és Bonaventure hitt a lánynak, és egyelőre nem jöttek vissza, de neki akkor is vigyáznia kell rá. Belekeverte az ügybe, kötelessége tehát, hogy megvédje. Ez persze mindent bonyolultabbá tesz, még ha Marjorie rendkívül kellemes látvány is.

A lány elhúzta a száját, mert még mindig nem hitt neki.

– Nem jöttél el az osztálytalálkozóra. Ahogy mindig, ezúttal is megspóroltad magadnak a fáradságot.

– A többi barátoddal ellentétben én sajnos nem dicsekedhetek sikeres pályafutással.

– Talán el kellene gondolkodnod rajta, hogy miért nem.

Devlinnek nem volt kedve vitatkozni.

– Telefonálj, aztán aludjunk! – mondta a lánynak.

Marjorie felállt, és a vezeték nélküli telefonhoz ballagott.

Zilált haja ellenére sokkal szebb volt, mint ahogy Devlin emlékeiben élt. A középiskolában a kissé dundi, halk szavú lány mindig élénk, csinos és karcsú nővére árnyékában élt. Az utóbbi tíz évben azonban alaposan megváltozott, mégpedig előnyére. Arca vékonyabb lett, formás teste pedig hihetetlen érzékiséget sugárzott. Devlin egyértelműen kerek melleket érzett, amikor Marjorie hozzásimult.

Ekkor a lány a telefonnal a kezében visszajött hozzá.

– Tehát vegyük át még egyszer, mi is történt! A címemet a meghívóról tudtad. Amikor a két csirkefogó üldözőbe vett, épp itt jártál az utcában. Sürgősen búvóhelyre volt szükséged, én pedig pont ekkor érkeztem haza az osztálytalálkozóról. Köszönés helyett rám támadtál, és mivel sietős volt a dolgod, betuszkoltál a lakásomba. – Leült Devlin mellé a heverőre. – Jól értettem?

– Többé-kevésbé igen.

A lány megcsóválta a fejét, majd beütötte a rendőrség számát.

– És azt gondolod, hogy ezt a mesét én be is veszem.

Devlin lenyomta a telefont.

– Ne a segélyvonalat hívd! Ők ellenőrizhetik a hívást. – Gyorsan beütött egy másik számot. – Ez a legközelebbi őrszoba. De fogd rövidre, aztán hamar tedd le!

A lány tétovázott, aztán vett egy nagy levegőt, és izgatott hangon beszélni kezdett. A vonal másik végén idősebb hölgy fogadta a bejelentést.

– Szeretnék bejelenteni valami gyanúsat. Chelsea-ben, a Tizenhetedik utcában két férfi járja a házakat. Mindenkit kikérdeznek, de szerintem nem igazi rendőrök. Az egyiknek fegyvere van… Igen, köszönöm. – Letette a kagylót, és a férfi felé fordult: – Milyen voltam?

Devlin elmosolyodott.

– Nagyon ügyes.

Marjorie is elnevette magát.

– Akkor most én vagyok a gengszter menyasszonya?

– Csak egy éjszakára.

A lány halkan felnevetett.

– Micsoda este!

– Egyébként jó volt az osztálytalálkozó?

– Nem olyan, mint vártam.

– Hogyhogy? Pedig neked van mivel büszkélkedned.

Marjorie megigazította a blúzát, kihúzta magát, és felszegte az állát.

– Ez igaz.

– Még mindig abban a nagy édességboltban dolgozol?

A lány felvonta a szemöldökét.

– Honnan tudod, hol dolgoztam? A suli óta nem találkoztunk.

– Sokfelé járok, így hallok ezt-azt. A gimi után főiskolára mentél, és elkezdtél dolgozni annál a nagy édességláncnál. Gondolom, azóta már minimum osztályvezető lett belőled.

– Nem olyan régen felmondtam, és néhány hete megnyitottam saját édességboltomat, az Édes kis semmiségeket. Egy-két helyi lap még cikket is közölt a megnyitóról, mivel a reklámmal foglalkozó munkatársam néhány fontos embert is meghívott az alkalomra.

Devlin elmosolyodott, mert szívből kívánta neki a sikert. Ha egy olyan nőnek, mint Marjorie Bliss, saját boltja van, akkor még van remény a világon. ..

– Emlékszem, hogy mindig karamellás bonbon volt az iskolatáskádban. Meg az a…

– Toffee – segítette ki a lány. – Nyolcadikig az volt a kedvencem.

– Megvannak még a fogaid?

Marjorie a férfi felé vicsorított.

– Néhány tömés és egy gyökérkezelés után köszönik, jól vannak – felelte.

Devlin finoman megsimogatta a lány ajkát.

– Biztos nagyon fájt.

Marjorie elhúzta a fejét, lesütötte a szemét, majd hüvelykujjával ő is zavartan végigsimított a száján.

– Van valakid? – érdeklődött Devlin hanyagul.

– Volt – felelte csábos vadmacskamosollyal a lány. – De kiadtam az útját.

– Tényleg?

Marjorie a homlokát ráncolta.

– Talán nem hiszel nekem?

– Dehogynem.

– Tulajdonképpen közös megegyezéssel szakítottunk. Amúgy is halott volt már az a kapcsolat, csak én voltam, aki kimondta. Két évbe telt, mire végre erőt gyűjtöttem hozzá. – Elhúzta a száját. – Nem vagyunk komplettek, Devlin. Te bűnözők elől menekülsz, én meg édességekről és a volt barátomról mesélek neked. Add ide a kabátodat! Teljesen eláztatod vele a heverőmet.

– Itt a soha vissza nem térő alkalom, hogy mindent megtudjunk egymásról – felelte a férfi, és megpróbált ellenállni a lány igyekezetének, hogy lefejtse róla a kabátját.

– Aha… A soha vissza nem térő alkalom – mondta hűvösen a lány. – Nos, rendben van. A szüleim majdnem három hónappal ezelőtt újból összeházasodtak, a nővérem pedig… ha emlékszel még rá… nos, ő Manhattanbe költözött. Egy nagy étteremben dolgozik.

– Hogyne emlékeznék! Sabrina Bliss!

Devlin megcsóválta a fejét. Ha Sabrina volt a tűző nap, Marjorie a hűvös árnyék.

– Pedig az ember azt gondolná, Hawaiin szörfözik, vagy épp egy partin mulat a Riviérán.

– Érdeklődj tíz év múlva! Akkor bizonyára így lesz.

– Férjhez ment?

– Sabrina? Dehogy! Még ő sem.

– Te miért nem?

Marjorie megvonta a vállát.

– Nem kérték még meg a kezem.

– Az a fickó sem, akivel szakítottál? De hiszen te kosaraztad ki. Miért?

A lány csak megrázta a fejét.

– És te? – kérdezett vissza mosolyogva.

– Én? Hát, nem is tudom. Nekem is nemet mondanál?

Marjorie-nak elakadt a lélegzete.

– Attól függ, mit kérnél tőlem.

Devlin halkan elnevette magát.

– Biztos nem azt, hogy legyél a feleségem.

– Te megnősültél? – kérdezte szívdobogva a lány.

– Viccelsz?

– És miért nem? – faggatózott tovább Marjorie, egy pillanatra sem adva fel tervét, hogy Devlint megszabadítja a kabátjától. – Hogy vannak a szüleid?

– Még mindig Scarsdale-ben laknak.

Devlin édesapja egy gyógyászati eszközöket gyártó cég értékesítője volt, és igyekezett minél többet távol lenni az otthonától. Felesége mániás depresszióban szenvedett, és a környezetének meglehetősen nehéz volt kezelnie a hangulatváltozásait. Devlin jó ideje nem tartotta már a szüleivel a kapcsolatot, de nővére, aki boldog házasságban élt a városban, folyamatosan tájékoztatta őt. Édesapjuk nem sokkal a nyugdíj előtt állt, édesanyjuk pedig nemrég új gyógyszert kapott, és most aránylag stabil volt az állapota.

– Hogy van édesanyád? – kérdezte aggódva Marjorie.

– Köszönöm kérdésed, elég jól. – Devlin zavartan megköszörülte a torkát. Mindig is kínos volt számára ez a téma. Gyerekkorában állandóan szégyellte magát az édesanyja miatt. Egy olyan kisvárosban, amilyen Scarsdale, nehezen fogadják el az emberek azokat, akik mások, mint ők. – Debbie, a nővérem gondoskodik róla.

– Meg szoktad látogatni?

– Nem túl gyakran.

Marjorie ekkor döbbenten ránézett. Devlin azt hitte, iménti szavai háborították fel, de aztán követte a lány tekintetét, és káromkodott egyet.

– Devlin! – kiáltott fel ijedten Marjorie, és széthúzta a férfi dzsekijét. Az ingen jókora vörös folt éktelenkedett. – Te megsebesültél! – Gyorsan felkapcsolta a lámpát, és a férfi mellkasára meredt. – Meglőttek?

Devlin eltolta a kezét.

– Csak karcolás.

– Hadd nézzem! – A lány kigombolta az ingét. Devlin mellkasát és hasfalát zúzódások és kisebb-nagyobb sebek borították.

Bonaventure felettébb élvezte, hogy megtaposhatta, amiért nem volt hajlandó elárulni neki, hová rejtette a rubint.

Amikor Marjorie óvatosan megtapogatta a bordáit, a férfi felszisszent.

– Eltört? – kérdezte csendesen a lány.

– Legalábbis mindent megtettek ennek érdekében.

– Azonnal el kell menned orvoshoz. Lehet, hogy megsérült a tüdőd.

– Nem. Ez csak zúzódás. Volt már bordatörésem, az pokolian fáj. Ez sem túl kellemes, de mégis más.

Marjorie megcsóválta a fejét.

– Vedd le a vizes bakancsodat, és menj be a fürdőszobába! A faliszekrényben van egy elsősegélydoboz. Addig főzök neked teát, és hozok borogatást a szemedre. Utána bekötjük a sebeidet.

Már indult volna a konyhába, de a férfi visszatartotta.

– Bízhatok benned?

Marjorie elmosolyodott.

– Ha nem bíznál, most nem volnál itt.

Ebben azonban a lány tévedett. Devlin olyan régóta dolgozott titkosrendőrként, hogy saját magán kívül már senkiben sem bízott.

3. FEJEZET

Devlin, kezét az oldalára szorítva bement a fürdőszobába. Bakancsa vastag sárdarabokat hagyott maga után a szőnyegen.

Marjorie megvárta, amíg becsukja maga után az ajtót, majd besietett a hálószobába. Útközben felkapta a táskáját a padlóról, és lerúgta a lábáról a másik cipőjét is. Becsukta az ajtót, és azon gondolkodott, kit hívjon fel hamarjában. Először Sabrinára gondolt, de elvetette az ötletet.

Benyúlt a szoknyája alá, lehúzta magáról szakadt harisnyáját, majd hatalmas sóhajjal megszabadult a szűk fűzőtől is. Mivel a szennyeskosár a fürdőszobában volt, a fehérneműjét csak egyszerűen bedobta az ágy alá.

Mit vegyen fel? Pizsamát vagy köntöst? Nem, az túl lenge.

Ruhát vagy kosztümöt? Az túl formális ilyenkor.

Ha Devlin meglátja őt a puha szabadidőnadrágjában, azzal elijeszti, és azt nem akarja. Be kellett látnia, hogy még mindig sokat jelent neki a férfi véleménye. Végül pamutpulóver és farmernadrág mellett döntött. Amikor azonban belenézett a tükörbe, kis híján megijedt magától. Nedves haja ezerfelé állt, ajka még mindig fel volt duzzadva, a szeme körül elmázolódott szemfestékkel pedig úgy nézett ki, mint egy drogfüggő mosómedve. Maga a megtestesült katasztrófa!

– Sebaj! A lényegi hogy még élek – vigasztalta magát, miközben öltözött. Utána gyorsan kinézett az ablakon, de egy felborult konténeren kívül semmi gyanúsat nem látott a kis hátsó udvaron.

Ezután felvette a földről a vezeték nélküli telefont. Blair csak a negyedik csengetés után jelentkezett.

– Suttogj valami disznóságot a fülembe! – üdvözölte a szomszédnője huncutul.

Marjorie megkönnyebbülten fellélegzett. Úgy tűnik, Blair jól van.

– Minden rendben? – kérdezte meg a biztonság kedvéért.

– Attól függ, mire gondolsz. Úgy fáj a nyakam, hogy majd megörülök tőle! – Blair panaszait az okozta, hogy folyamatosan egy csaknem tízkilós fejdíszt viselt a műsorában. – De nem áll veszélyes bűnöző a hátam mögött, és senki sem szorít fegyvert a halántékomnak. Pedig nem is volna rossz. Legalább lenne egy kis izgalom az életemben.

Marjorie nagy sóhajjal lehuppant az ágyra.

– És te? – kérdezte Blair aggódva. – Te jól vagy?

– Igen, persze.

A lány tudta, hogy két mondatban úgysem tudja elmagyarázni barátnőjének az egész ügyet. Csak azért hívta fel, hogy meggyőződjön róla, szomszédnője jól van.

– Tudom, hogy nálad is járt a rendőrség, Marjorie.

– Ó, ez hosszú történet! Holnap majd mindent elmesélek. Most el kell mennem teát főzni.

– Egy pillanat! Itt valami nem stimmel! Ki vele, mi a baj?

– Majd holnap.

– És milyen volt az osztálytalálkozó? – érdeklődött Blair, Marjorie azonban nem válaszolt. Lenyomta a gombot, zsebre dugta a telefont, és a konyhába sietett. Teát kellett főznie. Nehezére esett egyszerű dolgokra összpontosítania. A fürdőszobájában volt egy bűnöző, akinek a csókja teljesen összezavarta.

Megtöltötte a kannát vízzel, féltette a tűzhelyre, majd reszkető kézzel kivett egy doboz zöld teát a szerkényből.

– Kit hívtál? – hallotta ekkor Devlin hangját a háta mögött.

Marjorie megfordult. Ahogy meglátta maga előtt a férfit félmeztelenül, kiejtette kezéből a teásdobozt. Gyorsan lehajolt, hogy felszedje a kis tasakokat a földről.

– Nem a rendőrséget – hebegte. – Csak Blairrel beszéltem, a szomszédommal. – Marjorie hangja annyira bizonytalanul csengett, hogy Devlin nyilvánvalóan azt gondolta, hazudik. – Tudni akartam, jól van-e. – Szép sorban elkezdte visszarakni a filtereket a dobozba.

A férfi időközben megszabadult a bakancsától, és csak a zoknija meg a térdig nedves farmernadrágja volt rajta. Odament a lányhoz, letérdelt mellé, majd felvett egy tasakot, és könnyedén lóbálni kezdte a levegőben.

– Akkor rendben.

– Még szerencse, hogy ilyen elnéző vagy velem – felelte gúnyosan Marjorie, ám a férfi eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Tudtam, hogy úgysem árulsz el. Te vagy az egyetlen ember, akiben mindig is megbízhattam.

Marjorie-nak már nyelve hegyén volt egy epés válasz, ám ekkor a férfi családjára gondolt. Mindig is volt egy olyan érzése, hogy Devlin a magabiztos fellépése ellenére a lelke mélyén nagyon magányos.

– Pedig tíz éve nem láttál.

A férfi elmosolyodott, és visszatette a filtert a dobozba.

– Te semmit nem változtál, Marjorie.

Marjorie-nak fejébe szökött a vér. Mi az, hogy nem változott? Talán vak ez a pasi? Az elmúlt hetekben mást sem tett, mint hogy alapjaiban változtatta meg az egész életét!

Bosszús tekintetét látva Devlin gyorsan hozzátette:

– Természetesen ezt bóknak szántam.

– Te annak fognád fel?

A férfi szélesen elvigyorodott.

– Ne félj, ezt én is gyakran megkapom. Csakhogy az én esetemben ez annyit jelent, hogy ma is ugyanannyi galibát okozok, mint régen.

– És akkor még finoman fogalmazol – fújtatott a lány.

Miután összeszedték a maradék teafiltert, Devlin gyengéden elsimított egy tincset a lány füle mögé.

– Levágattad a hajad.

Marjorie zavartan megköszörülte a torkát.

– Igen. Ez is egyike azoknak a bizonyos változásoknak. A többit még valószínűleg nem vetted észre. Tíz év nagy idő. Szerintem már egyáltalán nem ismersz.

– Állandóan ezzel jössz, pedig ennek semmi jelentősége.

Mélyen a lány szemébe nézett, de ő elkapta a tekintetét. Devlinnek igaza van. Tényleg nem sokat változott, legalábbis bizonyos tekintetben. Még mindig képes a jó hírét, sőt lassan már az életét is kockáztatni Devlin Brandtért!

A férfi elhúzta a kezét. Marjorie egyszerre kimondhatatlanul vágyott rá, hogy átölelje és magához szorítsa. Nagyot sóhajtott, és bódultan szívta magába a nedves farmer, a szappan és a férfi bőrének illatát.

Majd tekintete az izmos, szőrös mellkasára tévedt. Semmi kétség, az egykori tinédzser férfivá érett. Soha nem gondolta volna, hogy valaha még vonzóbbnak találja majd, mint akkor, a középiskolában. Egy biztos: Devlin most is éppoly könnyen csavarja az ujja köré, mint régen.

Tartsd magad távol tőle! – figyelmeztette egy belső hang, ám a teste nem engedelmeskedett. Lassan úgy érezte, már egy örökkévalóság óta térdelnek egymás mellett a konyhakövön.

– A rövid haj is jól áll neked – szólalt meg ismét a férfi. – De nekem a hosszú jobban tetszik.

– Majd újra megnő.

Sabrina biztos valami frappánsabbat válaszolt volna…

Devlin felállt, Marjorie pedig megkönnyebbülten lehuppant a kőre, ám továbbra is olyan tekintettel csüngött a férfin, akár egy kiéhezett hal a csalikukacon. Ekkor észrevette, hogy a férfi már kitisztította a sebeit. A bordáinál sötétvörös, helyenként már lila volt a bőre. Ezek a zúzódások hihetetlenül fájhattak.

– Leragasztom a sebeidet. – A lány hangja olyan volt, mint a dörzspapír.

– Köszönöm. – Amikor Devlin felsegítette a földről, Marjorie-t kellemes forróság járta át.

Fütyülni kezdett a teafőző.

– Forr a víz – szólt a férfinak.

Devlin a bordáira szorította a kezét, és nekitámaszkodott a tálalóasztalnak.

– Éhes vagy? – kérdezte a lány. – Készítsek neked szendvicset?

– Csak ha nem jelent gondot.

– Ugyan, dehogy! Egyébként kicsit késő már azon elmélkedned, mivel okozol gondot nekem.

– Köszönöm. Édesen kérem.

– Tessék? – Marjorie belelógatta a filtert a teába.

– Édesen szeretem a teát. Van mézed?

A lány még emlékezett rá, hogy Devlin milyen édesszájú volt mindig. Tulajdonképpen a megismerkedésükkor is éppen karamellás bonbont ettek. Akkor voltak kilencedikesek.

Marjorie egy polc felé bökött a fejével, mire a férfi levette a mézesüveget.

Devlin Brandt félmeztelenül a konyhájában… És itt marad éjszakára…

Eltekintve attól, hogy furcsa férfiak kérdezték ki az ajtóban, és a ház közelében lófráltak, minden olyan volt, mint egy megvalósult álom. Ha elég bátorsága lenne hozzá, izgalmas éjszakája lehetne!

– Nem akarod elmesélni nekem, mibe keveredtél bele? – kérdezte a lány, miközben megrakta a szendvicset.

Devlin megkavarta a teáját.

– Nem egy kávéházi beszélgetésen vagyunk, drágám – mondta a lánynak.

– A lakásom nem menedékhely, Al Capone.

Devlin elnevette magát.

Marjorie elgondolkodva nézte. Milyen más ez a férfi, mint Jason! – gondolta. Sabrina mindig unalmasnak találta húga volt barátját, de az ominózus fogadásukig ő mégis úgy gondolta, egy életre beéri majd vele. Jason egyébként azóta sem nyugodott bele a szakításukba.

Amikor Devlinnek nyújtotta a tányért, észrevette, hogy a férfi figyelmesen nézi.

– Sok érdekes közös programot el tudnék veled képzelni itt a lakásodban – szólalt meg csendesen.

Na tessék! Előbb a csók, most meg ez! Csak nem közeledni próbál hozzá?

A gondolatra a lány kellemesen megborzongott.

– Te fázol – állapította meg a férfi. – Miért nem húzol fel zoknit vagy papucsot?

– Bekötözöm a sebeidet. Nem néznek ki túl jól ezek a zúzódások.

– Az még várhat – felelte Devlin, majd kezébe vette a szendvicset, és élvezettel beleharapott.

– Így ni! – Marjorie elsimította Devlin mellén a nyomókötést. – Nem túl szoros?

– Nem. Pont jó.

Három fájdalomcsillapító után a férfi már csak kis, tompa fájdalmat érzett az oldalában. Marjorie jóddal megtisztogatta a sebeit, majd leragasztotta az állát és a könyökét. A sérült bordák környékét ugyanolyan gonddal látta el, amilyennel annak idején a fiú házi feladatait készítette el az iskolában.

Marjorie azt gondolta, Devlin csupán férfiúi büszkeségből hallgatott, pedig valójában csak élvezte a lány gondoskodását. A szobában kellemesen meleg volt. Devlin mélyen beszívta Marjorie bőrének finom illatát, és gyönyörködött nőies vonalaiban, amelyek a bő ruha ellenére is érvényesültek. Nem sok hozzá hasonló lánnyal találkozott életében.

Marjorie lekapcsolta a lámpákat, egyedül a heverő mellett álló kis lámpát hagyta égve. Odament az ablakhoz, és óvatosan kinézett.

– Látsz valami gyanúsat? – tudakolta a férfi.

– Nem. Valószínűleg elijesztették őket a rendőrök.

Körülbelül másfél órával Marjorie hívása után megjelent egy járőrkocsi az utcában, mire Sloss és Bonaventure felszívódott. Marjorie megkönnyebbült egy kicsit, Devlin azonban tudta, hogy azok ketten nem adják fel olyan könnyen. Lehet, hogy most eltűntek, de neki továbbra is nagyon óvatosnak kell lennie. Egész biztos, hogy Fat Man tovább keresteti.

– Aludnod kellene – mondta Marjorie.

– Neked is.

Devlin a lány szemébe nézett, és rádöbbent, mennyire hiányzott neki az elmúlt tíz évben. Maga is meglepődött a hirtelen felismerésen.

Marjorie kisietett, majd egy garnitúra tiszta ágyneművel a karján tért vissza. Letette a heverőre.

– Én itt alszom. A hálószobai ágyban jobban elférsz.

– Szó sem lehet róla – tiltakozott a férfi. – Úgysem tesz jót, ha túl sokat mozgok, és innen a lakásajtót is könnyebben szemmel tarthatom.

– Gondolod, hogy visszajönnek? – kérdezte nyugtalanul Marjorie.

