ELŐSZÓ

Ne fordíts nekem hátat! Nézz rám! Azt hiszem, legalább ezt az apró tiszteletet megérdemlem, Dante.

Sugárzott belőle a feszültség, amikor felém fordult. Nem jött közelebb, de rám nézett. Kivételesen nem tett úgy, mintha láthatatlan lennék. Kék szemével végignézett a pucér testemen.

Megkeményedtek a mellbimbóim az irodája hideg levegőjétől, de nem fogtam össze a selyemköntöst, bár nehéz volt ellenállnom a késztetésnek, hogy eltakarjam magam Dante hűvös fürkészése elől. A tekintete kissé tovább időzött a combom közén, mint a testem többi részén, és elöntött a halvány remény.

– A feleséged vagyok?

Összehúzta szőke szemöldökét.

– Természetesen az vagy.

Volt valami a hangjában, amit nem tudtam hová tenni.

– Akkor érvényesítsd a jogaidat, Dante! Tegyél a magadévá!

Nem mozdult, de a tekintete lesiklott a merev mellbimbómra. Szinte fizikai érintésként éreztem, mintha egy szellem simogatta volna a meztelen testemet.

Nem állt távol tőlem, hogy könyörögjek. Tudtam, hogy már majdnem beadta a derekát. Ma éjjel szexet akartam.

– Nekem is vannak szükségleteim. Jobban szeretnéd, ha találnék egy szeretőt, aki mentesít téged a teher alól, hogy hozzám érj?

Nem voltam benne biztos, hogy képes lennék megtenni. Nem, tudtam, hogy nem lennék rá képes, de ez a provokáció volt az utolsó esélyem. Ha Dante erre sem reagál, akkor nem tudom, mi mást tehetnék még.

– Nem – vágta rá élesen, áttört valami düh és birtoklási vágy a tökéletes maszkján.

Összeszorította az ajkát, megfeszítette az állát, és felém sétált. Borzongtam a vágytól és az izgalomtól, amikor megállt előttem. Nem nyúlt felém, de észrevettem a vágy szikráját a szemében. Nem volt sok, de ahhoz elég, hogy felbátorítson. Megtettem a maradék távolságot, és az erős vállába markoltam, hozzászorítottam a meztelen testemet. Az öltönyének durva anyaga istenien dörzsölődött az érzékeny mellbimbóimnak, és halkan felnyögtem. Szinte elviselhetetlen volt a feszültség a két lábam között. Felvillant Dante szeme, ahogy lenézett rám. Lassan átkarolt, és a derekamra tette a tenyerét.

Átjárt a győzelem tudata. Most tudomást vett rólam.

ELSŐ FEJEZET

Természetesen tudtam, hogy meg fog történni. Az apám világossá tette az álláspontját abban a pillanatban, hogy eltemették Antoniót, az első férjemet. Túl fiatal voltam ahhoz, hogy férj nélkül maradjak. De arra nem számítottam, hogy az apám ilyen gyorsan új férjet talál nekem, arra meg aztán végképp nem, hogy az új férjem a főnök, Dante Cavallaro lesz.

Csak kilenc hónap telt el Antonio temetése óta, ami miatt majdnem illetlenségnek minősült az új eljegyzésem. Anyám általában az elsők között támadt volna bárkire, aki ilyen társasági baklövést követ el, ám most semmi kivetnivalót nem látott abban a tényben, hogy ma, nem egészen egy évvel azután, hogy búcsút vettem Antoniótól, találkozzam a következő férjemmel. Soha nem szerettem úgy Antoniót, ahogyan egy nő egy férfit szeret, bár volt idő, amikor ezt hittem, és a házasságunk sosem volt igazi, de reméltem, hogy több időm lesz, mielőtt egy újabb esküvőre kényszerítenek, különösen, mivel ezúttal nem is az enyém volt a választás.

– Olyan szerencsés vagy, hogy Dante Cavallaro hajlandó feleségül venni. Sokakat meglepett, hogy úgy döntött, olyan nőt választ, aki volt már férjnél. Végül is egy sor lelkes fiatal nő közül is választhatott volna – mondta az anyám, miközben a sötétbarna hajamat kefélte.

Nem állt szándékában megbántani az érzéseimet, csak a nyilvánvalót közölte. Tudtam, hogy ez az igazság. Mindenki így volt vele.

Egy Dante pozíciójában lévő férfinek nem kellett megelégednie egy másik, nála alacsonyabb rangú ember maradékával. Valószínűleg a legtöbben ezt gondolták, ám én voltam az, akinek feleségül kellett mennie hozzá. Nekem, aki nem is akartam egy olyan nagy hatalmú és dörzsölt férfi felesége lenni, mint Dante Cavallaro. Nekem, aki szeretett volna egyedül maradni, ha másért nem, hát azért, hogy megőrizzem Antonio titkát. Hogyan lehettem volna képes fenntartani egy hazugságot? Dante híres volt arról, hogy mindig tudta, ha valaki hazudik.

– Két hónap múlva ő lesz az Outfit főnöke, és te leszel a legbefolyásosabb nő Chicagóban és a Közép-Nyugaton, miután feleségül mész hozzá. És lesznek kapcsolataid New Yorkban is, ha fenntartod a közeli barátságodat Ariával.

Anyám szokás szerint jóval előrébb járt, már a világ feletti uralmat tervezte, miközben én még mindig próbáltam feldolgozni a tényt, hogy hozzá kell mennem a főnökhöz. Ez túl veszélyes volt. Nem hazudtam rosszul. Az Antonióval kötött házasságom évei folyamatosan javították ebbéli képességeimet, de más, hogy az ember a külvilágnak hazudik vagy a saját férjének. Ismét feléledt bennem a harag Antonio iránt, mint olyan sokszor az elmúlt hónapokban. Ő kényszerített engem ebbe a helyzetbe.

Mamma hátralépett, megcsodálta a keze munkáját. A sötét hajam fényes, puha csigákban omlott a vállamra és a hátamra. Talpra álltam. Az alkalomra egy krémszínű, szűk szoknyát és szilvaszín blúzt választottam, amelyet a szoknyámba tűrtem, valamint egy egyszerű, fekete, lapos sarkú cipőt. A magam százhetvenkét centijével én voltam az egyik legmagasabb nő az Outfitben, és az anyám természetesen aggódott, hogy Dante lemondaná az esküvőt, ha magas sarkút viselnék. Nem vettem a fáradságot, hogy rámutassak, Dante még így is legalább tizenhárom centivel magasabb nálam, magas sarkúban is alacsonyabb lennék nála. És egyébként sem most lát először. Találkoztunk párszor maffiabeli eseményeken, és még táncoltunk is egy kicsit Aria esküvőjén három hónappal ezelőtt, augusztusban. De soha nem váltottunk több szót az elvárt udvariasságnál, és biztosan soha nem volt olyan érzésem, hogy Dante akár csak távolról is érdeklődne irántam. De köztudott volt róla, hogy mennyire zárkózott, szóval ki tudja, mi járt valójában a fejében?

– Randevúzott a felesége halála óta? – kérdeztem.

Az ilyen pletyka általában gyorsan terjedt a köreinkben, de talán nem hallottam róla. Elsőként a család idősebb nőtagjai szereztek tudomást mások szennyeséről. Őszintén szólva a pletykálás volt a legtöbbjük fő időtöltése.

Mamma szomorúan mosolygott.

– Hivatalosan nem. A hírek szerint képtelen elereszteni a feleségét, de már több mint három év telt el, és most, hogy az Outfit főnöke lesz, nem kapaszkodhat egy halott nő emlékébe. Tovább kell lépnie, és gondoskodnia örökösről. – A vállamra tette a kezét, és rám vigyorgott. – És te leszel az, aki egy gyönyörű fiút adsz neki, kedvesem.

Összerándult a gyomrom.

– Nem ma.

Az anyám nevetve csóválta a fejét.

– De hamarosan. Két hónap múlva lesz az esküvő.

Ha mammán és a papàn múlna, akkor hetekkel ezelőtt létrejött volna ez a házasság. Valószínűleg aggódtak, hogy Dante meggondolja magát velem kapcsolatban.

– Valentina! Livia! Dante autója most hajtott be – kiabálta a papà.

Mamma összecsapta a kezét, aztán rám kacsintott.

– Gyere, feledtesd el vele a feleségét!

Reméltem, hogy nem mond majd ilyen ízléstelenséget, amikor Dante is itt van. Követtem őt le a földszintre, és próbáltam okos arcot vágni. Papà kinyitotta az ajtót. Nem is emlékszem, mikor nyitott ajtót utoljára valakinek. Általában az anyám dolga volt, vagy az enyém, esetleg a szobalányé, de még én is láttam az apámon, hogy szinte ugrál a türelmetlenségtől. Tényleg ilyen nyilvánvalóvá kellett tennie, hogy kétségbeesetten ismét ki akar házasítani? Ettől úgy éreztem magam, mint az utolsó kölyökkutya az alomból, amelyiktől már alig várnak megszabadulni az állatkereskedésben.

Megjelent az ajtóban Dante szőke haja, ahogy anyámmal megálltunk az előtér közepén. Havazott odakinn, és a fejét borító puha hótakarótól szinte aranyszínűnek látszott Dante haja. Már értettem, miért bosszantott annyi embert Aria és Luca házassága. Igazi aranypár lettek volna Dantéval.

Papà széles mosollyal tárta ki az ajtót. Dante kezet rázott vele, aztán halkan váltottak pár szót. Mamma szinte remegett mellettem az izgalomtól. Felvillantotta azt az ezer wattos mosolyát, amikor Dante és Papà végre elindultak felénk. Mosolyt kényszerítettem az arcomra, de sokkal kevésbé ragyogót.

A szokásoknak megfelelően Dante először az anyámat köszöntötte, meghajolt, és kezet csókolt neki, aztán felém fordult. Futólag rám mosolygott, de az nem érte el a kék szemét, aztán kezet csókolt.

– Valentina – köszöntött azon a selymes, érzelemmentes hangján.

Tisztán fizikai értelemben vonzónak találtam Dantét. Magas volt, nem túl izmos, tökéletesen festett a sötétszürke, háromrészes öltönyben, fehér ingben és világoskék nyakkendőben, a dús, szőke haját lazán hátrafésülte. De mindenki hidegnek és barátságtalannal tartotta őt, és a rövid találkozásaink alapján tudtam, hogy ez az igazság.

– Csodálatos újra találkozni veled – biccentettem.

Dante eleresztette a kezemet.

– Igen, az. – Visszafordult az apámhoz. – Szeretnék négyszemközt beszélni Valentinával.

Szokás szerint nem pazarolta az időt udvariaskodásra.

– Természetesen – felelte Papà lelkesen, karon fogta az anyámat, és máris vezette el onnan.

Soha nem hagytak volna egyedül egy férfival, ha nem lettem volna már férjnél, de így már nem kellett óvniuk az erkölcseimet. És nem árulhattam el nekik, hogy Antonióval soha nem háltuk el a házasságunkat. Nem árulhattam el senkinek, a legkevésbé Danténak.

Dante felém fordult, amikor a mamma és a papà eltűnt az apám dolgozószobájában.

– Feltételezem, hogy elfogadható a számodra a dolog.

Olyan visszafogottnak és szenvtelennek tűnt, mint aki annyira mélyen eltemette az érzéseit, hogy már ő maga sem fér hozzájuk. Eltűnődtem, vajon mennyi volt ebből a felesége halálának az eredménye, és mennyi fakadt a természetéből.

– Igen – feleltem, és reméltem, hogy nem látja rajtam, mennyire ideges vagyok. A tőlünk balra lévő ajtó felé intettem. – Szeretnél leülni, hogy beszélgessünk?

Dante bólintott, és bevezettem a nappaliba. A szófára ültem, Dante pedig velem szemben telepedett le a fotelbe. Azt hittem, hogy mellém ül majd, de úgy tűnt, megfelel számára, hogy tartsa az illő távolságot. A rövid kézcsóktól eltekintve vigyázott, hogy ne érjen hozzám. Valószínűleg nem találta illendőnek, amíg nem vagyunk házasok. Legalábbis ebben reménykedtem.

– Feltételezem, hogy az apád mondta neked, hogy január 5-ére tervezzük az esküvőt.

Kerestem a szomorúság vagy a vágyakozás leghalványabb jelét a hangjában, de nem találtam. Az ölembe tettem a kezemet, összekulcsoltam az ujjaimat. Így kevesebb esély volt rá, hogy Dante észreveszi, mennyire remegnek.

– Igen. Pár napja mondta.

– Tisztában vagyok vele, hogy egy év sem telt még el a férjed temetése óta, de az apám visszavonul az év végén, és elvárják tőlem, hogy nős legyek, amikor átveszem a helyét.

Lehajtottam a fejemet, és összeszorult a szívem az eltemetett érzésektől. Antonio nem volt jó férj, semmiféle férj nem volt, de a barátom volt, és egész életemben ismertem őt, ezért is egyeztem bele, hogy hozzámenjek feleségül. Természetesen naiv voltam, nem jöttem rá, mit jelent a valóságban egy olyan férfi feleségének lenni, akit egyáltalán nem érdekeltem sem én, sem a nők általában. Segíteni akartam neki. A maffiában nem tolerálták, ha valaki meleg. Ha valaki rájött volna, hogy Antonio a férfiakat szereti, akkor megölték volna őt. Kaptam az alkalmon, amikor a segítségemet kérte, titokban reménykedtem benne, hogy megnyerhetem őt magamnak. Azt hittem, eldöntheti, hogy többé nem akar meleg lenni, azt hittem, egyszer majd valódi lehet a házasságunk, de ez a remény hamar szertefoszlott.

Ezért könnyebbült meg egy gonosz, önző részem, amikor Antonio meghalt. Azt hittem, hogy végre szabad vagyok, hogy olyan férfit találjak, aki szeret, de legalábbis kíván engem. Szerencsére ez csak egy nagyon kis részem volt, és bűntudatot éreztem, valahányszor az eszembe jutott. Ám talán ez volt az én esélyem. Talán a második házasság végre egy olyan férjet ad nekem, aki többet lát bennem szükséges rossznál.

Dante a jelek szerint félreértette a hallgatásomat.

– Még érvényteleníthetjük a megállapodást, ha ez túl korai neked.

A mamma megölne, a papà pedig valószínűleg agyvérzést kapna.

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Minden rendben. Csak egy pillanatra belevesztem az emlékekbe.

Rámosolyogtam. Nem viszonozta, csak hideg kíváncsisággal méregetett.

– Jól van – szólalt meg végül. – Szeretném megbeszélni veled az előkészületeket, valamint az eseményhez vezető időszakot. Két hónap nem hosszú idő, de minden rendben lesz, mivel az esküvő nem lesz nagyszabású.

Bólintottam. Egy részem szomorkodott, amiért ez egy csendes esküvő lesz, de ilyen rövid idővel Antonio halála után egy nagy lagzi ízléstelen lett volna, és mivel ez már a második esküvőm volt, nevetséges lett volna ragaszkodnom egy pompázatos ünnepséghez.

– Miért engem választottál? Biztosan volt sok más lehetőség.

Azóta ezen tűnődtem, hogy a papà beszámolt nekem a megállapodásáról Dantéval. Tudtam, hogy nem lett volna szabad megkérdeznem. A mamma hisztit csapott volna, ha itt van.

Nem változott Dante arckifejezése.

– Természetesen. Az apám az unokatestvéredet, Giannát javasolta, de nem akartam olyan feleséget, aki éppen csak nagykorú lett. Sajnos a legtöbb húszas éveiben járó nő már férjnél van, a legtöbb özvegy pedig idősebb nálam, vagy gyerekei vannak, márpedig mindkettő elfogadhatatlan egy férfinak ez én pozíciómban, ezt nyilván megérted.

Bólintottam. Sok szabályt kell betartani, amikor az ember a megfelelő házastársat keresi, különösen egy Dante pozíciójában lévő férfinak, ezért is döbbentek meg sokan, amikor bejelentették, hogy én leszek a felesége. Dante sokakat felbosszantott a döntésével.

– Szóval te voltál az egyetlen logikus választás. Természetesen te is elég fiatal vagy, de ezen nem lehet segíteni.

Egy pillanatra annyira megdöbbentett az érzelemmentes érvelése, hogy nem tudtam megszólalni. Bár nem voltam olyan naiv, mint régen, de reméltem, hogy Dante legalább részben azért választott engem, mert vonzódott hozzám, csinosnak vagy legalább némileg érdekesnek talált, de a hideg magyarázata eloszlatta ezt a reménysugarat is.

– Huszonhárom éves vagyok – közöltem meglepően nyugodtan. Talán rám is átragadt Dante tartózkodása. Ha így van, akkor hamarosan jégkirálynőként fognak ismerni. – Ez nem olyan fiatal a mi házassági követelményeink szerint.

– Tizenkét évvel fiatalabb vagy nálam. Ez több, mint amennyit szerettem volna.

A néhai felesége csak két évvel volt fiatalabb nála, és majdnem tizenkét évig voltak házasok, mielőtt az asszony meghalt rákban. Ám abból, ahogyan ezt mondta, úgy tűnt, mintha kényszerítették volna, hogy feleségül vegyen. A mi világunkban a legtöbb férfi fiatal szeretőt tartott, amikor a felesége idősebb lett, ám Dante mintha nem örült volna neki, hogy túl fiatal vagyok.

– Akkor talán másik feleséget kellene keresned. Nem kértem, hogy vegyél el.

A szám elé kaptam a kezemet, amint elhagyták a szavak, aztán Dante szemébe néztem. Nem látszott dühösnek, semmilyennek sem látszott. Olyan volt az arca, mint mindig. Sztoikus és érzelemmentes.

– Elnézést. Ez nagyon goromba volt. Nem lett volna szabad ezt mondanom.

Dante megrázta a fejét. Egyetlen haja szála sem mozdult a helyéről. Egy szem piszok sem volt a nadrágján a havas novemberi idő ellenére.

– Minden rendben. Nem akartalak megbántani.

Azt kívántam, bárcsak ne hangzana ilyen fásultnak, de semmit nem tehettem ellene, legalábbis, amíg nem vagyunk házasok.

– Nem tetted. Sajnálom. Nem lett volna szabad felcsattannom.

– Térjünk vissza a témához. Van pár dolog, amit meg kell beszélnünk, és sajnos van egy tárgyalásom ma este, holnap reggel pedig el kell érnem a korai gépet.

– New Yorkba repülsz Matteo és Gianna eljegyzésére…

A mi családunkat nem hívták meg. Ahogy Aria eljegyzésére, úgy most is csak a közeli család és a New York-i és a chicagói maffia vezetője kapott meghívást. Tulajdonképpen örültem neki. Ez lett volna az első társasági esemény a Dantéval kötendő házasságom bejelentése óta. Pletyka és kíváncsi tekintetek követtek volna mindenhová.

Némi meglepetés villant a szemében, de aztán el is tűnt.

– Igen, valóban.

A zakója zsebébe nyúlt, és felém nyújtott egy apró bársonydobozkát. Elvettem tőle, és kinyitottam. Egy gyémánt eljegyzési gyűrű volt benne. Csak pár hete vettem le a jegygyűrűt és az eljegyzési gyűrűt, amelyet Antoniótól kaptam. Nem mintha sokat jelentettek volna nekem.

– Remélem, tetszik.

– Igen, köszönöm.

Egy pillanatnyi habozás után fogtam a gyűrűt, és felhúztam az ujjamra. Dante tekintetében semmi sem árulkodott arról, hogy ő akarta volna megtenni. A jobb kezére pillantottam, és összeszorult a gyomrom. Még mindig viselte a régi jegygyűrűjét. Csalódottság újabb hulláma öntött el. Ha ennyi idő után még mindig hordta, akkor biztosan még mindig szerelmes a halott feleségébe – vagy csak egyszerűen megszokásból tette?

Észrevette, mit nézek, és a sztoikusság maszkja első alkalommal tűnt el az arcáról, de olyan gyorsan visszatért, hogy nem is voltam biztos benne, hogy jól láttam. Nem adott magyarázatot, és nem kért bocsánatot, de nem is vártam egy hozzá hasonló férfitól.

– Az apád kérte, hogy jelenjünk meg egyszer nyilvános helyen az esküvő előtt. Mivel egyetértettünk benne, hogy szükségtelen az eljegyzési parti… – Engem soha nem kérdeztek erről, de meg sem lepődtem. – … azt javaslom, hogy együtt vegyünk részt a Scuderi család éves karácsonyi partiján.

Mióta az eszemet tudom, a családom a Scuderi-házban töltötte az ádvent első vasárnapját.

– Ez észszerű ötletnek hangzik.

Dante hidegen rám mosolygott.

– Akkor ezt megbeszéltük. Tudatom az apáddal, hogy mikor jövök el érted.

– Nekem is elmondhatod. Van telefonom, és képes vagyok használni.

Dante rám meredt. Egy másodpercre valami, talán a jókedv halvány jele futott ár az arcán.

– Természetesen. Ha ezt szeretnéd. – Elővette a zsebéből a telefonját. – Mi a számod?

Kellett egy pillanat, hogy elfojtsam az úrinőhöz nem méltó horkantó nevetést, mielőtt meg tudtam adni neki.

Visszatette a zakójába a telefont, miután befejezte a pötyögést, aztán egyetlen szó nélkül felegyenesedett. Én is felálltam, lassan kisimítottam a nem létező ráncokat a szoknyámból, hogy elrejtsem a bosszúságomat a túlzott udvariassága miatt.

– Köszönöm az idődet – mondta hivatalos hangon.

Őszintén reméltem, hogy felenged az esküvőnk után. Nem volt mindig ilyen visszafogott. Hallottam történeteket arról, hogyan biztosította a helyét az apja pozíciójának örököseként, és milyen hatékonyan bánt el az árulókkal és az ellenséggel. Volt valami sötét és vadállati a jégherceg-viselkedés mögött.

– Szívesen. – Az ajtóhoz sétáltam, de Dante megelőzött, és kinyitotta nekem. Megköszöntem, aztán kiléptem az előtérbe. – Szólok a szüleimnek, hogy elbúcsúzhassanak.

– Szeretnék egy szót váltani az apáddal négyszemközt, mielőtt elmegyek.

Fölösleges lett volna megpróbálnom, hogy olvassak az arckifejezéséből, ezért nem is fárasztottam vele magam. Inkább végigmasíroztam a folyosón, és bekopogtam az apám dolgozószobájának ajtaján. Elhaltak a hangok odabenn, és egy másodperccel később apám kinyitotta az ajtót. Mamma közvetlenül mögötte állt. Láttam az arcán, hogy alig várja, hogy kérdésekkel bombázzon, de Dante közvetlenül mögöttem volt.

– Dante szeretne szót váltani veled – mondtam, aztán Dante felé fordultam. – Akkor a karácsonyi partin találkozunk.

Megfordult a fejemben, hogy adok egy puszit az arcára, de azonnal el is hessegettem az ötletet. Inkább mosolyogva biccentettem, aztán elsétáltam.

Anyám cipősarkai mögöttem kopogtak, aztán mellém lépett. Belém karolt.

– Hogy ment? Dante nem tűnt túl boldognak. Megsértetted valamivel?

Rámeredtem.

– Természetesen nem. Dante arca egyetlen létező kifejezésbe dermedt.

– Psszt! – Mamma mögénk pillantott. – Mi van, ha meghallja?

Nem hiszem, hogy érdekelné.

Mamma az arcomat vizslatta.

– Boldognak kellene lenned, Valentina. Megnyerted a férjlottót, és biztos vagyok benne, hogy szenvedélyes szerető rejtőzik Dante hideg külseje alatt.

– Mamma, kérlek!

Eddigi életem során kétszer szenvedtem végig a beszélgetést a szexről az anyámmal: egyszer tizenöt éves koromban, amikor próbált felvilágosítani, hogy nem a gólya hozza a gyereket, de akkor már tökéletesen tisztában voltam a szex mechanizmusával. Ez az információ még egy katolikus lányiskolában is eljut előbb-utóbb az emberhez. Másodszor pedig nem sokkal az Antonióval kötött házasságom előtt. Nem hiszem, hogy túlélnék egy harmadikat.

De reméltem, hogy igaza van. Antonio nők iránti érdektelenségének köszönhetően soha nem volt alkalmam, hogy élvezzek egy szenvedélyes szeretőt, vagy valójában bármilyen szeretőt. Több mint kész voltam megszabadulni a szüzességemtől, még ha ezzel azt is kockáztattam, hogy Dante megtudja, hogy csak kirakat volt az első házasságom – de ezzel majd akkor foglalkozom, ha aktuális lesz.

MÁSODIK FEJEZET

Dante háromnegyed hatkor jött értem, ahogy megígérte. Egy perccel sem később, és egy perccel sem korábban. A szüleim már korábban távoztak. Az Outfit jövőbeli fejeként Dante nem érkezhetett túl korán a partira.