– Valószínűleg nem.

– Mi a terved? – érdeklődött a lány, miközben elterítette az ágyon a lepedőt. – Nem leszel már itt, mire felébredek?

– Valószínűleg nem.

– Értem. – A lány megütögette a párnát. – Figyelj, Devlin! Nem vagyok már csitri. Rég nem arról van szó, hogy alibit hazudjak neked az igazgatónál.

– Így is túl sokat tettél már értem.

– Mi lesz, ha a két fickó visszajön és rólad kérdez?

Ez a gondolat nagyon rossz érzéssel töltötte el Devlint. Sloss legközelebb nem fogja beérni kérdezősködéssel. Megtalálta Marjorie kendőjét, és a lány nem nyitott azonnal ajtót. Szinte biztos, hogy gyanút fogott. Előbb-utóbb vissza fognak jönni.

– Te nem tudsz semmit.

– Az igaz.

Devlin tisztában volt vele, hogy a dolog sajnos nem egészen így működik. De hogy tudná megvédeni? Ha marad, és a két fickó itt találja, az csak még rosszabb lenne.

Végül úgy döntött, ha Marjorie elalszik, felhívja a főnökét, Jakes hadnagyot. Igaz, hogy mint titkosrendőr nem szabadna kapcsolatba lépnie vele, csakhogy ez most vészhelyzet. Marjorie ártatlan civilként keveredett bele az ügybe. Egyébként is ideje volt már, hogy tájékoztassa Jakest a legújabb fejleményekről.

Amikor fel akart állni, az oldalába nyilalló fájdalomtól megtántorodott.

– Orvoshoz kellene menned – mondta aggódva Marjorie, majd hagyta, hogy Devlin rátámaszkodjon.

– Majd holnap.

– Besegítselek az ágyba?

A férfi megsimogatta a lány karját.

– Nem, köszönöm. Nem vagyok beteg.

Marjorie szomorú szemmel ránézett.

– Akkor… ennyi volt?

Vágyakozó tekintetét látva Devlin legszívesebben elmondta volna neki, milyen sokat jelent a számára. De nem tehette.

– Igen, Marjorie, ennyi – felelte, és érezte, hogy enyhén megremeg a hangja.

A lány lehajtotta a fejét, és karját összefonta a mellén.

– Akkor minden jót, Devlin!

– Jó éjszakát, Marjorie!

A férfi gyorsan elfordult. Nem akart a lány után nézni.

Marjorie várt még egy kicsit, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Devlin megkönnyebbülten fellélegzett.

Marjorie sokáig hánykolódott az ágyán, mire végül sikerült elaludnia. Kicsivel később arra ébredt, hogy Devlin telefonon beszél valakivel. Hajnali négy óra volt.

Vajon miért nem este telefonált, ha ennyire sürgős? – töprengett a lány.

Ne felejtsd el, Devlin egy menekülésben lévő bűnöző! – emlékeztette magát gyorsan.

Szeretett volna hinni a férfi ártatlanságában, de amióta ismerte, a férfi tulajdonképpen soha nem volt teljesen ártatlan. Igaz, olyan is többször előfordult, hogy alaptalanul megvádolták. Ott volt az az eset, amikor egy kosárlabdameccs után éjszaka betörtek az iskolába. Másnap kijött a rendőrség, és minden diákot megkérdeztek, hol tartózkodott az adott időpontban. Devlin megkérte Marjorie-t, hazudja azt, hogy együtt voltak. Bár a betöréshez semmi köze nem volt, a betörés ideje alatt épp úton volt a motorkerékpárjával, holott korábban már le kellett volna adnia a jogosítványát a rendőrségen.

Nem bűnös, de nem is ártatlan: ez volt Devlin.

Marjorie azonban annyira szerette, hogy ellenvetés nélkül teljesítette a kérését. Utána viszont olyan gyomorgörcsei voltak az idegességtől, hogy iskolába sem tudott járni. Egy hétig küzdött a lelkiismeretével, míg végül Devlin nem bírta tovább. Bement a rendőrségre, és elmondott mindent. Marjorie azonban ezután még rosszabbul érezte magát, amiért cserbenhagyta a fiút.

Kiszállt az ágyból, és belebújt a papucsába. Utána az ajtóhoz lopakodott, és megpróbált hallgatózni.

– Mit tegyek a rubinnal? – kérdezte épp Devlin.

Egy rubin!

Marjorie résnyire nyitotta az ajtót. Nem tudta pontosan, honnan hallja Devlin hangját. Csak egy keskeny csíkot látott a nappaliból. A heverő végén vissza volt hajtva a takaró, a férfit azonban nem látta.

Kicsit beljebb tolta az ajtót. Devlin most valami rejtekhelyről beszélt. Miféle rejtekhely lehet? Itt, az ő lakásában?

– …nincs még elég bizonyíték, hogy lezárhassuk az ügyet.

Miféle bizonyíték? Vajon Devlin után nyomoznak? Vagy a két támadóját keresik?

Marjorie egész testében reszketni kezdett. Noha nem sokat értett a férfi szavaiból, egyszeriben félelem töltötte el.

– Adj még egy hetet! Utána Fat Man jön. Az eltűnt rubin aligha fogja visszatartani.

Marjorie gyomra görcsben állt. Devlin ellopott egy rubint? Akkor tényleg tolvaj? És ki az a két fickó, akik rendőrnek adták ki magukat? Vissza akarják szerezni tőle? Vajon ki bízta meg őket?

Egyvalamit biztosan tudott: nem akarta, hogy régi szerelmének baja essék, vagy netán megöljék. Ha tolvaj, talán rábeszélhetné, hogy adja fel magát a rendőrségen. Minden félresiklása ellenére Devlin alapjában véve mindig becsületes ember volt.

Akkoriban… De azt nem tudhatja, hogy most milyen. Ráadásul túlságosan elfogult vele ahhoz, hogy reális ítéletet alkothasson róla.

Ekkor meglátta a férfit. A telefonnal a fülén hevesen bólogatott. Haja kócos volt, és mindössze egy fehér alsónadrág volt rajta.

– És mi lesz a nővel? Neki nem eshet baja.

Marjorie véletlenül hozzáért az ajtóhoz, mire Devlin azonnal felkapta a fejét.

A lány mozdulatlanná merevedett.

– Most be kell fejeznünk – szólt bele halkan a telefonba a férfi.

Marjorie látta, hogy sietve kijön az előszobába. Mivel észrevétlenül már nem tudta volna becsukni az ajtót, villámgyorsan visszaszaladt, szabályos csukafejessel belevetette magát az ágyába, majd az álláig húzta a takarót.

A következő pillanatban Devlin belépett a Szobába. Marjorie mozdulatlanul feküdt, a szíve majd kiugrott a helyéből. Tüdeje fájdalmasan feszült a visszatartott levegőtől. Tisztán magán érezte Devlin tekintetét. Mintha álmában sóhajtana, oldalra fordult, arcát a párnába fúrta, és kifújta a levegőt.

Minden egyes másodperc örökkévalóságnak tűnt a számára.

– Marjorie? – suttogta Devlin.

De a lány nem válaszolt.

4. FEJEZET

Marjorie kilépett a fürdőszobából, és épp indult volna, hogy feltegyen egy kávét, amikor csengettek. Az ajtóhoz sietett, nehogy Devlin felébredjen.

Tulajdonképpen meglepte, hogy a férfi még nem ment el. Amikor reggel benézett hozzá, hason fekve aludt a heverőn. Jobb keze lelógott a földre, takarója lecsúszott a válláról. Marjorie öt percen át bámulta, míg végül rászánta magát, hogy elmenjen zuhanyozni.

Amikor belenézett a kémlelőnyílásba, Blairt pillantotta meg.

– De jó, hogy te vagy! – üdvözölte örömmel.

– Talán a polgármesterre számítottál? – Blair Boback leopárdmintás selyempongyolában, csavarókkal a fején állt az ajtó előtt, és Marjorie feje felett bekukucskált az előszobába. – Látogatód van?

– Igen.

– Ó! – kiáltott fel sokatmondóan Blair. – Csak nem valaki az osztálytalálkozóról? Talán Devlin Brandt?

– Devlin ott sem volt az osztálytalálkozón – próbálta menteni Marjorie a menthetőt.

– Nem? Milyen piszok fráter! Akkor ki van itt? Amikor tegnap telefonáltál, már megijedtem, hogy történt valami.

– Pszt! – Marjorie az ajkára szorította az ujját. – Még felébreszted.

– Mégis mi történt?

– Most nem mondhatom el. Túlságosan bonyolult.

– Egyébként ha érdekel, ott áll félmeztelenül az előszobában – jegyezte meg Blair.

Marjorie sorsába beletörődve lehunyta a szemét.

– Szia, cukorfalat! – kiáltotta Blair mély, öblös hangján Devlinnek. – Gyere ide a mamához!

– Gyere be, Blair! – Marjorie gyorsan behúzta szomszédnőjét az előszobába, még mielőtt erős hangjával felverhette volna az egész házat. Lázasan törte a fejét valami jó magyarázat után, de semmi sem jutott eszébe. Végül odafordult a barátnőjéhez.

– Blair Boback – mutatta be a férfinak. – Ő pedig Devlin Brandt.

– Ejha! – kiáltott fel Blair. Kezével pongyolája gallérján játszott, hosszú, kecses lábával kissé előrébb lépett, és megvillantotta zöldre lakkozott körmeit.

Devlin szorosabbra húzta magán az ágytakarót, és kissé tanácstalanul bámult rá. Blair egy másodpercre sem vette le róla a tekintetét.

– Tehát ő az, aki ott sem volt az osztálytalálkozón? – kérdezte sokatmondóan.

– Igen – vágta rá bosszúsan Marjorie.

– Csak később botlottunk egymásba – szólt közbe Devlin, és cinkosán a lányra mosolygott.

– Valóban? Akkor te egy varázslónő vagy – ugratta a lányt Blair, és továbbra is úgy mustrálta Devlint, mintha egy gusztusos fagylaltkehely lenne.

– Ejnye, Marjorie, hogy intézhetted el ilyen csúnyán ezt a klassz srácot? Senki sem tanította meg neked, hogy vigyázz a játékaidra?

– Az úgy volt… – A lány Devlinre pillantott, és gyorsan elhallgatott. – Nos, a következő játékunkra egészen biztosan fel fog épülni.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta a férfi. – De most mennem kell. Ugye megbocsát… Miss Boback?

– Nevezz egyszerűen istennőnek! – kiáltott utána Blair. – Az Igézet Istennője. Ez a művésznevem.

Devlin megtorpant, és még egyszer alaposan megnézte magának a nőt. Marjorie besietett a nappaliba, és kihozta a férfi farmerját.

– Blair a Rózsaszín Banánban dolgozik – magyarázta a férfinak. – Ő a transzvesztita-show egyik szupersztárja.

– Bizony. Én vagyok a műsor szenzációja – dicsekedett Blair, és végigsimított selymes haján.

– Aha. Akkor később találkozunk. – Devlin sarkon fordult és sietve eltűnt a fürdőszobában.

Marjorie a barátnőjére nézett. Blair kisimította selyempongyolájának láthatatlan ráncait, és sugárzó mosollyal ránézett.

– Hát van annál szebb, mint amikor a férfiak azt sem tudják már, fiú vagyok-e vagy lány?

Devlin, amennyire a kötései engedték, megmosakodott, majd idegesen ránézett az órára. Majdnem nyolc óra volt. A fájdalomcsillapítóknak köszönhetően úgy aludt, akár egy mormota.

Tegnapi, Jakes hadnaggyal történt beszélgetésével sajnos nem jutott előbbre. Annyit tudott, hogy a tolvajok raktárából kicsempészett rubint nem lesz nehéz azonosítani. Bár a követ kivették a foglalatból, méretre pontosan megfelelt a leírásnak, amelyet az ékszerész adott, akihez nemrég törtek be. Devlinnek elég bizonyítéka volt már Sloss, Bonaventure, sőt az egész tolvajbanda ellen, de ezt a betörést még mindenképpen szerette volna,rájuk bizonyítani. A kövér gengszter ügyvédei váltig állították, hogy megbízójuknak semmi köze a lopáshoz. Devlin-nek három hónappal ezelőtt sikerült piti csalónak kiadva magát a banda közelébe férkőznie.

Ha annak idején az életében nem következik be az a bizonyos fordulat, most valószínűleg nem csak „álbűnöző” lenne. Nem sokkal a tizennyolcadik születésnapja előtt holtrészegen letartóztatták. A vádat ugyan elejtették, de egy Don Richards nevű rendőr hatására Devlin akkor komolyan elgondolkodott az életén.

Azóta éli a titkosrendőrök magányos életét, miközben a környezete bűnözőnek tartja. Ám most, hogy valaki felbukkant a régi életéből, óhatatlanul megrohanták az emlékek. Ezenkívül egy boldog, hétköznapi élet gondolata a kedves Marjorie-val egyszerre rendkívül csábítónak tűnt a számára…

Ha meg akarja védeni a lányt, itt kell maradnia nála. Nem ártana neki valami álruha, hogy észrevétlenül elhagyhassa a lakást, ha Sloss és Bonaventure újból megjelenne a környéken.

Ekkor eszébe jutott Blair. Akár nő, akár férfi, ennek a szomszédnak igen jó lába van. Bárcsak ő is ilyen könnyen megtéveszthetné a környezetét…

Ezt felejtsd el! – morgott dühösen a tükörképére. – Nem fogok nőnek öltözni!

De ha nincs más lehetőség? Ha működne a terve, két legyet ütne egy csapásra. Egyrészt Fat Man nem kapná el, így lezárhatná az ügyet, másrészt Marjorie közelében maradhatna, és ha kell, megvédhetné a lányt.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, kisietett a fürdőszobából.

Marjorie a kis konyhaasztalnál ült elbűvölő szomszédjával, és épp kávét ittak. A lány arca gondterhelt volt, Blair azonban széles mosollyal fogadta Devlint.

– Már azt hittük, kimenekültél az ablakon. Én ugyan megszoktam, hogy előbb-utóbb fejvesztve menekülnek előlem a hódolóim, de Marjorie-nak biztos rosszulesett volna. Elvégre még a Jason-ügyet sem sikerült lezárnia. Ugye, kedvesem?

– Jason?

– Igen. Marjorie volt barátja. – Blair végigsimított a vázában kókadozó tulipán szirmain. – Ezt a virágot is ő hozta.

– Ejnye, Blair! – csóválta a fejét Marjorie. – Szerintem Devlint ez egyáltalán nem érdekli.

– Már hogyne érdekelne! – tiltakozott a férfi.

Marjorie megvonta a vállát.

– Ne strapáid magad! Blair úgysem veszi be a műsorunkat.

– Én is ettől féltem – mosolyodott el a férfi. – De legalább megpróbáltuk.

Blair hol az egyikükre, hol a másikukra pillantott.

– Nagyon is el tudnék képzelni egy komoly kapcsolatot köztetek – jelentette ki.

Devlin bizonytalanul állt egyik lábáról a másikra, Marjorie pedig elpirult.

– Kérsz egy kávét, Devlin? – fordult gyorsan a férfi felé. – Gyere, ülj le a helyemre!

Blair a székre bökött meztelen lábával.

– Gyere csak, édes, ide, a mama mellé!

– Nem, inkább állok – felelte Devlin zavartan, és elengedte Marjorie-t, hogy a lány kivegyen egy poharat a konyhaszekrényből.

Ekkor háziasszonya pillantása az ingen sötétlő vérfoltra esett.

– Ne haragudj! Nem jött ki belőle. De biztosan találunk egy pólót, amelyik jó lesz rád.

– Én is adhatok neked ruhát – ajánlkozott Blair. – Bár valószínűleg úgysem fogod felvenni őket.

Devlin nagyot sóhajtott.

– Ebben ne legyél annyira biztos!

A szomszédasszony meglepődve felvonta a szemöldökét.

– Hogyhogy? Nem úgy festesz, mint aki női ruhákat hord.

– Általában nem is. De most kapóra jönne.

Marjorie azonnal kapcsolt.

– Értem már! Álcázni akarod magad.

Blair lelkesen összeütötte a tenyerét.

– Hát ez nagyszerű! Van egy szandálom, amelybe talán bele tudod erőltetni a lábad. Ha kicsit kilóg belőle a sarkad, az nem baj. Aztán van egy klassz, hosszú kaftánom. Abba tehetnénk egy kis tömést. És mit szólnál egy csinos kis turbánhoz? Nem, az tényleg túlzás lenne…

– Várj egy pillanatot! – Devlin tiltakozva felemelte a kezét. – Én nem akarok nőnek öltözni!

Blair durcásan lebiggyesztette a száját.

– De kár! Akkor nem is olyan mókás az egész.

Marjorie most a férfihoz fordult:

– Mégis mire gondoltál? Baseballsapka, napszemüveg, ilyesmi?

– Annál többre. Ugyanis lehetséges, hogy elhúzódik egy kicsit az ügy. – Devlin Blairre pillantott, aki hosszú lábát keresztbe tette, majd meztelen lábfejével kalimpált. Még tökéletes smink nélkül is egyértelműen nőnek tűnt. A férfi újra Marjorie-ra nézett. – Tudom, azt ígértem, csak egy éjszakáról van szó, de…

– Tovább maradnál?

– Lehet, hogy jobb lenne. Tényleg sokat segítenél vele.

– De minek az álruha? Egyszerűen maradj itt, amíg… – A lány elhallgatott, és a szomszédnőjére nézett. – Blair, nem keresnél egy-két dolgot Devlinnek? Ruhákat, sminkkészletet, ilyesmit.

A nő olyan közel lépett Devlinhez, hogy a férfi érezte finom parfümjének illatát. Egy férfi női parfümmel? – gondolta, és alig tudta elhinni, mennyire meggyőzően hat.

– Mit szólnál egy magas sarkú cipőhöz és egy helyes csipkés melltartóhoz? – A nő hosszú, csillogó körmével végigsimított Devlin arcán. – Marjorie, szerintem a cukorfalat félti a férfiasságát.

– Beismerem – mosolyodott el bizonytalanul Devlin. – Legalábbis, ha a közeledben vagyok.

Blair elnevette magát.

– Mert te még nem tudsz semmit, édes.

Ekkor Marjorie sürgetően oldalba bökte a szomszédját.

– Indulj már, Blair! És nyugodtan engedd szabadjára a fantáziád! Ismerem a ruhatáradat. Biztosan eszedbe jut valami.

– És mi lenne, ha kiszőkítenénk a haját? – javasolta Blair búcsúzóul, majd kilibbent a konyhából. – Tíz perc múlva itt vagyok! – kiáltott vissza. – Imádom az efféle kihívásokat!

– Ugye nem akarod azt mondani nekem, hogy Blair tényleg férfi? – kérdezte Devlin, amikor végre kettesben maradtak.

– Nem bizony!

– Hogyhogy? – Devlin letette a kávéját a kis asztalra. – Te mondtad, hogy abban a fura show-ban lép fel, vagy nem?

– Igen. De akkor sem férfi.

– A transzvesztiták általában férfiak.

– Általában igen.

– Akkor ő… egyik sem? Ez is, az is?

– Nem. Ő egy normális nő – mosolygott Marjorie. – Csak eljátssza a nőimitátor férfit.

Devlin kezdte elveszíteni a fonalat.

– Tehát Blair nő? Annak is született? Nem kell tablettákat szednie, és nem kellett megműteni?

– Így van. De a nézők azt hiszik róla, hogy ő egy férfi, aki nőnek adja ki magát. – Marjorie megvonta a vállát. – Minden adottsága megvan a szerephez. A magassága, a mély hangja… Érted már?

– Akkor megnyugodtam.

– Csak nem izgatott fel?

– Nem igazán. – Devlin gyorsan Marjorie-ra pillantott. Miközben ő a fürdőben volt, a lány szigorú kosztümöt vett fel, hozzá pedig egyszerű cipőt. A ruhában nem volt semmi izgató, ellentétben a testtel, amelyet fedett.

Marjorie a füle mögé fésülte rövid haját.

– Na persze! Láttam, hogy néztél rá.

– Elismerem, nagyon meglepődtem, hogy férfi létére ilyen jól néz ki.

Marjorie halkan felsóhajtott.

– Hát még ha látnád, amikor kiöltözik, és kibontja a hosszú haját!

Devlin gyengéden megsimogatta a lány vállát.

– Még mindig nem árultad el nekem, miért vágattad le a hajad.

– Miért érdekel? Lehet, hogy már évekkel ezelőtt megtettem.

– Kötve hiszem – rázta meg a fejét a férfi. – Azóta láttalak néhányszor. Egyszer például Scarsdale-ben, a hálaadásnapi vásáron. Épp a főiskoláról jöttél haza. – Devlin megsimogatta a lány nyakát. Marjorie önkéntelenül közelebb húzódott hozzá. – Pár évvel később pedig édesanyáddal láttalak, amikor hazafelé mentetek a moziból. Nyár volt, és azt a vékony pamutruhát viselted, amelyik olyan remekül kihangsúlyozza a formás lábadat. Nagyon csinosan néztél ki. – Gyengéden masszírozni kezdte a lány fejbőrét. – Lófarokba volt kötve a hajad.

– Miért nem jöttél oda?

Devlin akkor húszéves volt, és épp rövid látogatást tett a szüleinél. Nem tudta még, mit kezdjen az életével. Marjorie olyan volt neki, akár egy elérhetetlen álom egy számára idegen, másik világból.

– Mert neked nem olyan emberre van szükséged, amilyen én vagyok.

A lány az ajkába harapott.

– Devlin, én segíthetnék neked. Mondd el, mi a baj!

– A részletek nem fontosak. De ha Sloss és Bonaventure visszatérnek…

– Tehát ismered őket.

– Igen.

– Hallottam, hogy éjjel beszéltél valakivel telefonon. Elloptál valami ékszert, és a két fickó most vissza akarja szerezni. Ezért kell álcáznod magad? Ne haragudj, de ennek az egésznek így semmi értelme.

– Téged akarlak megvédeni, Marjorie.

– Értem. – A lány szkeptikusan ránézett. – És hogy tudnál segíteni nekem, ha visszajönnek?

Devlin megvonta a vállát.

– Van fegyvered? – tudakolta a lány.

– Nincs.

Ez alapszabály volt. Egy titkosrendőrnél nem lehet sem igazolvány, sem fegyver. Csak akkor veheti magához a pisztolyát és a jelvényét, ha egy ügy befejeződik, és a bűnösöket letartóztatták.

Fat Man alaposan megmotoztatta, mielőtt felvette a bandájába. Még a múltját is leellenőriztette, de semmi gyanúsat nem talált.

– Tényleg? – Marjorie szemmel láthatóan meglepődött.

Devlin esküre emelte a kezét.

– Nincs nálam fegyver.

– Hogy őszinte legyek, szívesen lemondanék egy tűzpárbajról vagy egy verekedésről a lakásomban.

– Értem, hölgyem. És mit szólna egy szócsatához káromkodással és köpködéssel fűszerezve?

– Én ezt nem látom ennyire viccesnek – húzta el a száját Marjorie.

– Nem is az. – Devlin megfogta a lány karját. – Talán hiba, hogy nálad maradok, de nem hagyhatlak egyedül. Most már akkor is veszélyben lennél, ha elmennék.

Marjorie közelebb lépett hozzá, és a férfi mellére tette a kezét.

– Ha választhatok, én is azt szeretném, hogy maradj.

– Rendben. Bár valószínűleg nem helyes – felelte Devlin, és megcsókolta a lányt.

Marjorie ajka lágy és forró volt. Devlin alig merte elhinni, milyen odaadóan viszonozta a csókját. A lány tolvajnak tartotta őt, mégsem ellenkezett. Még akkor sem, amikor ő magához húzta, megsimogatta a fenekét, majd kezével felfedezőútra indult nőies domborulatain. Nyelvük izgató játékba kezdett, a csók egyre követelőzőbb és szenvedélyesebb lett.

Marjorie felsóhajtott.

– Várj! – Devlin megfogta a lány derekát, majd kelletlenül eltolta magától. – Felejtsd el az álruhát! El kell mennem.

– Félsz? – kérdezte Marjorie gyengéden, egyben kihívóan.

– Nem tőled, hanem magamtól.

– Nem. Attól ijedtél meg, ami közöttünk történik. Nyilván tudod, hogy a középiskolában fülig szerelmes voltam beléd. Tulajdonképpen az osztálytalálkozóra is csak azért mentem el, hogy lássalak. Én is félek, mert sok minden megváltozott azóta. Felnőttünk, Devlin. – Pillantása a férfi ajkára szegeződött. – Viszont most már azt tehetjük, amit szeretnénk.

– Érdekesen fogalmazol – mosolyodott el a férfi. – Én máshogy mondtam volna, bár tudom, hogy ugyanarra gondolunk.

A lány elmosolyodott.

– Fogalmazzak másképpen?

Devlin halkan elnevette magát.

A helyzet azonban ennél sokkal komolyabb volt. Belekezdtek egy macska-egér játékba, amiről nem tudhatták, mi lesz a vége. Devlin mindenképpen szeretett volna a lány mellett maradni, de félt, hogy a közelében képtelen lesz kordában tartani az érzelmeit.

5. FEJEZET

– Bízol bennem? – suttogta a lány Devlin fülébe.

A férfi zöld szeme megvillant a fényben.

– Nem tehetek mást.

– Meglátod, az első vágás után megnyugszol. – Marjorie csattintott egyet az ollóval a levegőben. – Most pedig beszélj, vagy hallgass mindörökre!

– Értettem, hölgyem!

Blair közben visszatért, és most egy nagy rakás ruha között válogatott a nappaliban. Eddig azonban nem talált olyat, amelyik jó lett volna Devlinre.

Marjorie az ujjai közé vett egy tincset, és közvetlenül a férfi fejbőrénél levágta. Gyorsan járt a keze, és ügyesen dolgozott.

Amikor Devlin meglátta a szőkítő folyadékot, először villanyborotvát követelt. Inkább kopaszra nyíratta volna a fejét, mint hogy kiszőkítsék a haját. Marjorie nem szólt bele a dologba, ám e kérdésben Blair volt a szakértő, márpedig ő úgy vélte, a tar fej nem illett volna ahhoz a külsőhöz, amilyet Devlin számára kigondolt.

– Miért nem maradsz egyszerűen a lakásban, amíg dolgozom? – kérdezte Marjorie, és kicsit előrehajtotta a férfi fejét, hogy a nyakán is leborotválja a szőrt.

– Ma pontosan ezt tervezem. Tudni szeretném, Sloss visszajön-e.

– Akkor viszont nem lesz szükséged álöltözetre.

– De igen. Nagyon fontos, hogy ha kell, bármikor elhagyhassam a házat.

– Miért gondolod, hogy visszajönnek?

– Mert gyanúsan viselkedtél.

– Nem igaz! A körülményekhez képest nagyon is higgadt voltam.

– Biztos vagyok benne, hogy még visszajönnek.

A lány hátrébb lépett, és szemügyre vette a munkája eredményét.

– Nem is rossz – állapította meg elégedetten. – Egyébként miért járnak a nyomodban? – faggatózott tovább.

Ekkor Blair lépett be a konyhába, Devlin bakancsával a kezében.

– Ezeket el kellene tüntetni. Hol jártál benne, talán valami disznóólban?

Devlin felugrott, és villámgyorsan kikapta a kezéből a lábbelit.

– Elnézést, de ezeket inkább megtartom – mondta zavartan.

Blair végigsimított hosszú, vörös haján.

– Attól tartok, nem is nagyon tehetnél mást. Egyetlen cipőm sem jó rád. Legfeljebb egy magas sarkút tudnék a lábadra erőltetni.

– Az nem jó – vélte Marjorie.

– Naná hogy nem! – helyeselt a férfi, majd belenyúlt az egyik bakancsba. – Nem vagyok transzvesztita!

Blair finoman végighúzta az ujjait Devlin állán.

– Nem is igen lehetnél. Esetleg ha alaposan megborotválnálak…

Devlin önkéntelenül összeszorította a térdét.

– Ne merj borotvával a közelembe jönni!

Blair ekkor odasétált hozzá, majd a nadrágszíjánál fogva behúzta maga után a nappaliba. Amióta Devlin tudta, hogy Blair valójában nő, mindig nevetnie kellett, valahányszor ránézett.

– Mivel majdnem ugyanaz a méretünk, ezek a nadrágok biztos, hogy jók rád. – Blair egy hosszúnadrágot nyújtott át Devlinnek, rikító barna, vörös és világoskék csíkokkal. Majd egy bőrboa és egy csillogó kardigán alól előrángatott egy pólót. – Tessék!

– De hiszen ez rózsaszín! – méltatlankodott a férfi, és betolta a bakancsát a heverő alá. – Ráadásul tele van flitterrel.

– Nem rózsaszín, hanem mályvaszínű – felelte sértődötten Blair. – Ezek pedig nem flitterek, hanem üveggyöngyöcskék. – Marjorie-ra pillantott. – Feltűnni mindenáron, ez az én jelmondatom. Ha egy férfi kétszer rám néz, harmadszor ne tudjon ellenállni a kísértésnek.

Devlin elszörnyedve bámult a pólóra.

– Én ezt nem veszem fel.

Blair csípőre tette a kezét, majd tetőtől talpig végigmérte, akár egy próbababát.

– Dehogyisnem! Fogd be a szád, és bízz bennem! Tudom, mit csinálok. Senki nem fog rád ismerni, azt garantálom. Marjorie, hol a szőkítő folyadék?

– A konyhában, az öblítő mellett.

Blair összedörzsölte a tenyerét.

– Nos, akkor, kezdhetjük!

– Nem! – Devlin hátrálni próbált, ám esélye sem volt. A szomszédasszony feltartóztatha-tatlanul elindult felé, majd határozottan nekiszorította a konyhaszekrénynek.

– Ne légy gyerekes, elvégre csak a hajadról van szó! – érvelt, miközben megnyitotta a vízcsapot. – A töve néhány héten belül visszasötétedik.

– Marjorie, segíts! – kiáltott fel Devlin félig kétségbeesetten, félig nevetve, ám Blair a mosogatóhoz rángatta, és könyörtelenül a víz alá nyomta a fejét.

Marjorie odavitt nekik egy fürdőlepedőt.

– Vigyázzatok, át ne ázzanak a kötések!

– Mit keresel? – érdeklődött Devlin, amikor valamivel később a metróhoz igyekeztek Marjorie-val. A lány megbánta már, hogy azon az estén a csatornában hagyta a kis könyvecskét, amelyet az osztálytalálkozón kaptak.

Azóta mekkora fordulatot vett az élete!

Szerette volna, ha Devlin örökre vele marad, még ha az állam összes törvényét megszegte, akkor is. Az sem érdekelte, hogy esetleg veszélybe kerülhet miatta.

A férfi úgy döntött, elkíséri őt a munkahelyére. Új megjelenésével nem kellett attól tartania, hogy a két bűnöző felismeri. A bakancsa és a fehérneműje kivételével minden ruháját lecserélte. Ezerfelé álló narancssárgás, tüskés haja, a tarka csíkos nadrág és rózsaszínű póló egyáltalán nem illett a bakancsához és a fekete, szegecses bőrövhöz. Eredetileg a bőrdzsekijét is fel akarta venni, de nagyon meleg volt, ráadásul abban könnyen felismerhették volna. Blair hennával egy tetoválást is festett a felsőkarjára, adott neki egy napszemüveget nagy, kék lencsékkel, sőt még egy pár barna kontaktlencsét is. A derekánál és a fenekénél kitömte Devlin ruháját, hogy kövérebbnek hasson, arcán pedig szinte észre sem lehetett venni a korábbi sérüléseket.

Marjorie szerint úgy nézett ki, mint Blair egyik meleg barátja a Rózsaszín Banán bárból. De Devlin azt mondta, hogy egy zenészre hasonlít, és abból van néhány a környéken. Blair a látványtól majd megpukkadt.

Devlin közelebb húzta magához a lányt.

– Próbálj minél természetesebben viselkedni!

– Én is épp ezt akartam javasolni neked.

– Elvégre ez is ugyanolyan nap, mint a többi.

– Na persze! Hisz minden reggel Elton Johnnal indulok munkába.

Devlin derűsen rásandított a napszemüvege mögül.

– Most el fogsz késni miattam?

– Nem vészes. Csak tízkor nyitok. Hétvégén egy kicsit korábban.

– A munkahelyeden legalább biztonságban leszel.

Marjorie bólintott.

– Greenwich Village közepén van az üzletem. Nagyjából bele is illesz a környezetbe. Ha akarsz, az üzletben maradhatsz.

– El kell még intéznem pár dolgot. – A férfi egy pillanatra megtorpant, majd megszorította Marjorie karját. – Sétálj nyugodtan tovább!

– Mi a baj?

– Két férfi ül egy Buickban az utca végén. Az egyik újságot olvas. Szerintem utánunk szaglásznak.

A gyalogátkelőnél kisebb embercsoport várakozott. Devlin óvatosan az autó felé sandított.

– A fenébe! Ez Bonaventure! Felejtsd el a metrót! Átmegyünk az úton, utána fogj egy taxit!

– Te nem jössz velem?

– A biztonság kedvéért teszek egy kört, hogy lássam, követnek-e. Megkaphatnám a lakáskulcsodat?

Amikor átértek a zebrán, Marjorie leintett egy taxit.

Egy pillanatra bizonytalanság fogta el. Vajon tényleg bízhat Devlinben?

A férfi besegítette a taxiba, majd, mintha olvasott volna a lány gondolataiban, behajolt az ablakon:

– Ne félj, Marjorie, nem loplak meg!

A lány elpirult.

– Tudom. Itt a kapukulcs is.

Levette a kulcsokat a kulcscsomóról, és odaadta a férfinak.

– Most mit fogsz csinálni? – kérdezte.

– Egy kicsit kémkedek.

– A lakásomból?

– Az majd elválik. De most menj dolgozni! Úgy látom, nem követnek. Majd jelentkezem.

Marjorie kivett egy névjegykártyát a táskájából.

– Hívj majd fel, kérlek!

Devlin nem felelt.

Marjorie bemondta a sofőrnek a címet, és a taxi elindult. Marjorie hatalmas gombócot érzett a torkában. Amikor hátrafordult, még látta, hogy Devlin eltűnik a forgatagban.

Szinte biztos volt benne, hogy soha többé nem látja a férfit.

Marjorie boltja egy kétemeletes épületben volt Greenwich Village közepén. A lány az összes megtakarított pénzét az üzletére költötte, és a megnyitás óta eltelt néhány hét alapján úgy tűnt, a kis bolt megérte a befektetést. Már két alkalmazottat is fel kellett vennie, mert nem győzte egyedül a vevők rohamát.

A tarkabarka berendezésű üzletbe lépve a látogatónak olyan érzése támadt, mintha egy régi rajzfilm elevenedne meg a szeme előtt. A polcokon kis pohárkákban a legkülönfélébb bonbon- és édességfajták sorakoztak, a borízű gumicukortól kezdve a medvecukorig. Néhány kisebb asztalnál a vendégek akár egy üdítőitalt is elfogyaszthattak.

A földszintről csigalépcső vezetett fel az eladótér felett kialakított kis galériára. Itt kapott helyet Marjorie irodája is. Az üzlethelyiséggel ellentétben azonban itt a szemet nyugtató, szolid színek domináltak.

Marjorie első útja ide vezetett. Íróasztalán befizetendő számlák hevertek, és néhány beszállítóval is feltétlenül beszélnie kellett. Úgy döntött, mindenekelőtt felhívja a nővérét. A Decadence-ben azonban egy idegen nő vette fel a telefont, aki közölte vele, hogy Sabrina sajnos házon kívül van.

Ekkor eszébe jutott Devlin. Vajon hol van most, és mit csinál? Gyorsan elhessegette nyugtalanító gondolatait, és nekiállt a mindennapi teendőinek. Aláírt, postázott, iktatott. Végül nem bírta tovább. Felemelte a telefont, hogy felhívja a lakását.

Ekkor kopogtak.

– Tessék! – Amikor a látogató belépett, Marjorie örömmel üdvözölte: – Hello, Kit, te vagy az?

– Szia, Marjorie! Nem zavarlak?

– Nem, dehogy. – A lány visszaült a székére. – Örülök, hogy látlak, Kit. Épp az előbb akartam hívni Sabrinát, de nem volt a Decadence-ben.

– Megbeszélésen van a jótékonysági rendezvénnyel kapcsolatban, amelyet most szerveznek.

– Ülj le! – Marjorie egy székre mutatott. – Nagyon szereti az új munkáját, ugye?

– Igen. És remekül végzi.

Kit Rex Sabrina legújabb barátja volt. Marjorie nem emlékezett rá, hogy nővére valaha is annyira komolyan vett volna egy kapcsolatot, mint ezt a mostanit. Kit jóképű fiú volt. Sötét hajával és arany fülbevalójával a lányt egy kicsit kalózra emlékeztette.

Sabrina és Kit közös munkahelyükön, a Decadence-ben ismerkedtek össze.

Marjorie és Sabrina a fogadalmuk kapcsán abban is megállapodtak, hogy Sabrina egy évig nem kezd ki újabb férfival, kivéve, ha szerelmes lesz. Marjorie azt javasolta a nővérének, valahányszor kísértésbe esik, egyen meg egy nagy doboz édességet. Ám módszere ezek szerint nem sokáig volt hatásos.

– Mit tehetek érted, Kit? – kérdezte Marjorie.

– Sabrináról van szó – felelte a férfi kissé zavartan.

– Jaj nekem! – kiáltott fel ijedten Marjorie. – Csak nem akarod elhagyni? Ó, Kit! Épp most, amikor végre elértem, hogy nyugton maradjon a fenekén! Nem élné túl, ha elhagynád! Emlékszem, a szüleink válása is mennyire megviselte!

– Nyugodj már meg, Marjorie! – csillapította Kit, aki nem értette a lány kitörését. – Eszem ágában sincs elhagyni Sabrinát!

– Jaj, ne haragudj! – szabadkozott Marjorie. – De úgy féltem őt! Csak egy évvel idősebb nálam, és annyira sebezhető.

Kit elmosolyodott.

– Pedig ő nagyon erősnek hiszi magát.

– Tudom, de én jobban ismerem. – Marjorie nagyot sóhajtott. – Ne haragudj, hogy a szavadba vágtam. Mit akartál mondani?

– Lenne egy nagy kérésem.

– Hozzám?

– Igen, téged is érint. – Kit megköszörülte a torkát. – Szeretném megkérni Sabrina kezét.

Marjorie-nak tátva maradt a szája meglepetésében.

– Jóságos ég, Kit! – kiáltotta. Tudta, hogy a férfi már nagyon vágyik családra, de hogy ennyire komoly tervei vannak a nővérével, az őszintén meglepte. – Kit, hiszen ez csodálatos! De nem gondolod, hogy kicsit korai lenne még?

– Mindennél jobban szeretem Sabrinát. – A férfi mosolyogva vakargatta a fejét. – Nekem is furcsa. Csak pár hónapja járunk, de én már most biztosan tudom, hogy egymásnak lettünk teremtve.

Marjorie elmosolyodott.

– Biztos remek férj lesz belőled, Kit. De nem lesz könnyű rávenned Sabrinát, hogy igent mondjon.

– Meglepetést tervezek a számára, ami talán majd meggyőzi. De ehhez a te segítségedre is szükségem van. Sabrina beszélt nekem egy bizonyos gyűrűről.

Marjorie rögtön tudta, hová akar kilyukadni Kit.

– Értem. Tehát a gyűrűt szeretnéd.

– Ha megoldható, akkor igen.

– Nos, a nagyszüleink eljegyzési gyűrűjéről van szó – magyarázta Marjorie. – Ők annak idején az édesanyánknak ajándékozták, aki aztán Sabrinának adta tovább, amikor másodszor is hozzáment édesapánkhoz. – Marjorie nem akarta beavatni Kitet Sabrinával kötött fogadásuk részleteibe, ezért végül csak annyit mondott: – Ez a gyűrű rendkívül sokat jelent a nővéremnek.

– Tulajdonképpen meglepő számomra, hogy ennyire komolyan veszi ezt a családi hagyományt.

– Kislány korunkban, ha anyánk olykor lehúzta a gyűrűt az ujjáról, mindig azon veszekedtünk, hogy melyikünk próbálja fel. Még a válás után is előfordult, hogy titokban kivettük az ékszeresdobozból. Amikor Sabrina tizenöt éves volt, egy alkalommal a gyűrűvel az ujján ment el hazulról. Anyánk persze semmit nem tudott a dologról. Majd meghaltam a félelemtől, amíg haza nem ért.

Kit elnevette magát.

– De legalább nem hagyta el, és nem is adott túl rajta.

– Nem. – Marjorie mosolyogva megrázta a fejét. – Ez a gyűrű talán az egyetlen, ami fontos a számára. Legalábbis addig így volt, amíg veled nem találkozott. – Mosolyogva felugrott a székéről, és megölelte a férfit. – Úgy örülök nektek, Kit!

– Akkor szerinted van esélyem?

– Persze hogy van! De minden meggyőzőerődre szükséged lesz. És az sem árt, ha egy kis bonbont is bevetsz az ügy érdekében.

– Megteszem, ami tőlem telik.

– Amikor Sabrina beköltözött az új lakásába, rám bízta a gyűrűt. Láttad az otthonát, igaz? Úgy gondolta, nálam biztosabb helyen lenne.

Marjorie ijedten elhallgatott, mert azonnal felismerte a helyzet iróniáját.

Biztonságosnak titulált lakásának kulcsa pillanatnyilag egy börtönviselt ékszertolvajnál van!

– Minden rendben, Marjorie? – kérdezte Kit aggódva.

Mintha csak távolról jutottak volna el hozzá Kit szavai. Erőtlenül visszahuppant a székére.

Devlin talán épp ebben a pillanatban rámolja ki a lakását!

– Igen. Minden rendben – felelte halkan.

Leszámítva, hogy komplett idióta vagyok, tette hozzá magában keserűen.

– Csak mert egyszerre olyan sápadt lettél. Ilyen sokat jelent neked az a gyűrű?

Marjorie megpróbált mosolyt erőltetni az arcára.

– A gyűrű Sabrináé. És nagyon szívesen elhozom neked otthonról.

– Ha gondolod, elmegyek érte – ajánlotta fel Kit.

– Nem! – vágta rá gyorsan a lány. – Majd én. Ahogy tudom, beviszem neked az étterembe. Mikorra kellene?

– Csak a jövő heti jótékonysági bálra. Ebéd után szeretnék elsétálni Sabrinával a kikötőbe, hogy ott ünnepélyesen megkérjem a kezét.

Marjorie elnevette magát.

– Csak nehogy belerepüljetek a vízbe, amikor Sabrina a karodba veti magát.

Kit felállt.

– Bárcsak úgy lenne! – A férfi zsebre dugta a kezét, és hálásan a lányra nézett. – Köszönöm a segítséged, Marjorie. Igazi kincs vagy.

Ez a bók e pillanatban nem volt épp zene Marjorie füleinek…

A régi Devlin biztos, hogy soha nem lopná meg. No de az, aki tegnap este berontott hozzá…

Devlin a sötét téglafalnak támaszkodott a szűk utcában. Körülötte minden nedves és büdös volt. Csak a kóbor macskák és a huligánok érezték jól magukat ezen a környéken.

Vajon mit csinálhat most Marjorie? Biztosan hazaért már a munkából. Devlin maga előtt látta, ahogy a lány bemegy a lakásba, majd eligazítja a heverőn a párnát. Utána vacsorát készít, elmosogat, majd egy könyvvel a kezében kényelembe helyezi magát az ágyon.

Reggel nagy kerülővel ment vissza Marjorie lakásába, és közben elment a Buick mellett. Az autó ugyanott állt, ahol korábban látta. Bonaventure ült benne, meg egy fiatalabb fickó. Egy óra múlva eltűntek. Bonaventure valószínűleg nem tudta, hogy mitévők legyenek. A nagydarab gengszternek mindig részletes utasításokra volt szüksége, mert egyedül képtelen volt döntéseket hozni.

Marjorie biztonságban van, ismételgette magában Devlin, hogy megnyugtassa magát. És ha ő kellően óvatos, akár még vissza is mehet hozzá.

Késő délután bement a lakásba, és visszaöltözött a saját ruhájába. Napközben jól jött az álöltözet, de este és éjszaka sokkal feltűnőbb lett volna benne, mint a sajátjában.

Kinyílt a hátsó ajtó, és Frankie lépett ki rajta.

– Pszt, Devlin?

A férfi előbújt a raklapok és kartondobozok mögül.

Frankie üdvözölte, majd rágyújtott egy cigarettára. A férfi pultosként dolgozott az egyik bárban, így mindig képben volt a Lower East Side aktuális eseményeit illetően. Körülbelül két éve Devlin segített Frankie húgának, hogy a lánynak ne az utcán kelljen megkeresnie a kenyerét, és azóta Frankie az egyik legmegbízhatóbb informátora volt.

– Mit tettél a hajaddal, ember? – kérdezte a srác szörnyülködve.

Devlin sietve a homlokába húzta a sapkáját.

– Ja, csak új külsőt kellett felvennem.

– Azt látom. Biztosan bukni fognak rád a nők. – Frankie egy óriási bikára emlékeztetett, az arcát pedig mintha több másikból rakták volna össze. – Egyébként Connie még mindig beléd van zúgva.

– Hogy van?

– Fodrásznak tanul. Ha hazajön, folyton bűzlik a vegyszerektől, amit a dauerolásnál használnak.

– Lehetne rosszabb is. Például ha olyan szaga lenne, mint neked.

Frankie elnevette magát, majd tovább szívta a cigarettáját.