Ismét egy háromrészes öltönyt viselt, tengerészkéket világoskék csíkokkal és hozzá illő nyakkendővel. Egy pillanatra megdermedtem, amikor megláttam őt. Az én ruhám is tengerészkék volt. Az emberek azt fogják hinni, hogy direkt csináltuk, de most már semmit sem tehettünk. Végigcsináltam egy szigorú, háromnapos méregtelenítő kúrát, hogy beleférjek a szűk, hátul mélyen kivágott ruhába; nem fogok most valami mást felvenni. Bár a szűk szoknya a vádlimig ért, a combomig fel volt vágva, így különösebb gond nélkül le tudtam menni benne a lépcsőn.

Dante gyorsan végigmért.

– Gyönyörűen festesz, Valentina.

Udvariasságból mondta. Abszolút semmi jelét sem adta, hogy tényleg vonzónak talál.

– Köszönöm – mosolyogtam, és hozzáléptem.

A derekamra tette a kezét, úgy vezetett a járda mellett parkoló fekete Porschéhoz, és megfeszültem, amikor a tenyere a pucér bőrömhöz ért. Nem voltam biztos benne, de azt hiszem, hallottam, ahogy fúj egyet, és kéjesen megborzongtam az érzéstől és a gondolattól, hogy talán hatással vagyok rá. Finoman a hátamra tette a kezét, és semmi újabb jelét nem adta, hogy megleptem a részleges meztelenségemmel, ahogy a kocsi jobb oldala felé terelt, és kinyitotta nekem az ajtót. Beszálltam, szinte kábán a diadaltól, hogy sikerült reakciót kicsikarnom a jégemberből. Gyakrabban megkísérlem majd megtenni, ha házasok leszünk.

A többi vendég már megérkezett, amikor behajtottunk a Scuderi-kúria elé. Jöhettünk volna gyalog, ha nem lett volna tízcentis hó, biztonsági indokok és a magas sarkú cipőm. Dante nem fárasztotta magát semmitmondó beszélgetéssel az út alatt. Szemmel láthatóan messze jártak a gondolatai. Ezúttal nem volt látható reakció, amikor Dante ismét a pucér hátamra tette a kezét.

Ludevica Scuderi nyitott ajtót nekünk. Rocco, a férje, Dante apjának a consiglieréje mögötte várakozott a felesége vállára tett kézzel. Mindketten ragyogóan mosolyogtak, ahogy betessékeltek bennünket a kellemesen meleg előtérbe. Egy piros és fehér gömbökkel díszített két és fél méter magas karácsonyfa foglalta el a helyiség jelentős részét.

– Annyira örülünk, hogy el tudtatok jönni – mondta Ludevica melegen.

Rocco kezet rázott Dantéval.

– Gratulálnom kell a kiváló ízlésedhez. Bámulatosan fest a jövendőbeli feleséged, Dante.

Nyilvánvaló volt, hogy kezüket-lábukat törik, hogy kedvesek legyenek vele. Bár kívánatos volt, hogy az új capo megtartsa az elődje consiglieréjét, nem volt hagyomány, így Dante kijelölhetett új consiglierét, miután az apja helyébe lépett.

Dante biccentett, és visszatette a kezét a hátamra.

– Tényleg – közölte egyszerűen, míg én csak mosolyoghattam.

Ludevica megfogta a két kezemet.

– Örültünk, amikor megtudtuk, hogy Dante téged választott. Ideje, hogy a sors kárpótoljon azok után, amiken keresztülmentél.

Nem tudtam, mit mondjak erre. Talán őszintén beszélt. Nehéz volt megállapítani. Hiszen eredetileg megpróbálták Giannát férjhez adni Dantéhoz.

– Köszönöm. Ez nagyon kedves tőled.

– Gyertek be! A partit nem az előtérben tartjuk – mondta Rocco, és intett, hogy menjünk be a nappaliba.

Nevetés és beszélgetés hallatszott odabentről.

– Aria izgatottan várja, hogy ismét találkozzatok – mondta Ludevica, ahogy beléptünk a nappaliba.

Nem volt módom kifejezni a meglepetésemet, hogy Aria is itt van, mert amint a tömeg észrevett bennünket, azonnal megrohantak, hogy gratuláljanak az eljegyzésünkhöz és a közeledő esküvőnkhöz. Körülnéztem, miközben megráztam a kinyújtott kezeket. Aria a hatalmas helyiség túlsó végén állt, egy másik hatalmas karácsonyfa és a hasonlóan hatalmas férje, Luca mellett, aki birtoklón a derekán tartotta a kezét. Giannát és a vőlegényét, Matteót nem láttam sehol. Ha hinni lehetett az anyám pletykájának, akkor Scuderiék féltek, hogy a középső lányuk esetleg jelenetet rendez.

Dante megsimogatta a hüvelykujjával a hátamat, amivel megijesztett. Rápillantottam, aztán az előttünk álló házaspárra, akikről tudomást sem vettem, úgy bámultam. Ragyogóan rájuk mosolyogtam, és megöleltem Bibianát.

– Hogy vagy? – suttogtam.

Magához szorított, aztán hátralépett, mosolyt erőltetett az arcára. Csak ennyi választ várhattam mások jelenlétében.

Tommaso, a férje, aki harminc évvel idősebb volt nála, kopasz és kövér, megcsókolta a kezemet, ami rendben is lett volna a tekintetét kivéve. Mohónak nevezhettem leginkább. Megfeszültek Dante ujjai a hátamon, és megkockáztattam rá egy pillantást, de ugyanolyan zárkózott maszk volt az arca, mint általában. Tommasóra meredt, és a pasas gyorsan el is tűnt Bibianával együtt.

Egy pincér megállt előttünk egy italokkal teli tálcával, és Dante elvett egy pohár pezsgőt nekem és skót whiskyt magának. Most, hogy csillapodott a gratulálók rohama, Luca és Aria elindultak felénk. Kissé megváltozott Dante viselkedése, mint amikor egy tigris szagot fog, hogy másik ragadózó tévedt a vadászterületére. Nem megfeszült, hanem ellazult, mintha mutatni akarta volna, hogy nem aggódik, de éberré és számítóvá vált a tekintete.

Luca és Dante kezet ráztak, mindketten azzal a félelmetes cápamosollyal az arcukon. Ügyet sem vetettem rájuk, Ariára vigyorogtam, őszintén örültem, hogy ismét látom. Hónapok óta nem találkoztunk. Sokkal nyugodtabbnak látszott, mint az esküvőjén.

– Csodásan festesz – mondtam neki, amikor megöleltem.

Sötétvörös ruha volt rajta, amely csodásan kiemelte szőke haját és halvány bőrét. Nem csoda, hogy Luca alig bírta levenni róla a szemét.

– Te is – felelte, ahogy hátralépett. – Láthatom a hátát?

Megfordultam a kedvéért.

– Nahát! Hát nem csodálatos?

Lucának intézte a kérdést, ami kínos csendhez vezetett, az egekbe szökött a feszültség. Dante átkarolta a derekamat, hidegen nézte Lucát, aki megfogta Aria kezét, és megcsókolta.

– Én csak téged látlak – mondta neki halkan.

Aria kényszeredetten mosolygott.

– Meg kell keresnem Giannát, de szeretnék később beszélni veled.

– Rendben – feleltem, örültem, amikor Lucával együtt elsétáltak.

A férfiak jelenlétében egyébként sem beszélgethettünk volna Ariával.

Dantéhoz fordultam.

– Nem kedveled Lucát.

– Ez nem kedvelés kérdése. Hanem életösztön és egészséges adag gyanakvás kérdése.

– Ezt nevezem a karácsony szellemének – jegyeztem meg, és nem is akartam elrejteni a szarkazmusomat.

Dante szája ismét megrándult a jókedv apró jeleként, aztán el is tűnt.

– Ennél valamit?

– De még mennyire. – Kopogott a szemem az éhségtől az elmúlt napok fájdalmas diétája után. Ahogy átvágtunk a tömegen, észrevettem, hogy az Outfit feje nincs jelen. – Hol az apád?

– Nem akarta ellopni tőlünk a show-t. Most, hogy gyakorlatilag nyugalomba vonult, már jobban szeret távol maradni a társaságtól – felelte Dante szárazon.

– Érthető.

Kimerítőek voltak ezek a társasági események. Az embernek vigyáznia kellett, hogy mit mond és tesz, különösen, ha az Outfit fejéről van szó. Annak alapján, amilyen kemény pillantást vetett rám néhány nő, tudtam, hogy jelenleg én vagyok a kedvenc témájuk. Tudtam, hogy mit mondanak a hátam mögött: miért választott Dante Cavallaro egy özvegyet egy ártatlan, fiatal menyasszony helyett?

Dante érzelemmentes arcára néztem, a pofacsontok éles vonalára, a szeméből sugárzó számításra és éberségre, és azon kaptam magam, hogy ismét azt kívánom, bárcsak erre a kérdésre a válasz valami más lenne színtiszta logikánál.

A büféasztal olasz finomságokkal volt megpakolva. Szedtem magamnak egy szelet panettonét, mert kétségbeesetten vágytam valami édességre. Most is mennyei volt, mint mindig. Elkészítettem én is párszor, de soha nem sikerült olyan jól, mint Ludevica Scuderié.

– Dante – szólalt meg egy kellemes női hang mögöttünk.

Egyszerre fordultunk meg. Ines, a húga állt előttünk, akivel csak pár szót váltottam az évek során, mivel kilenc évvel idősebb volt nálam. Állapotos volt, a harmadik trimeszterben járhatott, ha jól tippeltem. A szoba túlsó felén játszottak az ikrei, egy kisfiú és egy kislány, Fabiro Scuderivel, aki a kortársuk volt. Ines haja ugyanolyan világos volt, mint Dantéé, és hasonló hideg távolságtartással viselkedett, de amikor megállapodott rajtam a tekintete, a szeméből, ha melegség nem is, de barátságosság sugárzott.

– És Valentina. Örülök, hogy látlak.

– Ines – köszöntöttem mosolyogva. – Ragyogóan festesz.

A hasára tette a kezét.

– Köszönöm. Nehéz volt szép ruhát találni, amelyikben elfér a pocakom. Talán segíthetnél vásárolni egyet az esküvőtökre.

– Nagyon szívesen. És ha nem bánod, boldog lennék, ha te pedig csatlakoznál hozzám, amikor menyasszonyi ruhát keresek.

Elkerekedett a kék szeme.

– Még nincs meg?

Vállat vontam. Természetesen megvolt még a ruhám az előző esküvőmről, de nem állt szándékomban újra azt felvenni. Balszerencsét jelentene.

– Még nincs, de jövő héten nézek egyet. Szabad vagy?

– Számíthatsz rám – felelte.

Sokkal melegebbé vált a tekintete. Jóval fiatalabbnak látszott harminckettőnél, és bár állapotos volt, úgy tűnt, hogy egy plusz grammot sem szedett fel. Eltűnődtem, vajon hogyan csinálja. Talán a jó géneknek köszönhető. Engem aztán biztosan nem áldott meg velük a sors. Egy perc alatt meghíznék az alkalmankénti méregtelenítő nap vagy hét és a rendszeres testedzés nélkül.

– Csodálatos.

A szemem sarkából láttam, hogy Dante mérsékelt érdeklődéssel figyel bennünket. Reméltem, hogy boldog, amiért a húga és én kijövünk egymással. Tudtam, hogy a néhai felesége Ines barátnője volt. Gyakran láttam őket együtt nevetgélni a társasági eseményeken.

– Hol a férjed? – kérdezte végül Dante.

– Ó, Pietro kiment rágyújtani Rocco Scuderivel. Nem akartak zavarni téged és a jövendőbeli feleségedet.

Megfeszült egy izom Dante arcán.

– Utánuk mehetsz, ha üzleti ügyet kell megbeszélnetek – mondtam gyorsan. – Megleszek egyedül. Valószínűleg beszélnem kellene Ariával. Talán szívesen csatlakoznál hozzám, Ines.

Ines a fejét rázta, a szemét nem vette le az ikrekről, akik hevesen vitatkoztak egymással.

– Rendet kell teremtenem, vagy sírás és vérző orr lesz a vége.

Ránk mosolygott, aztán a veszekedő gyerekekhez sietett.

Dante még nem mozdult mellőlem.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

Bólintott.

– Hamarosan visszajövök.

Figyeltem, ahogy a teraszajtóhoz megy, és eltűnik odakinn. Most, hogy egyedül maradtam, láttam, hogy jó néhány nő nyíltabban figyel. Gyorsan meg kellett találnom Ariát vagy Bibianát, mielőtt egyikük egy kínos beszélgetésbe rángat. Átkígyóztam a vendégseregen, éppen csak rájuk mosolyogtam. Végül az előtér egy csöndes sarkában találtam meg Ariát és Bibianát.

– Hát itt vagytok!

Nem is próbáltam leplezni a megkönnyebbülésemet.

– Mi a baj? – kérdezte Aria a homlokát ráncolva.

– Úgy érzem, hogy mindenki rólam és Dantéról beszél. Mondjátok, hogy csak képzelődöm!

Bibiana a fejét rázta.

– Nem képzelődsz. A legtöbb özvegy nem olyan szerencsés, mint te.

– Tudom, de akkor is. Bárcsak ne mutatnák ki ennyire a döbbenetüket az eljegyzésem miatt.

– Majd elmúlik – vigasztalt Aria, aztán grimaszt vágott. – Hamarosan ismét Gianna lesz a napi pletyka témája.

– Sajnálom. Hallottam, hogy jelenet volt Gianna eljegyzésén.

Aria bólintott.

– Ja. Gianna nehezen tudja leplezni, hogy nem akar férjhez menni.

– Ezért nincs itt Matteo Vitiello? – kérdezte Bibiana.

Én is tűnődtem rajta, de nem akartam kíváncsiskodni.

– Nem. De Salvatore Vitiello halála óta Matteo a második számú főnök, és New Yorkban kell maradnia, ha Luca elutazik.

Figyeltem az arcát, látszik-e rajta nyoma a feszültségnek, amelyet a hangjában hallottam, de megtanulta elrejteni az érzéseit. Gondjai lennének Lucának New Yorkban? Fiatal volt capónak. Talán bizonyos erők lázadásra készültek. Régen Aria talán elmondta volna nekem, de most, hogy a chicagói Outfit jövendő főnökének a menyasszonya vagyok, már óvatosnak kellett lennie, hogy mit árul el. Lehet, hogy próbáltunk együttműködni, de New York és Chicago egyértelműen nem voltak barátok.

– Van értelme – jegyeztem meg.

Bibiana rám meredt. Biztos ő is észrevette a feszültséget Aria szavaiban.

Elkerekedett Aria kék szeme.

– Még meg sem mutattad az eljegyzési gyűrűdet!

Kinyújtottam a kezemet.

– Gyönyörű – rebegte Aria.

– Az. Dante választotta nekem. – A második eljegyzési gyűrűm volt, és a második alkalom, hogy nem a szerelem záloga. – Meddig maradtok Chicagóban? Van időd átjönni egy kávéra?

– Holnap reggel utazunk el. Luca vissza akar térni New Yorkba. De pár nappal korábban jövünk el az esküvődre, szóval akkor talán kávézhatunk együtt, hacsak nem leszel nagyon elfoglalva.

– Nem, nem lesz nagy ünnepség, szóval lesz időm találkozni veled egy kávéra. Hívj fel, ha majd többet tudsz!

– Úgy lesz.

– Veled mi van, Bibiana, te ráérsz átjönni holnap? Már jó ideje nem volt alkalmunk beszélgetni.

Bibiana az ajkába harapott.

– Lehetséges, azt hiszem. Most, hogy már majdnem a főnök felesége vagy, Tommaso már aligha mondhat nemet.

– Pontosan – vágtam rá, aztán ismét Ariához fordultam. – Hol van Luca?

Aria körülnézett.

– Beszélni akart a szüleimmel Matteo és Gianna esküvőjéről. Tovább tart, mint gondoltam.

Lehet, hogy felmondják az eljegyzést? Az lenne aztán az év pletykája! Nem tudtam elképzelni, hogy megkockáztatják, bármennyire nem akarta Gianna az egészet.

Dante jelent meg a nappaliba vezető ajtóban, megállapodott rajtam a tekintete.

– Azt hiszem, mennem kell – mondtam. Megöleltem Ariát és Bibianát, aztán Dantéhoz léptem. Megálltam előtte. – Megyünk?

Roppant feszültnek látszott.

– Igen. De hazamehetsz a szüleiddel, ha maradni akarsz még.

Ez csak még több pletykához vezetne. Az ember nem jelenhetett meg egy partin a vőlegényével, hogy aztán nélküle távozzon.

– Nem hiszem, hogy bölcs lépés lenne.

Dante arcán látszott, hogy megérti.

– Természetesen.

– Minden rendben? – kérdeztem, amikor az autóban ültünk. Most, hogy jegyesek voltunk, úgy gondoltam, nem baj, ha megkérdezem.

Megfeszültek Dante ujjai a kormányon.

– Az oroszok több gondot okoznak a szokásosnál, és nyilvánvalóan nem segít a helyzeten, hogy Salvatore Vitiello ilyen kritikus időben halt meg, és New Yorknak új capóval kell működnie.

Meglepetten néztem rá. Nem számítottam részletes válaszra, amikor feltettem a kérdést. A legtöbb férfi nem szeretett üzletről beszélni a feleségével, és én még nem is mentem hozzá.

Dante rám pillantott.

– Meglepettnek látszol.

– Az is vagyok – vallottam be. – Köszönöm, hogy őszinte választ adtál.

– Szerintem az őszinteség a működőképes házasság kulcsa.

– Nem azoké a házasságoké, amelyeket ismerek – jegyeztem meg szárazon.

Dante oldalra biccentette a fejét.

– Igaz.

– Szóval nem gondolod, hogy Luca jó capo?

– Jó capo, vagy legalábbis az lesz, ha kigyomlálja az ellenségeit.

Nyugodtan mondta ezt. Mintha a kigyomlálás nem azt jelentené, hogy embereket ölnek meg, mert kényelmetlenné váltak, vagy veszélyeztetik valakinek a hatalmát.

– Te is ezt fogod tenni, ha az Outfit főnöke leszel?

– Igen, ha szükséges, de én az elmúlt pár évben megalapoztam a jogaimat. Sokkal idősebb vagyok Lucánál.

De még így is az Outfit történetének legfiatalabb főnöke. Őt is kóstolgatni fogják.

Dante megállt a szüleim háza előtt. Leállította a motort, megkerülte az autó elejét, aztán kinyitotta nekem az ajtót. Megfogtam a kezét, és kiszálltam, egy pillanatra olyan közel kerültünk egymáshoz, hogy könnyű lett volna megcsókolnom őt. Hátralépett, ismét tisztes távolság lett köztünk, aztán az ajtóhoz vezetett. Felé fordultam.

– Soha nem láttalak még testőrrel. Nem kockázatos egyedül odakinn?

Dante sötéten mosolygott.

– Van nálam fegyver, és ha valaki meg akar lepni, hát hadd próbálkozzon.

– Te vagy a legjobb céllövő az Outfitben.

– A legjobbak közé tartozom, igen.

– Jó, akkor biztonságban érezhetem magam, gondolom.

Viccnek szántam, de Dante halálosan komolynak látszott.

– Biztonságban vagy.

Haboztam. Megpróbál vajon megcsókolni? Négy hét múlva házasok leszünk. Végül is nem kellett távol tartanunk magunkat egymástól az illem kedvéért. Amikor világossá vált, hogy Dante nem teszi meg az első lépést, hozzáléptem, és megpusziltam az arcát. Nem mertem az arcába nézni, inkább kinyitottam az ajtót, beléptem, és hagytam, hogy becsukódjon mögöttem. Vártam pár pillanatig, aztán kikukucskáltam az ajtó melletti ablakon. Elindult Dante autója. Eltűnődtem, vajon miért nem próbált megcsókolni. Azért, mert még nem vagyunk házasok? Talán azt gondolta, nem illik fizikailag közel kerülnünk egymáshoz az esküvő előtt. Vagy még mindig szerelmes a feleségébe? Nem is néztem a kezére, hogy lássam, levette-e a régi jegygyűrűjét. Vajon ezért beszéltek rólam ma az emberek?

HARMADIK FEJEZET

Bibiana átjött másnap délután, vörös volt a szeme a sírástól. A könyvtárba tereltem, és leültettem a bőrkanapéra.

– Mi történt?

– Tommaso dühös, hogy még nem vagyok terhes. Azt akarja, hogy orvoshoz menjek, hogy kiderüljön, mi a baj.

Már majdnem négy éve házasok voltak, de Bibiana titokban fogamzásgátlót szedett.

– Talán nem lenne olyan rossz teherbe esned. Ha van egy kisbabád, akkor van valakid, akit szerethetsz, és aki viszontszeret.

Átkaroltam. Szívszaggató volt figyelni, ahogy Bibiana egyre levertebb lett az elmúlt években a Tommasóval kötött házassága miatt. Azt kívántam, bárcsak tehetnék érte valamit.

– Talán igazad van. És talán Tommaso nem nyúlna hozzám, ha nagy lenne a hasam. – Megrázta a fejét. – Inkább ne beszéljünk róla. Egy időre el akarok feledkezni a gondjaimról. Szóval veled mi a helyzet? Hogy mennek az esküvői előkészületek?

Vállat vontam.

– Az anyám lefoglalt egy báltermet az egyik szállodában. Nekem nincs más dolgom, mint megvenni a menyasszonyi ruhát.

– Ismét fehér ruhád lesz?

– Nem hiszem. Az anyám szerint nem lenne illendő. Talán krémszínű. Az jó lesz.

Bibiana fújt egyet.

– Szerintem nevetséges, hogy nem vehetsz fel fehér ruhát csak azért, mert voltál már férjnél. Hiszen az nem volt valódi házasság.

– Pszt – sziszegtem, és a könyvtár csukott ajtajára tévedt a tekintetem. Jó ideje már, hogy beszámoltam Bibianának az Antonióval kötött házasságom valódi természetéről. – Tudod, hogy senki sem tudhatja meg.

– Nem értem, miért próbálod védeni őt. Antonio meghalt. És kihasznált téged. Most már magaddal kellene törődnöd.

– Magammal törődöm. Segítettem Antoniónak elárulni az Outfitet. Melegnek lenni bűn, te is tudod.

– Ez nevetséges.

– Tudom, de a maffia egyhamar nem fog megváltozni, bármennyire is szeretnénk.

– Ha nem akarod elárulni Danténak, akkor mit fogsz csinálni a nászéjszakádon? Nem aggódsz, hogy rájön, nem háltad el a házasságot Antonióval?

– Talán nem veszi észre.

– Ha olyan lesz, mint az én első alkalmam, akkor észre fogja venni.

– Tommaso borzalmasan bánt veled. Te nem akartad, így természetes, hogy véreztél. Még mindig dühbe gurulok, ha csak eszembe jut.

Bibiana nyelt egyet.

– Ami történt, megtörtént. Tényleg azt kívánom, bárcsak egy meleg férfi felesége lennék.

Keserűen felnevetett. Megfogtam a kezét.

– Talán szerencséd lesz, és Tommaso szívrohamot kap, vagy lelövik az oroszok.

Még csak nem is vicceltem. Azt akartam, hogy Bibiana megszabaduljon attól a férfitól.

Bibiana elvigyorodott.

– Milyen szomorú, hogy én is ebben reménykedem.

– Még szép, hogy meg akarsz szabadulni tőle. Értem én. Mindenki ezt tenné a helyedben.

Az arcomat vizslatta.

– Szóval, veled mi a helyzet? Te le akarsz feküdni Dantéval?

– Egyértelműen. Alig várom.

Égett az arcom, de ez volt az igazság, és nem láttam benne semmi rosszat, hogy szexelni akarok a jövendőbeli férjemmel. Végül is Dante vonzó férfi volt.

– Akkor talán előkészületeket kellene tenned, hogy Dante ne jöjjön rá, hogy az első házasságod csak kirakat volt.

– Mi? Keressek valakit, akivel lefeküdhetek? Nem fogom megcsalni Dantét. A szexnek csak házasságban van helye.

Bár igyekeztem nem a szívemre venni mindent, amit az anyám tanított nekem, és hagyni, hogy az agyamba égjenek a katolikus tanáraim szigorú szavai, ám el sem tudtam képzelni, hogy közel kerüljek valakihez, akinek nem köteleztem el magam.

Fojtott nevetés robbant ki Bibianából.

– Nem erre gondoltam. – Lehalkította a hangját, elvörösödött az arca. – Arra gondoltam, hogy használhatnál dildót.

Egy pillanatig nem is tudtam, mit mondjak. Sosem jutott eszembe ilyesmi.

– Honnan szednék egy dildót? Aligha kérhetem meg az apám testőreit, hogy vigyenek el egy szexboltba. Az anyám belehalna a szégyenbe, ha megtudná. És én is belehalnék a szégyenbe, amikor belépek egy ilyen boltba.

– Bárcsak szerezhetnék neked egyet, de Tommaso dühös lenne, ha megtudná.

Még nem halványultak el teljesen Bibiana arcán a zúzódások Tommaso utolsó kirohanása óta.

– Talán jobb is így. Egyébként sem tetszik az ötlet, hogy szexszeljek egy tárggyal. Majd kitalálok valamit.

– Dantét valószínűleg úgyis teljesen lefoglalják majd a saját igényei ahhoz, hogy észrevegye. A férfiak már csak ilyenek.

Ez nem nyújtott túl nagy vigaszt. Reméltem, hogy Danténak az én igényeim is fontosak lesznek majd.

Remegtem az izgalomtól, amikor végre elérkezett január 5-e, az esküvőm napja – nem csak a nászéjszaka miatt. Tudtam, hogy ez a második esélyem egy boldog házasságra. A mi világunkban ez nem adatik meg a legtöbb embernek. Nyomorúságos kapcsolatban élték le az életüket, míg a halál végre elválasztotta őket egymástól.

Régóta nem éreztem már olyan reményt, mint amikor végigsétáltam az oltárhoz a krémszínű, flitteres ruhámban. Dante divatosan festett a fekete öltönyben és mellényben. Egy pillanatra sem vette le rólam a szemét, és biztos voltam benne, hogy elismerés és jóváhagyás jele suhant át az új férjem arcán, amikor az apám átadott neki. Meleg volt a keze az enyémben, és mielőtt a pap elkezdte a beszédet, halványan rám mosolygott, amitől legszívesebben lábujjhegyre álltam volna, és megcsókolom.

Az anyám hangosan sírt az első sorban. Látszott rajta, hogy nem is lehetne boldogabb, az apám pedig gyakorlatilag sugárzott a büszkeségtől. A bátyám, Orazio – aki csak két órája érkezett meg Clevelandből, ahol az Outfitnek dolgozott – volt az egyetlen, akin látszott, hogy alig várja, hogy távozhasson. Inkább Bibiana és Aria bátorító mosolyára figyeltem. Míg a pap beszélt, én Dantéra pillantgattam, és majd meghasadt a szívem attól, amit láttam. Többször is fájdalom ömlött el rajta. Mindketten elveszítettünk valakit, de Dante számára ez a valaki az élete szerelme volt, ha hinni lehetett a pletykáknak. Vajon versenyezhetek én ezzel?

Amikor eljött a csók ideje, Dante habozás nélkül lehajolt, és az ajkamra tapasztotta a meleg száját. Egyértelműen nem érződött jégembernek. Mamma szavai jutottak eszembe, és elöntött az izgalom. Talán nem tudom elfeledtetni Dantéval az első feleségét – talán nem is akarom –, de esetleg segíthetek neki továbblépni.

A templomi szertartás után valamennyien áthajtottunk a szállodába az ünnepségre. Most maradtunk először kettesben Dantéval házaspárként. Nem fogta a kezemet vezetés közben, de valószínűleg egyébként sem volt az a fogdosós fajta pasas. Jobban aggasztott a feszült álla és az acélos tekintete.

– Szerintem jól ment, nem gondolod? – kérdeztem, amikor túlságosan nyomasztóvá vált a csend.

Dante felém kapta a tekintetét.

– Igen, a pap jó munkát végzett.

– Bárcsak az anyám ne sírt volna olyan sokat. Általában jobban össze tudja szedni magát.

Dante feszülten mosolygott.

– Örül neked.

– Tudom. – Elhallgattam egy pillanatra. – Te boldog vagy?

Tudtam, hogy kockázatos kérdés.

Szemmel láthatóan bezárkózott az arca.

– Természetesen boldoggá tesz ez a házasság.

Vártam valami többre, de az út maradék része csendben telt el. Nem akartam veszekedéssel kezdeni a házasságunkat, ezért nem forszíroztam a dolgot.

Dante a hátamra tette a kezét, amikor kiszálltunk az autóból, és elindultunk a bejárat felé.

– Nagyon gyönyörű vagy, Valentina.

Felpillantottam rá, de egyenesen előrenézett. Talán rájött, hogy milyen hidegen viselkedett a kocsiban, és bűntudatot érzett miatta.

A szálloda báltermét gyönyörűen feldíszítették rózsaszín és fehér rózsákkal. Dante a derekamon tartotta a kezét, ahogy az asztalunkhoz sétáltunk a vendégek éljenzése közepette. A legtöbben előttünk érkeztek, és már elhelyezkedtek az asztaluknál. Együtt ültünk a szüleimmel és a bátyámmal, valamint Dante szüleivel, a húgával és a sógorával. Nem beszéltem Dante szüleivel pár rövid udvarias megjegyzést kivéve. De elég kedvesek voltak. A bátyám, Orazio úgy tett, mint aki nagyon el van foglalva valamivel az iPhone-ján, de tudtam, hogy csak próbálja elkerülni az apánk faggatózását.

Aria és Luca, Matteo és Gianna, valamint az egész Scuderi család a tőlünk jobbra lévő asztalnál ült. Aria rám mosolygott, aztán visszafordította figyelő tekintetét a húgára és Matteóra, akiken látszott, hogy mindjárt összevesznek. Pokoli lesz a házasságuk. Úgy tűnt, Matteót nem zavarják a dühös pillantások, amelyeket Gianna vetett rá.

– Gyönyörűen festetek együtt – jegyezte meg Ines, visszarántva a figyelmemet az asztalunkhoz.

Dante kifejezéstelen arccal nézett rám.

A pincérek ezt a pillanatot választották, hogy tányérokkal megpakolva belépjenek a bálterembe.

A négyfogásos vacsora után végre eljött a táncunk ideje. Dante a táncparkettre vezetett, és a mellére vont. Felmosolyogtam rá. Meleg és erős volt, és jó táncos. Tökéletes volt az illata, mint a meleg nyári szellőé, de társult hozzá valami nagyon férfias. Alig vártam, hogy megosszam vele az ágyamat, lássam, mi rejtőzik a drága öltöny anyaga alatt. A vállára hajtottam volna az arcomat, ha magunkban vagyunk, de mindenki minket nézett, és nem hittem, hogy Dante szeret intimitást mutatni nyilvános helyen.

A vendégeinket természetesen nem zavarta. Hamarosan felhangzott a kiáltás. „Bacio, bacio!”

Dante lepillantott rám, felvonta az egyik szemöldökét.

– Tiszteletben tartjuk az óhajukat, vagy ügyet sem vetünk rájuk?

– Szerintem tiszteletben kellene tartanunk a kívánságukat.

Tényleg nagyon szerettem volna tiszteletben tartani a kívánságukat.

Dante szorítása erősödött a hátamon, és keményen a számra tapasztotta az ajkát. Nem vette le rólam a kék szemét, és egy pillanatig biztos voltam benne, hogy valami melegséget látok benne. De aztán elárasztották a vendégek a táncparkettet, hogy csatlakozzanak hozzánk, és véget ért a csókunk. Nem sokkal később Fiore Cavallaro lekért, és Danténak táncolnia kellett az édesanyjával. Az apósomra mosolyogtam, nem tudtam, hogyan viselkedjek vele. Ugyanaz a hideg tartózkodás áradt belőle, mint Dantéból.

– A feleségemmel együtt azt reméltük, hogy Dante olyan valakit választ, aki még nem volt férjnél – szólalt meg, és nehezemre esett leplezni a döbbenetemet.

Nehéz volt tovább mosolyognom, de nem akartam, hogy az emberek rájöjjenek, Fiore mondott nekem valamit, ami fájt.

– Megértem – feleltem csöndesen.

– De meggyőzött bennünket az érvelése. Danténak gyorsan szüksége van örökösre, és egy nem túl fiatal nő talán jobb anyja lehet az unokáinknak.

Bólintottam. Minden porcikámmal gyűlöltem a hideg logikájukat. Nem mintha ezt elárulhattam volna neki.

– Nem akarok kegyetlennek hangzani, de ez érdekházasság, és biztosan tudod, hogy mit várnak tőled.

– Igen. És alig várom, hogy gyerekeim legyenek Dantétól.

Ez volt az igazság. Mindig akartam gyerekeket. Még a mesterséges megtermékenyítésen is gondolkodtam, amikor Antonio felesége voltam, de jobban meg akartam ismerni Dantét, mielőtt megpróbálok teherbe esni. Természetesen ezt sem árulhattam el az apjának.

Ahogy elvárható volt, a bátyám vette át Fiore helyét a következő táncnál.

– Örülök, hogy el tudtál jönni – mondtam, ahogy felnéztem rá.

A szeme ugyanolyan sötétzöld, a haja pedig majdnem fekete volt, mint az enyém, de csak ebben hasonlítottunk egymáshoz. Sosem álltunk közel egymáshoz – de nem azért, mert nem próbálkoztam. Nem voltam biztos benne, hogy ez valaha megváltozik. Neheztelt az apánkra, mert elkényeztetett, és néha arra gondoltam, rám is neheztel, amiért nekem könnyebb volt.

– Nem maradhatok sokáig – felelte egyszerűen.

Bólintottam, nem is számítottam másra. Orazio kerülte az apánkat, amennyire csak lehetett.

Örültem, amikor Pietro, Ines férje felkért táncolni. Csöndes ember volt, és nem lépett a lábamra, szóval nem bántam volna vele táncolni az este végeztéig, hogy elkerüljem a kínos beszélgetéseket. Természetesen ez nagyon nagy illetlenség lett volna. Pietro után jó vendéglátóként táncolnom kellett New York fejével. Bár Aria szemlátomást kényelmesen érezte már magát Luca társaságában, én egyértelműen nem. Ennek ellenére megfogtam a kezét, amikor felém nyújtotta. Nem mosolygott. Csak akkor volt őszinte a mosolya, amikor Ariára nézett.

Dante magas volt és izmos, de Lucával hátra kellett hajtanom a fejemet, hogy a szemébe nézhessek. Tudtam, hogy az emberek figyeltek bennünket, ahogy táncoltunk. Különösen Dante acélkemény tekintete követte minden mozdulatunkat, bár közben Ariával táncolt. Luca sem látszott boldogabbnak attól, hogy Dante átkarolta Ariát. A mi világunkban birtoklók voltak a férfiak. A Dantéhoz és Lucához hasonló férfiak pedig teljesen más kategóriába tartoztak.

Alig bírtam elrejteni a megkönnyebbülésemet, amikor véget ért a dal, és elkezdődött a következő. Luca arcán látszott, hogy megérti. Valószínűleg hozzászokott már, hogy az emberek kényelmetlenül érzik magukat a jelenlétében. Matteo volt a következő táncpartnerem. Nem ismertem őt jól, de hallottam a temperamentumáról és arról, milyen jól bánik a késsel.

– Szabad? – kért fel túlzott meghajlással.

Gúnyosan pukedliztem válaszul.

– Természetesen.

Meglepetés villant a szemében. Cápamosollyal vont magához. Szorosabban, mint ahogyan Luca megkockáztatta. Szorosabban, mint ahogy bármilyen épelméjű férfi megkockáztatta volna.

– Azt hiszem, láttam, hogy megrándult a férjed arca – mormogta. – Egy hozzá hasonló rideg fickónál ez felér egy érzelmi kitöréssel, gondolom.

Kifújtam a levegőt, próbáltam elfojtani a nevetést.

– Te aztán nem szeretsz kertelni, igaz?

Vidámság csillogott a sötét szemében.

– Ó, szeretem én a kerteket, főleg a bozótot, ne aggódj.

Kirobbant belőlem a nevetés. És nem egy úri hölgyhöz méltó, visszafogott kuncogás. Hanem éles hangú vihogás.

– Biztos vagyok benne, hogy ez illetlen megjegyzés volt.

Éreztem, hogy egy pár fej felénk fordul, de nem bírtam visszafogni magam.

– Igazad van. Figyelmeztettek, hogy viselkedjek a főnök feleségének társaságában, és ne okozzak szakadást New York és Chicago között – vallotta be lazán.

– Ne aggódj! Nem foglak elárulni.

Matteo rám kacsintott.

– Attól félek, hogy túl késő.

– Azt hiszem, ismét én vagyok a soros – közölte Dante, aki hirtelen megjelent mellettünk, dühösen meredt Matteóra, aki ezt szemmel látható higgadtsággal fogadta.

Matteo hátralépett.

– Természetesen. Ki tudná sokáig távol tartani magát egy ilyen sötét szépségtől?

Lehajolt, és megcsókolta a kezemet. Megmerevedtem, nem a csók miatt, hanem Dante tekintete láttán. Gyorsan megfogtam és megszorítottam a kezét, és Aria hirtelen mellettünk termett.

– Matteo, most velem kell táncolnod.

Megtette, és Aria bölcsen elterelte őt Dantétól és tőlem.

– Azt hittem, hogy táncolni akarsz velem – mondtam kényszeredett nemtörődömséggel, és felnéztem Dante kemény arcába.

Megállapodott rajtam a kék szeme. Átkarolt, és mozogni kezdtünk a zene ritmusára. Nem tudtam, mi volt a dühének forrása: a féltékenység vagy Matteo tiszteletlensége.

– Mit mondott? – kérdezte végül Dante.

– Hm?

– Mi nevettetett meg?

Talán mégis a féltékenység volt a fő hajtóerő. Logikátlanul boldoggá tett.

– A bozótokról viccelődött.

Felismerés villant Dante arcán.

– Óvatosabbnak kellene lennie.

Nyilvánvaló volt a fenyegetés. Még jó, hogy Matteo és Luca nem hallotta.

– Azt hiszem, egy kissé feszült a problémák miatt Giannával.

– Annak alapján, amit hallottam, mindig robbanékony volt, már az eljegyzése előtt is a Scuderi lánnyal.

– Nem mindenki olyan fegyelmezett, mint te – jelentettem ki nyomatékosan.

Felvonta a szemöldökét, de nem válaszolt semmit.

Éjfél után nem sokkal kimentettük magunkat Dantéval. A szálloda felajánlotta nekünk a legnagyobb lakosztályt éjszakára, de Dante szívesebben ment inkább haza, és igazán örültem neki. Alig vártam, hogy végre beköltözzek Dante házába. Bár aggódtam is, mivel azt korábban a néhai feleségével osztotta meg. Valószínűleg tele volt rengeteg emlékkel. Bibiana keresztbe tette az ujjait, amikor elmentem mellette, és nem tudtam megállni, hogy mosolyogjak.

NEGYEDIK FEJEZET

Örültem, hogy eljött a nászéjszakánk. Az első igazi nászéjszakám, amelyre olyan hosszú ideig vártam.

Egyikünk sem beszélt az úton Dante a chicagói Gold Coaston lévő kúriája felé. A csend kezdett gyűlöletes hagyománnyá válni számunkra. A forgalmat figyeltem az oldalsó ablakon keresztül, és kétségbeesetten próbáltam leplezni az egyre növekvő idegességemet. Lehetséges egyszerre érezni izgalmat és rettenetet?

Dante lelassított, amikor közeledtünk egy hatalmas, világosbarna, háromszintes kúriához. Megnyomott egy gombot a műszerfalon, és feltárult a kovácsoltvas kapu, mi pedig áthajtottunk rajta, aztán be egy dupla garázsba. Nem volt messze innen a családom háza. Kisebb volt, mint Dantéé, ami természetes. A főnök helyettesének nem lehetett nagyobb háza a capóénál.

Dante leparkolt egy Mercedes SUV mellett, és kisegített a kocsiból, ami nem volt könnyű a ruhámban. Meleg és szilárd volt a keze. Mindig meglepett, hogy nem olyan jéghideg, mint a személyisége. Eleresztett abban a pillanatban, ahogy felálltam, és majdnem a keze után nyúltam, de visszafogtam magam. Nem akartam erőltetni. Talán csak zárt ajtók mögött tudta elengedni magát.

Az oldalajtón keresztül vezetett be a kúria előterébe. Sötét fából készült a padló és a lépcső, és egy csillár ontott ránk meleg fényt. Fura módon csöndes volt minden. Tudtam, hogy van szobalánya és szakácsa, akik intézték a háztartás ügyeit.

– Szabadnapot adtam Zitának és Gabynak – vetette oda.

Ilyen könnyen olvasott a gondolataimban?

– Az jó – mondtam, és megrándult az arcom, hogyan hangozhatott a megjegyzésem.

Nem gondoltam, hogy az egész házat szórakoztatjuk majd a hálószobából kiszűrődő hangokkal, de örültem, hogy az első közös éjszakánkat teljes magányban töltjük.

Dante egyenesen a lépcső felé indult, aztán megtorpant, kezével a korláton, hogy visszanézzen rám. Megálltam az előtér közepén, de gyorsan utánasiettem, és követtem az emeletre. Remegett a gyomrom az idegességtől.

Ez volt a második nászéjszakám, de majdnem ugyanolyan tapasztalatlan voltam, mint oly sok évvel ezelőtt, ám nagyon reméltem, hogy ez ma éjjel megváltozik. Antonióval néha csókolóztunk a házasságunk kezdetén, és párszor még a mellemet is megérintette a hálóingen keresztül, de lemondtunk ezekről az intimitásra irányuló haszontalan kísérletekről, amikor világossá vált számomra, hogy nincs kedve hozzá.

Igazi feleség, igazi asszony akartam lenni, és Dantéról tudtam, hogy Antonióval ellentétben ő tökéletesen képes elhálni a házasságunkat. De ez volt a gondom is. Mi van, ha Dante észreveszi, hogy szűz vagyok? Eltitkolhattam előle? Talán ha megkérem, hogy kapcsolja le a lámpát, akkor eltitkolhatom, hogy kellemetlen érzés a számomra, vagy az idegességre foghatom, amiért valaki mással vagyok Antonión kívül. De mi van, ha megérzi a szűzhártyámat? Akkor mit mondok neki? Meg kellett volna szabadulnom tőle egy vibrátor segítségével, de a romantikus részem nem akarta egy tárggyal elveszíteni a szüzességét. Nevetséges volt.

Félbeszakította a gondolataimat, amikor Dante kinyitotta a fő hálószoba ajtaját, és intett, hogy lépjek be. Elsétáltam mellette, a menyasszonyi ruhám lágyan suhogott a mozdulattól. Futólag Dantéra pillantottam, hogy lássam, milyen hangulatban van, de szokás szerint kifejezéstelen volt az arca. A franciaágy fekete fából készült, és fekete szaténtakaró borította. Egy pillanatig eltűnődtem, vajon feketén tartotta-e a felesége halála óta. És aztán egy még rosszabb gondolat ébredt bennem: ugyanezt az ágyat osztotta meg az első feleségével?

– Az az ajtó vezet a fürdőszobába – biccentett Dante egy sötét ajtóra a jobbomon.

Tétováztam. Azt akarta, hogy felfrissítsem magam? Becsukta a hálószoba ajtaját, és kezdte meglazítani a nyakkendőjét. Nem ő akart levetkőztetni engem? Az ablakhoz lépett, és kinézett, háttal nekem. Vettem az adást. Csalódottan besétáltam a márvány fürdőszobába. Fekete márvány volt, szóval Dante valószínűleg csak szerette a feketét. Az ablakhoz mentem, amely ugyanabba az irányba nyílt, mint a hálószobáé, és azon tűnődtem, vajon Dante ugyanazt látta-e, mint én – a viharos tavat, az éjkék eget pettyező fekete felhőket, amelyek eltakarták a holdat –, vagy messze járt, beleveszett az emlékeibe? Kínos volt a gondolat, ezért elfordultam hát az ablaktól, és vetkőzni kezdtem, hogy gyorsan lezuhanyozzak. A hagyománynak megfelelően leborotváltam a lábamat az esküvő előtt, így azzal nem kellett foglalkoznom. Megtörölköztem, felvettem a szilvaszín szatén hálóinget, amelyet erre az alkalomra vettem, és megkeféltem a hajamat. Ismét remegett a gyomrom az idegességtől és az izgalomtól. Kellett pár pillanat, hogy összeszedjem magam, hogy olyan tapasztalt asszonynak látszódjak, amilyen elméletileg voltam, aztán visszamentem a hálószobába. Dante nem mozdult el az ablaktól. Megengedtem magamnak, hogy egy percig csodáljam a fekete öltönyében. Erősnek és kifinomultnak látszott, érinthetetlennek a zsebre dugott kezével. Jégembernek, hidegnek, érzéketlennek, fegyelmezettnek.

Idegesen megköszörültem a torkomat, mire felém fordult. Futólag végigsiklott a testemen a hideg kék tekintete, de nem változott az arckifejezése. Vágynak még a szikrája sem látszott rajta. Semmi. Akár kőből faraghatták volna. Antonio legalább dicsérte a szépségemet a nászéjszakánkon. Még meg is csókolt, próbálta megjátszani, hogy képes kívánni engem, de elég hamar nyilvánvalóvá vált, hogy az a csók nem jelentett számára semmit.

De mi akadályozta Dantét? Lelombozódtam magamban a reakciójától. Tudtam, hogy sok férfi kellemes látványnak tart, pedig ők soha nem láttak lengén felöltözve, de Dantén nem látszott, hogy érdekelném. Tudtam, hogy a felesége teljesen másképp nézett ki, mint én. Én magas voltam és sötét, ő pedig apró, világosbarna hajjal.

– Lefeküdhetsz. Lezuhanyozom – közölte.

Egy pillanatra elkapta a tekintetét, de aztán bement a fürdőszobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Próbáltam csillapítani a csalódottságomat, az ágyhoz léptem hát, és bebújtam a takarók alá. Antoniónál tudtam, hogy nem úgy fog reagálni a testemre, ahogyan szerettem volna, de azt hittem, hogy Dantéval más lesz a helyzet. Talán szüksége volt egy percre, hogy összeszedje a gondolatait. A mai nap nem lehetett könnyű a számára. Szerette a feleségét, és biztosan nagyon nehéz volt újra megnősülnie. Talán szüksége volt egy zuhanyra, hogy mentálisan felkészüljön a nászéjszakára.

Hosszú ideig folyt a víz a zuhanyozóban, és végül elnehezült a szemhéjam. Próbáltam ellenállni a fáradtságnak, de egy ponton biztosan elbóbiskoltam, mert hirtelen felriadtam, amikor benyomódott az ágy. Arra az oldalra pillantottam, ahol Dante elnyúlt. Félmeztelen volt, és semmit sem szerettem volna jobban, mint megsimogatni a még mindig kissé lebarnult, kemény hasát és mellét. Megállapodott rajtam a hűvös tekintete. Képtelenség volt megmondani, hogy mire gondol. Vajon most majd értem nyúl?

A hátamon feküdtem, vártam, hogy csináljon valamit, egyszerre voltam ideges, izgatott, és féltem is. Kényszerítenem kellett magam, hogy ne én tegyem meg az első lépést. Túlságosan nagy arcátlanság lett volna.

– Korán kezdődik holnap a napom – csak ennyit mondott, aztán lekapcsolta a lámpát, és hátat fordított.

Örültem, hogy a sötétség elrejti a döbbenetemet és csalódottságomat. Vártam pár percig, hogy meggondolja magát, érvényesítse a jogait, de nem tette. Nyugodtan és mozdulatlanul feküdt mellettem, a háta alig pár centire a karomtól.

Fájdalom öntött el, és az oldalamra fordultam, háttal neki. Dante a nőket szerette, akkor miért nem akart lefeküdni velem? Mi volt a baj velem, hogy két nászéjszaka után még mindig érintetlen vagyok, mint a szűz hó? Nem voltam biztos benne, hogy képes vagyok még egyszer keresztülmenni ezen. Meg akartam tapasztalni a vágyat, azt akartam, hogy kívánjanak. Antoniónál a kezdetektől tudtam, hogy vesztett csata lenne megpróbálni őt elcsábítanom, de Dantéval legalább meg kellett kísérelnem. Ha még mindig szereti is a feleségét, akkor is férfi. Vannak vágyai, és tökéletesen képes voltam megadni neki, amire fizikailag vágyott, ha az érzelmeit elzárta is.

Hallgattam a nyugodt légzését. Bár nem értünk egymáshoz, éreztem a testéből sugárzó forróságot. Nem volt jégember. Kellett lennie módnak rá, hogy rést törjek a maszkján.

ÖTÖDIK FEJEZET

Dante már nem volt az ágyban, amikor másnap reggel felébredtem. Hideg volt az ágy másik fele, amikor rátettem a tenyeremet. Elnyomtam a dühöt, ellenőriztem, hogy zárva van-e az ajtó, mielőtt a bugyimba csúsztattam a kezemet. Az Antonióval töltött évek alatt megtanultam, hogy az ujjaimmal elégítsem ki magam. Dante párnájába fúrtam az arcomat, beszívtam a pézsmaillatát, és elképzeltem, hogy az ő keze az, ahogy a csúcsra juttattam magam. Utána egy ideig a hátamon feküdtem, legszívesebben egyszerre sírtam és nevettem volna.

Kibújtam az ágyból, bementem a fürdőszobába, és szép lassan szalonképessé tettem magam. Egy térdig érő, testre simuló barna ruhát választottam cuki piros kasmírkardigánnal. Ha Dantét nem is érdekelte, jobban éreztem magam, ha gondosan öltöztem fel. Kiléptem a hálószobából, tétováztam, és végignéztem a hosszú folyosón, eltűnődtem, vajon mit rejt a többi ajtó. Majd máskor kell körülnéznem. Inkább lementem a lépcsőn. Nem tudtam, várnak-e lenn reggelire. Nem ismertem az új otthonomat, sem az embereket, akik itt dolgoztak, és ami a legrosszabb: nem ismertem a ház urát, a férjemet.