– Hallom, megint pácban vagy.

– Máris híre ment?

– Azt mondják, rád állították Slosst és Bonaventure-t. Sloss itt volt tegnap éjjel, és élénken érdeklődött utánad.

Tehát úgy volt, ahogy Devlin gondolta. Sehova sem mehet, ahol felismerhetik.

– Meg akarta látogatni a szüleidét. Azt hitte, otthon vagy. Mi a francot műveltél?

– Megláttak, amikor belenyúltam az egyik széfjükbe.

Frankie elnyomta a cigarettáját.

– Fat Man tudja már?

– Egész biztosan.

– Tudok segíteni valamiben?

– Elég, ha nyitva tartod a füled. Továbbra is tartjuk a kapcsolatot.

Amikor kezet fogtak, Frankie úgy megrázta a jobbját, hogy Devlin felszisszent fájdalmában.

– Van hol aludnod?

– Persze – nyugtatta meg Frankie-t.

De egyáltalán nem volt biztos benne, hogy helyes-e, ha most visszamegy Marjorie-hoz. Ha ma éjjel beszélne még pár emberrel, talán megtudna valamit, és előbb lezárhatnák az ügyet.

Egyedül ezzel kellene foglalkoznia!

Ehelyett egyfolytában azon jár az esze, milyen jó lenne most magához szorítani a lányt a jó meleg ágyikóban.

6. FEJEZET

Amikor Marjorie hazaért, csalódottan állapította meg, hogy üres a lakás. Elég volt egyetlen éjszaka Devlinnel, hogy nélküle máris sivárnak és magányosnak érezze az otthonát.

Azóta lakott itt, amióta befejezte a főiskolát. Kezdetben a bérleti díjat túl magasnak találta, ezért volt egy lakótársa, de pár éve már megengedhette magának, hogy egyedül bérelje a kis lakást. Sikerült meghitt otthonná varázsolnia, ahová mindig szívesen érkezett haza. Azonkívül a barátai is a közelében laktak.

Lehúzta a cipőjét, és bement a hálószobába. Az ékszeresdoboza nyitva állt. Ő hagyta úgy, amikor Kit délutáni látogatása után hazasietett. A gyűrű érintetlenül feküdt a helyén. Kivette, és bár volt némi rossz érzése, amiért nem bízik Devlin-ben, betekerte egy gyapjúzokniba, és eldugta az egyik fiókjában.

A gyűrű biztonságban volt, a jövő héten majd elviszi Kitnek.

Akkor legalább a nővére boldog lesz.

Marjorie dühösen ráncolta a homlokát. Honnan ered ez az önsajnálat?

Felhúzott egy pólót és egy pizsamanadrágot. Eszébe jutott a fűzője, amelyet előző nap bedugott az ágy alá. Gyorsan előhalászta, majd elindult vele a szennyeskosár felé, de útközben meggondolta magát, és inkább kidobta a szemetesbe. A divattanácsadónak voltak ugyan jó ötletei, de ezzel a középkori kínzóeszközzel alaposan túllőtt a célon. Egyébként sincs semmi kivetnivaló abban, ha egy nőnek szép kerek domborulatai vannak.

Úgy tűnt, Devlinnek nagyon is tetszik a teste…

Egy pánttal hátrafogta a haját, majd megmosta az arcát.

Mennyivel egyszerűbb lenne az élete, ha Jasonnel marad! Volt barátja ugyanis tökéletes ellentéte Devlin Brandtnek.

Nem! Ha eddig tartotta magát a fogadáshoz, akkor most már nem fog visszakozni. Neki nem számít olyan sokat az a gyűrű, mint Sabrinának. Elhatározta, hogy változtat az életén, és nem fog félúton visszafordulni!

Már az ágyban feküdt, és olvasáshoz készülődött, amikor csöngött a telefon.

– Marjorie! – szólt bele izgatottan Sabrina. – Mi van veled? Milyen volt az osztálytalálkozó?

– Unalmas. – A lány letette a könyvet, és az álláig húzta a takarót. – Találkoztam néhány régi baráttal, megittam egy-két puncsot, táncoltam a volt biológiatanárommal, beszélgettünk a régi szép időkről, a végén pedig összeszámoltam, hányan terhesek az osztályból. Mire hazaértem, zuhogott az eső.

– Devlin nem volt ott?

– Honnan veszed, hogy…?

– Hogy szerettél volna találkozni vele? Ugyan, Marjorie! Bár egy osztállyal fölötted jártam, pontosan tudom, mit jelentett neked Devlin.

– Azt hittem, senki nem vette észre.

– Te mindig is nyitott könyv voltál előttem.

– Csodálkoznál, ha tudnád, milyen jól tudok titkot tartani.

– Na ne mondd! Miféle titokról beszélsz?

– Nem mondhatom el.

– Csak nem esett anya teherbe? – A szüleik nászútként egy hajóútra mentek, és most újra a régi házukban laktak, amelyet a válás után otthagytak. A két nővér egy kicsit furcsának találta, de örültek, hogy együtt látják a szüleiket. – Ötvenévesen? Nem hinném – nevetett Marjorie. – Egy testvér bőven elég nekem. Szerintem anya már unokára vágyik.

– Akkor hajrá, hugicám!

– De hisz épp te akartad, hogy szakítsak Jasonnel. Én most kezdő vállalkozó vagyok. De mi a helyzet veled?

– Velem? Én még nem gondolkodom ilyesmin.

– Pedig Kit biztosan nagyszerű apa lenne.

– Gondolom – sóhajtott fel ábrándosan Sabrina. – Talán tudsz valamit? Szerintem sántikál valamiben. Az utóbbi napokban nagyon titokzatosan viselkedik.

– Honnan tudhatnám? És hogy álltok a jótékonysági bál előkészületeivel? – Marjorie még mindig alig tudta elhinni, hogy nővére hirtelen ilyen becsvágyó lett.

– Csak a jövő héten lesz, de már most tiszta idegroncs vagyok.

– Miért? Biztos vagyok benne, hogy jól sikerül majd.

– Ha így lesz, az jórészt Kit desszertjeinek köszönhető.

– Hidd el nekem, sokra viszed még, Sabrina!

– Majd meglátjuk – felelte a nővére kicsit bizonytalanul. – Én nem vagyok olyan állhatatos és céltudatos, mint te. Meséltem már neked a mágusról, aki majdnem szétfűrészelt dühében, amiért elrontottam a mutatványát?

– Egy jótékonysági rendezvényen remélhetőleg nem folyik majd vér – nevetett Marjorie.

– Bízom benne. Most viszont aludnom kell. Holnap hosszú napom lesz. – Sabrina nem is tudta, milyen furcsán cseng ez az ő szájából. – Biztos, hogy nem akarod elárulni azt a titkot? Legalább mondj róla valamit!

– Szó sem lehet róla!

– Mióta lettél ilyen titoktartó? – kérdezte nevetve Sabrina. – Egyébként ami Devlint illeti, nagyon sajnálom.

Miután letették a kagylót, Marjorie ismét a gondolataiba merült. Nővérének fogalma sincs róla, hogy pár napon belül mekkora fordulatot vesz az élete.

Igaz, hogy huszonnégy óra leforgása alatt a sajátja is alaposan megváltozott.

És most mégis egyedül fekszik az ágyban.

Kívülről nézve jó formán semmi nem változott, ám lélekben új embernek érezte magát.

Marjorie felébredt. Helyesebben szólva kihajózott álmai birodalmából.

Késő éjszaka volt. Hosszú idő után ismét Devlinről álmodott, és most annyira vágyott rá, hogy szinte úgy érezte, ott van vele.

Nagyot sóhajtott, és átfordult a másik oldalára. Ekkor nem messze az ágyától sötét árnyat pillantott meg.

Devlin!

Döbbenten megdörzsölte a szemét. Biztos csak képzeli az egészet!

Felkönyökölt az ágyon. Az alak csendes léptekkel elindult felé.

– Devlin? – suttogta izgatottan a lány.

– Pszt!

A hálószobában csaknem teljesen sötét volt, csupán az előszobából szűrődött be némi fény. Marjorie azonban így is felismerte Devlint.

A férfi letérdelt az ágy mellé.

– Azt hittem, már nem jössz vissza – mondta a lány.

– Talán jobban tettem volna – felelte a váratlan vendég, és nagyot sóhajtott.

– Fáradtnak tűnsz.

– Aludj tovább! – Devlin gyengéden megsimogatta a lány vállát. Marjorie közelebb húzódott hozzá. A férfi tüskés haján még mindig érezte a szőkítő illatát.

– Jobb, ha elmegyek.

– Maradj! – húzta magához a lány.

Devlin megsimogatta az arcát.

– Olyan forró vagy!

– Aludtam.

– Csodálatos az illatod.

Marjorie hanyatt fordult, majd egyik karjával átölelte a férfit.

– Gyere, bújj ide mellém!

– Biztos vagy benne, hogy ezt szeretnéd?

A lány bólintott. Amikor Devlin mellé feküdt, ő magához szorította. Érezni akarta a testét, bőrének melegét. Szerette volna mindenütt megérinteni, birtokba venni.

Megcsókolta a férfit. Devlin arca borostás volt, de az ajka puha és gyengéd. Nyelvük érzéki játékba kezdett. A férfi szájának enyhe whisky íze volt.

Marjorie simogatni kezdte Devlint, aki kibújt a pólójából, majd magához húzta a lányt. Marjorie boldogan felsóhajtott. Arcával a férfi melléhez simult, és mélyen beszívta bőre illatát. Megpróbálta teljesen átadni magát a csodálatos pillanatnak.

Devlin megcsókolta a lány nyakát, majd nyelve hegyével érzéki vándorútra indult, perzselő nyomot hagyva maga után Marjorie érzékeny bőrén. A lány megborzongott a gyönyörűségtől. Devlin most a pólója alá nyúlt, és átfogta formás mellét. Ahogy ujjával finoman dörzsölni kezdte az érzékeny mellbimbókat, Marjorie-nak egy pillanatra elállt a lélegzete.

Soha életében nem volt még része ehhez hasonló, az egész testét átható, magával ragadó és minden mást feledtető élményben.

Devlin most a lány meztelen hasát kényeztette az ajkával. Marjorie kicsit tartott tőle, hogy talán túl puhának és gömbölydednek találja majd a testét. Devlin gyengédsége azonban hamar eloszlatta minden kétségét. Miközben a férfi kezével a lány mellét izgatta, állával ügyesen letolta a bugyiját.

– Olyan forró és annyira lágy vagy! – mondta rekedten a férfi.

Marjorie megemelte a combját, és amikor Devlin puha ajkát a lába között érezte, kéjesen felsóhajtott. Combjai maguktól szétnyíltak. A férfi ezután a lány mellei közé fúrta az arcát, majd felemelte a fejét, és rámosolygott.

– Végre a karomban tarthatlak! – mondta csendesen. – Tíz év után ezt is megérhettem.

Marjorie elnevette magát.

– Mintha olyan gyakran próbálkoztál volna!

Amikor Devlin a hüvelykujjával az egyik, ajkával pedig a másik mellbimbóját kezdte ingerelni, ő felsikoltott az élvezettől.

– Csodás íze van a bőrödnek – mondta a férfi.

Marjorie alig merte elhinni, hogy nem álmodik. Egyszerűen túl varázslatos, túl gyönyörű volt a pillanat ahhoz, hogy valóságos legyen. Egy csapásra megszűnt minden bizonytalansága, és önfeledten átadta magát Devlin kényeztetésének. A férfi egyszerre volt követelőző és gyengéd, szenvedélyes és óvatos. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy a lány testének mikor melyik része vágyik leginkább az ő érzéki csókjára.

Tér és idő egyszeriben megszűnt létezni Marjorie számára.

A férfi levette róla a pólót, és szorosan átölelte. Utána kibújt a farmerjából. Marjorie sóhajtva átkulcsolta a lábával.

– Majdnem elfelejtettük… – szólalt meg ekkor Devlin.

– Nekem nincs…

– Nem baj. Nálam van – nyugtatta meg a férfi, majd követelőzőn magához szorította, hogy Marjorie érezze az izgatottságát. Azután kivett egy óvszert a farmerzsebéből.

Amikor Marjorie végre magában érezte őt, ismét megborzongott a gyönyörűségtől. Devlin gyengéden végigsimított a combján, majd határozottan megmarkolta a csípőjét, és szenvedélyesen, újra meg újra beléhatolt.

Ebben a pillanatban a lány kinyitotta a szemét, és egy pillanat alatt visszatért a valóságba. Mit csinálok? – hasított belé a rémület. Hogy tehetek ilyet? Hogy felejthettem el, ki is ez a férfi valójában?

A gyötrő gondolatok azonban már nem tudtak megálljt parancsolni a testének. Kétségeit nem tudta elnyomni, ám a férfi szenvedélye őt is magával ragadta. Értelme tiltakozott, de a teste kikövetelte a jogait.

Devlin azonnal észrevette, hogy valami megváltozott.

– Marjorie?

A lány kétségbeesetten átölelte. Amikor a férfi mélyen beléhatolt, érezte, hogy Devlin vágya beteljesedik. Ő is megpróbálta átadni magát a pillanatnak, de a gyönyör birodalmába már nem tudta követni.

Devlin érezte, ahogy darabjaira hull a varázslat. Marjorie már mozdulatlanul feküdt mellette. Amikor a lány felé fordult, az zavartan magára húzta a takarót, majd sietve felhúzta a pizsamanadrágját. Devlin is felvette a farmerjét.

Nem tudtak egymás szemébe nézni. Amikor a férfi a lány vállára tette a kezét, Marjorie nem mozdult. Devlin megsimogatta a hátát, majd megpróbálta gyengéden maga felé fordítani, ám a lány ellenállt.

– Marjorie…

– Aludjunk! – felelte metsző hangon, majd magára erőltetett egy ásítást. – Holnap korán kelek. – Miután meztelen vállára húzta a takarót, érezte, hogy a férfi még mindig figyeli. – Aludj te is! – mondta, még mielőtt Devlin megszólalhatott volna.

A férfi pontosan tudta, Marjorie mikor kelt fel. Ő sem tudott aludni.

Bárcsak el tudta volna engedni magát a lány, hogy ő elfeledtethesse vele a kétségeit! De sajnos nem sikerült. Nyilván szégyellte magát, amiért lefeküdt egy bűnözővel.

Amikor Devlin úgy döntött, titkosrendőrként fog dolgozni, számolnia kellett környezete megvetésével. Régi ismerőseinek jó része meg volt győződve róla, hogy ő egy lecsúszott bűnöző, akiből már soha nem lesz tisztességes ember.

Most mégis mély fájdalom töltötte el.

Annak idején Marjorie mindig egyenrangúként kezelte őt, de most minden oka megvolt rá, hogy bizalmatlan legyen vele, elvégre üldözött banditaként valósággal berontott az életébe.

Hiba volt, hogy engedett a csábításnak, és lefeküdt vele.

Mégsem szabad feladnia! Marjorie ismét része az életének, és ennek most már így is kell maradnia. Ugyanakkor egyelőre a munkáját sem adhatja fel. Elegendő bizonyítékot kell gyűjtenie Fat Man ellen, hogy végre pontot tegyenek az ügy végére.

Hogy tudná elérni, hogy Marjorie bízzon benne?

Amikor a lány azt hitte, hogy ő alszik, felkelt, és halkan kiment a szobából. Devlin hallotta, hogy fel-alá járkál a lakásban.

Várt egy kicsit, majd utánaindult, hogy mindent tisztázzanak.

– Marjorie – szólalt meg Devlin, miután megállt a lány háta mögött.

Marjorie ijedtében felsikoltott. Ő megfogta a kezét, de a lány bosszúsan elrántotta.

– Legalább megköszörülnéd a torkod, mielőtt megszólalsz. Halálra rémítesz ezzel az állandó settenkedéssel!

– Ne haragudj, majd odafigyelek rá.

– Az jó lesz! – fújtatott a lány, majd sarkon fordult és bevonult a konyhába.

Pizsamanadrágjának egyik szára felcsúszott a térdéig, a másik lelógott a földre. Bő pólójában szinte elveszett, és a meleg idő ellenére vastag kötött pulóvert vett fel a pizsamájára. Homlokát ráncolva próbálta lesimítani a szélrózsa minden irányába álló haját.

Devlinnek azonban még ilyen dühösen is tetszett.

Ismerve Marjorie gyengéjét, kisietett a nappaliba, majd egy tál bonbonnal a kezében a lány után ment a konyhába.

– Nem teára van szükséged, hanem erre – mondta neki, és egy marék karamellás bonbont tartott az orra elé.

Marjorie egy pillanatig habozott.

– Vegyél belőle!

Miután a lány engedelmeskedett, ő is bekapott egyet, majd a maradékot a farmerzsebébe dugta.

– Mondd el, mi a baj! – szólalt meg csendesen.

– Hogy érted?

– Éreztem, hogy történt valami. Mintha egyszer csak kiszálltál volna…

– Pedig ott voltam végig. Biztos nem vagyok elég jó…

– Tökéletes voltál, Marjorie! Egyszerűen csodálatos! Csak éppen a fejed egyszer csak magára hagyta a testedet.

A lány megvonta a vállát, de enyhültek szigorú arcvonásai.

– Mi történt, Marjorie? Én még nem akartam, hogy vége legyen, de hirtelen úgy éreztem, te már egészen máshol jársz. Nem akartam, hogy azt gondold, kihasznállak. – Devlin látta, hogy a lány félreérti a szavait, ezért gyorsan hozzátette: – Nem arról van szó, hogy nem vágytam rád. De olyan érzésem volt, mintha egyszer csak másképpen néztél volna rám.

– Bizonyos értelemben… talán így is van – felelte elgondolkodva Marjorie. – Ne haragudj, nem tehetek róla. Először olyan volt az egész, akár egy csodálatos álom, de aztán…

– …tudatosodott benned, hogy egy olyan férfival feküdtél le, aki már börtönben is ült.

A lány zavartan lesütötte a szemét.

– Igen, valahogy úgy.

Devlin gyengéden magához húzta.

– Semmi baj! Nem haragudhatok rád ezért.

Marjorie a férfihoz simult.

– Olyan titokzatosan viselkedsz – mondta neki halkan. – És ott az a két rossz arcú alak, akik követnek. Talán segíthetnék neked, ha őszinte lennél hozzám, és bízhatnék benned.

– Erről nem beszélhetek neked, Marjorie.

– Rendben van. – A lány sértődött arccal felállt, és odament a teafőzőhöz.

– De biztosíthatlak róla, hogy nem vagyok olyan rossz ember, mint amilyennek tartasz. Nehéz helyzetben vagyok, de igyekszem hamar kimászni belőle.

– Kik voltak azok az emberek az ajtóm előtt? És miért adták ki magukat rendőrnek? Miért üldöznek állandóan?

– Úgy gondolják, rendőrként jutnak leghamarabb információhoz. Bár ostobaság tőlük, mert ez is csalás, és mint olyan, büntetendő. De az efféle alakok mindig azt hiszik, hogy soha nem kapják el őket.

– Efféle alakok? Te talán nem ilyen vagy?

– Tulajdonképpen nem.

– Miben különbözöl tőlük? Hogy te már ültél börtönben?

Devlin hallgatott. Talán jobb is, ha megtartja a lányt ebben a hitében.

Marjorie azonban még nem adta fel.

– Még mindig nem árultad el, kik azok.

– Mert nem szabad tudnod, Marjorie.

– De miért követnek?

– Mert átvertem őket. Amikor rájöttek, elkaptak és összevertek. – Devlin végigsimított a bordáján. – Rosszabbul is járhattam volna, de időben sikerült kereket oldanom. Akkor jöttem ide, hozzád. Ha elkapnak, most valószínűleg halott lennék.

Marjorie ijedt pillantást vetett rá.

– De miért nem adod vissza nekik, amit követelnek, hogy hagyjanak végre békén?

– Honnan gondolod, hogy akarnak tőlem valamit?

Devlin elbizonytalanodott. Vajon mennyit hallott Marjorie? Minél többet tud, annál nagyobb veszélyben van! Ha Sloss és Bonaventure rájön, hogy köze van az ő eltűnéséhez, a lány nagy veszélybe kerülhet.

Igaz, ezt eddig is tudta, és mégis itt van.

Marjorie a gyenge pontja, amelyen keresztül nagyon könnyen sebezhető.

7. FEJEZET

Devlin és Marjorie le sem feküdt, mert mind a ketten tudták, hogy úgysem bírnának aludni. Miután bementek a nappaliba, a férfi leült a heverőre, Marjorie pedig lehuppant egy puha kagylófotelba, felhúzta a térdét, és elgondolkodva iszogatta a teáját.

Tulajdonképpen hálás volt a férfinak, amiért őszinte volt hozzá. Nagyon meglepte Devlin figyelmessége. Jasont nem nagyon érdekelte, hogy neki mit jelentenek az együttléteik. Olykor rákérdezett ugyan, hogy élvezte-e, de ha nemmel válaszolt, a férfi nem csinált nagy ügyet belőle. Marjorie nem gondolta volna Devlinről, hogy ilyen finom lelkű és figyelmes. Márpedig ha e téren helytelenül ítélte meg, vajon nem téved-e más vonatkozásban is vele kapcsolatban?

Tény, és a férfi maga is elismerte, hogy tolvaj, még ha szeretne is jó útra térni. És az is biztos, hogy veszélyben van.

– Szeretnék neked köszönetet mondani a barátságodért – szólalt meg Devlin, majd a lány csodálkozó tekintetét látva hozzátette: – Mivel még soha nem mondtam.

– Úgy érted, a középiskolában?

– Nem. Egyáltalán amióta ismerjük egymást. Te rendkívüli lány vagy, Marjorie.

– Pedig a barátaim naivnak és talán kicsit unalmasnak is tartanak. Azt mondják, nagyon csendes és visszafogott vagyok. Lehet, hogy eddig tényleg így volt, de Sabrinának köszönhetően nemrég elhatároztam, hogy változtatok az életemen.

– Ezért van az új frizurád is?

Marjorie elmosolyodott.

– Mi bajod van a hajammal?

– Valahányszor csak rád gondoltam, mindig hosszú hajjal láttalak magam előtt.

A lány meglepetten ránézett.

– Bizony, így van, Marjorie – folytatta a férfi. – Sokszor gondoltam rád az elmúlt években.

Marjorie nagyot nyelt. Annyira el lett volna foglalva a saját rajongásával, hogy fel sem tűnt neki, talán a férfi is érez valamit iránta? Lehet, hogy az iménti együttlétük többet jelentett Devlinnek, mint eddig hitte?

– Erről fogalmam sem volt – felelte zavartan. – Mindig úgy kezeltél, mintha a kishúgod lennék. Kedveltél, mert mindig számíthattál rám.

– Ennél sokkal többről volt szó.

– Nem hiszem.

– Miért? Mert soha nem mondtam? – Devlin egészen közel hajolt hozzá. – Vagy mert soha nem csókoltalak meg?