Résnyire nyitva volt a dupla ajtó, és odasétáltam, aztán ácsorogtam egy pillanatig előtte, mielőtt beléptem. Arra számítottam, hogy Dante már nincs itthon, és meglepődtem, amikor az ebédlőasztalnál ülve találtam a hatalmas nappaliban és étkezőben. Ahogy a ház többi részén, a padló itt is sötét fából készült, a falakat világos bézsre festették, a bútor pedig sötét volt és impozáns.

Az újság elrejtette Dante arcát, de lejjebb eresztette, amikor meghallotta, hogy belépek. A barna cipőm sarka kopogott a keményfa parkettán, ahogy lassan közeledtem az asztalhoz, nem tudtam biztosan, hogyan viselkedjem a társaságában. Antonio előbb a barátom volt, és aztán a férjem, de Dante és köztem nem volt semmi. Idegenek voltunk.

Az asztal két személyre volt megterítve, de a tányérom nem Dantéé mellett állt, hanem az asztal túlsó végén. A Dante és köztem lévő távolságra meredtem, megfordult a fejemben, hogy ügyet se vetek a terítékre, és Dante mellé ülök, de aztán elveszítettem a bátorságomat, és az asztal végén foglaltam helyet.

– Jól aludtál? – kérdezte Dante selymes hangon.

Nem tette le az újságot, fogta tovább, és volt egy olyan érzésem, hogy kerítésként hamarosan ismét közénk emelkedik.

Komolyan beszélt?

– Túl jól – feleltem.

Nem bírtam megállni, hogy gúnyolódjak. Nem gondolta, hogy kicsit többet vártam az első együtt töltött éjszakánktól?

– Még fel kell készülnöm a megbeszélésre Lucával. Hamarosan itt lesz, mivel ma este visszautazik New Yorkba, de mondtam neki, hogy boldogan találkozol Ariával, amíg mi megvitatjuk az üzletet.

Kételkedtem benne, hogy Ariának szüksége volna a társaságomra. Itt élt a családja. Ez az egész csak arra volt jó, hogy elfoglaljam magam, semmi másra. Ha Dante naiv feleséget akart, akkor talán bele kellett volna egyeznie, hogy egy fiatalabb nőt vegyen feleségül. De kedveltem Ariát, és udvariatlanság lett volna visszavonni a meghívást, ezért feszélyezetten mosolyogtam.

– Nagyon figyelmes a részedről.

Csöpögött a szarkazmus a szavaimból. Nehezebb lesz fenntartanom az udvariasság álarcát most, hogy házasok voltunk.

Dante a szemembe nézett, és volt a tekintetében valami, amitől lehorgasztottam a fejemet, és fogtam egy croissant-t. Nem voltam éhes, de jobb volt, mint semmit sem csinálnom. A papírzörgés az asztal túlsó végére vonta ismét a figyelmemet. Ahogy vártam, Dante eltűnt az újság mögött. Ilyennek akarta a házasságunkat? Körül sem vezetett még a házban.

– Körbevezetsz a birtokon? Aligha láthatok vendégül másokat, amikor ki sem ismerem magam a házban.

Dante ismét leeresztette az újságot, és összehajtva letette az asztalra. Észszerűtlen vágy öntött el, hogy darabokra tépjem.

– Igazad van.

Feléledt bennem az izgalom, de gyorsan elenyészett a következő szavára.

– Gaby!

Egy másodperc múlva kinyílt egy félig rejtett ajtó a masszív tálalószekrény mellett, és egy alacsony tinédzser lány lépett be, és indult Dante felé.

– Igen, uram, miben segíthetek?

Nehezen bírtam leplezni a meglepetésemet. Gaby úgy nézett ki, mint egy gimnazista. Hogyan lehet a fő szobalány?

– A feleségem – biccentett felém Dante.

Gaby egy pillanatra felém fordult, szégyenlősen elmosolyodott.

– Szeretné megismerni a házat, de nem érek rá, vezesd körbe, kérlek.

Gaby bólintott, és felém indult.

– Szeretne azonnal indulni?

Tétova volt a hangja, de látszott a kíváncsiság a szemében. Lenyeltem az utolsó morzsát a croissant-ból, és töltöttem kávét a csészémbe.

– Igen, kérlek. Magammal viszem a kávémat, ha nem baj.

Elkerekedett Gaby szeme, és Dantéra pillantott, aki ismét az újságját olvasta. Nekem nem úgy tűnt, hogy túl sok dolga lenne. Ha volt ideje újságot olvasni, akkor miért nem tudott ő körbevezetni? De nem állt szándékomban jelenetet rendezni Gaby előtt. Dante biztosan megérezte, hogy várakozóan nézünk rá, mert felemelte a fejét.

– Most már ez az otthonod, Valentina. Azt csinálhatsz, amit akarsz.

Ezek szerint hallotta a beszélgetésünket. És eltűnődtem, vajon igaz-e, amit mondott. Bárcsak bátrabb lennék, hogy teszteljem az elméletet. Visszafordultam Gabyhoz, és megszorítottam a bögrét.

– Akkor menjünk!

Bólintott, és ahhoz az ajtóhoz vezetett, amelyen korábban bejött.

– Kezdhetünk a konyhában és a személyzeti helyiségben?

– Ahogy szerinted a legjobb – feleltem. – Jobban ismered a házat nálam.

Ismét szégyenlős mosoly futott át az arcán. Egy keskeny folyosó nyílt az ajtó mögött, amely egy hatalmas konyhába vezetett. Fazekak lógtak a plafonba épített kampókon. Minden rozsdamentes acél volt, és inkább emlékeztetett üzemi étkezde konyhájára, mint egy olyan helyre, ahol egy család számára főztek. Egy kerekded idősebb hölgy állt a sütőnél, és ellenőrizte a hőmérsékletet. Odabenn a jelek szerint bárány sült. Ő lehetett Zita, a szakácsnő. Megfordult, amikor meghallotta, hogy bejöttünk, és a fehér kötényébe törölte a kezét. Fekete haját ősz tincsek tarkították, hajháló borította. Úgy saccoltam, hogy az ötvenes évei közepén járhat.

– Körbevezetem az úrnőt – mondta neki Gaby izgatottan.

Összerezzentem az űrnő kifejezés hallatán. Úgy hangzott, mintha korbácsot forgató domina lennék. Talán Dante nem bánta, ha „uramnak” szólították, de én nem akartam „úrnő” lenni.

– Szólítsatok, kérlek, Valentinának – tisztáztam gyorsan. – Mindketten.

Zitára mosolyogtam, de nem viszonozta a gesztust. Elhúzta a száját, és helytelenítő arccal tetőtől talpig végigmért.

– Jó lett volna megismerkedni magával az esküvő előtt – jegyezte meg gőgösen.

Nyugalmat kényszerítettem az arcomra, bár nem tetszett a hangnem. Nem akartam rosszul kezdeni a kapcsolatot a ház személyzetével.

– Dante nem hívott meg, és nem gondoltam illendőnek, hogy meghívassam magam.

– Carla úrnőt bemutatta nekünk az esküvő előtt – pufogott.

Megmerevedtem Dante első feleségének említésére, nem tehettem róla. Hallottam az ítélkezést a hangjában. Kevesebbnek tartott Carlánál. Volt egy olyan érzésem, hogy nem hagyja majd, hogy elfeledkezzem róla. Nem volt kedvem akaratpárbajba bocsátkozni vele, ma pedig végleg nem volt türelmem hozzá. Inkább körülnéztem a konyhában, próbáltam megjátszani, hogy nem zavar a megjegyzése.

– Szóval Carla gyakran főzött itt?

Sokk ömlött el Zita arcán.

– Természetesen nem. A ház űrnője volt. Nem főzött vagy takarított. Az Febe dolga volt, mielőtt Gaby átvette a helyét.

Gaby idegesen ficergett. Nyilvánvaló volt, hogy nem tudja, mit tegyen.

– Hát, engem gyakran láthatsz majd a konyhában. Szeretek főzni – közöltem.

Zita kihúzta magát.

– Nem tudom, Dante úr megengedi-e.

A kávémba kortyoltam, határozottan a szemébe néztem.

– Dante azt mondta, hogy az csinálok, amit akarok.

Összeráncolt homlokkal elfordult. Tudtam, hogy ezzel nincs vége.

– Miért nem mutatod meg a ház többi részét, Gaby? Ellenőriznem kell, hogy minden készen áll-e, mire Aria megérkezik.

Gaby gyorsan bólintott.

– Természetesen, assz… Valentina.

A konyha mögötti helyiségbe vezetett. A kinézete alapján a személyzet pihenőszobája lehetett. Két priccs, egy kis tévé és egy kanapé állt benne. Szék vagy asztal nem, de a személyzet valószínűleg a konyhai faasztal körül gyülekezhetett, mivel azt nyilvánvalóan nem használták, amikor Dante étkezett. Volt egy kis fürdőszoba is zuhanyzóval egy fehér ajtó mögött.

– Itt töltitek az időtöket Zitával, amikor nem dolgoztok?

Gaby a fejét rázta.

– A konyhában maradunk. Ez főleg az őröknek van, mert itt töltik az éjszakát.

– Most hol vannak?

Eddig egyetlen őrt sem láttam.

– Odakinn. Járőröznek, vagy az őrházban tartózkodnak.

– Vannak biztonsági kamerák?

– Ó, nem, Mr. Cavallaro nem akarta. Nagyon magának való.

Micsoda meglepetés.

Gaby elindult egy másik ajtó felé.

– Erre!

Kiléptünk az előtér hátsó végébe. Gaby két ajtóra mutatott a hallban.

– Az Mr. Cavallaro dolgozószobája, a másik pedig a könyvtár. Mr. Cavallaro nem szereti, ha a dolgozószobájában zavarják. – Elpirult. – Úgy értem, ha mi zavarjuk. Valószínűleg örülni fog, ha ön zavarja.

Az ajkába harapott. A vállára tettem a kezemet.

– Megértem. Szóval vannak más helyiségek is ezen a szinten?

– Csak a nappali és az ebédlő meg a vendégfürdőszoba.

– Hány éves vagy? – kérdeztem, amikor Gaby felvezetett a lépcsőn.

– Tizenhét.

– Nem kellene még iskolába járnod?

Úgy hangzottam, mint az anyám, de Gaby szégyenlős természete felélesztette az anyai ösztöneimet, bár csak hat évvel volt fiatalabb nálam.

– Három éve dolgozom Mr. Cavallarónak. Nem sokkal a felesége halála után kezdtem. Én nem ismertem őt, de Zitának nagyon hiányzik, ezért volt olyan goromba magával.

Elkerekedett a szemem.

– Három éve? Ez rettenetes!

– Ó, nem – vágta rá Gaby gyorsan. – Hálás vagyok. Mr. Cavallaro nélkül valószínűleg halott lennék, vagy még rosszabb történt volna.

Megrázkódott, sötét gondolat futott át a tekintetén. Látszott rajta, hogy nem akar beszélni róla. Beszélnem kell majd róla Dantéval. Felgyorsította a lépteit, és az emeleten található ajtókra mutatott.

– Ezek a vendégszobák. És a fő hálószoba mellett van itt még egy helyiség, amelyet használhat. A gyerekszoba és két további szoba a második emeleten található.

Megállapodott a tekintetem egy ajtón a folyosó végén, amelyet Gaby nem említett. Elindultam feléje.

– És ez?

Gaby megragadta a karomat, mielőtt lenyomhattam volna a kilincset.

– Mr. Cavallaro ott tartja az első felesége holmiját.

Nehéz volt megállni, hogy ne áruljon el semmit az arcom. El sem tudtam hinni, hogy még mindig ragaszkodik a múlthoz.

– Természetesen – mondtam ahelyett, amit valójában gondoltam.

Nem lehetett zárva, különben Gaby nem akadályozta volna meg, hogy benyissak. Egyedül kell majd visszajönnöm, és többet kiderítenem a nőről, aki ilyen hatalmas árnyékot vet a házasságomra.

Egy órával később bevezettem Ariát a nappaliba. Furának érződött a ház asszonyának szerepét játszanom, mintha csaló lettem volna. Aria fáradtnak látszott, amikor leült mellém a kanapéra. Sötét karikák voltak a szeme alatt. Feltehetően hosszabb éjszakája volt, mint nekem.

– Kávét? – kérdeztem.

Gaby elhelyezett egy kannával az asztalon, süteménnyel együtt.

– Istenem, igen – felelte Aria, aztán bocsánatkérően mosolygott. – Nem is kérdeztelek az éjszakádról. Valószínűleg kevesebbet aludtál nálam.

Töltöttem neki kávét, és átnyújtottam a csészét, közben pedig próbáltam kitalálni, mit válaszoljak.

– Elég jól aludtam – feleltem kitérően.

Aria érdeklődve figyelt, de nem feszegette a témát.

– Szóval volt esélyetek Dantéval jobban megismerni egymást?

– Még nem. Nem volt rá idő.

– Miattunk? – kérdezte aggódva. – Lucának és a férjednek meg kell vitatnia pár kérdést Matteo és Gianna esküvőjével kapcsolatban.

Hallatszott a hangján, mennyire feszült.

– Gianna még mindig nem boldog tőle.

Aria a csészéjébe nevetett.

– Az nem kifejezés.

– Talán csak több időre van szüksége. Emlékszem, milyen rémült voltál a Lucával kötött házasságod előtt, és úgy tűnik, most jól kijöttök egymással.

Természetesen tudtam, hogy a látszat csalhat. Nem tudtam, mi folyik zárt ajtók mögött.

– Tudom, de Lucával mindketten azt akartuk, hogy működjön a dolog. Szerintem most az Gianna fő célja, hogy Matteónak elege legyen belőle, és lemondja az esküvőt.

– Nem minden pár működik jól együtt – jegyeztem meg csöndesen.

– Biztos vagyok benne, hogy nálad és Danténál működni fog. Mindketten olyan higgadtak és fegyelmezettek vagytok.

Felhorkantam.

– Én messze nem vagyok olyan higgadt, mint Dante.

Aria elmosolyodott.

– Egy kissé valóban hidegnek látszik kívülről, de minden rendben lesz, ha felolvad, amikor a társaságodban van.

– Szóval Luca nem mindig félelmetes? – viccelődtem.

Elvörösödött Aria arca.

– Nem, nem az.

Aria boldogságát látva felébredt bennem a remény. Ha ő képes volt működőképes házasságra egy olyan valakivel, mint Luca, akkor én is képes lehetek rá Dantéval.

Luca és Dante megbeszélése tovább tartott a vártnál, és kezdtem aggódni. Nem voltak kimondottan barátok, de végül megjelentek, és úgy döntöttünk, hogy együtt ebédelünk. Szóval ezért készítette Zita a báránysültet.

Leültünk az asztalhoz. Ezúttal Dante nem az asztalfőn foglalt helyet, mint reggel. Ehelyett ő és én az egyik oldalon ültünk, míg Luca és Aria velünk szemben foglalt helyet. Tapintható volt a feszültség Dante és Luca között, és eltűnődtem, vajon tényleg az ebéd volt-e a legjobb ötlet. Szerencsére Zita felszolgálta az ételt pár perccel azt követően, hogy leültünk, így elfoglaltuk magunkat a báránnyal, ami egy időre mindenkit jobb hangulatra derített, de gyorsan romlani kezdett a helyzet abban a pillanatban, ahogy üres lett a tányérunk.

Dante arckifejezése még a szokásosnál is hűvösebb volt. Úgy festett, mintha márványból faragták volna ki. Luca sem látszott sokkal boldogabbnak, a szája kemény vonalra húzódott, de tűz égett a szemében. Egyikről a másikra néztem, de nyilvánvaló volt, hogy nincs mit mondaniuk egymásnak azon kívül, amit a megbeszélésükön megvitattak.

Aria esedezve nézett.

Háziasszonyként az én dolgom volt menteni a helyzetet.

– Szóval mikor lesz az esküvő?

Dante elutasítóan horkantott.

– Soha, ha így haladnak a dolgok.

– Vörös esküvő lesz, ha így haladnak a dolgok – jegyezte meg Luca élesen.

Felugrott a szemöldököm, és megdermedt Gaby is, aki éppen belépett egy újabb palack borral a kezében.

– Nem lesz vörös esküvő – közölte Aria. Dantéhoz fordult. – Adhattál volna Matteónak másik menyasszonyt az Outfitből.

Majdnem megfulladtam.

– Aria – szólalt meg Luca figyelmeztetően. – Matteo nem fogadna el másik menyasszonyt. Vagy Gianna az, vagy senki. – Keményen Dantéra nézett, aki szemmel láthatóan nem volt lenyűgözve. – Biztos vagyok benne, hogy a főnök eléggé kézben tartja a Családot ahhoz, hogy gondoskodjon Gianna engedelmességéről.

Az asztalhoz intettem Gabyt. A bor talán eltereli a férfiak figyelmét, hogy ne ugorjanak egymásnak.

– Nem aggódom a hatalmam miatt. Az Outfitnek nincs olyan tagja, aki engem megpróbál eltávolítani.

Dante mosolyra villantotta a fogait, és végigfutott a hátamon a hideg. A két férfin látszott, hogy bármelyik pillanatban előkaphatják a fegyverüket. Nem tudtam, melyikük győzne egy ilyen harcban. Valószínűleg mindketten meghalnának, és ismét nyílt háború törne ki az Outfit és a New York-i Famiglia között.

Luca felállt, hátralökte közben a székét. Gaby, aki éppen töltött volna a poharába, felkiáltott, és elejtette a borospalackot, védekezően az arca elé kapta a kezét. Egy pillanatig senki sem mozdult. Dante is felállt. Csak Aria és én maradtunk ülve, szinte megdermedtünk a székünkön.

– Ne aggódj New York miatt! Csak gondoskodj róla, hogy betartod az alku rád eső részét – vicsorogta Luca. Kinyújtotta a kezét, és Aria megfogta, felállt a székéből.

– El kell érnünk a repülőt – mosolygott rám bocsánatkérően.

Felegyenesedtem, és Gabyra néztem. Még mindig bénultan állt az asztal mellett, tócsába gyűlt a lábánál a vörösbor.

– Kikísérlek benneteket – mondtam Lucának és Ariának.

Kivezettem őket az előtérbe, Dante szorosan a nyomunkban jött, mintha aggódott volna, hogy Luca csinál velem valamit, ami igen valószínűtlen volt.

Dante és Luca nem rázott kezet, de én szorosan megöleltem Ariát. Nem hagyom, hogy a férjeink vitája a barátságunk útjába álljon. Legalábbis megpróbálom. Ha tényleg elromlanak a dolgok Chicago és New York között, akkor többé nem láthatom Ariát. Néztem, ahogy elhajtanak, aztán Dantéhoz fordultam, aki még mindig mögöttem állt.

– Mi volt ez az egész?

Dante a fejét csóválta.

– Apámnak nem lett volna szabad beleegyeznie, hogy a második Scuderi lányt is New Yorkba adják feleségül. Nem lesz jó vége.

– De úgy tűnik, hogy Aria és Luca között minden jól megy, és az Outfit már évek óta békében dolgozik együtt New Yorkkal.

– Az övék érdekházasság volt, de Matteo Vitiello azért akarja Gianna Scuderit, mert a fejébe vette, hogy meg kell őt szereznie. Ez nem jó alap egy döntéshez. Az érzelmek terhet jelentenek a mi világunkban.

Csak pislogtam. Már megint a hideg érvelése.

– Akartál valaha is valamit annyira, hogy bármit megtettél volna, hogy megszerezd?

Tudtam, hogy helytelen volt a kérdés abban a pillanatban, hogy elhagyták a szavak a számat, de nem szívhattam vissza.

Dante a szemembe nézett, hideg volt a tekintete.

– Igen. De nem kapjuk meg mindig, amit akarunk.

A feleségéről beszélt. Vissza akarta kapni őt.

Nagyot nyeltem, és bólintottam.

– Fel kell hívnom Bibianát. Találkozni szeretnék vele holnap.

Sarkon fordultam, és felmentem a lépcsőn, Dante egész idő alatt nem vette le rólam a szemét. Örültem, hogy nem láthatta az arcomat.

HATODIK FEJEZET

A Bibianával folytatott rövid telefonbeszélgetés után visszavonultam a könyvtárba. Főleg ismeretterjesztő irodalommal és régi klasszikusokkal volt tele, olyasmivel, ami általában nem vonzott, de nem akartam megkeresni Dantét, sem pedig megkérni az anyámat, hogy jöjjön át. Azt gondolta volna, hogy valami baj van, és bár valószínűleg ez volt a helyzet, nem akartam, hogy megtudja. Olyan boldog volt, amióta kiderült, hogy Dante felesége leszek. Nem akartam ezt tönkretenni azzal, hogy bevallom, Dantét egy csöppet sem izgatja a jelenlétem.

Fogtam egy alapfokú orosz nyelvkönyvet. Csak olaszul és angolul beszéltem. Akár meg is ismerkedhetek az ellenségeink nyelvével, és lefoglal azokra az órákra, amikor Dante ügyet sem vet rám.

A korgó gyomrom végül a konyha irányába csábított. Majdnem hét óra volt, de senki sem hívott vacsorázni. Beléptem a konyhába, ahol Zita, Gaby és két férfi ült a faasztal körül, együtt vacsoráztak.

Tétováztam az ajtóban, nem tudtam, belépjek-e, de ekkor Zita felém nézett, és már nem hátrálhattam ki. Beslisszantam, nagyon túlöltözöttnek éreztem magam az elegáns barna ruhámban. Mindenki felém fordult, és a két férfi azonnal felpattant. Pisztolytáskát és késtokot viseltek a fekete ing felett. Mindketten a harmincas éveik végén jártak, és valószínűleg őrök voltak.

– Az úr már vacsorázott a dolgozószobájában – tudatta velem Zita.

– Úgyis lefoglalt az olvasás – feleltem, és reméltem, hogy közömbösnek hangzom. A két férfira koncentráltam, akik még mindig álltak, és engem néztek. – Még nem találkoztunk.

Hozzájuk léptem, és kezet nyújtottam a magasabbik férfinak a tüsi frizurával és sebhellyel a szemöldökén.

– Valentina vagyok.

– Enzo – mutatkozott be.

– Taft – mondta a másik férfi.

Pár centivel alacsonyabb volt, de sokkal vaskosabb.

– Csatlakozhatok egy gyors vacsorára?

Akár meg is próbálhatom megismerni az embereket, akiket mindennap látni fogok a következő pár évben, talán tovább is.

Mindkét férfi azonnal beleegyezett. Gaby is izgatottnak látszott a társaságom reményétől; csak Zita tudta nehezen palástolni a helytelenítését.

– Biztos, hogy ezt akarja? – intett a sajtok, pármai sonka és finom olasz kenyér felé.

– Nem kérdeztem volna meg, ha nem így lenne – feleltem, ahogy leültem Taft mellé.

Feltartott egy palack bort. Bólintottam, és elvettem egy rusztikus borospoharat az asztal végén álló tálcáról. Finom volt a bor, ahogy az étel is. Gabyn tartottam a szememet, aki szerencsére nem ivott bort. Taft és Enzo nem úgy nézett rá, mintha érdeklődnének iránta, ami még inkább megnyugtatott, de nem bírtam elfelejteni a rettegést az arcán, amikor Luca talpra ugrott. Luca természetesen még a legjobb napokon is félelmetes férfi volt, de itt többről volt szó. Volt egy olyan érzésem, hogy Gaby megtanult félni a férfiaktól. Csak ki kellett derítenem, miért. Taft és Enzo megállt a második pohár bor után; reggelig nekik kellett ellátniuk az őrséget, és aligha végezhették részegen a munkájukat, de Zitával kiürítettük a palackot. Zita sokkal kedvesebbnek tűnt némi alkohollal a vérében. Vagy a saját spiccességem homályosította el a gorombaságát. Bárhogy is, nagyon jól éreztem magam. A férfiak tudták, hogyan kell mocskos vicceket mesélni, és hamarosan el is feledkeztek róla, hogy gyakorlatilag a főnökük vagyok.

Egy különösen buja vicc után Gaby a kezébe temette az arcát, én pedig úgy nevettem, mint már régen nem, amikor kinyílt a konyha ajtaja, és Dante lépett be. Gyorsan körülnézett, megállapodott a tekintete az emberein, aztán rajtam. Megfeszült az álla, dühösen Taftra és Enzóra meredt.

– Nektek nem kellene odakinn őrködnötök? – kérdezte fenyegetően nyugodt hangon.

Mindkét férfi azonnal felállt. Egyetlen szó nélkül kimenekültek a konyhából.

– Gabyval nekünk is haza kell mennünk. Majd holnap rendet teszünk a konyhában – mondta Zita, fogta a kabátját, és felvette. – Gyere, Gaby!

Gaby bocsánatkérőn nézett rám, bár nem tett semmi rosszat.

Két percen belül Dantéval egyedül maradtunk a konyhában. Nem csináltam semmi tilalmasat, így nem állt szándékomban bocsánatot kérni. Kiittam a vörösboromat, miközben Dantét néztem, aki teljesen mozdulatlanul figyelt engem. Felálltam a székről. Álló helyzetben legalább nem kellett egészen hátrahajtanom a fejemet, hogy a szemébe nézzek.

– Miért ettél Enzóval és Tafttal?

Majdnem felnevettem.

– Gaby és Zita is itt volt.

Dante féltékeny volt? Vagy azt gondolta, hogy elterelem a férfiak figyelmét a munkáról?

– Ehettél volna az étkezőben.

– Egyedül? – kérdeztem kihívóan.

Dante elindult felém, és legjobb szándékom ellenére megdermedtem.

– Ne játszadozz velem, Valentina! Ha van valami, ami nem tetszik, akkor mondd meg, és ne próbálj provokálni!

Olyan közel állt hozzám, hogy elöntötte az orromat az arcszeszének fűszeres illata. Ellen kellett állnom a kísértésnek, hogy megragadjam a hajtókájánál fogva, és magamhoz húzzam egy csókra.

– Nem próbáltalak provokálni – jelentettem ki tárgyilagosan. – Éhes voltam, és nem akartam egyedül enni, ezért döntöttem úgy, hogy a konyhában eszem.

– Távolságot kellene tartanod az őröktől. Nem akarom, hogy az emberek összekeverjék a barátságosságodat valami mással.

Hátráltam egy lépést.

– Azzal vádolsz, hogy flörtölök az embereiddel?

– Nem – felelte egyszerűen. – Másfajta beszélgetést folytatnánk, ha azt gondolnám, hogy flörtöltél velük.

Felemeltem a fejemet, nem hagytam, hogy megfélemlítsen, bármilyen ijesztő volt is.

– Nem fogok egyedül étkezni.

– Azt szeretnéd, ha minden este együtt vacsoráznánk?

– Természetesen igen – feleltem bőszen. Sok dolgot akartam együtt csinálni vele esténként. – Házasok vagyunk. A házasok nem ezt csinálják?

– Ti Antonióval együtt ettetek?

– Igen, hacsak nem volt távol a munka miatt.

Vagy nem volt randija a szeretőjével, Frankkel.

Dante bólintott, mintha elraktározná az információt. Egyszer valakitől azt hallottam, hogy fotografikus memóriája van, ami megnehezítette, hogy az ellenfelei túljárjanak az eszén, de nem voltam biztos benne, hogy igaz volt-e.

Ellágyult a hangom.

– És te meg az első feleséged? Együtt étkeztetek?

Szinte láttam, ahogy falakat épít maga körül. Mintha hűvös szenvtelenség fátyla borult volna az arcára. Felhúzta a zakója ujját, hogy megnézze az aranyóráját.

– Késő van. Korán kell kelnem, több megbeszélésem is van a kaszinóinkban.

– Ó, rendben.

– Nem kell lefeküdnöd, ha nem vagy fáradt.

– Ó, nem, elálmosodtam a bortól.

Kisétáltunk a konyhából, és elindultunk az emeletre. Ezúttal Dante tűnt el elsőként a fürdőszobában. Feltúrtam a fiókomat egy kivágott szaténtrikóért és -bugyiért, amelyik alig takarta a seggemet. Az talán felforralja Dante hideg vérét.

Idegesen járkáltam a hálószobában, tűnődtem, a mai lesz-e az a bizonyos éjszaka. A tegnapi talán afféle türelmi időszak volt. Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Dante belépett a hálószobába. Ahogy tegnap, ma is félmeztelen volt. Adtam magamnak pár pillanatot, hogy megcsodáljam a testét. Még a sebhelyek sem tették kevésbé vonzóvá. Ha lehet, még szexibbé tették. Dante megtorpant, gyorsan elfordítottam a tekintetemet, és a fürdőszobába siettem.

Sietve lezuhanyoztam, és megmostam a fogamat, aztán belebújtam a fehérneműbe. Showtime. Kiléptem a fürdőszobából. Dante már ágyban volt, az iPadjével a kezében, a fejtámlának támaszkodott. Felnézett, a tekintete végigsiklott az egész testemen, elidőzött a megfelelő helyeken. Izgatott várakozás keveredett idegességgel bennem, ahogy lassan az ágy felé sétáltam, hagytam, hogy Dante alaposan megnézhessen. Még nem fordította el a tekintetét, de az iPadjét sem tette le. Elnyúltam mellette, a fejtámlának dőltem. Nem takaróztam be. Azt akartam, hogy Dante a lehető legtöbbet lássa belőlem.

A szemébe néztem. Szokás szerint semmit sem árult el a tekintete, de nem is volt egészen olyan hideg, mint általában. Letette az iPadet az éjjeliszekrényére, majdnem felsóhajtottam a megkönnyebbüléstől, de aztán lefeküdt. Zavartan én is ezt tettem, de az oldalamra fordultam, arccal feléje. Még nem kapcsolta le a villanyt. Ennek jó jelnek kellett lennie, és tudtam, hogy többször is a mellem felé pillantott. Kezdeményeztem volna, de aggódtam, hogy felfedem a tapasztalatlanságomat, ha megkockáztatom. Ha ő teszi meg az első lépést, akkor követhetem, és remélhetőleg olyan tapasztalt nőnek tűnök, amilyennek elméletileg lennem kellene.

Dante elszakította a tekintetét, lehunyta a szemét, és összekulcsolta a kezét a hasán. Szorosan összezárta a száját. Dühös volt? Úgy tűnt, mindjárt felrobban. Talán nem tetszett neki, hogy ilyen kihívó vagyok, szinte az arcába nyomom a mellemet. Talán a tartózkodó nőket szerette, akik megijednek a saját árnyékuktól.

Frusztráltan én is a hátamra fordultam.

– Mi történt Gabyval?

Ha nem szexelünk, akkor akár beszélgethetünk is. Bármi jobb volt, mint a kínos csend.

Dante csukva tartotta a szemét.

– Hogy érted?

– Azt mondta, hogy három éve dolgozik neked, de csak tizenhét éves. Nem kellene iskolába járnia?

Dante kinyitotta a szemét, hideg volt és kék, és a plafonra meredt.

– Három éve bosszúból megtámadtuk az oroszok két klubját. Emberkereskedelemből szerzik a pénzük zömét. A nők a klubjaikban főleg szexrabszolgák. Nők és lányok, akiket elraboltak, és prostitúcióra kényszerítenek. Ki kellett találnunk, mihez kezdjünk a nőkkel, miután átvettük a klubokat. Nem engedhettük őket Chicagóban bolyongani azok után, amit láttak.

Felfordult a gyomrom.

– Megöltétek őket?

Danténak arcizma se rebbent.

– A legtöbb illegális bevándorló volt. Visszaküldtük őket Ukrajnába és Oroszországba. Másokat átköltöztettünk. Megtartottuk azokat, akik a klubjainkban akartak dolgozni.

– És mi a helyzet Gabyval?

– Gyerek volt még. A fiatalabb lányokat családoknál helyeztük el, ahol szobalányként vagy szakácsként dolgozhatnak.

– Vagy szeretők lehetnek – jegyeztem meg, mert néhány maffiózó kétségtelenül nem tudta távol tartani magát a fedele alatt élő tehetetlen lányoktól.

Dante a homlokát ráncolta.

– A pedofíliát a maffiózóknál sem tolerálják, Valentina.

– Tudom, de Gaby nem igazán látszik gyereknek többé, ahogy a többi lány sem, akiket foglyul ejtettetek, feltételezem.

Dante keményen rám meredt.

– Arra utalsz, hogy kihasználtam Gabyt?

– Majdnem meghalt a félelemtől ma, amikor Luca megmozdult. Talán az egyik embered…

– Nem – vágott közbe Dante határozottan. – Semmilyen módon nem bántalmazták, amióta a házamban él. A védelmem alatt áll. Az embereim tudják ezt.

– Rendben.

Hittem neki, és azt is elhittem, hogy egyetlen embere sem merne ellenszegülni Dante közvetlen parancsainak. Ha Gaby a védelme alatt áll, akkor biztonságban van.

– Fogadok, hogy azok a lányok rengeteg pénzt kerestek volna neked. Megvan az oka, hogy az oroszok fiatal lányokat rabolnak. Miért a lelkiismeret-furdalás? Az Outfitnek is vannak saját klubjai prostituáltakkal, és azok a nők sem hagyhatják csak úgy abba a munkát a maffiának, amikor akarják.

Őszintén kíváncsi voltam. Hiszen Dante gyilkos volt.

– Az Outfit nem vesz részt a szexrabszolgaüzletben. A klubjainkban a nők saját akaratukból kezdenek dolgozni nekünk, és tudják, hogy örökre hozzánk kötik magukat. Elég pénzt keresünk a kaszinóinkkal és a kábítószerrel, nincs szükségünk szexrabszolgákra vagy illegális autóversenyre, mint az oroszoknak vagy a Las Vegas-i Camorrának.

– Mi a helyzet New Yorkkal, ők foglalkoznak szexrabszolgákkal?

– Nem. Valójában csak a vegasi Camorra vesz részt benne. Nem állítom, hogy az Outfitben nem lennének olyanok, akik szívesen változtatnának ezen, de nem fog megtörténni, amíg én vagyok a capo.

– Akkor jó.

Ellágyult Dante tekintete egy pillanatra, de aztán elfordult, és lekapcsolta a lámpát.

– Jó éjszakát – suttogtam.

Még mindig csalódott voltam, hogy nem ért hozzám, de legalább úgy beszélt velem, mintha egyenlőek lennénk, nem úgy, mintha agyatlan nő volnék, akinek semmit sem kell tudnia az üzletről.

– Jó éjszakát, Valentina – mondta Dante a sötétben.

Volt valami a hangjában, talán sóvárgás, amit nem tudtam hová tenni, nem voltam benne biztos.

HETEDIK FEJEZET

Borzasztóan tévedtem, hogy a tegnap esti csevegés Dantéval rábírja őt, hogy átgondolja a reggeli közbeni ülésrendet, vagy akár beszélni akarjon velem. Egy gyors köszönés után eltűnt az újságja mögött, ahogyan tegnap. Nem volt hangulatom hozzá, hogy harcoljak a figyelméért. Túlságosan összezavart és bántott, hogy változatlanul nem érdeklem őt. Csak egy kis gyümölcsöt ettem, és egy csésze kávét ittam, aztán kimentettem magam. Dante fel sem nézett az újságjából, amikor távoztam.

Normális esetben megkérdeztem volna, akarja-e, hogy testőrként magammal vigyem az egyik emberét Bibianához, de túl dühös voltam. Van jogosítványom. Antonio akarta, hogy megszerezzem, miután összeházasodtunk, ez sajnos nem volt megszokott a mi világunk férfijai körében. Kabátot vettem, fogtam a retikülömet, kimentem a garázsba. Dante adott kulcsot a házhoz és a garázshoz. A garázsban parkoló három autó közül a Mercedes GL volt a legkevésbé feltűnő. Elvettem a kulcsot a falon lévő kampóról. Beletelt egy percbe, mire megtaláltam a műszerfalon a garázst nyitó gombot, de végül kikanyarodtam az autóval, és le a felhajtón. Nem ismertem az őrt, aki a kerítésnél járőrözött, de nem állított meg, amikor egy másik gomb megnyomásával kinyitottam a kaput. Kihajtottam a birtokról, és a kapu automatikusan bezáródott mögöttem.

Jó érzés volt ismét autót vezetni, bár nem szerettem a chicagói forgalmat, de túl régen fordult elő utoljára, hogy megtehettem. A szüleim eltökélték, hogy vigyáznak rám Antonio halála után, így nem engedtek ki egyedül a házból. Kívülről tudtam az utat Bibiana otthonához, számtalanszor elhajtottam oda az évek folyamán, és csak tíz percre volt Dante kúriájától.

Bibiana és Tommaso háza sokkal kisebb volt Dantéénál és a szüleiménél. Nem volt hosszú behajtójuk, ahol leparkolhattam volna. Ezért az utcán kellett hagynom az autómat. Nem aggódtam azért, hogy valaki ellopja, általában eléggé biztonságosak voltak az utcák, ahol a maffiózók éltek, ha nem számolt az ember a Bratva vagy a Triádok támadásának a veszélyével. Felsétáltam a bejárati ajtajukig, észrevettem, hogy Tommaso egyik embere egy kocsiban ül az utca másik oldalán, és figyeli a házat. Tommaso nem volt olyan magas rangban, mint a családom vagy a Scuderik férfi tagjai, de nem is egyszerű katona volt. Mindig tartott egy őrt a háznál, hogy vigyázzon Bibianára, vagy inkább azért, amit sejtettem: gondoskodjon róla, hogy a felesége ne szökjön el.

Az őr nem állított meg, csak tisztelettudóan biccentett. Becsöngettem. Bibiana kinyitotta az ajtót, és mögém pillantott.

– Hol vannak az őreid?

Vállat vontam.

– Nem hoztam egyet sem. Dante nem mondta, hogy testőrt kell tartanom.

– Nem kerülsz bajba? – kérdezte, ahogy becsukta az ajtót, és bevezetett a nappalijukba.

A férje szokás szerint nem volt otthon. Bibiana természetesen nem bánta. Felszedett pár kilót, amióta Tommasónak sokáig kellett dolgoznia. Nem volt már annyira csont és bőr.

– Miért kerülnék? – válaszoltam.

Abban sem voltam biztos, hogy Dantét érdekelte, hogy védelem nélkül hagytam el a házat. Túlságosan lefoglalta isten tudja micsoda.

Bibiana aggódva nézett rám.

– Óvatosnak kellene lenned. Dante veszélyes ember. Mindig olyan nyugodtnak és fegyelmezettnek látszik, de Tommaso azt mondta, hogy Dante nem tűri az engedetlenséget.

Ez nem okozott valódi meglepetést, de nem igazán tudtam engedetlen lenni vele, ha eleve nem adott nekem parancsot.

– Nem vagyok az egyik katonája.

Lerogytam a kanapéra. Bibiana leült mellém, kíváncsiság öntötte el az arcát.

– Szóval, milyen volt a nászéjszakád?

Megrándult az ajkam.

– Jól aludtam – feleltem szarkasztikusan.

Bibiana rám pislogott.

– Hah? Nem így értettem.

– Tudom, hogy értetted – mondtam frusztráltan. – Semmi sem történt. Dante mellőzött engem.

– Nem próbált meg lefeküdni veled? És mi történt tegnap éjjel?

Azt kívántam, bárcsak Bibiana ne hangzana ennyire döbbentnek, csak még rosszabbul éreztem magam tőle. Mintha valahogy az én hibám lenne, hogy nem sikerült elérnem, hogy Dante akarjon engem. Tudtam, hogy Bibiana nem így értette.

– Még csak meg sem csókolt. Csak feküdt mellettem, és közölte, hogy korán kell kelnie, és aztán lekapcsolta a lámpát, és elaludt. Milyen nászéjszaka az ilyen? – A háttámlára hajtottam a fejemet. – Nem értem.

– Talán tényleg fáradt volt – jegyezte meg Bibiana tétován.

Rámeredtem.

– Tényleg így gondolod? Nekem elég fittnek tűnt. És mi van a tegnap éjszakával? Akkor is fáradt volt? – Az ajkamba haraptam. – Gondolod, hogy még mindig a felesége miatt van?

Bibiana idegesen az ujja körül csavargatta egy barna hajtincsét.

– Talán. Úgy hallottam, hogy imádta őt. Ők voltak Chicago álompárja.

Nem sok figyelmet fordítottam a múltban Dantéra és a feleségére, de emlékszem, hogy láttam őket együtt társasági eseményeken. Emlékszem, hogy arra gondoltam, látszik rajtuk, hogy összetartoznak. Kevés olyan pár volt a mi világunkban, akik látszólag szerették egymást. A legtöbben érdekből házasodtak, de Dantén és Carlán látszott, hogy egymásnak teremtették őket. Kegyetlenség volt a sorstól, hogy eltépte őket egymástól, és az még nagyobb kegyetlenség, hogy egy olyan férfi karjába lökött engem, aki egyszer már megtalálta élete szerelmét.

– Talán nem volt nővel, amióta meghalt a felesége. Ez megmagyarázhatja, miért nem próbálta elhálni a házasságunkat.

Bibiana kerülte a tekintetemet, és elvett egy macaront az előttünk lévő asztalon álló ezüst emeletes tálalótálcáról. A szájába dugta, és úgy rágta, mintha csak erre lenne képes koncentrálni. Összerándult a gyomrom a félelemtől.

– Bibi?

Rám pillantott, aztán elfordult megint. Nyelt, és újabb édességért nyúlt, de megragadtam a csuklóját, hogy megállítsam.

– Tudsz valamit. Volt Danténak szeretője a felesége halála óta?

Bibiana felsóhajtott.

– Nem akartam elárulni neked.

Üresnek éreztem magam a szavai hallatán.

– Mit nem akartál elárulni nekem?

Mi van, ha Danténak állandó szeretője van? Valaki, akit társadalmi és politikai okokból nem vehetett feleségül. Talán ezért választott engem, egy özvegyet, mert nem akart kiszúrni egy szegény, ártatlan lánnyal. Kavarogni kezdett a fejem.

Bibiana megszorította a kezemet.

– Hé, ennyire nem rossz. Nyugodj meg! Látszik rajtad, hogy mindjárt elájulsz.

Fogtam egy zöld macaront, és a számba tömtem. Elömlött a nyelvemen a pisztácia édes íze, és kissé megnyugodtam.

– Akkor nyögd ki, mielőtt még több borzalmas forgatókönyvvel állok elő.

Látszott Bibianán, hogy szeretné megkérdezni, milyen forgatókönyvek jutottak eszembe, de szerencsére nem tette. Bibiana egyébként is elég jól ismert engem ahhoz, hogy tippelhessen. Totyogós korunk óta barátnők voltunk. Az unokatestvéreim közül ő állt korban a legközelebb hozzám, és minden szabad percünket együtt töltöttük. Még az iskolában is elválaszthatatlanok voltunk egymástól néhány tanórát kivéve, mivel én egy évfolyammal feljebb jártam. De nehéz volt normális gyerekekkel barátkozni, ezért összetartottunk. Ez a házassága óta sem változott. Ha lehet, még közelebb is kerültünk egymáshoz, mert megoszthattuk egymással a házassági problémáinkat anélkül, hogy félnünk kellett volna, hogy más is megtudja.

– A férjem azt mondta, hogy Dante egy ideig gyakran járt a Club Palermóba.

Megdermedtem. A Club Palermo a maffia egyik éjszakai klubja volt rúdtáncosokkal, sztriptízzel és prostituáltakkal. Bibiana férje volt a klub menedzsere.

– Ezt hogy érted?

Elvörösödött Bibiana arca. Látszott rajta, hogy már bánja, hogy felhozta a dolgot.

– Prostituáltakkal szexelt.

Összeszorítottam az ajkaimat, próbáltam rájönni, miért fáj ez annyira. Csak tegnap éjszaka beszélgettünk a prostitúcióról, akkor miért nem említett valamit? Szinte magam előtt láttam, hogy ment volna ez a beszélgetés.

– De már nem, ugye?

– Ó, nem, ez jó ideje történt. Nagyjából egy évvel a felesége halála után nehéz időszakon ment keresztül, és hetente párszor elment a klubba, hogy „kieressze a gőzt”, ahogyan Tommaso fogalmazott.

Ez sok idővel az esküvőnk előtt történt, mégis nagyon fájt, hogy Dante prostituáltakkal feküdt le, engem pedig megcsókolni sem próbált.

– Szóval nem okoz neki gondot, hogy más nőkkel feküdjön le, csak velem nem akar lefeküdni.

– Nem, ez nem igaz. És ahogy mondtam, már régóta nem járt a Club Palermóban.

– Rendben, de ez nem változtat a tényen, hogy nem akart lefeküdni velem. Antoniónál meg tudtam birkózni ezzel. Tudtam, hogy nem a személyemnek szól. Nem érdekeltem, mert nem érdekelték a nők, de mi az oka Dante érdektelenségének? Talán nem talál vonzónak engem.

– Ne légy nevetséges, Val! Dögös vagy. Vaknak kellene lennie, hogy ne érdekeld. Talán nem akart nyomást gyakorolni rád. Nem egészen egy éve veszítetted el a férjedet, és Dante nem tudja, hogy te és Antonio soha nem voltatok igazi pár.

– Ez nem jelenti azt, hogy Antonio nem hiányzik nekem – védekeztem. – Hiányoznak a beszélgetéseink, és az, hogy megbízott bennem.

– Tudom, hogy így van, de fizikailag nem hiányzik neked. Talán Dante azt hiszi, hogy nem állsz még készen intimitásra egy másik férfival.

Ezen elgondolkodtam. Logikus magyarázatnak tűnt, és Dante egyértelműen logikus ember volt. Másrészt viszont maffiózó volt, és azok általában nem szenvedtek a túlzott érzékenységtől.

– Hány férfit ismersz, akit ez érdekelne?

Bibiana grimaszt vágott.

– Tommasót biztosan nem.

– Látod – vágtam rá, és még nyomorultabbul éreztem magam. – Nem valószínű, hogy Dantét a lelkiismerete akadályozza meg benne, hogy lefeküdjön velem. Ő egy gyilkos, méghozzá igen képzett. Nem véletlenül lett ő a főnök.

– Ez nem jelenti azt, hogy nincs lelkiismerete. Tudom, hogy nagyon helyteleníti a nemi erőszakot.

Felhorkantam.

– Helyteleníti?

Bibiana szigorúan nézett rám.

– Komolyan beszélek. Dante közölte az embereivel, hogy kiherél bárkit, aki kínzásként, büntetésként vagy szórakozásként használja a nemi erőszakot. Tommaso utálja ezt, mert azt hiszi, jogot kellene kapnia rá, hogy bármit megtehessen a nőkkel a Club Palermóban, amit csak akar.

Ebben egy másodpercig sem kételkedtem. Meg sem tudtam számolni, hányszor erőszakolta meg Bibianát. A mi világunkban ezt természetesen senki sem hívta volna erőszaknak, mert a felesége volt, és az övé volt Bibiana teste. Már a gondolattól is rosszul lettem.

– Rendben, szóval bizonyos kérdésekben vannak erkölcsi aggályai.

Ennek volt értelme azok után, amit Gabyról mondott tegnap. Talán tényleg semmit sem akart kezdeményezni velem, mert azt hitte, hogy még mindig siratom Antoniót.

– Talán neked kellene megtenned az első lépést – vetette fel Bibiana.

– Félmeztelenül mászkáltam tegnap előtte, mi mást tehetnék még?

– Megcsókolhatnád. Megérinthetnéd.

Tudtam, hogyan kell csókolózni. Antonio megcsókolt párszor. Kellemes volt. Számomra legalábbis, szóval Dantét megcsókolni egyértelműen olyasmi volt, amit meg tudtam tenni.

– Megérinteni? Úgy érted, hogy az izéjét?

Bibiana elpirult.

– Gondolom. Én soha semmit nem kezdeményeztem Tommasóval, de mindig azt akarja, hogy megérintsem ott, és leszopjam.

Bibiana elvett egy újabb macaront. Tudtam, hogy utált Tommasóval beszélni a szexről. Ki ne tenné?

– Nem lehet olyan kemény megérinteni őt.

– Ó, kemény lesz.

Felnevettem.

– Mocskos viccek? Beindított téged a macaron.

Bibiana kuncogott, és a fejét csóválta.

– Minden rendben lesz. Ha leszopod, akkor sem csinálhatsz semmit rosszul. Csak vigyázz a fogaddal, és nyeld le, ez a két legfontosabb dolog.

El kellett fojtanom egy grimaszt. Nem igazán azt tartottam gusztustalannak, hogy leszopjam Dantét, attól a képtől támadt hányingerem, ahogy elképzeltem, hogy Bibianának le kell nyelnie Tommaso magját.

– A szopásban az a jó, hogy a legtöbb férfi szereti, szóval akkor is elégedettek, ha nem vagy oda az igazi szexért.

Nagyon reméltem, hogy nem jutunk idáig. Tudtam, hogy Bibiana csak akkor jutott el a csúcsig, ha a kezével elégítette ki magát, és tényleg nem akartam osztozni a sorsában.

– Ma este megpróbálom – jelentettem ki, és sokkal reménykedőbbnek éreztem magam.

– Hívj fel holnap! Tudni akarom, hogyan ment.

– Ne aggódj, te leszel az első, aki megtudja, ha valami izgalmas történik.