– Igen, azért is – suttogta Marjorie.

– De hiszen elérhetetlen voltál a számomra! Mivel eleve esélytelennek láttam a helyzetemet, még csak gondolni sem mertem rá, hogy valaha egy pár lehetünk.

– Na ne viccelj! Bármelyik lányt megkaphattad volna az iskolában, beleértve engem is.

– Tudom. De még ha viszonzod is az érzelmeim, akkor sem maradhattunk volna együtt. Te főiskolára készültél, nekem pedig egészen más terveim voltak.

– Te is nyugodtan jelentkezhettél volna főiskolára.

Ezt Devlin másként látta. Sosem kedvelte az iskolát. Zsarnoki tanárok, tanítás, amely szigorú szabályok szerint folyik, az osztályközösség által rá gyakorolt társadalmi nyomás… Mindebből Devlin nem kért, inkább azt tette, ami neki tetszett. Épp ezért tartották őt menőnek.

– És a szüleid, Marjorie? Mit szóltak volna hozzám?

A lány megvonta a vállát.

– Nem érdekelt.

– Dehogyisnem!

Ha Devlin a legcsekélyebb érdeklődést is mutatta volna iránta, ő lázadóvá vált volna a kedvéért. Tizenkét éves volt, amikor a szülei elváltak, és mindent megtett, hogy ne okozzon nekik gondot. Így még kötelességtudóbb és engedelmesebb lett, és eljátszotta az illedelmes lányt. Sabrina mindig utálta ezt a szerepet.

Marjorie mélyen a férfi szemébe nézett.

– Még csak lehetőséget sem adtál nekem soha! Valószínűleg meglepetés ért volna.

– Mindenesetre most sikerült meglepned.

– Saját magamat is.

– Szerinted lehet még esélyünk?

Marjorie szíve majd kiugrott a helyéből.

– Talán.

– Mit tehetek érte?

– Változz meg! Élj becsületes életet!

Devlin felsóhajtott.

– A fenébe! Tudtam, hogy ezt fogod mondani.

– Legalább megpróbálhatnád!

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Mert túlbonyolítod.

Megint ott vannak, ahonnan elindultak!

Azaz nem egészen. Marjorie most már tudta, hogy Devlin alapvetően jó ember, és hogy milyen érzés, ha a férfi a karjában tartja.

Ahogy azt is, hogy annak idején szerette őt, csak félt kimutatni az érzéseit.

Mindezek ismeretében még szeretetreméltóbbnak és még vonzóbbnak találta Devlint.

A következő néhány napban nem sok minden történt. Marjorie és Devlin reggelente együtt mentek el otthonról. A férfi üldözőit egyszer sem látták. Devlin elkísérte a lányt a munkahelyéig, de utána továbbment a városba. Marjorie-nak fogalma sem volt róla, mit csinálhat egész nap. A férfi késő éjjel ért haza, és mindig a hátsó ajtón át ment be a lakásba. Ilyenkor már nem volt rajta az álruhája. Marjorie általában felébredt, de nem ment ki hozzá. Devlin a heverőn aludt, a nappaliban.

Az első nap éjjelén a lány még a teáját itta, amikor Devlin megérkezett.

– Én itt alszom – jelentette be a férfi a heverőre mutatva. Marjorie annyiban hagyta a dolgot, de azóta már százszor megbánta.

A harmadik nap délutánján nem sokkal zárás előtt Devlin váratlanul megjelent az Édes kis semmiségekben. A szokásos álruha volt rajta, csak a rikító pólóját cserélte le világoskékre. Amikor Marjorie bemutatta az alkalmazottainak, azok csodálkozva bámulták.

– Jeff, Lena, ő a barátom, Dev…

– Elton – szólt közbe Devlin, és finoman oldalba bökte a lányt. – Elton Devine. Blair kollégája vagyok. Ismeritek Blairt, Az Igézet istennőjét?

Lena a férfi széles mellkasát látva kétkedve megcsóválta a fejét.

– Ezzel az alkattal nehéz lehet ott érvényesülnöd.

– Csak most kezdtem. Egyelőre még háttértáncos vagyok.

– Gyere, körbevezetlek! – Marjorie belekarolt a férfiba, majd pár lépés után a fülébe súgta: – Gondoltam, rövidre zárom a beszélgetést, mielőtt Lena elkezd sminkelési tanácsokat osztogatni, vagy pedig rábeszél, hogy szedjél hormontablettákat.

– És mi van Jeff-fel? – nézett most Devlin az egyetlen férfi alkalmazottra, aki rózsaszín csíkos baseballsapkában állt a nők között.

– Jeff azért dolgozik nálam, hogy finanszírozhassa szólóénekesi tanulmányait. Ha nem vigyázol, rávesz, hogy szegődj el hozzá előénekesnek.

Devlin a lányra kacsintott.

– Halleluja!

Marjorie elmosolyodott.

– Hát, ez az én kis üzletem.

– Nem mindennapi hely, az biztos.

Devlin csodálkozva nézte a színes polcokon sorakozó bonbonokat, cukrokat, desszerteket. Néhány vevő épp sorban állt a pénztárnál, mások érdeklődve sétálgattak a polcok között, boldog mosollyal nyugtázva, amikor felfedeztek egyet-egyet gyerekkoruk kedvenc nyalánkságai közül. Ismét mások a kis asztaloknál gyümölcslét ittak, és a már megvásárolt finomságokat kóstolgatták.

– Bevallom, megleptél. Én egy ódivatú üzletet képzeltem el, ez pedig épp az ellenkezője.

– Manhattanben szinte minden a tálaláson múlik – magyarázta Marjorie. – Ha egy vevő betér hozzám, az élményt kell, hogy jelentsen a számára. Édességgel nem lehet vagyonokat keresni, ezért minél több vevőt, mindenekelőtt a turistákat kell becsalogatnom. Már van saját honlapom, és most készül a katalógusom.

– Ezek az édességek nem vásárolhatók meg akármelyik sarki boltban?

– Nagy részük nem, sőt van itt néhány nagyon ritka különlegesség is. Sok régi gyártót megkerestem, köztük egészen kicsiket is. Akadtak, akik csak úgy voltak hajlandóak újra gyártásba venni bizonyos termékeket, ha ott helyben komoly megbízást adok nekik.

– Szemmel láthatóan nem maradt el a siker – mondta a férfi elismerően.

– Nagyon köszönöm. – Marjorie ekkor egy acélburkolatú automatához sétált, amelyből felül vastagabb, lent vékonyabb kis csövek vezettek ki.

– Van egy huszonöt centesed?

Devlin belenyúlt a zsebébe, és oda akarta adni Marjorie-nak a pénzt, ő azonban rábízta a választást. A férfi bedobta hát a pénzérmét, és meghúzott egy kart. Kis csomag tejszínes cukorka hullott ki az egyik vékony csőből.

– Légnyomással működik – magyarázta Marjorie, és lepattintotta a kupakot a cső végéről. Amikor Devlin kivette a kis csomagot, Marjorie elmosolyodott.

– Tehát a tejszíneset szereted.

– Igen. De a tejszínes vagy karamellás csókot még ennél is jobban.

Marjorie zavart mosolyából Devlin kihívást olvasott ki.

– Van még egy huszonöt centesed? – kérdezte a lány, majd rábökött egy másik csőre, amely arany csomagolású cukorkával volt megtöltve.

– Számomra te vagy a legfinomabb édesség – felelte Devlin, és forrón megcsókolta a lányt.

– Édeset az édesnek – mondta zavartan Marjorie, miután levegőhöz jutott. – Anya mindig ezt mondta, amikor a diétának fittyet hányva megevett velem és a nővéremmel egy finom desszertet ebéd után.

– Én is elnyalakodnék rajtad.

Marjorie finoman oldalba bökte a férfit.

– Hagyd már abba! A végén teljesen kiesel a szerepedből.

– Hová vezet ez a csigalépcső? – érdeklődött Devlin, miután körülnézett.

– Gyere, megmutatom!

A csigalépcső mellett vezettek el a nagy, színes, átlátszó plexicsövek, amelyek felülről az automatába torkolltak. Mindegyik cső rágógumival, nyalókával, valamint zöld, narancssárga, rózsaszínű, sárga és vörös cukorkákkal volt feltöltve.

Devlin elgondolkodva nézte az egyik sötétvörös cukorkákkal teli tartályt.

– Ezek miért vannak itt? – kérdezte a lánytól, miután felértek.

– Tudom, hogy túl nagyok ebbe a kis üzletbe – nevetett Marjorie. – Sabrina szerint azért csináltattam ilyen nagyra őket, mert gyerekkoromban ugyanilyen hatalmasnak láttam a bonbonosdobozokat.

– Csodálom, hogy nem öltözteted be hatalmas nyalókáknak az alkalmazottaidat.

– Már felvetettem az ötletet, de nem hajlandóak nap, mint nap kifesteni magukat, és a kényelmetlen öltözékben feszengeni.

Devlin végigsimított a tartály fedelén.

– Itt lehet utántölteni őket?

– Igen. Bár szerintem nem ürülnek ki egyhamar. Ez inkább egyfajta dekoráció.

– Érdekes.

Devlinnek ekkor támadt egy ötlete.

A bakancsában lapult a drágakő, amelyet Fat Mantől elemelt. Amikor Bonaventure tetten érte, azt gondolta, Devlin meg akarja lopni a főnökét. Miközben a bűnöző felhívta Slosst, neki sikerült a bakancsába csúsztatnia a rubint. Ezután Fat Man parancsára Sloss és Bonaventure elhurcolta egy raktárba. A motozásnál azonban csak fegyvert kerestek nála. A rubin eltűnéséről csak azután szereztek tudomást, hogy Devlinnek már sikerült kereket oldania.

Fokozatosan szorult a hurok Fat Man nyaka körül. A lopott rubin fontos bizonyíték volt ellene, ám mivel Devlin folyamatosan bujkált, eddig nem sikerült továbbadnia Jakesnek a drágakövet. Először Marjorie lakásában akarta elrejteni, de aztán ezt túl veszélyesnek találta, hiszen nem tudhatta, mikor bukkan fel ott újra Sloss és Bonaventure.

Egy édességboltban viszont biztos, hogy senkinek nem jutna eszébe keresni.

– Itt az irodám – mutatott ekkor egy ajtóra Marjorie.

Devlin megállt az ajtóban, és körbenézett. A kis, szürke falú helyiséget esztétikus, sötét tónusú fabútorokkal rendezték be.

– Takaros.

Marjorie vágott egy grimaszt.

– Nem illik bele az összképbe, ugye? De olyan irodát akartam, ahol nyugodtan dolgozhatok. A belsőépítész süppedős szőnyeget és tükrös falakat javasolt, csakhogy én nem tudnék egy puccos irodában a munkámra összpontosítani.

– Én egyáltalán nem tudnám elképzelni, hogy valaha irodában dolgozzam.

– Próbáltad már?

– Tulajdonképpen nem.

A középiskola elvégzése után Devlin megpróbálkozott néhány munkahellyel, de végül be kellett látnia, Don Richards ajánlata tökéletesen megfelel a számára. Hamarosan elvégezte esti tagozaton a rendőr-akadémiát, majd rögtön utána beállt titkosrendőrnek. Korábbi múltjával a háta mögött, és életútját kicsit meghamisítva nem volt nehéz a tolvaj Devil Brandt bőrébe bújnia. Mindenki, aki korábbról ismerte, elhitte, hogy egyre mélyebbre csúszott a lejtőn, és végül a börtönben kötött ki. Egyedül a szülei tudták az igazságot, ám ők örök hallgatást fogadtak. Különösen depressziós édesanyjának volt nehéz elfogadnia ezt a helyzetet. Apja tulajdonképpen csak annak örült, hogy a fiából végül is nem lett bűnöző.

– Tisztességes állást kell keresned, Devlin! – komolyodott el Marjorie.

– Igenis, hölgyem!

– Gondoltál már arra, hogy jelentkezz a rendőrségen?

– Állásügyben?

– Nagyon vicces vagy. Arra gondoltam, bejelenthetnéd, hogy üldöznek.

– Felesleges. Tudok vigyázni magamra.

– Na persze! – fújtatott a lány. – Elvégre a „karcolásaid” már majdnem begyógyultak. Tényleg, hogy vannak a bordáid?

– Ó, a lehető legjobban. – Szavait bizonyítandó Devlin megfogta az oldalát, és előrehajolt.

– És ha én hívnám fel a rendőrséget? – kérdezte a lány.

– Miért?

– Mert aggódom érted, és szerintem védelemre lenne szükséged. Különben sem bujkálhatsz nálam örökké…

– Találni fogok valamilyen megoldást.

– Csakugyan? Azt kerested éjfélig a városban?

– Ne haragudj, ha felébresztettelek.

Devlin valójában azt sajnálta, hogy Marjorie nem hívta be az ágyába. Első együttlétükből okulva elhatározta, nem követi el még egyszer ugyanazt a hibát. Csak akkor fekszik le újra a lánnyal, ha neki ugyanolyan örömöt okoz vele, mint saját magának.

– Aggódom érted, Devlin.

– Nem lesz semmi baj. És megígérem neked, hogy hamarosan eltűnök az életedből.

A lány mély, átható pillantással nézett rá. Orrcimpája enyhén remegett. Devlin emlékezett rá, hogy akkoriban is pontosan így nézett rá, ha megelégelte, hogy ő kihasználja. Egy alkalommal éjfél körül kopogott be a lány hálószobaablakán, és megkérte, hogy gépeljen le neki másnapra egy fogalmazást. Ez annyit jelentett, hogy Marjorie-nak az egészet át kellett olvasnia és kijavítania.

Ugyanezzel a tekintettel nézte, mielőtt becsapta az orra előtt az ablakot.

– Ha azt hiszed, hogy ezt szeretném, akkor semmit sem értesz! – csattant fel bosszúsan Marjorie.

– Dehogynem. Mit gondolsz, miért vagyok még itt?

– Na, miért? – vonta fel a szemöldökét a lány.

– Azért, mert…

Ekkor Marjorie asztalán megszólalt a telefon.

– Csináld csak a dolgod! – mondta neki Devlin. – Majd egy vacsora mellett megbeszéljük, hogyan bizonyíthatnám be, mennyire sokat jelentesz nekem.

– Meghívsz vacsorázni?

– Előbb vedd fel a telefont! – mosolygott rá a férfi.

A lány megcsóválta a fejét, és felvette a kagylót.

Devlin kilépett az irodából, és a korláthoz ment. Miután meggyőződött róla, hogy az alkalmazottak el vannak foglalva a zárás előtti előkészületekkel, letérdelt, kioldotta a bakancsát, és kivette belőle a rubint. Majd átnyúlt a korláton, és lepattintotta a plexitartály tetejét.

– Devlin? – hallotta Marjorie hangját. Mozdulatlanná dermedt. – Két másodperc, és befejezem! – kiáltotta a lány.

A férfi sietve benyúlt a csőbe, és alaposan megkavarta a cukorkákat, hogy a rubin mélyebbre süllyedjen. Épp a cipőjét húzta, amikor Marjorie egy aktatáskával a kezében kilépett az irodából.

– Belement valami a cipődbe? – kérdezte kíváncsian.

– Félrecsúszott a zoknim.

– Nem túl meleg neked ez a bakancs?

– De igen, egy kicsit.

– Fura szerzet vagy te, Devlin Brandt. Egyszerűen nem lehet eligazodni rajtad.

– Hahó, ott fenn! – kiáltotta ekkor az egyik alkalmazott. – Marjorie, bekapcsolhatjuk a zenegépet?

A lány kihajolt a korláton.

– Persze, kapcsoljátok csak!

– Gyertek le ti is!

Marjorie kérdően Devlinre nézett.

– Van kedved táncolni? Az összes dal az édességekről szól.

Amikor leértek a csigalépcsőn, a dolgozók seprűvel és felmosóronggyal a kezükben már vidáman táncoltak.

Marjorie bedobott pár érmét a zenegépbe.

– Felhívás keringőre? – mosolyodott el a férfi.

– Olyasmi – felelte a lány elpirulva.

Devlin mosolyogva figyelte az alkalmazottakat. Jeff úgy tartotta a szája elé a seprűnyelet, mintha mikrofon volna.

– Azt hiszem, most már nekünk is csatlakoznunk kell – mondta végül Devlin, és megfogta Marjorie kezét.

Nem nagyon tudott táncolni, de gyorsan ellesett néhány mozdulatot Jefftől.

– Még nem is táncoltam veled – mondta két szám között kissé kifulladva Marjorie.

– Tényleg. Az iskolai bulikon sem.

– Nem emlékszem, hogy valaha láttalak volna azokon a bulikon.

– Szerintem kint ittam és cigiztem a haverjaimmal a parkolóban.

– Reménykedtem benne, hogy eljössz velem a búcsúbálra.

Devlin magához szorította a lányt.

– Ezt nem tudtam.

Marjorie elnevette magát.

– Szerintem nem is igen érdekelt.

Devlinnek be kellett ismernie, hogy a lánynak igaza van. A többi magakorabeli sráchoz hasonlóan ő is csak a külcsínre és a felszínes értékekre figyelt akkoriban, és fogalma sem volt róla, mi is az igazi szépség.

De most már tudja, Marjorie milyen sokat jelent a számára! Kipirult arcával, mosolygós, telt ajkával e pillanatban szebbnek látta, mint valaha. A lány érzékien ringatta a csípőjét, szoknyája kihangsúlyozta kerek, formás fenekét.

Ekkor egy vidám szám következett, és a dolgozók felszabadultan, kezüket a magasba emelve együtt énekeltek. Devlin Marjorie mögé lépett, megsimogatta a kezét, majd hátulról átölelte. A lány feneke minden mozdulatnál a farmerjához simult, és a hatás nem maradt el.

– Akarlak! – suttogta a fülébe Devlin.

Marjorie egy pillanatra megállt. A férfi látta rajta, hogy ugyanarra gondol, amire ő.

Amikor véget ért a szám, Lena fáradtan lerogyott egy székre, és megtörölte izzadt homlokát.

– A partinak vége – jelentette be Marjorie.

A két alkalmazott gyorsan befejezte a takarítást, majd együtt elindultak haza. Kifelé menet még egyszer köszöntek, és vidáman integettek nekik. Devlin nem csodálkozott, hogy Marjorie népszerű főnökasszony. Alkalmazottai valószínűleg annyi édességet ehettek nap, mint nap, amennyi csak beléjük fért.

– Tehát meghívsz vacsorára? – kérdezte Marjorie, miután kettesben maradtak.

– Igen. De még szeretnék kérni tőled egy utolsó táncot.

Devlin a géphez ballagott, kiválasztott egy lassú, érzéki dalt, majd vágyakozva Marjorie-ra nézett.

– Megyek, bezárom az ajtót – mondta a lány.

– Jó ötlet. A villanyt is oltsd le! – felelte sokatmondóan Devlin.

Amikor a fény kialudt, és megszólalt a zene, Devlin a lány karját a vállára tette, és átfogta Marjorie csípőjét.

A zene minden taktusával nőttön-nőtt bennük a vágy.

Devlin szinte erősebben hallotta a saját szívverését, mint a zenét.

– Olyan édes vagy, akár egy nyalóka. Nagyon kívánlak.

Marjorie egész testét forróság öntötte el.

A férfi keze ekkor a lány fenekére vándorolt. Marjorie a csípőjét ringatva, vágyakozva a férfihoz simult.

– Mindenre készen állok – suttogta alig hallhatóan Devlin fülébe.

8. FEJEZET

– Ez nem is Devil – mondta Bonaventure. – Úgy van felöltözve, mint egy nő. Nézd azt az idétlen hajat…

– Te idióta!

– Én akkor is azt mondom…

– Fogd már be a szád, és hagyj gondolkodni!

Arthur Sloss a szélvédőn át figyelte, ahogy a taxi elhajt. Bár az utasok villámgyorsan szálltak ki a taxiból, a férfi azonnal felismerte a lányt. A földszinten lakik, és annak a transzvesztitának a szomszédja.

Ismét az összegyűrődött könyvecskére pillantott. Azon az éjszakán találta, amikor Devilt üldözték az esőben. Akkor épp csak belenézett, majd meggondolatlanul bedobta az autóba. Amikor azonban ma reggel újból átlapozta, felfedezte benne Devil fényképét.

Tehát Devlin Brandt a valódi neve. Címet ugyan nem talált mellette, de emlékezett rá, hol találta a kis könyvet. Tehát a lány az 1A-ból hazudott.

Már akkor gyanús volt neki, amikor megtalálta azt a vizes kendőt a bejáratnál, de a nő olyan őszintének tűnt, hogy elhitte, amit mondott.

– Akkor Devil is transzvesztita? – kérdezte Bonaventure, és zavartan végigsimított a nadrágján. – Én meg egy ilyennel voltam együtt a klotyón?!

– Ez csak álöltözet, te barom! – förmedt rá Sloss, bár nem volt teljesen biztos a dolgában. Miért épp a lánynál bújt volna el Devlin? És miért álcázza magát?

Valószínűleg nem csak a közös középiskolai évek kötik össze őket…

– Akkor most elkapjuk? – tudakolta Bonaventure.

Sloss megvetően ránézett. Társa nagydarab, erős fickó volt, de heves és meggondolatlan.

– Nem. Várunk. Fat Man előbb vissza akarja kapni a rubinját. Utána azt csinálhatsz vele, amit akarsz.

– Semmit sem ígérhetek neked, Marjorie.

– Tudom. De ne aggódj, nem vagyok cukorból. Ha elhagysz, talán sírok majd egy kicsit, de nem fogok belehalni.

Devlin gyengéden megsimogatta az arcát.

– Azt sem akarom, hogy sírjál.

– Akkor maradj velem! – Marjorie kétségbeesetten átölelte. – Kérlek!

– Legyél még egy kicsit türelemmel! – Devlin gyengéden megcsókolta a nyakát, majd ajkával finoman megcirógatta a lány fülcimpáját. – Rendben?

Marjorie végigsimított a férfi rövid haján.

– Rendben.

Szorosan összeölelkezve lerogytak a heverőre. Devlin legszívesebben már az Édes kis semmiségekben szeretkezett volna Marjorie-val, de ő akkor még habozott.

A lány úgy gondolta, talán ez lesz az egyetlen együttlétük, ezért mindenképpen szerette volna felejthetetlenné tenni mindkettőjük számára.

Már a taxiban szenvedélyesen csókolóztak, és alig várták, hogy végre hazaérjenek.

Devlin már az előszobában izgatottan gombolni kezdte a lány blúzát. Marjorie segített neki, majd levette magáról. Amikor azonban Devlin ki akarta kapcsolni a melltartóját, megfogta a férfi kezét.

– Legyél türelemmel egy kicsit! – mosolygott. – Nem te mondtad nekem az imént?

– Már nem emlékszem rá.

– Mindjárt jövök!

Marjorie lehúzta a cipőjét, és a konyhába szaladt. Kinyitotta a faliszekrényt, és kivett egy zacskó édességet, amelyet még az Édes kis semmiségekből hozott. Amikor visszatért a hálószobába, Devlin két kezét a tarkóján összekulcsolva feküdt a heverőn. A napszemüvegtől, a bakancsától, a zoknijától és a pólójától már megszabadult, csak a rikító, csíkos nadrág volt még rajta.

A lány letérdelt a heverő mellé.

– Férfiak és édesség – mondta mosolyogva, majd kivett egy kis csomag pezsgőcukorkát a zacskóból. – Van ennél szebb a világon? Én a kettőt együtt szeretem.

Amikor Devlin fel akart ülni, Marjorie finoman visszanyomta az ágyra, majd fogával feltépte a zacskót, és a tartalmát a férfi meztelen mellére szórta.

– Ne mozogj! Most szépen lenyalogatlak.

– Jó ötlet – felelte Devlin izgatottan.

Ekkor Marjorie föléje hajolt, nyelve hegyével felszedett egypár cukorszemet, majd élvezettel nyalogatni kezdte a férfi bőrét.

– Hm! Nagyon ízletes – dünnyögte.

Majd egyik lábát átemelte a férfin, és fölé térdelt. Hasa Devlin ágyékához ért, így azonnal megállapíthatta, hogy a másik is nagyon izgatónak találja a játékot.

Nyelvével addig vándorolt a férfi mellkasán, amíg az utolsó cukordarabot is el nem tüntette róla.

– Én is megpróbálhatom? – kérdezte elakadó lélegzettel Devlin. Majd finoman magához húzta a lányt, és nyelvével követelőzően birtokba vette a száját.

– Tetszik? – kérdezte Marjorie két csók között. Devlin átfogta a derekát, és szorosan átölelte. A lány vágyakozva mozgatni kezdte a csípőjét.

– Bár nálad finomabbat elképzelni sem tudok, szeretném én is kipróbálni. – Azzal ő is kivett egy kis zacskót, felnyitotta, és a tartalmát beleszórta Marjorie melltartójába. Amikor néhány szem melléhullott, a lány elnevette magát.

– Elég már! A végén még idecsalogatod a csótányokat.

– A melltartódba?

Marjorie megint elnevette magát, majd vágyakozva Devlinre nézett.

– Ne aggódj! – nyugtatta meg a férfi. – Az utolsó morzsát is lenyalogatom rólad. – Nyelvét mélyen a lány melltartójába dugta. – Sajnos nem mindenhol érem el. – Amikor felnézett, orra hegyén apró cukordarabok virítottak. – Attól tartok, ez így nem fog menni. Le kell venned a melltartódat.

Marjorie sokatmondóan elmosolyodott.

– Nem neked kellene…?

Nem tudta befejezni a mondatot, mert Devlin egyetlen mozdulattal kicsatolta a melltartóját. Marjorie izgatottságtól megkeményedett mellbimbója a férfi mellkasához simult. Amikor lovagló ülésben elhelyezkedett a férfin, érezte Devlin keménységét.

Már nem érdekelte a Sabrinával kötött fogadás, ahogy az sem, meddig marad nála régi barátja. Tudta, hogy már így is olyasvalamit kapott, amit soha senki nem vehet el tőle.

Előrehajolva hagyta, hogy Devlin kényeztesse a mellét. A férfi vágyakozva felsóhajtott, és nyelvével körbejárta, majd mohón szívogatni kezdte Marjorie sötétvörös mellbimbóit.

A lány egész testében megfeszült a gyönyörűségtől, és követelőzően simult a férfihoz. Önfeledten átadta magát a vágyainak.

Egyet biztosan tudott: amit most átél, az nem álom, hanem a csodálatos valóság.

Valamivel később Devlin felállt, majd Marjorie-t is felsegítette az ágyról. Megfogta a lány kezét, és a sötét előszobán át bevezette a hálószobába.

– Felkapcsoljam a villanyt? – kérdezte, miközben izgatottan megkereste a cipzárt Marjorie szoknyáján.

– Ne, majd én. – Marjorie kibújt a szoknyából, és odament az éjjeliszekrényhez. Miután felkapcsolta a villanyt, csábosán simogatni kezdte telt melleit, és élvezettel figyelte, ahogy a férfi mohó tekintettel nézi. Rámosolygott, és felé nyújtotta a kezét. Devlin finoman megsimogatta a mellét. Vágytól égve vetették magukat a heverőre. Marjorie lassan gombolni kezdte a férfi nadrágját, mire Devlin nagyot sóhajtott.

– Van egy ötletem. – Marjorie benyúlt az éjjeliszekrénybe. A férfi azt gondolta, óvszert keres, ám amikor kinyitotta a szemét, legnagyobb csodálkozására egy tál csokoládés bonbont látott a lámpa alatt.

– Mit csinálsz?

– Tetszeni fog neked – nevetett Marjorie. – Szex bonbonnal.

– Nem vagyok benne biztos, tényleg szeretném-e.

– Csak nem félsz? – évődött a lány, majd elvett pár szem bonbont a tálról, és tenyerével görgetni kezdte őket a férfi hasán. Eközben alsókarjával mintegy véletlenül hozzáért Devlin férfiasságához. – Bízz bennem! Tudom, hogy tetszeni fog, csak engedd el magad!

Aztán bekapott két bonbont, négykézlábra állt az ágyon, és arcát gyengéden végigsimította Devlin bőrén. Amikor ajkai a férfi alsótestéhez értek, és gyengéden átfogták duzzadó férfiasságát, Devlin azt hitte, nyomban szétveti a vágy. Marjorie nyelve egyre izgatóbb játékba kezdett.

Amikor Devlin már nem bírta tovább, megragadta a lányt, és magára húzta.

– Elég a bonbonokból. Téged akarlak!

Marjorie ekkor kivette szájából az édességet, és letette az éjjeliszekrényre.

– És most mi jön? – kérdezte zihálva Devlin, majd amikor a lány ismét a fiókba nyúlt, hogy előhúzzon egy csomag óvszert, megkönnyebbülten felsóhajtott.

– A múltkori együttlétünk után vettem. Ezek…

Devlin rápillantott a csomagra.

– Hadd találjam ki: ízesítettek?

– Igen. Cseresznye, szőlő és borsmenta. Nézd, milyen jópofák: csíkosak!

– Első pillantásra inkább cukorrúdnak nézném őket.

– Ne finnyáskodj! A csíkos nadrág is egész jól áll neked.

– Miért nem vettél egyből ehető bugyit? – méltatlankodott Devlin.

– Tényleg! Elfelejtettem, mennyire édesszájú vagy.

– Én egyedül csak téged kívánlak.

Marjorie boldogan hozzásimult.

– Annyira vágyom rád, Devlin!

– Nos, rád bízom a döntést. Válassz egyet gyorsan, elvégre te vagy a szakember.

– Nézzük csak! Tulajdonképpen a karamell a kedvencem, és úgy látom, olyan is van…

Sietve felszakította a fóliát, Devlin pedig felhúzta magára az óvszert.

– Gyönyörű vagy – mondta a férfi. – A legszebb nő a világon.

A lány ekkor lassan, érzékien ráült a férfira, és magába fogadta őt.

Minden egyes másodperc maga volt a csoda a számukra, ahogy az egymás iránti olthatatlan vágyuktól űzve együtt száguldottak a közös beteljesülés felé.

Devlin úgy érezte, képtelen betelni Marjorie-val. Sokkal több volt ez puszta szexnél.

Testben és lélekben végre eggyé vált Marjorie Bliss-szel.

A lánnyal, aki régen nem lehetett az övé.

A nővel, aki most már mindent jelentett számára.

– Jó volt? – kérdezte később Devlin a lányt.

– Ugye viccelsz? – mosolygott Marjorie. – A maga helyében én óvatosabb lennék, Mr. Elton Devine! Elég adu van a kezemben ahhoz, hogy ha akarom, örökre zsarolhassam vele. Mit szólnának a bűntársai, ha megtudnák, hogy egy transzvesztita művészruháiban jár, és karamellízű óvszert használ szeretkezéskor?

Devlin arcáról azonnal eltűnt a mosoly.

– Ilyet viccből se mondj, Marjorie! Erről senkivel nem beszélhetsz!

A férfi komoly hangja megijesztette a lányt.

– Senkivel?

– Senkivel! Soha! Ez nagyon fontos!

– Még a nővéremmel sem?

– Senkivel.

– De az alkalmazottaira már láttak minket együtt. És Blair is.

Devlin a homlokát ráncolta.

– A dolgozóid nem számítanak, mert álruhában voltam, és amúgy sem ismernek. Blair pedig értelmes nő. Beszélek vele, hogy biztos legyek a hallgatásában.

A lány megborzongott.

– És mi van, ha nem hallgatok? Talán megölnek? – Marjorie próbált derűsnek látszani, de kevés sikerrel.

– Nevess ki nyugodtan! A lényeg az, hogy higgy nekem: az nagy veszélyt jelentene a számodra.

– Nem gondolod, hogy a jelen helyzetben kicsit túlzás feltétlen bizalmat várnod tőlem?

– Bízol bennem?

Marjorie nyelt egyet.

– Igen. Viszont a barátaid, helyesebben szólva az ellenségeid, úgy tűnik, nem igazán.

– Ez tény.

– Azóta sem jártak itt. Miért aggódsz?

– Rossz beidegződés. Utólag már mindent másképp lát az ember.

– Úgy érted, megbántad, hogy lefeküdtünk egymással?

– Nem. Egyszerűen óvatos vagyok.

– Rendben van. Senkinek nem fogok beszélni rólad.

– Semmilyen körülmények között?

– Nem, uram!

– Tudod, vannak olyan helyzetek, amikor az ember kénytelen mindent megtenni, hogy megmentse az életét.

– Úgy gondolod, veszélyes lenne számomra, ha továbbra is találkoznánk, ugye?

– Ezért voltam annyira óvatos eddig is. De valószínűleg mégsem eléggé.

– Szerinted lehet nekünk valaha még rendes kapcsolatunk, Devlin? – kérdezte szomorúan Marjorie.

A fenébe, a lány most már kapcsolatról beszél! Bár furcsamód Devlint ez nem is rémítette meg.

– Remélem, igen – válaszolta, és átölelte őt.

Marjorie lehunyta a szemét.

– Én is — felelte halkan.

Devlin gyengéden simogatta a mellét.

– Mert nekem is van egy ötletem a bonbonos szexre, ahol felcseréljük a szerepeket. Feltétlenül ki kell próbálnunk.

Marjorie hozzásimult. Elégedett volt azzal, amit a férfi mondott. Korábban Devlin csak vonakodva beszélt az érzéseiről, és ő azon töprengett, mi történhetett, hogy a férfi is elismerte: egymásba szerettek.

9. FEJEZET

– Mi a terved mára?

Marjorie és Devlin a konyhában ültek, és egy nagy tálból müzlit ettek. A sok cukor ellenére, amit Devlin előzőleg rászórt, a lánynak olyan érzése volt, mintha száraz fakérget rágcsálna.

– Semmi különös – felelte két falat között a férfi.

– Elmehetnénk, hogy vegyünk neked valami ruhát.

– Gondolod, hogy nincs mit felvennem?

– Időnként van ilyen érzésem.

– Persze, mert most nem mehetek be a lakásomba. A két fickó tudja, hol lakom.

– Ja, vagy úgy! Tényleg! Hol laksz?

– Egy kis szobát béreltem ki. Nem hiszem, hogy nagyon érdekesnek találnád.

– Nem is azért mondtam. Milyen gyakran utazol Scarsdale-be?

– Elég ritkán.

A duzzanatok és a sérülések már begyógyultak Devlin testén, de szalmasárga haja még mindig elég különös látványt nyújtott. Állandóan ugyanazt a kopott farmert viselte, és mintha legalább öt kilót fogyott volna az utóbbi időben. Arca beesett és borostás volt, szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek. Mindez tökéletesen illett egy szökésben lévő bűnözőhöz, de nem volt méltó Elton Devine-hoz, és főképp nem Marjorie Bliss szeretőjéhez.

– Egyél valami tisztességes reggelit! – mondta neki Marjorie, majd vajat, tejet, tojást és sonkát vett ki a hűtőszekrényből.

– Ne fáradj! – szabadkozott Devlin, bár nagyon is jólesett neki a lány gondoskodása.

– Egy kis erőt kell gyűjtened. Nem sokat aludtál az éjjel.

– És vajon ki a hibás ebben?

A lány levágott egy darab sonkát.

– Lehet, hogy a sok bonbon.

Csengettek az ajtón. Mindketten felpattantak és kisiettek az előszobába.

– Hadd nézzem meg, ki az! – javasolta Devlin csendesen.

Marjorie elgondolkodva a férfira nézett. Tökéletes rejtély volt a számára. A múltja, a jelleme, az egész viselkedése valahogy ellentmondásos volt. Hiába kerültek ennyire közel egymáshoz, most mintha még kevésbé ismerte volna. Hogy lehet ilyen gyengéd és szeretetteljes, a következő pillanatban pedig…?

– Blair az – zökkentette ki a lányt a gondolataiból Devlin.

Marjorie beengedte a szomszédnőjét.

– Milyen korán keltél ma! – üdvözölte.

– Most értem haza. – Blair belépett a lakásba, és Devlinre mosolygott. – Hello, édes! Netán megint új külsőre vágysz?

– Ti, nők javíthatatlanok vagytok! – felelte Devlin. – Minden férfit a saját ízlésetek szerint öltöztetnétek fel.

Blair lassan elindult felé. Vörös bőr miniszoknyája tökéletesen érvényre juttatta hosszú, formás lábát.

– Én szívesen le is vetkőztetnélek, nagyfiú, de Marjorie-nak biztos nem tetszene.

– Akkor én most megyek is zuhanyozni – mondta Devlin, és besietett a fürdőszobába.

Blair zavart mímelve lesütötte hosszú pilláit, majd Marjorie-hoz fordult:

– Talán valami rosszat mondtam?

– Nem. Szerintem elbűvölőnek talál, csak fél tőled egy kicsit. – A lány elnevette magát. – Egyébként ne strapáid magad. Már elárultam neki, hogy nő vagy.

Marjorie elindult a konyhába, Blair pedig követte.

– Nagyon meghitt a légkör itt nálatok. Most akkor együtt jártok?

– Tulajdonképpen igen.

Blair kivett egy doboz narancslét a hűtőszekrényből.

– Ha boldog vagy vele, én csak örülök neki…

– De?

– Miért van szüksége álruhára? – Blair ivott a dobozból, majd letette az asztalra. Vett egy mély lélegzetet, és halkabban folytatta: – Szereti a szexuális játékokat? Különböző szerepek, lánc, ostor… Erről van szó?

– Dehogyis! – tiltakozott Marjorie.

– Hja, kedvesem, pedig valami nincs rendben ezzel a fickóval. Csak vigyázz magadra! – Blair visszasétált az asztalhoz. – Jasonnel sokkal több időbe telt, mire lefeküdtetek egymással. Hat hónapba, ha jól emlékszem.

– Devlin nem Jason.

– Te viszont ugyanaz a lány vagy, hiába van új frizurád.

Marjorie betett két szelet kenyeret a pirítóba.

– Devlinnel annyira más minden!

– Lehet, hogy ő az igazi. Elvégre tíz éve csak róla álmodozol. Nem mondhatnám, hogy hipp-hopp belehabarodtál. – Blair közelebb lépett, hogy Marjorie szemébe nézzen. – Légy óvatos! Szerelmes vagy egy férfiba… – Hirtelen elhallgatott és felegyenesedett. – Szia, Devlin!

Marjorie ijedten kapta fel a fejét. Csak remélni merte, hogy a férfi nem hallotta Blair utolsó szavait. Kivette a pirítóst, letette egy tányérra, majd Devlinre mosolygott:

– Kész a reggeli.

A biztonság kedvéért Devlin és Marjorie a hátsó ajtón keresztül hagyták el a lakást. A férfi ezúttal bement vele a munkahelyére. A lány nem tudta eldönteni, vajon azért, hogy vigyázzon rá, vagy hogy minél többet lehessenek együtt. Miután keresett egy, a hajához illő, narancssárga-fehér csíkos sapkát, megengedte Devlinnek, hogy beálljon a pult mögé. Lena a pénztárt kezelte és italt szolgált ki, Jeff pedig kipakolta a beérkezett árut a raktárban.

Marjorie elkészített néhány egységcsomagot, de belátta, hogy úgysem tud a munkájára összpontosítani, így odament Devlinhez.

– Nos, hogy tetszik a munka? – érdeklődött.

A pult előtt két kislány tanakodott, hogy milyen ízű Jelly Bean cukorkát válasszanak.

– Nem nagy kunszt – felelte mosolyogva a férfi.

– Azért vannak kockázatai. Lábfájás, emésztési zavarok, ilyesmi. A Jelly Bean-függőség pedig a realitásérzék teljes elvesztéséhez és kóros elhízáshoz vezethet.

– Akkor jó lesz vigyáznom – mondta Devlin. Beletette a kiválasztott édességeket egy Édes kis semmiségek feliratú reklámszatyorba, majd odaadta a két lánynak.

– Pedig rád férne néhány kiló – mosolygott Marjorie. – Ha gondolod, bármikor beállhatsz hozzám dolgozni.

Mivel ebédidő volt, az üzletet szabályosan megrohamozták a vevők. Jeff is előrejött a raktárból, és egy órán keresztül mindenki megállás nélkül dolgozott. A vásárlói roham enyhülésével Devlin már nem tűnt annyira magabiztosnak. Többször is hibázott, és megtapasztalhatta, mennyire zokon veszik a vevők, ha mást kapnak a kedvenc csemegéjük helyett. Marjorie hozott két üveg limonádét, majd hátramentek a raktárba, és leültek egy dobozra.

– Mondtam neked, hogy fárasztó munka – jegyezte meg Marjorie derűsen.

– Azért ki lehet bírni.

– Igen. És szerintem érdekes is. Szeretem nézni a gyerekeket, ahogy csillogó szemmel válogatnak. Na meg a felnőtteket, amikor felfedezik a gyerekkorukból jól ismert finomságokat. Az embereknek általában kellemes emlékeik fűződnek az édességekhez.

Devlin elgondolkodva nézett a lányra.

– Te nagyszerű ember vagy, Marjorie.

– Tudom, hogy ez nem olyan fontos, mint az orvosi vagy a tanári hivatás. Gondolom, te sem árulnál egész életedben bonbont egy csíkos sapkában.

– Azért vannak ennél unalmasabb szakmák is.

Marjorie elkomolyodott.

– Amit most csinálsz, azt nem hagyhatod csak úgy abba, ugye?

– De igen…

– Csak?

– Csak le kell zárnom még egy ügyet.

– Miféle ügyet? – ráncolta a homlokát Marjorie.

Devlin felpattant a dobozról.

– Úgy értem, először… – Zavartan a hajába túrt. – Tudod mit? Egyszerűen felejtsd el, amit mondtam. – Rövid hallgatás után hozzátette: – Úgy érzem, fokozatosan elvesztem az irányítást az életem fölött.

– Ez sokakkal megesik itt, az édességek birodalmában – nevetett a lány.

Devlin letette a limonádéját.

– El kell mennem, Marjorie.

Megfogta a lány arcát, és végtelen gyengédséggel megcsókolta. Marjorie szorosan átölelte a férfit.

– Szeretlek – mondta halkan, amikor Devlin hátrébb lépett. – És tudom, hogy te is szeretsz.

– Ez az én nagy hibám – felelte a férfi, és kisietett a raktárból.

Marjorie kétségbeesetten nézett utána.

– Már elvonási tüneteim vannak – panaszkodott Jimmy Pickles Devlinnek. A két férfi a Delancey Streeten, egy kosárlabdapálya mellett találkozott.

A hajléktalan informátor előrenyújtotta egyik remegő kezét.

– Látod? Nikotinhiány. Cigarettára van szükségem.

Devlin adott neki egy kis pénzt.

– Inkább ennivalót vegyél rajta! – mondta, bár tisztában volt vele, hogy Jimmy úgyis drogra költi majd a pénzt. – Követted Fat Mant?

– Igen, de nincsenek túl jó híreim a számodra – felelte Jimmy, és megvakarta az orrát.

– Röviden, ember! Mit tudtál meg?

– Fat Man találkozott néhány emberrel.

Devlin káromkodott egyet. Hogy lehetett ilyen ostoba? Amikor végre Boris Cheney, azaz Fat Man újból akcióba lép, ő ül a babérjain és hagyja, hogy egy nő a régi életéből elcsavarja a fejét.

– Kikkel találkozott?

– Hozzá hasonló kaliberű fickókkal.

– Kik voltak azok?

Jimmy megvakarta a fejét.

– Tudod, a mamámnak szüksége lenne egy új klímaberendezésre. Tavaly nyáron majd meghalt a hőségtől…

– Rendben van. – Mivel Devlinnek nem volt kedve vitatkozni, újabb bankjegyet nyomott Jimmy kezébe. – Tehát, miféle találkozóra ment? Kik voltak azok az emberek?

– Követtem Fat Man autóját, ahogy kérted. Sloss ült a volánnál. Egy tanácsadó központba mentek a Grand Avenue-n.

– Tanácsadó központba? Biztos vagy benne?

– Igen – bólogatott Jimmy Pickles. – Én is oda jártam, amikor le akartam szokni a drogról.

Devlin óvatosan körülnézett. Kockázatos volt a nyílt utcán beszélgetnie Jimmyvel, de szerette volna gyorsan lezárni az ügyet, még mielőtt Marjorie komoly veszélybe kerül.

– Mesélj!

– Bementem, hogy utánajárjak a dolognak. Fat Man több, hozzá hasonló kövér emberrel találkozott. Néhányuk olyan dagadt volt, hogy alig bírta el őket a szék.

– Te idióta! Az egy táplálkozási tanácsadás volt!

– Igen, tudom. De azt akartad, hogy figyeljem Fat Mant. Én pedig azt tettem!

Devlin gyorsan elszámolt magában tízig, hogy megőrizze a nyugalmát.

– Azonnal add vissza a pénzem! – A gallérjánál fogva dühösen megragadta Jimmyt. – Engem nem érdekelnek Fat Man táplálkozási problémái!

– Hé, várj csak! Mást is tudok.

– Nagyon remélem, már csak a te érdekedben is!

– Ma reggel megittam egy rövidet az O’Shaughnesseyben.

– Az alkoholproblémáid sem érdekelnek, Jimmy!

– Ismered Catskillt? Azt a fickót, akit Fat Man kizárt az üzletéből.

Devlin eleresztette a férfi gallérját.

– Igen? És?

– Bonnynak viszonya van Catskill nővérével, és tegnap éjjel azzal hencegett a lánynak, hogy követtek téged valami nőnek a házához. Tudják, hol bujkálsz, ember!

– Az nem lehet. – Devlin arcából kiszaladt a vér. – Akkor már rég elkaptak volna.

Jimmy megvonta a vállát.