Aznap éjjel, amikor Dante csatlakozott hozzám az ágyban, összeszedtem minden bátorságomat, közelebb csúsztam hozzá, és a meztelen melléhez értem. Meleg és kemény volt. Dante mozdulatlanná dermedt az érintésemre, összehúzott szemöldökkel figyelt. Előrehajoltam, és a szájára tapasztottam az ajkaimat. Dante azonnal elmélyítette a csókot, a számba csúszott a nyelve. Ez a csók egyáltalán nem olyan volt, mint amelyeket Antonióval megtapasztaltam. Dante magáévá tette a számat, remegtem tőle, többre vágytam. Hagytam, hogy lejjebb csússzon a kezem, le a hasára. Elhúzódott, és megragadta a kezemet, megállította. Megrázta a fejét, valami sötétség és düh csillogott a szemében.

– Most már aludnod kellene, Valentina.

Értetlenül meredtem rá. Mi történt? Úgy csókolt, mintha fel akart volna falni, aztán minden magyarázat nélkül megállt. Kirántottam a kezemet a szorításából, küzdöttem, hogy ne öntsék el dühös könnyek a szememet. Egy szó nélkül megfordultam, hátat fordítottam Danténak, és lehunytam a szememet.

– Tudom, hogy őrizet nélkül mentél el ma Bibianához. Ez nem történik meg még egyszer. Mehetsz, ahová csak akarsz. Még vezethetsz is, de azt akarom, hogy mostantól kezdve egy testőr legyen veled, amikor elhagyod ezt a házat. Túl veszélyes számodra ezeken a falakon kívül – közölte, mintha nem csókolt volna meg az előbb, mintha egy csöpp hatással sem lett volna rá, amit csináltunk.

Összeszorítottam az ajkaimat. Legszívesebben sikítottam volna a dühtől, de csak még több könny öntötte el a szememet.

– Megértetted? – kérdezte Dante egy idő után.

Vissza kellett fojtanom a gúnyos megjegyzést.

– Igen, megértettem.

Mindketten ismét csöndben maradtunk, nem értünk egymáshoz, mintha idegenek lennénk, akiket a véletlen egy ágyba kényszerített. És ez az én ízlésemnek kissé túl közel volt az igazsághoz. Szinte elviselhetetlen volt a lüktetés a két lábam között, de világos volt, hogy Dante semmit sem fog tenni az ügyben. Már nem tudtam, hogy mit csináljak.

NYOLCADIK FEJEZET

Dante nagyon magának való ember volt. Mindenki ezt mondta róla nekem, éppen ezért tisztában voltam vele, mennyire helytelen a részemről, hogy megsértem az intim szféráját. De látnom kellett, mit rejteget Dante az ajtó mögött, amelyet Gaby mutatott nekem. Talán segít jobban megértenem őt.

Kora délután volt, és Dante elment egy megbeszélésre az Outfit egyik illegális kaszinójába. Nem tudtam, mikor tér vissza, de nyolc előtt valószínűleg nem – az elmúlt két nap alapján, ami az elcsábítására irányuló kínos próbálkozásom óta eltelt. Csönd borult a házra. Ez volt Gaby szabadnapja, Zita pedig szokás szerint elfoglalta magát a konyhában, került engem.

Lenyomtam a kilincset, és beléptem a szobába, ahol Dante a halott felesége emlékeit őrizte. Be voltak húzva a függönyök, sötétségbe borították a helyiséget. Megkerestem a villanykapcsolót, de semmi sem történt, amikor megnyomtam. Le-fel kapcsolgattam párszor, aztán rájöttem, hogy hiábavaló. Egy pillanatnyi bűntudat okozta tétovázás után óvatosan az ablakhoz léptem, és elhúztam a függönyt. Porfelhő szállt fel a nehéz anyagból, amitől köhögnöm kellett, pislogtam a hirtelen fényben, könnybe lábadt a szemem. Gyorsan letöröltem, aztán körülnéztem.

Nem lógott lámpa a plafonról, csak elhagyatott drótok. Így nem volt csoda, hogy a kapcsoló nem csinált semmit. Porszemek táncoltak a levegőben, és dohos szag öntötte el az orromat. Finom porréteg borított minden felületet, még a padlót is. Világosan látszottak a lábnyomaim. Egy pillanatra eluralkodott rajtam a pánik. Képtelenség lenne eltitkolni a jelenlétemet a szobában, ha az egész padló tele a lábnyomaimmal, de a szoba kinézete alapján régóta nem tette be senki ide a lábát, még Dante sem, szóval soha nem jön majd rá.

A szoba tele volt bútorral és kartondobozokkal. Állt benne egy sötét fából készült ruhásszekrény, két fiókos szekrény és egy hatalmas baldachinos ágy. Lassan leesett a tantusz. Biztosan ez volt a fő hálószoba, amelyen Dante és a felesége osztozott az asszony halála előtt. Legalább nem abban az ágyban aludtam, ahol Dante a régen feleségével szeretkezett. Lábujjhegyen a ruhásszekrényhez léptem. Magam sem tudtam, miért próbálok csöndben maradni, de szinte szentségtörésnek érződött ebben a helyiségben tartózkodnom. Kinyitottam a szekrényt, és megcsapott a használatlanság és öreg ruhák szaga. Kéttucatnyi ruha lógott párnázott rózsaszín fogasokon, mindenféle, a báli ruhától kezdve csinos koktélruhákon át a hétköznapi nyári ruhákig. Néhány úgy nézett ki, hogy akár az én ruhatáramba is illett volna, de természetesen túl kicsik voltak nekem.

Megsimogattam az anyagot. Fura volt arra gondolni, hogy régen meghalt a személy, aki viselte őket, a hideg, sötét földbe van temetve. Megborzongtam, becsuktam az ajtót, és hátraléptem, de még nem elégítettem ki a kíváncsiságomat. Kihúztam a ruhásszekrény mellett álló másik szekrény egyik fiókját, és láttam, hogy tele van fehérneművel. Gyorsan visszatoltam. Ez tényleg túlságosan személyesnek érződött. Képtelen voltam beletúrni egy halott asszony fehérneműibe, még akkor is, ha ez elárult volna valamit Dante ízléséről. Óvatosan a másik fiókos szekrényhez léptem, és kihúztam a felső fiókot. Üres volt, két fényképalbumot kivéve. Volt egy olyan érzésem, hogy ez valaha Dante fiókja volt, hosszú idővel ezelőtt tele a zoknijaival és az alsónadrágjaival. Mindent maga mögött hagyott, amikor átköltözött egy másik hálószobába, még a fiókos szekrényeit is.

Ügyet sem vetve az erkölcsi aggályaimra, felvettem a két albumot, és az ágyhoz vittem. Sötétvörös paplan borította, rajta vékony porréteg. Körülnéztem, nincs-e más lehetőség, de jobb híján leültem az ágy szélére az albumokkal az ölemben. Az egyik album fehér volt, rajta két egymásba fonódó aranygyűrű. Izgatottan felnyitottam.

Egy sokkal fiatalabb Dante és egy fiatal, apró, menyasszonyi ruhát viselő nő szerepelt az első fényképen. Dante nem a kamerába nézett. Teljes figyelmét a menyasszonya kötötte le, és a szeméből sugárzó vitathatatlan imádattól összeszorult a torkom. Nyoma sem volt az arcán hideg számításnak és érzelemmentes mesterkéltségnek. Talán azért, mert még fiatal volt, de volt egy olyan érzésem, hogy legalább ennyire volt köszönhető az oldalán lévő asszonynak.

Egyszerű fénykép volt, mégis azt sugallta, amiről egy esküvőnek szólnia kell: szerelmet, odaadást, boldogságot.

Még nem láttam az esküvőnkön készült fényképeket, de tudtam, hogy mindezt nem találom majd meg rajtuk. Lenyeltem a kitörni készülő érzelmeimet, megnéztem a többi képet, gyerekesen azt reméltem, hogy valamelyiken Dante ugyanolyan közömbös lesz majd, mint ahogy mindig rám néz. De bár az arckifejezése tartózkodóbb és fegyelmezettebb lett a későbbi fotókon, nehéz volt nem észrevennem a felesége iránt érzett érzelmeit. Majdnem tizenkét évig voltak házasok, de nem születtek gyerekeik. Tudtam, hogy Carla, a felesége a rákkal harcolt élete utolsó három évében, de eltűnődtem, hogy korábban miért nem sikerült nekik. Soha nem láttam őt pocakkal, és nem hallottam pletykákat vetélésről.

Talán szerencsésnek kellett volna tartanom magam, amiért Danténak nem voltak gyerekei Carlával, különben most ők is utálnának engem. Gyűlöltem ennek a gondolatnak a keserűségét, és gyorsan el is hessegettem. Nem akartam kicsinyes lenni, vagy féltékeny egy halott asszonyra. Carla soha semmit nem tett velem, és borzalmas volt, hogy ilyen fiatalon meghalt.

Felvettem a második albumot. A végén volt néhány fénykép Carláról parókában, szemöldök nélkül. Dante védelmezőn átkarolta a sovány, sápadt felesége vállát. Elöntött a szomorúság. Milyen lehetett elveszíteni valakit, akit annyira szeretsz?

Szerettem Antoniót barátként, de ez közel sem volt ahhoz, ami Dante és Carla között biztosan volt, és ha őszinte akarok lenni, a vége felé gyakran nehezteltem Antonióra, amiért egy szerelem nélküli aranyketrecben tart, hogy leplezhesse, hogy meleg.

Kivágódott az ajtó, megugrottam ijedtemben, és Dante lépett be viharos arckifejezéssel. Előttem termett, mielőtt még megmozdulhattam volna, és kitépte a fényképalbumot a kezemből. Az ágyra hajította, düh égett a szemében.

– Mit keresel itt?

Megragadta a karomat, és talpra rántott, olyan közel voltunk egymáshoz, hogy majdnem összeért az ajkunk.

– Semmi közöd ehhez a szobához.

Vonaglottam a markában.

– Fájdalmat okozol, Dante.

Eleresztett, hideg rosszallás váltotta fel az arcán a düh egy részét.

– Nem lett volna szabad bejönnöd ide. – Az albumra siklott a tekintete, amely az ágyon hevert, nyitva a fényképnél a beteg feleségéről és róla. Hátrált tőlem egy lépést, végleg elpárolgott a haragja, és félelmetes nyugalom vette át a helyét. – Távozz!

Nem kellett kétszer mondania. Gyorsan kisiettem a folyosóra, megijesztett a kitörése, de őszintén szólva a fura nyugalomtól, amely a végén elömlött az arcán, egyenesen halálra rémültem. Kilépett a szobából, és becsukta az ajtót. Nem nézett ismét rám. Néztem a hátát, ahogy elsétált, és elindult le a lépcsőn. Átkaroltam magam, lehunytam a szememet. Nem szeretem feladni. Makacs vagyok – túlságosan makacs, ahogy anyám mindig rámutatott –, de komolyan megfordult a fejemben, hogy elfogadom, hogy a házasságom Dantéval nem fog működni. Volt egy határa annak, hogy mennyi elutasítást vagyok képes elviselni.

Alig szóltunk egymáshoz vacsora közben, amikor mégis, akkor is csak a legfrissebb hírekről, amelyek a legkevésbé foglalkoztattak pillanatnyilag. Dante nem tett említést arról, ami történt, én pedig pláne nem. Zita leszedte az asztalt, miközben túlságosan is kíváncsian rám nézett, majd Dante felállt.

– Még dolgoznom kell.

Hát persze. Némán bólintottam, és a könyvtárba mentem. Ha így folytatódnak tovább a dolgok, akkor pillanatok alatt folyékonyan beszélek majd oroszul, gondoltam keserűen, ahogy felvettem a nyelvkönyvet. Képtelen voltam koncentrálni. Összefolytak a betűk a szemem előtt, és végül feladtam. Kimentem a szobából, és Dante dolgozószobája felé pillantottam. Nem szűrődött ki fény az ajtó alól. Talán már lefeküdt?

A lépcső felé indultam, de megtorpantam, amikor mozgást láttam a szemem sarkából. Nyitva volt a nappali ajtaja, láttam, hogy Dante az egyik széles fotelben ül a sötét kandalló előtt, és a jelek szerint whiskyt iszik. Megfordult a fejemben, hogy odamegyek hozzá, és bocsánatot kérek, de a merengő arckifejezése láttán úgy döntöttem, hogy inkább mégsem. Csöndesen felmentem a lépcsőn, be a hálószobába.

A zuhany meleg vízsugara alatt az ujjaim ismét utat találtak a két lábam közé, de nem igazán volt hozzá hangulatom, és hamarosan feladtam, hogy kielégülést keressek. Azok a régi fényképek régi sebeket téptek fel, és ejtettek néhány újat. Arra a néhány alkalomra emlékeztettek, amikor Antonio a házasságunk elején elhozta a házunkba Franket, a szeretőjét, hogy szexeljen vele. Ez volt számukra a legbiztonságosabb hely, és bár mindent megtettem, hogy elfogadjam a dolgot, azért szenvedtem, mert Antonio viselkedése Frankkel szerelemről és vágyról tanúskodott, amit nekem képtelen volt megadni. Ugyanilyen érzés volt ma Dantét látni a feleségével. Esélyem sem volt annak idején Frankkel szemben, és egyre biztosabb voltam benne, hogy Dante halott feleségével szemben sincs.

Miután elmeséltem, hogy mi történt, Bibiana azt tanácsolta, hogy egy időre hagyjam békén Dantét, és reménykedjek a legjobbakban. A telefonbeszélgetésünk idején valóban ez tűnt a legmegfelelőbb megoldásnak, de egy napnyi lehengerlő csönd után képtelen voltam tovább elviselni.

Valami elpattant bennem, amikor aznap este megláttam Dantét a begyújtatlan kandalló előtt ülni és whiskyt inni.

Az első férjem azért nem akart engem, mert a férfiakat szerette, a második pedig képtelen volt elengedni a halott feleségét, mert jobban szeretett egy pohár whisky felett merengeni. Tudtam, hogy Danténak volt szexuális viszonya más nőkkel a felesége halála után. Bibiana megerősítette, hogy egy ideig gyakran járt a férje klubjába, akkor hát miért nem akar lefeküdni velem? Talán volt bennem valami, ami taszítja a férfiakat. Ez volt az egyetlen logikus magyarázat, és ha ez volt a helyzet, akkor tudnom kellett, és többé nem pocsékolni az időt ostoba reményre és nevetséges csábítási tervekre.

Beléptem a nappaliba, ügyeltem, hogy a cipőm sarka hangosan kopogjon a keményfa parkettán. Dante nem vette le a szemét a sötét kandallóról. Természetesen ügyet sem vetett rám. Szinte mindig ezt csinálta.

Remegni kezdett a karom a visszafojtott dühtől.

– Igaz, hogy gyakran jártál a Club Palermóban?

Dante a homlokát ráncolta. Lötykölte a whiskyjét a poharában, nem nézett fel.

– Az Outfité, de ez sokkal a házasságkötésünk előtt történt.

Bibiana ugyanezt mondta, de túl sok volt nekem Dante közömbös hangja és elutasító testbeszéde. Úgy tett, mintha semmi közöm nem lenne hozzá.

Düh izzott az ereimben. Éreztem, hogy a haragom kitör a ketrecéből, de túlságosan fel voltam zaklatva ahhoz, hogy megfékezzem.

– Szóval a prostituáltak társaságát nem bántad, de a saját feleséged szüzességét képtelen vagy elvenni?

Ez felkeltette az érdeklődését, és most azt kívántam, bárcsak ne így lenne. Felpillantott a kék szeme. Azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám a szavakat, bárcsak visszatérne a tekintete a whiskyjére. Talán egy másodperc töredékéig zavar ömlött el az arcán, aztán visszatért a nyugalom fegyelmezett álarca.

Egyetlen további szó nélkül sarkon fordultam, sokkoltak a saját szavaim, rettegtem, milyen következményekkel járhat számomra a kitörésem. Hallottam a hátam mögött a koccanást, ahogy egy poharat letesznek a mahagóniasztalra, majd a fotel nyikorgását. Elszorult a torkom, jeges hideg szorította össze a mellkasomat. Az ujjaim a korlátot markolták, ahogy felmentem az emeletre. Dante lépései követtek, nyugodtan és kimérten. Elfojtottam a vágyat, hogy visszanézzek vagy akár elszaladjak. Dante nem láthatta meg, mennyire fel voltam dúlva. Mit tegyek?

Válaszokat fog követelni. Válaszokat, amelyeket nem adhatok meg neki, mert megígértem, hogy nem árulom el senkinek. De Dante volt a főnök. Senki nem került ebbe a pozícióba, ha nem tudta, hogyan szerezzen információt. Nem fog megkínozni, talán még kezet sem emel rám. De tudtam, hogy nincs is rá szüksége.

Beosontam a hálószobába, aztán megálltam a kertre néző ablaknál. Nem volt hová menekülnöm. A szemem sarkából láttam az ágyat. Lehunytam a szememet, amikor hallottam, hogy Dante belép a szobába, és becsukja maga mögött az ajtót. Magas alakja megjelent mögöttem az ablak tükrében. Lenéztem az ujjaimra, amelyek az ablakpárkány hideg márványát simogatták. Néha úgy éreztem, hogy bármit képes vagyok kezelni, mintha az a kifinomult, fegyelmezett nő lennék, akit Dante valószínűleg akart, de az ilyen pillanatokban ostoba kislánynak éreztem magam.

– Szüzesség? – kérdezte érzelemmentes hangon.

Ez a képesség minden férfiban megvolt az Outfitben. Ha az ember erőszakkal és halállal nő fel, akkor megtanulja elzárni a szívét a világtól. Vajon miért nem tanítják meg ugyanezt az Outfit női tagjainak is?

– Négy évig voltatok házasok Antonióval.

Nem fordultam meg, levegőt venni sem mertem. Hogyan árulhattam el? A hibám tönkreteheti Antonio hírnevét, és az enyémet is, amiért beleegyeztem a tervébe. A homoszexualitás bűncselekmény volt a maffiában, és én gyakorlatilag segítettem Antoniónak elkövetni. A lélegzésre koncentráltam, a márvány érintésére az ujjaim hegyén, az odakinn a szélben hajladozó fákra.

– Valentina.

Ezúttal némi feszültség sugárzott a hangjából.

– Nem lett volna szabad mondanom semmit – suttogtam. – Csak egy beszédfordulat volt. Nem szó szerint értettem. – Jól tudtam hazudni, nem volt más választásom. – Ahogy mondtad, négy évig voltunk házasok Antonióval. Természetesen nem vagyok szűz.

A keze a csípőmhöz ért, és szó szerint egy fél métert ugrottam előre, az ablakpárkánynak zuhantam. Levegő után kaptam a fájdalomtól, aztán az ajkamba haraptam, hogy elfojtsam a hangot. Napok óta arra vágytam, hogy Dante hozzám érjen, és most, hogy megtette, azt kívántam, bárcsak ismét ügyet sem vetne rám.

Dante az ablakon keresztül engem nézett.

– Fordulj meg – mondta halkan.

Nem is haboztam. A hangja még a belőle sugárzó fenyegetés és veszély nélkül is túlságosan tekintélyes volt ahhoz, hogy ellenálljak. Megerősítettem magam, ahogy szembefordultam vele, a fehér ingének gombjaira összpontosítottam. A tekintetétől végem lenne. Minden izom olyan feszült volt a testemben, mint az íj húrja. Az állam alá tette az ujját, és felemelte a fejemet, kényszerített, hogy a szemébe nézzek. Ismét az érintés. Miért ér hozzám most, amikor korábban minden tőle telhetőt megtett, hogy tartsa köztünk a távolságot?

Nyeltem egyet. Légy erős, Valentina! Szent dolog egy halott férfi kívánsága. Ne szegd meg az ígéretedet!

És nem csak Antoniót védelmeztem. Hazugságban éltem, gyakorlatilag hazudtam Danténak az első találkozásunk óta, elhitettem vele valamit, miközben más volt az igazság. Azt kívántam, bárcsak lenne valamiféle érzelem Dante arcán, akár harag is, azzal meg tudtam volna birkózni, de semmit sem árult el. Az örök jégember.

– Szóval a szavaidat odalenn csak provokációnak szántad?

Nyugodtnak és kíváncsinak hangzott, de nem hagytam, hogy becsapjon vele. A teljes figyelmét rám fordította.

Nem bírtam megszólalni. Nagyon rosszul hangzott, ahogyan megfogalmazta. Mit gondolt? Azt kívántam, bárcsak adná a legkisebb jelét, hogy jó vagy rossz-e a hangulata.

Nem fog bántani téged, Valentina.

Eddig semmit sem tett velem, de nem is sokat foglalkozott velem a házasságunk pár napja alatt. És két napja pokolian félelmetes volt, amikor rajtakapott a fényképalbumokkal.

Túl erőssé vált a feszültség, és kibuggyant egy könnycsepp a jobb szememből, lecsorgott az arcomon, és megakadt Dante ujján, amely még mindig felemelve tartotta az államat. Összeráncolta a homlokát, eleresztette az államat. Azonnal eltéptem róla a tekintetemet, és hátraléptem.

– Miért sírsz?

– Mert megijesztettél! – szakadt ki belőlem.

– A mai napig sosem látszott rajtad, hogy félnél tőlem.

Igaza volt. Pár rövid ideig tartó alkalmat kivéve nem féltem tőle, bár tudtam, hogy rettegnem kellene egy hozzá hasonló férfitól.

– Akkor talán jó színésznő vagyok.

– Nincs okod rettegni tőlem, Valentina – közölte nyugodtan. – Mit rejtegetsz?

– Semmit – vágtam rá azonnal.

Lazán összezárultak az ujjai a csuklómon.

– Hazudsz valamiről. És a férjedként tudni akarom, hogy mi az.

Elöntött a düh. Ezúttal legyőzte az óvatosságot.

– Úgy érted, hogy főnökként akarod tudni, mert eddig nem igazán viselkedtél a férjemként.

Oldalra biccentette a fejét, kíváncsian vizslatta az arcom minden centiméterét.

– Miért lennél még mindig szűz?

– Mondtam már, hogy nem vagyok az! – vágtam oda kétségbeesetten, próbáltam kicsúszni a szorításából, de kissé összeszorította az ujjait, csak annyira, hogy ne tudjak elmenekülni. Magához húzott, a mellem a mellkasának nyomódott. Kiszaladt belőlem a levegő, ahogy felnéztem rá. Zakatolt a szívem a mellemben, a halántékomban, az ereimben. És ő is érezte. Ezért fogta a csuklómat.

– Szóval – mondta kíváncsi hangon. – Ha most az ágyunk felé vinnélek… – tett egy lépést, közelebb kényszerítve a hatalmas, baldachinos ágyhoz – …és a magamévá tennélek, akkor nem derülne ki, hogy az előbb hazudtál nekem.

Semmit sem akartam jobban, mint hogy végre ágyba vigyen, és most, amikor fenyegetésként használta arra, hogy kiderítse az igazságot, azt kívántam, bárcsak már eleve semmit sem akartam volna tőle. Érezné vajon, hogy soha nem feküdtem le más férfival? Csak más nőkkel beszéltem a tapasztalataikról, de azt nem tudtam, hogy a férfiak érzik-e, ha szűz egy nő.

– Nem fog, mert nem fogsz most ágyba vinni.

– Nem foglak? – vonta fel az egyik szőke szemöldökét.

– Nem, mert nem fogsz az akaratom ellenére a magadévá tenni. Helyteleníted a nemi erőszakot.

Bibiana szavai még mindig furán hangzottak a számból, és nem is lenne az akaratom ellenére. Napok óta Dantéra akartam vetni magam; tudnia kellett, hogy akarom őt. Mindennek ellenére még mindig akartam. A testem szinte zümmögött a vágytól, hogy érezzem az érintését.

Kuncogott. Sosem hallottam őt nevetni. Üresnek hangzott.

– Ezt hallottad?

– Igen – feleltem határozottabban. – Közvetlen parancsot adtál a kisfőnököknek, hogy tudassák az embereikkel, kiherélsz bárkit, aki bosszúnak vagy kínzásként használja a nemi erőszakot.

– Így volt. Úgy gondolom, hogy egy nőnek soha nem lenne szabad behódolnia senki előtt, a férjén kívül. De te a feleségem vagy.

– Akkor is – suttogtam alig hallhatóan, bizonytalansággal telve.

Egyet bólintott.

– Igen, akkor is. – Eleresztette a csuklómat. Megkönnyebbülés öntött el. – Most pedig azt akarom, hogy elmondd az igazat. Mindig tisztelettel bánok majd veled, de ugyanezt várom el tőled is. Nem tűröm a hazugságot. És előbb-utóbb megosztjuk majd az ágyunkat, és akkor, Valentina, meg fogom tudni az igazságot.

– Mikor fogjuk majd megosztani az ágyunkat férjként és feleségként, és nem csak egymás mellett aludni? Meg fog ez történni valaha? – csattantam fel.

A hülye szám, mindig olyan fékezhetetlen.

Egy pillanatra átvillant valami az arcán, amit nem tudtam megfejteni.

– Az igazat – közölte egyszerűen, de határozottan. – És ne feledd el, hogy előbb-utóbb megtudom.