– Én csak azt tudom, hogy valami osztálytalálkozóról beszéltek. – Rekedten felnevetett. – Mindenesetre nem szívesen lennék a bőrödben. Megbánod te még, hogy ujjat húztál Fat Mannel!

Marjorie eredetileg úgy tervezte, hazafelé beadja a jegygyűrűt a Decadence-be, ám reggel otthon felejtette. Ezért délelőtt felhívta Kitet, és megbeszélték, hogy másnap reggel találkoznak. Akkor akarta Kit megkérni Sabrina kezét, aki egész nap a bál előkészületeivel lesz elfoglalva.

Zárás után egy darabig még az Édes kis semmiségekben maradt, hátha Devlin érte jön. Amikor végül feladta a reményt, már túl késő volt ahhoz, hogy gyalog induljon haza. Mivel metróval sem akart menni, hívott egy taxit.

– Először minden olyan izgalmas és romantikus volt – mesélte a taxisofőrnek. – De már kezd egy kicsit fárasztó és nyomasztó lenni ez az egész.

– Ez a dolgok rendje – felelte a sofőr, majd a visszapillantó tükörben a lányra mosolygott.

– Ugyan miért baj az, ha normális életet szeretnék élni? Biztonságra és nyugalomra vágyom. Meghitt otthonra, ahova esténként boldogan térhetek haza. Persze hogy az lenne az igazi, ha egy férfi is várna, de nem fogok mindent lenyelni csak azért, mert újból beleszerettem Devlinbe! Nem akarok még egyszer a lábtörlője lenni! Nekem is van büszkeségem!

Hazugság, bűnözés, rejtélyes üldözők! Mi köze neki ehhez? Miért segít egy menekülő bűnözőnek? Csak mert olyan fantasztikusan csókol? Ha igen, akkor rosszabbul áll a szénája, mint gondolta volna!

Az autó megállt a ház előtt. Miközben Marjorie a pénztárcája után kotorászott a táskájában, a sofőr közelebb hajolt hozzá.

– Én mindig azt szoktam mondani a lányomnak, hogy a szívére hallgasson.

Marjorie csodálkozva ránézett. Jó pár sofőrnek kiöntötte már a szívét, de eddig még egy sem adott tanácsot neki.

– Nagyon köszönöm! – mondta hálásan, és jókora borravalóval jutalmazta a férfi figyelmességét.

A sofőr a sapkájához emelte a kezét.

Marjorie megállt a járdán, és az autó után nézett. A következő kereszteződésnél a sofőr egy pillanatra megállt, és dudált neki. A lány intett, majd nevetve elindult a ház felé.

Az egyik szomszédja épp akkor ért haza a kutyasétáltatásból. Marjorie köszönt neki, majd végignézett az utcán, hogy nem látja-e véletlenül a Buickot. Pár házzal odébb feltűnt neki egy nagy, fehér színű Cadillac. Marjorie látta, hogy a hátsó ülésen ül valaki.

Végigfutott a hátán a hideg.

Megnézte a postaládáját, majd előkereste a lakáskulcsát. Amikor azonban be akarta dugni a zárba, az ajtó könnyedén kinyílt.

– Devlin? – suttogta Marjorie, és megállt a küszöbön.

Felkapcsolta az előszobai villanyt, majd elővette a telefonját, hogy szükség esetén azonnal segítséget hívjon. Belépett a lakásba, majd egy másodpercnyi habozás után becsukta maga után az ajtót.

– Hahó!

Elég volt egy pillantást vetnie a konyhába. A szekrények nyitva álltak, tartalmuk ki volt szórva a földre. A nappaliban ugyanez a látvány fogadta. Épp telefonálni akart, amikor látta, hogy valaki fekszik a földön, a heverő mögött.

Ijedtében felsikoltott.

– Devlin! – Mindent ledobott a földre, majd odaszaladt, és letérdelt a mozdulatlan férfi mellé.

De nem Devlin volt az, hanem Jason Dole!

– Jason?

Megfogta a férfi kezét, de a vastag karórától és a kemény mandzsettától nem tudta kitapintani a pulzusát. Gyorsan meglazította a nyakkendőjét, majd a férfi nyakára szorította az ujját. Amikor érezte a szívverését, megkönnyebbülten felsóhajtott.

Jason körül rózsák feküdtek a földön. Valószínűleg virágot akart hozni neki, és közben tetten érte a betörőket.

Gyengéden megpaskolta a férfi arcát.

– Jason! Én vagyok az, Marjorie. Hallasz engem?

A férfi felsóhajtott, majd lassan kinyitotta a szemét.

– Ne mozogj! – mondta neki a lány. – Hívok segítséget.

Amikor fel akart állni, Jason megragadta a kezét, mintha mondani akarna valamit. Marjorie óvatosan megemelte volt barátja fejét, és ekkor hatalmas dudort tapintott a tarkóján.

– Mit akarsz mondani, Jason?

A férfi nyöszörgött valamit, majd ismét lehunyta a szemét.

Ekkor Marjorie-nak eszébe jutott a gyűrű.

A hálószobába szaladt. Az ékszeresdoboz nyitva állt. Látta, hogy egy lánc eltűnt belőle, de az nem érdekelte. A fiókhoz sietett, ahova a gyűrűt rejtette. A zoknik szanaszét hevertek a földön.

A gyűrű azonban eltűnt!

Ekkor ismét eszébe jutott Jason. Gyorsan felhívta a rendőrséget meg a mentőket. Megadta nekik a címet, majd röviden ismertette velük a helyzetet. Aztán visszament a nappaliba, hogy kicsit megnyugtassa a férfit.

Nem sokkal később csengettek.

Tudta, hogy a mentők még nem érhettek ide, ezért óvatosan kiment az ajtóhoz. Amikor a kémlelőnyíláson át meglátta Blairt, megkönnyebbülten kinyitotta az ajtót.

– Jaj de jó, hogy te vagy az! Segítened kell! Képzeld, betörtek hozzám!

– Ne haragudj! – kiáltott ekkor rémülten Blair, miközben valaki durván belökte az előszobába. Ekkor Marjorie észrevette, hogy szomszédnője furcsán tartja a fejét. A következő pillanatban két férfi nyomult be a lakásba. Egyikük a hajánál fogva rángatta Blairt. – Hallottam, amikor Jason megérkezett, és…

– Pofa be! – A testesebb férfi durván megrázta a nő fejét. Blair felkiáltott fájdalmában. Könnyek csorogtak le az arcán.

Marjorie hátrált néhány lépést. A két férfiban azonnal felismerte Devlin üldözőit. Emlékezett rá, hogy az ősz hajút Slossnak hívják.

– Ismerem magukat – fordult feléjük, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára. – Maguk rendőrök, ugye?

Sloss gúnyosan felkacagott.

– Természetesen. Mi mások lennénk?

– Mindenesetre ezt a vöröskét szívesen kihallgatnám – vihogott bele a testesebbik a nyöszörgő Blair fülébe.

– Devlin… – Marjorie hangja reszketett. – Devlin nincs itt.

– Devlin engem nem érdekel. – Sloss előkapta a pisztolyát, és előbb Blairre, majd Marjorie-ra szegezte. – A rubint akarom!

– Nem tudom, miről beszél! – Marjorie gyomra görcsbe rándult. Elképesztően rosszul hazudott. Valószínűleg látszik rajta, hogy füllenteni próbál.

– Dehogyisnem! Nagyon is jól tudod! – förmedt rá dühösen Sloss. – Tudjuk, hogy Devlin itt volt nálad. Én magam is láttam, és a vörös barátnőd is beismerte már. – Lassú, vészjósló léptekkel elindult Marjorie felé. – Fogadjunk, hogy szóra bírlak!

A lány megpróbált hátrálni előle.

– Lehet. De az beletelik egy kis időbe, én pedig már kihívtam a rendőrséget és a mentőket. Bármelyik pillanatban itt lehetnek.

– Mondtam, hogy az ajtó előtt kapjuk el! – méltatlankodott a másik bűnöző.

– Tudom, hogy mondtad. De látni akartam, nincs-e valami más rejtekhelye a lakásban – felelte Sloss, és a pisztoly csövével megbökte Marjorie-t. – Nos, kislány? Nálad van a rubin?

Marjorie széttárta a kezét.

– Nincs. Maguk már minden értékemből kifosztottak. Szeretném visszakapni őket. Ellopták a nagyanyám gyémántgyűrűjét is!

– Bonaventure, nálad van a nagyanyó smukkja?

A másik felkacagott.

– Nálam ugyan nincs. Lehet, hogy Devil vitte magával.

– Figyelj rám, kislány! – Sloss olyan közel hajolt hozzá, hogy Marjorie érezte olcsó arcvizének illatát. – Ha most elvezetsz bennünket a rubinhoz, utána rábírom Devilt, hogy adja vissza neked a gyűrűt.

Kintről közeledő sziréna hangja hallatszott.

– El kell tűnnünk innen! – mondta Bonaventure, majd újból megragadta Blair haját, és elindult az ajtó felé.

– Rendben van – mondta Marjorie, miközben próbálta megőrizni a nyugalmát. – Elárulom maguknak, hol a rubin, ha nem bántanak minket.

Sloss szélesen elvigyorodott.

– Még meggondolom. De előbb beszélj! Hová rejtette Devlin a rubint?

Marjorie lázasan törte a fejét. A lakáson kívül egyetlen hely jutott az eszébe, ahol Devlin rájuk találhat.

Idegesen megnyalta a szája szélét.

– Az édességboltomban van, az Édes kis semmiségekben.

10. FEJEZET

Devlin azonnal a bérelt lakásához hajtatott. Az sem érdekelte már, hogy esetleg megláthatják. Amikor odaért, rögtön megállapította, hogy Fat Man emberei már átkutatták a lakását. Szerencsére nem fedezték fel a kis csomagot, amelyet ragasztószalaggal rögzített fel a régi, masszív fürdőkád hátsó oldalára. Ebben voltak az iratai, a mobiltelefonja, a szolgálati fegyvere, lőszer és egy bilincs.

Devlin újból rendőrré változott.

A taxiból felhívta Jakest, és röviden tájékoztatta a helyzetről. Főnöke elmondta neki, hogy valaki mentőt és rendőrt hívott Marjorie házához.

Devlin ereiben megfagyott a vér. Időbe telt, mire újból képes volt Jakes szavaira koncentrálni. Állítólag egy sebesült férfit hoztak ki Marjorie lakásából. A lányról csak annyit lehetett tudni, hogy az egyik szomszéd látta, amikor hazaérkezett.

Egy belső sugallattól vezérelve Devlin a Village-be hajtatott. Megesküdött rá, hogy ha Marjorie-t nem találja az üzletben, kézre keríti Boris Cheneyt, és Fat Man azt is bánni fogja, hogy valaha találkozott vele!

Bár az üzletek, éttermek és kávéházak többsége bezárt már, még elég forgalmasak voltak az utcák. Devlin feltűnés nélkül kiszállt a taxiból, és óvatosan Marjorie boltjához lopakodott.

A következő sarkon azonnal feltűnt neki egy csillogó fehér Cadillac FATMAN rendszámmal. Lám, lám, egy kétszáz kilós gengszterfőnök még ekkora könnyelműséget is megengedhet magának!

Miután elbújt egy parkoló autó mögött, gyorsan átgondolta, mitévő legyen.

Cheney önelégült mosollyal az arcán a limuzin hátsó ülésén ült. Az Édes kis semmiségekben világos volt. A biztonsági rácsok le voltak eresztve, de az ablakon keresztül ki lehetett venni a mozgó alakokat.

Két lehetősége volt: vagy letartóztatja Fat Mant, megkockáztatva ezzel, hogy a két másik észreveszi, és akcióba lép, vagy futni hagyja most Cheneyt, és egyedül Marjorie megmentésére koncentrál.

Nem kellett sokáig gondolkodnia.

Ebben a pillanatban megszólalt a telefonja, de gyorsan lenyomta. Jakes valószínűleg leszedi majd a fejét, amiért önálló akcióba kezd, de nincs más választása. Ha most erősítést hív, és megjelennek itt a szirénázó rendőrautók, a most még viszonylag könnyen megoldható helyzet könnyen kritikusra fordulhatna.

A fegyverét, a bilincset és a jelvényét bedugta a Blairtől kapott kövérítő nadrágtömésébe. A mobilját betekerte a homlokpántjába, majd a kis csomagot zsebre dugta. Megvárta, míg egy nagyobb csoport járókelő elmegy mellette, majd kiugrott az autó mögül, és az édességbolt bejáratához futott. Tudta, hogy Cheney bármikor megláthatja, de nem volt más választása.

Úgy tervezte, ha kell, fegyverrel hatol be az üzletbe, de ekkor észrevette, hogy résnyire nyitva áll a bejárati ajtó. Látta, amint Sloss dühösen hadonászik a fegyverével Marjorie orra előtt. A lány a bonbonokkal töltött vastag csövekre és az automatára mutatott.

Devlin megkönnyebbülten felsóhajtott, majd nesztelenül, akár egy tolvaj, besurrant az üzletbe.

– Esküszöm, nem tudom, hová dugta Devlin azt a rubint – mondta Marjorie Slossnak, aki szemmel láthatóan egyre idegesebb lett. A másik férfi, akit a társa Bonaventure-nek szólított, közben elengedte Blairt, és Marjorie a szomszédnője mellé húzódott.

A gengszterek a fehér Cadillacben hozták őket ide. Sloss és Bonaventure elöl ült, Blair és Marjorie hátul, közöttük egy kövér, kopasz férfi. A fickó Boris Cheneyként és a „vendéglátójukként” mutatkozott be nekik, majd udvariasan bemutatta az alkalmazottait. Marjorie és Blair egymásra néztek, de egy szót sem szóltak.

Majd a három gengszter felhőtlen beszélgetésbe merült, mintha egy közös vasárnapi autókiránduláson lennének. Először valami eladó telek előnyeit vitatták meg, majd az elhanyagolt utcákról és az egyre súlyosabb gazdasági helyzetről értekeztek. Cheney egész idő alatt a kövér ujjain csillogó fényes gyűrűket tisztogatta egy zsebkendővel.

Sloss idegesen fel-alá járkált az üzletben, majd megállt, és dühösen földhöz vágott egy széket.

– Ha nem a páncélszekrényben van, akkor hol? – förmedt Marjorie-ra, és fenyegetően hadonászott előtte a pisztollyal. – Gyere ide! Mondd meg, hol az a rohadt rubin, vagy egyenként töröm össze az összes üveget!

Blair bátorítóan megszorította Marjorie kezét.

– Bárhol lehet – mondta a lány, majd levette az egyik pohár tetejét, belenyúlt, és megkavarta a bonbonokat.

– Majd én megmutatom, hol van a rubin! – szólalt meg egy mély hang.

Marjorie-nak elállt a szívverése. Devlin!

Sloss odalépett a férfihoz, és ráfogta a fegyverét.

– Lám, ki van itt! – A társához fordult. – Kutasd át!

Bonaventure arcából egy pillanat alatt kifutott a vér, de aztán kelletlenül odament Devlinhez, hogy végigtapogassa a ruháját. Devlin rákacsintott.

– Ejnye, Bonny, csak nem félsz tőlem?

– Ne szólíts így! – förmedt rá rákvörösen Bonaventure. – Hogy nézel ki? Úgy öltözöl, mint egy szajha. Miféle póló ez?

– Bár a kövecskék üvegből vannak, de azért cukin néz ki, nem gondolod?

Bonaventure óvatosan végighúzta a kezét Devlin lábán.

Marjorie tudta, mire megy ki a játék. A férfi zavarba akarta hozni Bonaventure-t, hogy a bűnöző ne merje megmotozni. A lány sejtette, hogy Devlinnél fegyver van.

Bonaventure végigsimított a másik lábán is, majd a fenekére bökött.

– Hé, Sloss! Ott van valami a nadrágjában!

– Ó, ez csak a popótömésem – nevetett Devlin.

Bonaventure már nyúlt volna, hogy tüzetesebben megvizsgálja, de Devlin szavaira viszolyogva elkapta a kezét.

Devlin benyúlt a nadrágjába, kivette a tömést, és a földre dobta.

– Parancsoljon, uram! Bonaventure elhúzta a száját.

– A fenébe is, most mehetek kezet mosni!

– Ne legyél már ilyen idióta! – förmedt rá dühösen Sloss. – Nem látod, hogy csak szórakozik veled?

Devlin ismét elmosolyodott, majd Bonaventure-re kacsintott.

– Úgy bizony! Gyere, Bonny, játsszunk egy kicsit!

Bonaventure ijedten hátrahőkölt.

– Ne szórakozz velem, Devil, Devlin, vagy tudom is én, hogy hívnak!

Sloss is közelebb jött, de pár lépésnyire tőle megállt.

– Add ide a rubint, amit elloptál a főnöktől, utána békén hagyunk.

– El tudom képzelni!

Sloss ekkor Blairre és Marjorie-ra nézett, majd ismét Devlinre.

– Talán van más javaslatod?

Devlin megvonta a vállát.

– Rendben. Megkapod a rubint.

Sloss fenyegetően rászegezte a pisztolyt.

– Akkor vezess oda! Bonaventure, tartsd szemmel őket! Ha Devil megpróbálkozik valamivel, tudod, mit kell tenned.

A gengszter megfogta Blair nyakát, majd magához rántotta a nőt.

– Naná hogy tudom – felelte vigyorogva.

– Ott van fenn. – Devlin elindult a csigalépcsőn.

Sloss szorosan követte. Amikor felértek, Devlin a vastag, bonbonnal töltött plexitartályra mutatott.

– Ebben van.

– Micsoda? – Sloss a csőre bámult. – Hol?

– Valahol ott. Felülről dobtam bele. Most a közepén járhat.

– Te szemét! – förmedt rá dühösen a gengszter. – Ne merj átverni!

Marjorie a két férfi minden mozdulatát követte. Tudta, hogy Devlin igazat mond. Pontosan emlékezett rá, hogy amikor a férfi először itt járt, elgondolkodva nézegette a vörös bonbonokkal teli tartályt. Később pedig, amikor kijött az irodájából, le volt véve a teteje, Devlin pedig épp a bakancsát húzta.

A lopott rubin tényleg egész idő alatt a csizmájában volt?

Én is a gyapjúzokniba dugtam a gyémántgyűrűt, gondolta. És most a bűnözők egyikénél van…

Sloss áthajolt a korláton.

– Bonaventure! Te és a két nő lentről keresitek. Kezdjétek el kiüríteni ezt az átkozott csövet!

– Úgy nem fog menni – szólt közbe Marjorie. – Ahhoz rengeteg aprópénzre lenne szükségünk.

– Ez egy marha nagy automata, Sloss! – álmélkodott Bonaventure.

Sloss intett Devlinnek, hogy vegye le a tartály tetejét, majd áthajolt a mellvéden, és belenyúlt a csőbe. Hamar rájött azonban, hogy így nem érnek célt.

– Szükségünk van egy vödörre – mondta.

Eközben Bonaventure egymás után dobálta a negyeddollárosokat az automatába, majd kivette a bonbonokat, és a földre dobálta őket.

Sloss bement az irodába, és kihozott egy kosarat, amelybe Marjorie a bejövő postát gyűjtötte.

Odaadta Devlinnek. A férfi telerakta bonbonnal, majd a gengszter előtt kiöntötte a földre. Sloss a mellvéd alá rugdosta a kis vörös golyókat.

Devlin megkapaszkodott az egyik kezével, amennyire tudott, áthajolt a mellvéden, és a karjával mélyen benyúlt a csőbe.

– Azt hiszem, megtaláltam! – kiáltotta.

Sloss közelebb lépett.

– A fenébe… pedig itt van…

Marjorie kicsit hátrébb lépett, és feszülten figyelte a fejleményeket.

Devlin kihúzta a kezét a csőből.

– Sajnálom, de nem érem el. Túlságosan lent van.

– Majd én! – rivallt rá Sloss, azzal félretolta Devlint, és fenyegetően rászegezte a fegyverét.

– Semmi trükk, különben nagyon pórul jársz, te is meg a barátnőid is!

Marjorie megérintette Blair karját, és alig észrevehetően biccentett neki. Sloss a bonbonokba markolt, majd egyre mélyebbre nyúlt a csőbe, miközben Devlin finoman mind lejjebb és lejjebb nyomta.

– Ez az! Ott van! Már csak néhány centi! Még egy kicsit!

Ekkor Sloss felkiáltott.

Amikor Marjorie felnézett, látta, hogy Devlin belenyomja a gengszter fejét a tartályba. A férfi kétségbeesetten kapálózott, de hasztalan, mivel egyik keze mélyen a csőben volt, így nem tudott szabadulni a fogságból.

Tompa dörrenés hallatszott, majd a vastag plexicső megremegett. Marjorie először azt gondolta, elrepedt, de Devlin dühös reakciójából hamar kikövetkeztette, hogy Sloss belőtt a bonbonok közé.

Bonaventure ijedten hátraugrott. A szerteszét heverő bonbonokra lépve azonban elvesztette az egyensúlyát, és teljes hosszában elvágódott. Közben elejtette a fegyverét, amely vagy egy métert csúszott a földön.

Marjorie és Blair azonnal a pisztoly után vetették magukat, de Bonaventure is. Mivel a nők voltak a gyorsabbak, először Blair érte el a fegyvert, ám a következő pillanatban a gengszter a két nőre vetette magát.

Marjorie levegő után kapkodott, és hallotta Blair fájdalmas kiáltását.

– Te ribanc! – Bonaventure az egyik kezével megragadta Blair karját, a másikkal dühösen beleverte a nő fejét a padlóba.

– Rendőrség! – kiáltotta el magát ekkor Devlin. – Senki ne mozduljon!

A tusakodók döbbenten felnéztek.

Sloss már a mellvédhez volt bilincselve, és hangosan káromkodott. Devlin előrenyújtott fegyverrel elindult lefelé a lépcsőn.

– Blair, Marjorie, húzódjatok el onnan!

Marjorie-nak sikerült kibújnia a két test alól, ám mivel Bonaventure egész testében Blairen feküdt, szomszédnője mozdulni sem tudott. A gengszter azonnal felismerte a lehetőséget. Megragadta Blair derekát, és oldalt fordította, hogy szükség esetén pajzsként használhassa.

– Ne mozdulj! – kiáltotta Devlin, aki már a lépcső aljára ért.

– Úgysem lősz egy nőre – mondta neki gúnyosan Bonaventure.

– Úgy gondolod? – nevetett Devlin. – Nos, igazad van. Csakhogy Blair transzvesztita sztár, vagyis igazából férfi.

Bonaventure arcán egyszerre jelent meg undor és döbbenet. Devlin, kihasználva a férfi pillanatnyi bénultságát, villámgyorsan odaugrott, majd teljes súlyával a gengszter kezére taposott. Közben sajnos Blairt is elérte, akinek viszont így sikerült messzire eldobnia a pisztolyt.

– Ne haragudj! – mondta neki Devlin, majd lehajolt, és beletérdelt Bonaventure lapockájába, aztán néhányszor beleverte a gengszter fejét a padlóba. – Ezt megérdemelted, Bonny! Most pedig maradj nyugton, és ne mozog!

Blair zokogva felállt, és Marjorie karjába vetette magát. Miután a lány kicsit megvigasztalta, Devlinhez fordult.

– Te rendőr vagy?

– Igen.

Sziréna hangja, majd fékcsikorgás hallatszott az utcáról, és fényszórók fénye villant be az ablakon.

– Egyszerűen nem tudom felfogni! – Marjorie döbbenten bámult Devlinre. Ugyanakkor sok minden azonnal érthetővé vált a számára. Eszébe jutott a férfi legutóbbi elszólása egy bizonyos lezárandó ügyről.

– A jelvényemet is megmutatnám, de attól tartok, hátracsúszott a nadrágomban, amikor kivettem a bilincset.

– Akkor ez a te fegyvered? – hüledezett Marjorie.

Devlin elnevette magát.

– Igen. A tömésbe rejtettem. Tényleg remek volt az álcád, Blair.

A nő könnyes arccal ránézett, de ő is elnevette magát.

– Női praktika. Elvégre úgyis tudod már, hogy nő vagyok, ugye? – mondta sérült kezét a mellére szorítva.

Devlin már nem válaszolhatott, ugyanis a következő pillanatban nyílt az ajtó, és rendőrök nyomultak be a boltba. A férfi felemelte a kezét, majd felfedte inkognitóját a közeledő rendőröknek.

Blairt azonnal kórházba szállították, ahol megröntgenezték a csuklóját, és megvizsgálták a fejsérülését. Miközben Marjorie elkísérte barátnőjét, útközben kihallgatta egy rendőr. Ő mindent elmondott, Devlin első felbukkanásától kezdve egészen az Édes kis semmiségekben történtekig. Bár senki nem erősítette meg, hogy Devlin tényleg rendőr, a lány érezte, hogy a férfi igazat mondott.

Ahhoz azonban már túl kimerült volt, hogy továbbgondolja, mindez mit jelenthet a számára. Közben Jason felől is érdeklődött. Egy nővér elmondta neki, hogy amikor a férfit leütötték, elveszítette az eszméletét, de már jobban van. Azt is megengedték, hogy váltson vele egy-két szót.

Jason röviden elmesélte neki, pontosan mi történt. Amikor Marjorie beszélt neki Devlinről, a férfi végre megértette, hogy a lány már végleg lezártnak tekinti a kapcsolatukat.

Később jött egy orvos, és megnyugtatta Marjorie-t, hogy Blairnek megrándult a csuklója, és enyhe agyrázkódást szenvedett, de semmi komolyabb baja nem esett. A biztonság kedvéért aznap éjszakára bent tartották megfigyelésre a kórházban.

A lányt végül egy rendőr vitte haza, aki még egyszer alaposan körülnézett a lakásában. A felfordulást látva felajánlotta Marjorie-nak, hogy elviszi egy szállodába vagy egy barátjához vagy hozzátartozójához. A szülei azonban túl messze laktak, Sabrinával pedig egyelőre nem mert találkozni az eltűnt jegygyűrű miatt. Végül úgy döntött, a lakásában marad. Miután köszönetet mondott a rendőrnek, és elbúcsúzott tőle, nekiállt rendet rakni.

Rádöbbent, hogy a lakása már rég nem az a biztonságos kikötő, amely régen volt, és nem is lesz már olyan, mint Devlin felbukkanása előtt.

Elhatározta, hogy megváltoztatja az életét, és úgy is tett. A férfinak köszönhetően azonban ez jobban sikerült neki, mint szerette volna.

Egy csésze tea és egy szendvics után vett egy forró fürdőt. Megpróbált nem az eltűnt gyűrűre vagy Devlinre gondolni, de természetesen nem sikerült.

Még mindig hihetetlen volt számára, hogy a férfi nem tolvaj, hanem rendőr.

Miután kiszállt a kádból, megtörülközött, felvette a pizsamáját, majd lefeküdt.

Tulajdonképpen szerencsésnek mondhatja magát. Túlélt egy betörést és egy emberrablást. Ezek után ugyan mit számít, hogy elvesztette a szeretőjét?

Csüggedten lehunyta a szemét. Attól a pillanattól fogva, hogy Devlin megjelent az Édes kis semmiségekben, egy pillantást sem vetett rá. Profi rendőrhöz méltóan ártalmatlanná tette Slosst és Bonaventure-t, aztán a kollégáival megkeresték a rubint. Később a lány még látta a bolt előtt, amint hevesen vitatkozik néhány másik rendőrrel, majd eltűnt a sötétben.

Marjorie-nak fogalma sem volt róla, hová mehetett, de úgy volt vele, talán jobb is, hogy nem tudja.

A legfontosabbal úgyis tisztában volt: Devlin elhagyta.

Devlin nagyon nyomorultul érezte magát. Nem akarta összetörni Marjorie szívét.

Miközben azzal volt elfoglalva, hogy ártalmatlanná tegye Slosst, Marjorie-t és Blairt magára hagyta Bonaventure-rel. Ha a két nő nem viselkedik olyan bátran, könnyen tragédia történhetett volna.

Amikor lenézett a lépcsőn, és látta, hogy azok ketten a gengszterrel küzdenek a fegyverért, meghűlt a vér az ereiben. Szemrebbenés nélkül lelőtte volna azt a gazembert, de félt, hogy valamelyik lányt találja el. Igaz, utólag örült, hogy nem fajultak odáig az események. Bonaventure-höz, még ha felszínesen is, egyfajta haverság fűzte, és ha lelőtte volna, egész életében cipelhette volna magával a terhet.

Az ügyet lezárta. Nem éppen úgy, ahogy az akadémián tanították, de sikeresen. Mégsem érzett büszkeséget, csak szörnyű kimerültséget. Az elmúlt néhány óra feszültsége kiszívta az utolsó csepp erejét is. Fáradtságánál csak egyvalami volt erősebb: a Marjorie iránti vágyakozása.

Ezért állt most a lány lakása előtt.

Csendben belépett az előszobába. A hálószobában és a fürdőben égett a lámpa. A szobákat, a konyhát és a nappalit gyönyörűen kitakarították.

Devlin egy pillanatig habozott. Talán jobb lenne, ha egyszerűen itt hagyná, amit hozott neki. Valószínűleg kap majd egy szóbeli figyelmeztetést, ha rájönnek, hogy hiányzik a bizonyítékok közül… De nem hagyhatja csak úgy itt!

A lány, kezét felhúzott térdei köré kulcsolva ült a nappaliban a heverőn.

– Ébren vagyok.

Ahogy meghallotta a hangját, Devlinben azonnal oldódott a feszültség.

– Vártál rám?

– Tulajdonképpen nem. Azt hittem, nem látlak többet. Elvégre már nem veszed semmi hasznomat.

Devlin szerette volna megérinteni, mégis óvatosan megállt az ágy előtt.

– Soha nem állt szándékomban, hogy kihasználjalak.

A lány rosszallóan nézett rá.

– Tudom, hogy mégis azt tettem – folytatta a férfi. – Éppúgy felhasználtalak, ahogy az informátoraimat, akik az utóbbi napokban segítettek megoldani ezt az ügyet… Mit mondjak? Rettenetesen sajnálom, de bárhogyan éreztem belül, el kellett végeznem a munkám.

Marjorie nagy levegőt vett, és a térdére ejtette a kezét.

– Érzel irántam valamit? – kérdezte. Hangja szomorúan és tompán csengett.

– Majdnem mindenben hazudtam neked, de ebben az egyben nem. – Devlin óvatosan leült az ágyra, és amikor Marjorie nem mozdult, közelebb húzódott hozzá. Élvezettel magába szívta a lány bőrének finom szappanillatát.

– Szeretlek, Marjorie!

A lány felemelte a fejét. Szeme könnytől csillogott.

– Egyáltalán nem ismerlek téged, Devlin.

A férfi gyengéden megcsókolta.

– De igen.

– Nem. – Marjorie a nyelvével végigsimított a férfi alsó ajkán. – Idejössz, aztán megint eltűnsz. Hiába fekszel mellettem az ágyban, még mindig nem ismerlek.

– Akkor most megismersz. Most mindent elmesélek magamról.

Marjorie megsimogatta a férfi arcát, és mélyen a szemébe nézett.

– Biztosan álmodom.

– Nem, Marjorie. Ez a valóság.

Devlin ismét megcsókolta, majd gyengéden közelebb húzta magához. A lány visszafojtotta a lélegzetét. Kezét a férfi mellére tette.

– Mielőtt belekezdenél, tisztáznunk kell néhány dolgot.

– Igazad van. Hogy van Blair? Sajnálom, hogy megsebesítettem.

– Ne aggódj, nincs komoly baja. Megrándult a csuklója, és kapott egy kis agyrázkódást. Amikor az a fickó beleverte a fejét a… – Reszketve elhallgatott, ahogy eszébe jutott a szörnyű jelenet.

– És az a másik? A volt barátod?

– Jason is meggyógyul. Végre felfogta, hogy köztünk mindennek vége. – A lány próbált uralkodni magán, de a hangja elárulta, mennyire megviselték az este rémálomba illő történései. – Egyszer és mindenkorra elválnak útjaink.

– Egyáltalán mit keresett a lakásodon?

– Virágot hozott nekem. Blair engedte be a lépcsőházba. Jasonnek volt kulcsa a lakásomhoz, és együtt bementek, hogy vázába tegyék a rózsákat. Akkor érték tetten azokat a fickókat.

– Arthur Slosst és Kip Bonaventure-t.

– Az egyikük leütötte Jasont, Blairt pedig magukkal ráncigálták a lakásába.

– De miért? Nálad már mindent átkutattak.

– Valószínűleg azt gondolták, van valami titkos rejtekhelyem. Valamivel komolyabb, mint egy gyapjúzokni. – A lány felhúzta a szemöldökét, majd hozzátette: – Vagy egy bakancs.

– Tehát rájöttél?

– Miért rejtetted el a rubint a bonbonok között?

– Nem volt jobb ötletem. Általában azonnal továbbadom a bizonyítékokat a főnökömnek, de Sloss és Bonaventure állandóan a nyomomban voltak, így túl kockázatos lett volna.

– És ha berakod egy vasúti megőrzőbe? Vagy egy bankba?

– Siettem, és mivel titkosrendőr vagyok, többnyire inkább bűnözőként, mint rendőrként gondolkodom. Sokszor előfordul, hogy utólag magam sem értem, miért tettem ezt vagy azt egy adott pillanatban. Hogyhogy az Édes kis semmiségekbe mentetek?

– Tudtam, hogy ez az egyetlen esélyünk. – Marjorie felsóhajtott. – Az egyetlen hely, ahol kereshetsz minket, ha nem találsz a lakásomon.

– Szerencsére időben érkeztem.

A lány hálásan megsimogatta az arcát.

– Igen. Nagyszerű voltál. Ahogy elrejtetted a fegyvered! No és az előadásod Bonaventure-rel! Egyszerűen fantasztikus volt!

– Hát még te és Blair!

– Halálosan féltünk.

– Mégis rendkívül bátran viselkedtetek.

– Lehet, hogy nem szabad elárulnod, de kíváncsi lennék, ki volt az az ember a Cadillacben.

– Nos, ez tényleg bizalmas információ, rendben? – Amikor Marjorie bólintott, Devlin folytatta: – Ő a nagyfőnök. Végső soron őt akartuk elfogni. Boris Cheney, alias Fat Man. Tucatnyi zálogháza van a városban, és azokon keresztül szabadul meg a lopott árutól. Három hónappal ezelőtt álltam rá az ügyre. Időbe telt, mire hajlandóak voltak felvenni a bandájukba. Pár nappal azelőtt, hogy először találkoztam veled, történt egy betörés, amely során többek között ezt a rubint is ellopták. Egy ilyen drágakövet könnyű beazonosítani. Ezért szereztem meg. Csakhogy Bonaventure rajtakapott, amikor kivettem a széfből. Azt gondolták, meg akarom lopni a főnököt, ezért ellátták egy kicsit a bajom.

– Hm. Egy kicsit?

– Sosem hordok magamnál igazolványt, ezért nem jöttek rá, hogy rendőr vagyok. Éppen csak sikerült eldugnom a rubint a bakancsomban. Később, amikor Fat Man rájött a dologra, rám küldte Slosst és Bonaventure-t, hogy gondoskodjanak rólam.

– Szépen fogalmazol.

Devlin megsimogatta a lány haját. A mozdulat őt jobban megnyugtatta, mint Marjorie-t.

– Ne félj, most már vége!

– Fat Man elmenekült?

– Nem.

– Ezért tűntél el olyan gyorsan?

– Igen. Egy kövér, kopasz fickó, teleaggatva ékszerekkel mindenkinek hamar szemet szúr. Amikor el akarta hagyni a várost, megállította egy járőrkocsi.

– Akkor tényleg vége?

Devlin bólintott.

– Vallomást kell tennem? – kérdezte a lány.

– Valószínűleg igen, hacsak a vádlottak nem tesznek beismerő vallomást. De nem lesz semmi baj, Marjorie! Ott leszek veled.

– Megígéred?

– Csak ha hagyod.

– Még meggondolom. De most meséld el, hogyan lett belőled rendőr!

– Nem egyik napról a másikra történt, és nem is tudnék minden okot felsorolni, miért döntöttem így. A lényeg, hogy egyszer rájöttem, vagy véglegesen lecsúszom, vagy felelősséget vállalok az életemért.

– Ez egyszerűen hihetetlen! – Marjorie a fejét csóválta. – Pedig valószínűleg nagyszerű bűnöző lett volna belőled – tette hozzá mosolyogva.

– Pontosan ezért lettem titkosrendőr. Olyan fiatalembereket választanak és képeznek ki erre a munkára, akik meggyőzően hatnak.

– Akkor te már…

– Hat éve csinálom. Amikor egy ügyön dolgozom, éjjel-nappal a bűnöző szerepét játszom. Jóformán semmilyen kapcsolatot nem tarthatok a kollégáimmal. Elég magányos munka.

Marjorie együtt érzően megsimogatta a férfi vállát.

– De hogy lehettél rendőr, ha korábban börtönben ültél?

– Ez csak egy kitalált részlete Devil Brandt múltjának. Tényleg voltam börtönben, de épp csak annyit, hogy hihetőnek tűnjön a történetem.

– De így mindenki azt hiszi…

– Ennek így is kell lennie.

– És a szüleid?

– Tudják az igazságot, de hallgatniuk kell róla.

– Ez szörnyű, Devlin! – kiáltott fel a lány. – Minden szülő büszke akar lenni a gyerekeire.

– Legtöbbször valóban így van. De én igazából sosem álltam közel a szüleimhez. Ismered a családomat. – Megvonta a vállát. – Visszavonult életet élnek, és nemigen érdeklődik náluk senki felőlem.

– Akkor is szörnyű!

Devlin nagy levegőt vett.

– Mostantól úgyis minden más lesz. Ez volt az utolsó ügyem titkosrendőrként. Jakes, a főnököm még csak meg sem próbált lebeszélni a döntésemről. Valószínűleg sejtette, hogy nem sokáig szeretném már csinálni.

– Biztos vagy benne?

– Egészen biztos. Végre teljes életet akarok élni. – A férfi a lányra mosolygott. – Mégpedig veled, Marjorie.

– De én…

– Tudom, nem ismersz. Én pedig azt gondolom, jobban ismersz, mint bárki a világon. És soha nem késő újra kezdeni. – Ismét nagyot sóhajtott. – Elkezdjük?

A lány várakozva nézett rá.

– Szia, Marjorie! – mondta a férfi.

– Szia, Devlin!

– Meghívhatlak vacsorára?

– Mikor?

– Nem most azonnal. Még meg kell tartanom egy beszámolót, és el kell rendeznem néhány dolgot. De ahogy tudok, visszajövök. Persze csak ha hajlandó vagy várni rám.

– Megbeszéltük! – Marjorie hangja olyan komolyan csengett, hogy mindketten elnevették magukat.

Hihetetlen nő, gondolta Devlin, majd újból megcsókolta, és szorosan magához húzta. A lány hozzásimult.

– Megengeded, hogy itt maradjak éjszakára? – kérdezte két csók között a férfi.

– Még nem tudom biztosan. Tény, hogy az a bizonyos Devil képes sok mindenre rávenni.

Ezt megjegyzem, gondolta Devlin.

– Hoztam neked valamit, Marjorie – jutott hirtelen az eszébe. – Nyújtsd ki a kezed!

Amikor a lány engedelmeskedett, ő megfogta a kezét, és gyengéden megsimogatta. Utána megcsókolta a tenyerét, majd finoman a szájába vette az ujjait. Másik kezével benyúlt a zsebébe, és villámgyorsan felhúzta a lány ujjára a gyémántgyűrűt.

Marjorie-nak a meglepetéstől elakadt a lélegzete.

– Devlin!

– Megtudtam, hogy Sloss és Bonaventure ellopta tőled. Bár ez is bizonyíték, és tulajdonképpen még nem szabadna visszaadnom neked, de nem mindig tartom magam a szabályokhoz. Gondolom, ezúttal nem veszed rossz néven tőlem.

– Egyáltalán nem – felelte elcsukló hangon a lány, és félig sírva, félig nevetve Devlin nyakába ugrott.

– Nagyon-nagyon köszönöm! Már azt gondoltam, örökre elveszett. Kit holnap reggel akarja megkérni Sabrina kezét, és a gyűrű nélkül nem lenne tökéletes a nővérem számára. Szörnyen éreztem volna magam. – Boldogan felemelte a kezét. – Köszönöm, Devlin!

– Akkor odaadod Sabrinának?

– Igen. – Marjorie bizonytalanul a férfira nézett. – Vagy most mindjárt vissza kell vinned a rendőrségre? Nem maradhatna legalább néhány napig nálunk? Kérlek! Nem akarom holnap Sabrinát rémtörténetekkel terhelni. Ennek az alkalomnak örökre emlékezetesnek kell maradnia a számára!

– Rendben van. Majd elintézem, hogy nálatok maradhasson.

– Sabrina hihetetlenül boldog lesz.

– És te?

– Én? – A lány meglepődve ránézett. – Nekem nem kérik meg holnap a kezem.

– Még nem, de csak azért, mert magad mondtad, hogy alig ismersz. – Devlin megfogta Marjorie kezét. – De mindig van holnap, kedvesem.

UTÓHANG

Nyolc hónappal később

– Ezt egyszerűen nem értem! – Nicole Bliss a hosszú mahagóniasztal végén ült az elegáns étkezőben. Sabrina és Marjorie megpróbálták rábeszélni a szüleiket, hogy az első házassági évfordulójukat a Decadence-ben vagy az Édes kis semmiségekben tartsák, ám Nicole ragaszkodott egy nagy családi ünnephez Scarsdale-ben.

– Mit háborogsz, asszony? – mosolygott Mr. Bliss a feleségére.

– Nyolc hónappal ezelőtt a lányaink már lánykérést és jegygyűrűt emlegettek – felelte valamivel halkabban Nicole. – És még egyikük sincs férjnél.

Sabrina hátrasimította a haját.

– Ne sürgess már, anya! Kit és én csak most értünk vissza a Bermudákról. Mikor lett volna időnk megszervezni egy esküvőt?

Nicole ekkor Kithez fordult.

– Noszogasd már egy kicsit a menyasszonyodat!

– De mi tényleg nagyon élvezzük a jegyességünket. – Kit Sabrinára mosolygott, majd megcsókolta a lány kezét. Sötét hajával, lebarnult bőrével, arany fülbevalójával és fehér pamutingével még inkább egy kalózra hasonlított. Sabrinával az előző hónapot a nyílt tengeren töltötték, de most újra vissza akartak térni a régi munkájukhoz az étteremben.

Nicole sóhajtva fordult Marjorie-hoz és Devlinhez, akik az asztal másik oldalán foglaltak helyet.

– És mi van veletek?

Marjorie mélyen elpirult.

– De anya!

Devlin már jó ideje nyomozóként dolgozott a helyi rendőrségnél. A rablási ügyek tartoztak hozzá. Bár az utóbbi hónapok nagyon kemények voltak a számára, de miután vallomást tett Boris Cheney tárgyalásán, kezdett hozzászokni hazugság és szerepjátszás nélküli új életéhez. Marjorie-val való kapcsolata komoly tűzpróbán esett át, de amióta a lány karácsonykor rávette, hogy újra vegye fel a kapcsolatot a szüleivel, ismét rendszeresen találkoztak.

Devlin az asztal alatt megfogta a lány kezét.

– Tulajdonképpen Marjorie megígérte, hogy tisztességes embert farag belőlem, de… – Megvonta a vállát.

Ekkor Sabrina lehúzta a gyűrűt az ujjáról, és letette Marjorie elé az asztalra.

– Gyerünk, hugicám! Bátorság!

Marjorie azonnal felkapta a gyűrűt.

– De Sabrina, én nem…

– Még úgysem zártuk le hivatalosan a fogadást.

– Miféle fogadást? – kíváncsiskodott Nicole.

Sabrina elnevette magát.

– Ez csak Marjorie-ra és rám tartozik.

– Már nem – sóhajtott fel a húga, és megpróbált ellenállni a kísértésnek, hogy felhúzza az ujjára a gyűrűt.

– Nos, én azt mondom – szólalt meg újból Sabrina –, hogy mindketten egyformán teljesítettük, amit vállaltunk, ezért osztoznunk kell a gyűrűn.

Marjorie határozottan megrázta a fejét.

– De én akkor is azt akarom, hogy a tiéd legyen!

– És ha egyszerűen kölcsönadnám nektek egy időre? – Sabrina Devlinre kacsintott. – Hogy ne kelljen most jegygyűrű után szaladgálnotok?

Marjorie-nak majd kiugrott a szíve a helyéből.

Ekkor Devlin elengedte a kezét. Már épp kezdett csalódást érezni, amikor a férfi hátratolta a székét, és letérdelt elé.

– Marjorie!

– Devlin? – rebegte a lány és lehunyta a szemét.

– Egyszer már felhúztam ezt a gyűrűt az ujjadra. – A férfi finoman kivette a kezéből a gyűrűt. – Emlékszel még?

– Igen.

Hogyne emlékezett volna! Azon a felejthetetlen éjszakán, amikor Devlin gyengéden megcsókolta az ujjait, azt gondolta, véget ért a csoda.

Pedig valójában akkor kezdődött.

Charlie, Nicole, Sabrina és Kit felálltak. Marjorie ismét lehunyta a szemét. Amikor újból kinyitotta, a gyűrű már az ujján csillogott. Devlin szeretettel és várakozásteljesen nézett rá.

– Devlin! – A lány maga sem tudta, hogy suttogja, vagy hangosan kiáltja a szavakat. – Szeretnéd, ha a feleséged lennék?

A többiek vidám ujjongása és tapsolása közepette a férfi magához húzta kedvesét, és csendben azt felelte:

– Igen.