Lehorgasztottam a fejemet. Vajon tovább ront az igazság a dolgokon Dante és köztem? Egyértelműen sokkal rosszabb lenne, ha kiderülne, hogy nyíltan hazudtam neki, amit tudni fog, ha elháljuk a házasságunkat.

– Valentina – figyelmeztetett Dante feszülten.

– Igaz, amit a nappaliban mondtam.

Megkönnyebbültem, és rettegtem is, amikor a szavak elhagyták a számat. Egyébként is meddig bírtam volna még hazudni?

Dante bólintott, furán nézett rám.

– Én is így gondoltam, most pedig azt kérdezem, hogy miért.

– Miért olyan meglepő a gondolat, hogy Antonio nem akart engem? Talán nem talált vonzónak. Te nyilvánvalóan szintén nem találsz annak, különben nem töltenéd a legtöbb estédet a dolgozószobádban, az éjszakáidat pedig háttal nekem. Mindketten tudjuk, hogy ha akarnál engem, ha egy kicsit is kívánatosnak tartanál, akkor a nászéjszakánkon elveszítettem volna a szüzességemet.

– Azt hittem, megegyeztünk, hogy nem foglak kényszeríteni – felelte.

Kutatóan néztem a szemébe, mert némi harag sugárzott a hangjából.

– De nem kellett volna kényszerítened. A férjem vagy, és veled akarok lenni. – Forróság öntötte el az arcomat. – Gyakorlatilag rád vetettem magam már napok óta, és észre se vetted a testemet. Mutattál volna valamiféle reakciót, ha vonzónak tartanál. Gondolom, ilyen a szerencsém, hogy mindig olyan férj mellett kötök ki, aki visszataszítónak talál.

– Nem talállak visszataszítónak – jelentette ki határozottan. – Higgy nekem, vonzónak tartalak.

Biztosan látszott rajtam, hogy ebben kételkedem, mert egészen közel hajolt.

– Ez az igazság. Ne kételkedj a szavaimban! Ahányszor csak kivillan a combod krémfehér bőre… – Végigsimított a combomon a hálóingem hosszú kivágásán keresztül. El kellett fojtanom a meglepett sóhajt a hirtelen közelsége miatt. Egész testemben libabőrös lettem. – Vagy amikor megpillantom a melled körvonalát az apró semmiségeken keresztül, amelyeket az ágyban viselsz… – Gyengéden végighúzta az ujját a hálóing csipkés szélén közvetlenül a mellem fölött. – Legszívesebben az ágyunkra hajítanálak, és beléd temetném magam.

Leejtette a kezét, ismét nem ért hozzám.

Elkerekedett a szemem.

– Tényleg? Akkor miért…

Az ajkamra tette az ujját, elhallgattatott.

– Most rajtam van a sor, hogy kérdezzek, és megígéred, hogy nem hazudsz.

Rámeredtem, bólintottam. Igazat mondott? Akart engem?

– Miért nem feküdt le veled Antonio? – kérdezte Dante, még mindig olyan közel volt hozzám, hogy a melegsége elárasztotta a testemet. Alig bírtam koncentrálni.

– Megígértem, hogy soha nem mondom el senkinek.

– Antonio halott – jelentette ki Dante. Nem úgy hangzott, hogy sajnálja. – Most én vagyok a férjed, és fontosabb a nekem tett ígéreted.

Kerültem a tekintetét. Igaza volt, de olyan sokáig hordoztam magammal az igazságot, hogy szinte a részemmé vált. Dante előbb-utóbb valószínűleg rájön.

– Valentina?

– Antonio meleg volt – böktem ki.

Végre nem nyomta a vállamat Antonio hazugságának a súlya. Felszabadító érzés volt.

Dante egy pillanatig döbbentnek tűnt.

– Soha nem is gyanítottam semmit. Biztos vagy benne?

A szememet forgattam.

– Néha hazahozta a szeretőjét.

– Miért nem feküdt le veled, hogy gyerekeket nemzzen? Az minden esetleges gyanút eloszlatott volna.

Tétováztam.

– Nem hiszem, hogy működött volna. Tudod… – intettem Dante öle felé.

– Terméketlen volt?

Elpirultam.

– Nem, egyszer említette, hogy nem áll fel, ha nővel van – szakadtak ki belőlem a szavak.

– Ki volt a szeretője? – kérdezte közömbösen, de több eszem volt, semhogy bízzak a színlelt érdektelenségében.

Látszott a szemén, milyen szenvedélyesen tudni akarja a választ. Volt egy olyan érzésem, hogy próbálja felhasználni ellenem az érzelmi állapotomat, de engem nem volt ilyen könnyű meglepni.

Megráztam a fejemet. Frank még mindig életben volt, és még mindig nem volt az Outfit tagja. Ha Dante rájönne, hogy Antonio egy kívülállóval randizott… bele sem akartam gondolni a következményekbe. Nem állna le, amíg meg nem találja az illetőt, és pontosan tudtam, hogy akkor mi történne Frankkel.

– Nem mondhatom el neked, kérlek, ne kényszeríts!

Dante a felkaromhoz ért, de nem szorította meg.

– Ha valaki az Outfitből, akkor tudnom kell, ha pedig nem… az Outfit az első. Meg kell védenem azokat, akik belém helyezték a bizalmukat.

Megölné Franket, és talán előtte meg is kínoztatná, hogy Frank elárulja mindenkinek a nevét, aki tudott Antonióról.

Képtelen lennék tovább élni, ha ez megtörténne. Le akartam hunyni a szememet, hogy meneküljek Dante szúrós pillantásától, de tudtam, hogy ez rossz ötlet lenne.

– Nem mondhatom el neked. Nem fogom. Sajnálom, Dante, de bármit is teszel, nem fogok nevet elárulni neked.

Düh futott át Dante arcán, vadabb, mint tegnap. Ez igazi harag volt, és most először ellenem irányult. Mit is mondott Bibiana? Dante nem tűri az engedetlenséget.

– Védett életet éltél, Valentina. Mondták ugyanezt nekem kemény férfiak, és végül elárulták minden titkukat.

– Akkor tedd, amit tenned kell – csattantam fel, és elhúzódtam. – Vágd le a lábujjaimat, és etesd meg velem őket! Verj meg, égess meg, vagdoss meg, de inkább meghalok, mintsem felelős legyek egy ártatlan ember haláláért.

– Szóval egy kívülállóról van szó.

Tátott szájjal meredtem rá. Ezt vonta le a kitörésemből? Istenem, jól csinálta. Egy szál hajamat sem bántotta, és máris információt csikart ki belőlem.

– Ezt nem mondtam.

De már túl késő volt. Dante gúnyosan mosolygott.

– Nem is kellett. – Élénk és sóvár volt a tekintete. Mint aki szagot fogott. – Ha Antonio hazavitte a szeretőjét, akkor feltételezhetően találkoztál vele, tudod a nevét, és le tudod őt írni nekem.

Összeszorítottam az ajkaimat, dühösen rámeredtem. Egymillió év alatt sem árulom el neki, amit tudni akar. Már így is túl sokat mondtam. A jövőben éberebbnek kell lennem.

Dante ismét közelebb lépett. A csípőmhöz ért, és az egyszerű érintés mindennek ellenére tüzet szított a gyomromban. Akartam őt, talán jobban is, mint korábban. Mi tette a veszélyes férfiakat ilyen ellenállhatatlanná?

– Nem vagy lojális hozzám? – mormogta. – Nem gondolod, hogy tartozol nekem az igazsággal? Nem gondolod, hogy ez a kötelességed? Nemcsak azért, mert én vagyok az Outfit főnöke, hanem azért is, mert a férjed vagyok.

– És tartozol nekem egy tisztességes nászéjszakával. A férjemként a kötelességednek kell lennie, hogy kielégítsd a szükségleteimet. Gondolom, mindkettőnknek együtt kell élnünk a csalódottsággal.

Megrepedt a maszkja. Figyelmeztetés nélkül megragadott, és megpördített, a hátam a mellkasának feszült.

– Türelmes vadász vagyok, Valetina – mondta Dante halkan, de éreztem a hangját egészen az ölemig. – Előbb-utóbb el fogod mondani nekem, amit tudni akarok.

Lecsúszott a keze az oldalamon a combomra, egy pillanatig elidőzött, visszatartottam a lélegzetemet a várakozástól és zavaromban. Felhúzta a hálóingemet, ahogy simogatott, fel egészen a bugyimig. Megborzongtam, és még keményebben a mellkasának dőltem. Suhogott a ropogósra keményített inge a mozdulatra. Furamód erotikus hang volt. Dante becsúsztatta egy ujját a bugyim csipkés anyaga alá, és megsimogatta az ölemet. Nyöszörögtem, máris nedves voltam, sajogtam a vitánktól és a közelségétől. Nem tudtam, miért nyúlt hirtelen hozzám, vagy mi miatt változtatta meg a véleményét, és nem is érdekelt egészen addig, amíg hozzám ért. Bedugta az ujját a nagyajkak közé, és elmélyült a légzése.

– Akarod ezt?

– Igen – sziszegtem, és szégyentelenül a kezéhez dörgölőztem, de a másik karjával átölelte a derekamat, és mozdulatlanul tartott. – Akarlak, Dante.

– Áruld el, amit tudni akarok!

Lassan simogattak az ujjai. Lihegtem a lassú, érzéki támadástól. Máris olyan közel voltam a csúcshoz. Túl sokáig várt erre a testem. Remegni kezdett a lábam, és Dante vállára hajtottam a fejemet.

– Nem akarsz engem? – pihegtem ahelyett, amit hallani akart.

Az ujja válaszként a csiklómhoz ért, és halk kiáltással darabokra hullottam, ahogy átjárt az extázis. Dante derekamra fonódott karja tartott talpon, erős és szilárd, ahogy remegtem az orgazmustól.

– De igen. Ez a probléma – morogta.

Hirtelen elengedett, és hátralépett. Az ablakpárkányba kapaszkodtam, hogy ne zuhanjak a padlóra. Megpördültem, a vér még mindig dübörgött az ereimben, de Dante már kifelé tartott a szobából.

Mi a csuda történt?

KILENCEDIK FEJEZET

Dante nem jött az ágyba aznap éjjel. Hosszú ideig vártam, képtelen voltam elaludni, túlságosan összezavart, ami történt. Bevallotta, hogy akar engem, hozzám ért, de aztán visszavonult. Miért? Érintetlen volt az ágy másik fele, amikor másnap reggel felébredtem, és az újságja elhagyottan hevert egy tiszta tányér mellett, amikor harminc perccel később beléptem az étkezőbe.

Aggódva a dolgozószobája felé indultam. Csönd volt az ajtó mögött, de ez nem jelentett semmit. Bekopogtam, aztán választ se várva beléptem. Nem akartam időt adni Danténak arra, hogy felkészüljön. Talán jutunk valamire, ha ismét meglepem. A fekete fa íróasztal mögött ült, és összehúzta a szemét, amikor most először beléptem a dolgozószobájába. Talán úgy érezte, hogy ezzel betolakszom a magánszférájába.

A tekintetem az asztalán álló ezüst képkereten állapodott meg. Egy fényképen a mosolygó első feleségéről. Az asztal közepén állt, mintha hirtelen tették volna le, amikor kinyitottam az ajtót. Egyetlen más fénykép sem volt a helyiségben.

Vadul összerándult a gyomrom. Próbáltam elrejteni, mennyire fáj, ezért a szemébe néztem, és álltam a rosszalló tekintetét.

– Mit keresel itt?

– Az én otthonom is, nem?

– Természetesen, de ez az én dolgozószobám, és dolgoznom kell.

– Mindig így van. Látni akartam, hogy jól vagy-e.

Felvonta a szemöldökét.

– Miért ne lennék?

– Miért? Mert nagyon furcsán viselkedtél tegnap. Az egyik pillanatban hozzám érsz, a másikban nem bírsz elég gyorsan eltűnni a közelemből.

– Semmit sem tudsz rólam, Valentina.

Félbeszakítottam.

– Tudom, és változtatni akarok rajta, de állandóan eltaszítasz magadtól.

Dante felállt, és a hajába túrt.

– Soha nem akartam újra megnősülni. Jó okkal.

Ismét úgy hangzott, mintha ez a házasság az én ötletem lett volna, mintha lett volna bármi beleszólásom.

– Nem kértelek, hogy vegyél feleségül!

Elegem volt. Sarkon fordultam, és kiviharzottam a szobából, vigyáztam, hogy a lehető leghangosabban becsapjam magam mögött az ajtót. Gyerekes dolog volt. Hallottam, hogy ismét kinyílik, és Dante lépteit a hátam mögött. Utolért, és megragadta a csuklómat, megállított.

– Lehetetlenül temperamentumos vagy – morogta.

Dühösen meredtem rá.

– A te hibád.

– Logikus magyarázat van erre a házasságra. Mondtam már.

– De ez nem jelenti, hogy nem próbálhatjuk valódi házassággá tenni. Nincs logikus magyarázat arra, miért ne feküdnénk le egymással. Prostituáltakkal lefeküdtél, akkor velem miért nem tudsz?

– Mert dühös voltam, és meg akartam kefélni valakit. Durván és keményen. Nem közelségre vagy gyengédségre vágytam, vagy mit tudom én, te mit akarsz. Megszereztem az élvezetet, amelyet akartam, aztán távoztam. Nem adhatom meg neked, amit keresel. A feleségemmel együtt meghalt az a részem, amelyik képes volt rá, és nem jön vissza.

– Nem tudod, hogy mit akarok. Talán ugyanazt akarjuk.

Alig volt több a hangom suttogásnál.

– Látom a szemedben, hogy ez nem igaz – gúnyolódott. – Szeretkezni akarsz, de én ezt nem tudom megadni neked. Én birtokolni akarlak, birtokolni minden részedet, de nem azért, amiért te. Szívtelen gazember vagyok, Valentina. Ne próbálj bármi mást látni bennem! Az öltöny és az érzelemmentes arc vékony réteg, a kibaszott mélységet takarja, amely a lelkem és a szívem. Ne próbálj belelesni, nem fog tetszeni, amit ott találsz.

Túlságosan meg voltam döbbenve ahhoz, hogy visszavágjak. Inkább figyeltem, ahogy visszatér a dolgozószobájába.

A nap további részét a lehetőségeim mérlegelésével töltöttem. Dante nem akart érzelmi kapcsolatot. Még gyengédséget sem akart. Durva és kemény, ezeket a szavakat használta a prostituáltakkal folytatott szexre. Igaza volt. Én nem ezt akartam, de az évek folyamán megtanultam, hogy az embernek néha meg kell elégednie a kisebbik rosszal, hogy valamiféle boldogságot biztosítson magának. Szexelni akartam Dantéval, talán nem úgy, ahogyan ő, de ki tudja, nem élvezném-e? És azt nem mondta egyértelműen, hogy durva lenne velem. Csak annyit mondott, hogy ne számítsak puhaságra és szerető gesztusokra tőle. Ezzel együtt tudok élni, igaz?

Azt akartam, hogy kívánjon. Talán ez olyan jó lenne, mintha szeretne.

Közeledett a vacsoraidő, de valami másra voltam éhes, ahogy gyorsan levetkőztem a hálószobánkban, mielőtt meggondolhattam volna magam, és felvettem egy fürdőköpenyt. Nem mászkálhattam meztelenül a házban.

Összerándult a gyomrom az idegességtől, elindultam a földszintre, Dante dolgozószobájába. Bekopogtam, és ezúttal megvártam, hogy válaszoljon, mert nem akartam vitával kezdeni a csábítási akciót, bár tegnap kimondottan felizgatott a veszekedésünk a hálószobában. Egyetlen szó nélkül nyitotta ki az ajtót. A hideg tekintete végigsiklott a testemen. Eltűnődtem, vajon meg tudta-e állapítani, hogy meztelen vagyok a fürdőköpeny vékony anyaga alatt.

– Bejöhetek?

Hátralépett, és besétáltam. Hallottam, ahogy az ajtó becsukódik mögöttem, aztán Dante elment mellettem, és kíváncsi arccal felém fordult.

– Mi folyik itt?

– Döntöttem.

– Miről?

Szétnyitottam a fürdőköpenyt.

– Kettőnkről. A szexről.

Elsötétedett Dante tekintete. Megfeszítette az állát, megrázta a fejét, és kezdett elfordulni.

– Távoznod kellene.

– Ne fordíts nekem hátat! Nézz rám! Azt hiszem, legalább ezt az apró tiszteletet megérdemlem, Dante.

Sugárzott belőle a feszültség, amikor felém fordult. Nem jött közelebb, de rám nézett. Kivételesen nem tett úgy, mintha láthatatlan lennék. A kék szemével végignézett a pucér testemen.

Megkeményedtek a mellbimbóim az irodája hideg levegőjétől, de nem fogtam össze a selyemköntöst, bár nehéz volt ellenállnom a késztetésnek, hogy eltakarjam magam Dante hűvös fürkészése elől. A tekintete kissé tovább időzött a combom közén, mint a testem többi részén, és elöntött a halvány remény. Mennyi önuralma van?

– A feleséged vagyok?

Összehúzta a szemöldökét.

– Természetesen az vagy.

Volt valami a hangjában, amit nem tudtam hová tenni.

– Akkor érvényesítsd a jogaidat, Dante! Tegyél a magadévá!

Nem mozdult, de a tekintete lesiklott a merev mellbimbómra. Szinte fizikai érintésként éreztem, mintha egy szellem simogatta volna a meztelen bőrömet, de ez messze nem volt elég. Ismét érezni akartam az ujjait a két lábam között, érezni akartam őket a testem minden centiméterén, élvezni akartam, míg végül elfeledkezem minden problémámról.

Nem állt távol tőlem, hogy könyörögjek. Tudtam, hogy már majdnem beadta a derekát, láttam, mennyire megfeszül a válla, milyen tébolyodott a tekintete. Ma éjjel szexet akartam.

– Nekem is vannak szükségleteim. Jobban szeretnéd, ha találnék egy szeretőt, aki mentesít téged a teher alól, hogy hozzám érj?

Nem voltam benne biztos, hogy képes lennék megtenni. Nem, tudtam, hogy nem lennék rá képes, de ez a provokáció volt az utolsó esélyem. Ha Dante erre nem reagál, akkor nem tudom, mi mást tehetnék még.

– Nem – vágta rá élesen, áttört valami düh és birtoklási vágy a tökéletes maszkján.

Összeszorította az ajkát, megfeszítette az állát, és felém sétált. Borzongtam a vágytól és az izgalomtól, amikor megállt előttem. Nem nyúlt felém, de észrevettem a vágy szikráját a szemében. Nem volt sok, de ahhoz elég, hogy felbátorítson. Megtettem a maradék távolságot, és az erős vállába markoltam, hozzászorítottam a meztelen testemet. Az öltönyének durva anyaga istenien dörzsölődött az érzékeny mellbimbóimnak, és halkan felnyögtem. Szinte elviselhetetlen volt a feszültség a két lábam között. Felvillant Dante szeme, ahogy lenézett rám. Lassan átkarolt, és a derekamra tette a tenyerét. Azt kívántam, bárcsak lejjebb csúszna a keze. Nem hiszem, hogy vágytam valaha ilyen kétségbeesetten valakinek az érintésére, még akkor sem, amikor hallgattam, ahogy Antonio megkeféli Franket a szomszéd szobában.

Édes győzelem járt át. Dante most tudomást vett rólam.

Felemeltem a fejemet, hogy az arcába nézzek. Bármiféle vágyat hittem látni rajta, annak immár nyoma sem volt, felhúzódtak és áthatolhatatlanná váltak a falak. Lábujjhegyre álltam, kétségbeesetten vágytam egy igazi csókra, de megfeszült Dante keze a derekamon, és nem hajtotta le a fejét, így lehetetlen volt a szájához érnem az ajkaimmal. Nem akarta, hogy megcsókoljam. Nem bírtam tovább elviselni. Meztelenül rávetettem magam, felajánlottam neki a testemet és magamat, mégis elutasított. Elrándultam tőle, mocskosnak és olcsónak éreztem magam. Kerültem a tekintetét, megfordultam, összefogtam a köntösömet, és kisiettem a dolgozószobájából. Átszaladtam a hallon, fel a lépcsőn. Ennyi. Nem fogok még egyszer próbálkozni. El kellett fogadnom, hogy Dante nem kívánt engem eléggé, hogy nem fog lefeküdni velem egészen addig, amíg nem lesz abszolút szükséges, hogy örököst nemzzen.

A hálószobába tántorogtam, és az ágyra vetettem magam. Egy pillanatra elöntött a kétségbeesés és a szomorúság, de nem hagytam, hogy legyőzzön. Túléltem a házasságomat Antonióval. Túl bírok élni egy szerelem nélküli házasságot Dantéval. Egy nap majd lesznek gyönyörű gyerekeim, akiket szerethetek, és akik viszontszeretnek majd, addig pedig megleszek. Nem én voltam az első nő a világunkban, akinek egy hideg gazember férjjel kellett együtt élnie, és biztosan nem én leszek az utolsó. Legalább nem egy olyan bántalmazó seggfej a férjem, mint Tommaso. Ez is valami.

A többi szükségletem kielégítéséről pedig majd gondoskodom, ahogyan az elmúlt pár évben tettem. A hátamra fordultam. Még mindig dühös és csalódott voltam, szégyelltem magam, de még mindig fel voltam izgulva. Lehunytam a szememet, és lecsúsztattam a kezemet a testemen, a két lábam közé. Simogatni kezdtem magamat, elképzeltem, hogy Dante ujjai izgatnak ismét, felidéztem a vágy rövid villanását a szemében, amelyet valószínűleg csak képzeltem. Felgyorsult a légzésem, ahogy simogattam az érzékeny idegcsomót. Egyre közelebb jártam a csúcshoz. Nyögés szakadt fel az ajkamról, és ő hangosan levegő után kapott.

Felpattant a szemhéjam, és Dantéra meredtem, a küszöbön állt, a kezével a kilincsen, a szemével rajtam. Kivételesen nem látszott hidegnek. Istenem, vajon mióta állt ott, és nézett engem?

Kirántottam a kezemet a két lábam közül, elöntött a szégyen. Összefogtam a köntöst a mellemen, és kimásztam az ágy szélére. Képtelen voltam egy szobában maradni Dantéval, azok után nem, amit az imént látott. Éppen eléggé zavarba hoztam már magam ma, de Dante hirtelen előttem termett, elállta az utamat. Magas alakja fölém tornyosult. Hátrahajtottam a fejemet, hogy a szemébe nézzek. Olyan élénken csillogtak, amilyennek még soha nem láttam. Szinte dühösnek látszott.

– Nem – mondta csöndesen.

Nem tudtam pontosan, hogy mire érti. Aztán fölém hajolt, míg ismét a hátamon feküdtem, és fölém magasodott. Szétnyílt a zakója, és két oldalról úgy zárt körbe, mint egy puha börtön. Kutatóan néztem az arcába. Éreztem, hogy egyre jobban felizgulok a közelségétől és az arckifejezésétől. A karjára támaszkodott, és az egyik lábával a két combom közé térdelt, szétfeszítette őket.

Zakatolt a szívem. Megteszi végre, amire vártam? Hosszú ideig csak rám meredt, és már szinte azt vártam, hogy ismét elhúzódik, de ehelyett megmarkolta a mellemet, vágyakozó nyögéssel ívbe feszítettem a hátamat. A tekintete lesiklott a kezére, és a mellbimbómba csípett, erősebben, mint vártam. Kéj sugárzott végig villámként az egész testemen, le egészen az ölemig. Ott kellett éreznem az érintését, nagyobb szükségem volt rá, mint az ételre, mint a vízre, mint a levegőre. Dante csipkedte és húzgálta a bimbómat, sötét, átható tekintettel figyelt. Az évek során párszor simogattam a mellemet, de soha nem volt különösebben nagy hatással rám, de Dante határozott érintésétől édesen viszketni kezdett az ölem. Lehajolt, a zakó durva anyaga az oldalamhoz ért, és Dante az ajkai közé fogta a bimbómat.

Nyivákolva ívbe feszítettem a hátamat, az arcába nyomtam a mellemet, de Dante a csípőmbe markolt, és lefogott. Ismét keményen szívta a bimbómat, vágytól izzott az ölem. Vonaglottam, próbáltam a két combom közé fúrt térdének dörgölőzni, de a keze egy helyben tartott. Soha nem hittem volna, hogy szexi, ha képtelen vagyok úgy mozogni, ahogy szeretnék, de öregem, mekkorát tévedtem.

Dante finoman megharapta a bimbómat, a fogai gyengéden dörzsölték az érzékeny bőrt, és majdnem elélveztem. Már előtte is annyira közel voltam. Eleresztette a bimbómat, ami vörös és kemény volt a kényeztetéstől. Az arcomba nézett, és közben végigsimított az oldalamon. Képtelen voltam levenni a szememet a gyönyörű, hideg arcáról, megbabonázott a szemében csillogó tűz, amely éles ellentétben állt a vonásai jegességével. Volt valami sötét és vadállatias és dühös a tekintetében. A combom alá dugta a kezét, és még jobban széttárta a két lábamat.

– Mondd, hogy akarod – mondta halkan.

Hogyan kételkedhetett benne, hogy kívánom őt?

– Akarom.

– Jól van.

Sötét mosollyal a szájába vette a másik mellbimbómat, megpöckölte a nyelvével, miközben két ujjával lenyúlt, és a csiklómra szorította. Kéj hullámai sugároztak az ölemből, végig az egész testemen. Olyan érzés volt, mintha szétszakadnék, ahogy megrázott az orgazmus. Kétségbeesetten ringattam a csípőmet. Dante nyugodtan figyelte, ahogy remegtem alatta, az ujjait még mindig az érzékeny idegcsomóra szorította. Lassan tértem magamhoz. Szégyelltem magam, amiért ilyen gyorsan elélveztem, amikor Dante alig ért hozzám, de a szégyenem ellenére dacosan felemeltem a fejemet. Nem lehetett volna ilyen könnyen felizgatni, ha Dante nem várat ilyen sokáig.

Dante hosszan kifújta a levegőt az orrán keresztül, megfeszült az álla. Aztán a szeméremajkak közé csúsztatta az ujjait. Kitágult az orrlyuka, ahogy lassan belém nyomta két ujját. Megfeszültek körülötte az izmaim, és levegő után kapkodtam a szokatlan támadásra. Nem fájt, csak kissé kényelmetlen volt. Néha magamba nyomtam egy ujjamat, de soha nem értettem, mi olyan jó benne. Ez azonban csodálatos volt. Dante lenézett, figyelte, ahogy az ujjai mozogtak bennem. Hihetetlen érzés volt, jobb, mint amit valaha magam el tudtam érni. Lihegni kezdtem a határozott mozdulataitól.

– Hihetetlenül szűk vagy. Alig várom, hogy benned legyek – mondta rekedten.

Azt kívántam, bárcsak tovább beszélne azon a szexi morgó hangon, de én csak nyöszörgéseket és sóhajokat tudtam kipréselni a számon.

Közel jártam a második orgazmushoz, éreztem, ahogy nő a feszültség az ölemben, éreztem, ahogy a kéj ismerős hullámai visszhangoznak a testemben. Dante gyorsabban pumpált, és a hüvelykujjával megpöckölte a csiklómat, én a matracnak feszítettem a sarkamat, ahogy feljutottam a csúcsra, ezúttal még erősebb volt az orgazmusom, mint az első. Még az orgazmus utolsó hullámain lovagoltam, amikor Dante kihúzta az ujjait. Tiltakozó hang szakadt fel belőlem, de ő vággyal a szemében kiegyenesedett. Megijesztett az arcán kavargó intenzitás, lemondás és sötétség. Úgy nézett ki, mint aki elveszítette a csatát önmagával. Magas és fenséges volt, mozdulatlanul állt, csak a mellkasa hullámzott, ahogy végignézett a meztelen testemen. Aztán felnyúlt, és levette a zakóját. Halk suhogással hullott a padlóra. A mellényt és az inget azonban nem vette le. Gyakorlott könnyedséggel kioldotta az övét, a mozdulat a merevedésére vonzotta a tekintetemet. A nadrágjában feszülő dudorra meredtem. Meglepődtem, aztán elöntött a hatalmas diadal érzése.

– Kemény vagy – suttogtam.

Dante rám pillantott, és megállt a keze a cipzárján.

– Képes vagyok erekcióra. Nem vagyok impotens.

Némi humor érződött a hangjában, de szinte teljesen elnyomta a vágy rekedtsége.

– Nem így értettem. De azt hittem, hogy nem találod vonzónak a testemet.

Dante furán nézett rám.

– Ne aggódj! A férfinem kevés tagját hagyná hidegen a tested.

Még mindig olyan fegyelmezett volt, olyan higgadt, és mégis… Az ölére pillantottam. Dante lehúzta a cipzárját, és letolta a nadrágját. A fekete bokszer keveset rejtett el a lenyűgöző dudorból. Legszívesebben kinyúltam volna, és megérintem, de visszafogtam magam, és inkább figyeltem, miközben lassan egyre idegesebb lettem. Olyan sokáig vártam erre. Végül lehúzta a bokszerét. Teljesen kemény volt a farka, vastag és hosszú, és különös elégedettség töltött el. Antonio és Dante évekig ügyet sem vetett rám, de most az utóbbiból végre kicsikartam egy reakciót.

– Csússz feljebb – parancsolt rám Dante a főnöki hangján, azon a hangon, amelyikkel nem lehetett vitatkozni, nem mintha eszembe jutott volna tiltakozni.

Azonnal hátracsúsztam, kihúztam a karomat a köntösből, aztán teljesen meztelenül feküdtem Dante előtt. Nem mozdult, hogy levegye az inget és a mellényt. Az ágyra mászott, és elhelyezkedett a két lábam között, szétfeszítette őket, széttárt magának. Eltűnődtem, hogy vajon miért nem vetkőzik le teljesen. Talán valamiféle korlátot akart tartani kettőnk között? Vagy csak túlgondoltam a dolgot? Nagyon szexi volt a mellényben, de akkor is…

Minden gondolatom eloszlott, amikor Dante az ölem felé irányította az erekcióját, és megbökdöste vele a bejáratomat. Keménynek és nagynak éreztem, elég sokáig vártam erre. Készen álltam. Dante a karjára támaszkodott, aztán megmozdította a csípőjét, és pár centire belém csúszott, míg megfeszültem és felkiáltottam. Összeszorítottam a szememet, és az orromon keresztül vettem pár lélegzetet, hogy lelassítsam a száguldó szívverésemet. A fájdalom máris kezdett enyhülni, de Dante még nem volt teljesen bennem. Újabb mély lélegzetvétel után kinyitottam a szememet, és láttam, hogy lenéz rám. Megfeszült az álla. Kivételesen nem tűnt olyan nyugodtnak és fegyelmezettnek, és láttam rajta, mennyire küzd, hogy mozdulatlan maradjon. Felemeltem a karomat, megragadtam a vállát, aztán aprót biccentettem. Dante ringatta a csípőjét, és teljesen belém hatolt. Ívbe feszült a hátam, összeszorítottam a számat, hogy ne adjak ki hangot. Az orromon keresztül vettem levegőt, kényszerítettem a testemet, hogy ellazuljon.

Dante lekukucskált rám, összevonta a szemöldökét, és remegett egy izom az arcán.

– Mondd, hogy mikor mozoghatok – csikorogta, meglepett, hogy könyörületet mutat.

Türelmetlenül tekeregtem, kétségbeesetten vágytam rá, hogy Dante mozogjon bennem. Még mindig kissé kényelmetlen érzés volt, de egyre jobb lett.

– Rendben.

Bólintott, aztán szinte teljesen kihúzódott, mielőtt visszacsúszott. Szorosan tartották az izmaim a farkát, még mindig próbáltak hozzászokni a behatoláshoz, de a sajgás alatt már éreztem a kéj ígéretét, ahogy Dante rátalált egy lassú ritmusra. Azt kívántam, bárcsak az alkarjára támaszkodna, hogy közelebb legyen, de a tenyerével tartotta fenn magát. Gondolom, nem lett volna szabad mást várnom. Figyelmeztetett, de legalább óvatos volt, és nem vetette rám magát.

Halk nyögés szakadt fel belőlem, amikor egy isteni ponthoz ért mélyen a testemben. Gyorsított a tempón, erőteljesebbé váltak a lökései. Látszott az arcán, mennyire összpontosít. Nem adott ki hangos hangokat, de egyre gyorsabban lihegett. Imádtam nézni őt, imádtam látni az apró rándulásokat és rezzenéseket a hideg maszkon, amikor közeledni kezdett a csúcshoz.

– Régen voltam utoljára nővel – figyelmeztetett rekedten. – Nem tudom, meddig bírom visszatartani.

Meglepett a vallomása. Nem hittem róla, hogy olyan ember, aki elismer bármit, ami gyengeségnek tűnhet a számára. Örömmel vettem ezt az apró jelét annak, hogy ő is ember.

– Minden rendben.

Nem mintha ismét elélveznék. Tudtam, hogy közel járok ahhoz, amit el bírok viselni.

Egyre gyorsabbak és kevésbé visszafogottak lettek a mozdulatai, szinte rángatózóak és féktelenek. Aztán végre az alkarjára ereszkedett, közelebb kerültünk egymáshoz, mint valaha, egymáshoz nyomódott a testünk, mintha eggyé váltunk volna, és igazán döngetni kezdett, keményen és gyorsan, és a sajgás folyamatos fájdalommá változott, de nem érdekelt. A ruhán keresztül is éreztem Dante forróságát. A mellénye az érzékeny bimbóimnak dörzsölődött, és mégis azt kívántam, bárcsak érezhetném a bőrét, de most még ez sem volt fontos. Csak az számított, hogy Dante végre asszonnyá tesz, végre engedi a közelséget. Talán ez egy új kezdet volt, a házasságunk igazi kezdete. A hátába kapaszkodtam, és a vállába fúrtam az arcomat, ahogy még párszor belém hatolt.

Felnyögött, megfeszült a teste, és aztán éreztem, ahogy az erekciója egyre nő bennem, amit egy fura érzés követett, ahogy betöltött a magjával. Elhúzódtam, látni akartam az arcát. Kivételesen nem viselt álarcot. Ziláltnak, megközelíthetőnek, valahogy kevésbé engesztelhetetlennek látszott. Még egyszer összerázkódott, aztán lehajtotta a fejét, és megsimogatta az ajkával a számat, a nyelvét finoman végighúzta az ajkamon. Mohón kinyitottam neki a számat. Találkozott a nyelvünk, és maga volt a mennyország. Olyan sokáig vártam az első igazi csókunkra, és most megtörtént. Tökéletes volt az íze, és imádtam érezni a súlyát magamon, érezni, ahogy a farka megpuhul bennem. Talán most majd minden megváltozik. Az inge alá csúsztattam a kezemet, és simogattam a hátát, az ujjaim megtaláltak minden sebhelyet, feltérképezték a testét. Olyan melegnek és erősnek hatott. Úgy érződött, mintha az enyém lenne.

Dante abbahagyta a csókot, találkozott a tekintetünk, és hirtelen felemelkedtek a falai. Láttam, ahogy megtörténik. Mint amikor lehullik a függöny a színdarab végén. A tenyerére támaszkodott.

– Jól vagy? – kérdezte, és egy gyors mozdulattal máris kihúzódott belőlem.

Levegő után kapkodtam a hirtelen fájdalomtól, és Dante egy pillanatig fölém tornyosult, mintha tétovázott volna, de a kifejezés olyan gyorsan el is tűnt az arcáról, ahogy jött, aztán kiegyenesedett, felemelte az ingét, hogy ne piszkolódjon be.

– Meg kell mosakodnom – közölte közömbösen, mintha az időjárás-jelentésről beszélne, mintha nem az imént feküdtünk volna le egymással. Egy pillanatig még rám nézett, aztán eltűnt a fürdőszobában. Pár perccel később folyni kezdett a víz.

Nem mozdultam az ágy közepéről, kétségbeesetten próbáltam rendezni az érzéseimet. Megkönnyebbülést éreztem, hogy végre megszabadultam a szüzességemtől, de furcsa módon némi szomorúságot is. Nem az a fajta voltam, akinek babusgatásra van szüksége, de azt kívántam, bárcsak Dante kicsit tovább maradt volna velem azok után, amit tett.

Elöntött a csalódottság, és az erősödő érzelem miatt lehunytam a szememet. Nem tudom, mennyi ideig maradtam így, de megriasztott, amikor megszólalt Dante hűvös hangja felettem.

– Tessék.

Felnyílt a szemem. Az ágy mellett állt, már ismét alsónadrágban, és felém nyújtott egy mosdókesztyűt.

Elvettem tőle, és a sajgó bőrömre szorítottam, nem foglalkoztam vele, hogy elpirulok. Nem dőlne le mellém legalább egy kis időre? Tényleg szerettem volna, hogy átöleljen, még ha meg is kell játszania, hogy számítok neki, de nem bírtam rávenni magam, hogy megkérjem rá.

– Szeretnéd, hogy hozzád nyúljak, hogy te is elélvezz?

Rámeredtem. Olyan közömbösnek hangzott. Megráztam a fejemet. A közelségét akartam, de nem úgy, nem most. Bólintott, felvette a nadrágját a padlóról, és belebújt.

– Van még dolgom, és el kell mennem még egy kaszinóba. Későn érek haza. Nem kell, hogy megvárj.

Bólintottam, ha akartam volna, sem tudok megszólalni.

Dante még egyszer végignézett a meztelen testemen, aztán kisétált a szobából. Hallgattam a távolodó lépteit. Felültem, amikor már nem hallottam többet, és megrándult az arcom a lábam közötti fájdalomtól. Lenéztem a kezemben tartott mosdókesztyűre, volt rajta pár rózsaszín folt, és elöntött a beteljesülés buta érzése. Elűzte a Dante hidegsége miatt érzett csalódottságot. Egyelőre boldog akartam lenni. Megkaptam végre, amit akartam. Most, hogy Dante egyszer már engedett, biztosan sokkal nehezebb lesz visszafognia magát. És eltökéltem, hogy a lehető legjobban megnehezítem majd a számára. Megízleltem a gyönyört; mostantól újra meg újra meg akartam tapasztalni.

TIZEDIK FEJEZET

Észre sem vettem, hogy aznap éjjel Dante mikor bújt ágyba, de gyűrött volt az ágy másik fele, így biztosan ott aludt. Pár percet még az ágyban töltöttem, valahogy könnyebbnek éreztem magam most, hogy ledöntöttem egy barikádot köztünk, de nem ringattam magam abba a hitbe, hogy a szex alapjaiban meg fogja változtatni a házasságunkat. Nem hittem, hogy Dante majd hirtelen olyan szerető és gondoskodó férjként fog viselkedni, amilyenre fiatalabb koromban vágytam. Furcsa volt. Bár Antonio soha nem volt képes megadni nekem, amire fizikailag szükségem volt, a barátom és bizalmasom volt. Együtt töltöttük az időt, amikor nem volt dolga, és sosem éreztem különösebben magányosnak magam a házasságunkban. Volt egy olyan érzésem, hogy ugyanez nem lenne igaz a második házasságomban. Még ha Dante most már ki is elégítette a szexuális igényeimet, kell még egy kis idő, mielőtt partnerré válunk.

Lezuhanyoztam, és felvettem a kedvenc, szilvaszínű, szűk szoknyámat és egy fehér blúzt, aztán bementem az egyik vendégszobába, ahol azt a néhány dobozt tároltam, amelyeket még nem pakoltam ki. Beletelt pár percnyi kutatásba, mire megtaláltam, amit kerestem, egy fadobozt, amelyben Antonio néhány holmiját tartottam. Benne voltak a jegygyűrűink, amelyek soha nem voltak különösebben fontosak a számomra. A dobozban a legfontosabb dolog egy vékony fényképalbum volt, benne a főleg az első házasságom előtti fotókkal. Korábban csak barátok voltunk, nem nyomasztott bennünket a teher, hogy többnek tettessük magunkat. Antonio egyáltalán nem hasonlított külsőleg Dantéra. Sötét volt a haja és a szeme, és nem volt nagyon magas. Mindig azt akarta, hogy lapos sarkú cipőt viseljek, így nem voltam magasabb nála. De nem a külső volt a legnagyobb különbség az első és a második férjem között, hanem az aurájuk. Míg Antonio nyílt és barátságos volt, olyasvalaki, akit az emberek szerethető, ámbár hétköznapi fickónak tartottak, addig Dantéból áradt a hideg hatalom. Őt még véletlenül sem nézné senki beosztottnak. Ha Dante nem a mi világunkba született volna, akkor valószínűleg kormányzó vagy szenátor lett volna belőle. Sikeres lett volna abban a világban. De mint mindnyájunknál, nála is a születése határozta meg a sorsát. Mindnyájan a maffiához voltunk láncolva. Lenéztem egy fényképre, amelyik lovaglás közben készült Antonióról és rólam. Akkor lovagoltam életemben először. Mindketten fiatalnak és boldognak látszottunk, reménykedőnek, Antoniót akkor még be sem avatták, még azt hitte, hogy kibújhat a kötelessége alól.

Letettem a fadobozt, még mielőtt mélyebbre zuhantam volna a szomorú emlékekbe. Felegyenesedtem, vettem egy mély lélegzetet, és kimentem a vendégszobából. Nem volt visszaút, de előremenni sem volt mindig könnyű, különösen, ha nem tudta az ember, hogy melyik utat válassza. De szükségem volt valamire, ami értelmet és struktúrát ad az életemnek, valamire, amibe energiát fektetek mindaddig, amíg Dante kizár az életéből.

Hiányzott, hogy legyen célom, napi feladatom. Nem olyasvalaki voltam, aki képes egész nap otthon ülni, vagy továbbadni a legfrissebb zaftos pletykát. Munkát akartam, bár még az Antonióval kötött házasságom alatt is furának találták az emberek, hogy engedte dolgozni a feleségét. Aggódtam, hogy botrány lenne belőle, amit Dante nem lenne hajlandó megkockáztatni.

Lelassultak a lépteim, ahogy az ajtó felé tartottam, amely mögött az idő nagy részében rejtőzött. Nem csupán azért voltam ideges, mert munkát akartam kérni Dantétól. Mi van, ha a dolgok furcsák és feszültek lesznek közöttünk most, hogy lefeküdtünk egymással? Ámbár nem igazán tudtam, hogyan romolhatna egyáltalán tovább a kapcsolatunk. Alig bírtunk civilizált emberként viselkedni egymással. Ha nem is dobálunk tányért egymás fejéhez, és vitatkozunk megállás nélkül, akkor ennél már aligha lehet rosszabb. És őszintén szólva azt sem tudtam, hogy nem választanám-e inkább a heves veszekedést a hűvös semmibevétel helyett, amelyben jelenleg részem volt.

Összeszedtem a bátorságomat, és bekopogtam az ajtaján.

– Gyere be! – szólt Dante egy pillanattal később.

Beléptem a dolgozószobájába. A tekintetem azonnal az asztalnak arra a pontjára siklott, ahol az első feleségének a fényképe volt, de Dante eltette onnan. Nem hittem, hogy kidobta. Valószínűleg betette az asztal egyik fiókjába, nem vártam el, hogy elfelejtse az asszonyt, eldobjon mindent, ami rá emlékeztette, kizárja őt a szívéből; csak azt kívántam, hogy hagyjon egy kis helyet nekem is a szívében.

Dante felnézett a papírhalomból.

– Mire van szükséged?

Nem barátságtalanul mondta, de nyilvánvaló volt, hogy el van foglalva. Egyáltalán nem változott a viselkedése irányomba, annak ellenére, amit tegnap tettünk. A sötétszürke mellényére néztem, és a testem felidézte, milyen érzés volt, ahogy tegnap a mellbimbómnak dörzsölődött, és majdnem átsiettem a szobán, és ismét Dantéra vetettem magam. De nem akartam túlságosan követelőzőnek mutatkozni. A következő alkalommal neki kell kezdeményeznie a szexet. Természetesen lehet, hogy nem ér hozzám többé.

Elhessegettem ezt az aggasztó gondolatot, ahogy becsuktam magam mögött az ajtót, és közelebb léptem az asztalhoz.

– Szeretnék megbeszélni veled valamit.

Dante az arcomat figyelte.

– Folytasd!

– Dolgozni akarok. Amikor Antonio felesége voltam, neki is segítettem vezetni a család éttermeit.

Csak a pénzmosást szolgálták, de élveztem a feladatot. Üdvözöltem a vendégeket, és segítettem a szervezésben, ha egy esküvőre lefoglalták az éttermet. Antonio halála után az öccse vette át az üzletet. Egy nő egyedül nyilvánvalóan nem boldogult volna a feladattal. Legalábbis ezt gondolták a férfijaink.

Dante összeráncolt homlokkal dőlt hátra a székében.

– Dolgozni? Mire gondolsz?

Örültem, hogy nyitott volt az ötletre, és nem hárította el azonnal. Ezen felbátorodva megkerültem az asztalt, és a szélére ültem. Dante tekintete a lábamra siklott, de túl gyorsan visszatért az arcomra.

– Jó vagyok szervezésben és rendezvények tervezésében. Az emberekkel is nagyon jól bánok.

Jó voltam emberek irányításában is, de ezt megtartottam magamnak. A maffiózók nem szerették azokat a nőket, akik élvezték az irányítást. Legtöbbjük valahogy nem fogta fel, hogy nem lesznek kevésbé férfiak attól, ha egy erős nő áll mellettük.

Dante bólintott.

– Szükségem van valakire az egyik kaszinónkban.

Igyekeztem megzabolázni az izgalmamat. Azt sem tudtam még, hogy Dante mit tartogat a számomra.

– Folyami hajó vagy illegális?

A szárazföldön található kaszinók természetesen nem voltak legálisak. Még mindig törvénytelen volt kaszinót üzemeltetni Chicagóban, folyami hajót kivéve, de a maffia és különösen Dante azon dolgoztak, hogy változtassanak ezen. Dante nagyon meggyőző tudott lenni, és természetesen az sem ártott, hogy egy pár szenátor az Outfit kaszinóinak és bordélyainak állandó vendége. A legalizálásuk azt jelentené, hogy az Outfit megnyitná a közönség előtt a titkos kaszinóit, de ez túl sok pénzbe kerülne.

– Illegális. Nem akarlak nyilvánosságnak kitenni.

Ennek volt értelme. Az emberek tudták, hogy Dante felesége vagyok. Túl sok figyelmet keltene, ha az egyik hajókaszinón dolgoznék.

– Tudok egy keveset a szerencsejátékokról, és biztosan nagyon gyorsan meg tudok tanulni mindent, amit tudnom kell.

Ami azt illeti, nem tudtam a szerencsejátékokról semmit a Texas hold’em szabályain kívül, amelyeket Antonio tanított meg nekem, de ezt a férjemnek nem kellett tudnia.

Sokatmondóan csillogott Dante szeme.

– Csak annyit kell tudnod a szerencsejátékokról, hogy mindig a bank nyer.

Felvontam a szemöldökömet.

– Valóban. Milyen munkára gondolsz, amihez szinte semmit sem kell tudni a kaszinói munkáról?

Feltételeztem, hogy Dante nem engedné a bárpult mögött dolgozni a feleségét, hogy ivásra buzdítsa a férfiakat.

– Azt akarom, hogy menedzseld az Outfit egyik kisebb kaszinóját. Tegnap elbocsátottam az embert, aki az elmúlt három évben irányította.

Ezt csinálta, miután lefeküdt velem? Pár pillanatig egymásra meredtünk, mintha mindketten ugyanarra gondolnánk, de ez a pillanat nem volt alkalmas arra, hogy felhozzuk a szexet.

– Elbocsátottad? – visszhangoztam a szavát, biztos voltam benne, hogy eufemizmus volt valami másra, mivel a maffiában nehéz volt elbocsátani valakit egy állásból.

Ha elszúrtad a maffia egyik üzletét, akkor aligha kaptál másik pozíciót, hacsak nem voltál valakinek a fia, unokaöccse stb. És ha nem voltál…

Dante figyelmesen nézett, amikor kimondta a következő szavakat.

– Rájöttem, hogy az Outfit pénzével töltötte meg a zsebeit.

– Szóval megölted őt – fejeztem be helyette a mondatot.

Tudtam, hogyan működnek a dolgok a világunkban. Soha nem engedtek a közelébe, de hallottam a történeteket.

Dante bólintott.

– Úgy van. És ha akarod, akkor a tiéd az állása.

– Soha nem vezettem kaszinót. Miért adsz nekem egy ilyen fontos állást?

– A helyettes menedzser elvégzi a munka dandárját a háttérben. Szükségem van valakire, akitől szívesen látottnak érzik magukat a nagy tétekben játszók.

Megmerevedtem. Dante természetesen észrevette.

– Azt hiszem, félreértesz. – Felállt, és elém lépett. Finoman a combomra tette a kezét, amitől a harisnyán keresztül is bizsergett a bőröm. – Az enyém vagy, Valentina.

El kellett fojtanom a mosolyt a hangjából sugárzó birtoklási vágy hallatán.

– Szóval mi lenne akkor a feladatom?

Elvette a kezét, és az ablakhoz lépett, zsebre tett kézzel.

– Azt akarom, hogy üdvözöld a nagy tétben játszókat. Vezesd őket az asztalukhoz. Mutasd be őket az eszkortjainknak.

– Eszkortok, komolyan?

Dante megfordult.

– A szerencsejáték és a prostitúció a legfőbb üzletágunk, amelyeket könnyű ötvözni.

– Rendben. Ezt meg tudom csinálni. – Bár az eszkortok gondolatától legszívesebben a hajamat téptem volna. – De ez nem hangzik soknak.

– Emellett különleges eseményeket szervezel. Havonta egyszer rendezünk ilyesmit. És azt hiszem, vonzóbbá tenné őket egy nő ízlése. Te gondoskodsz arról is, hogy minden simán menjen. Azt akarom, hogy a szemem legyél. Van egy olyan érzésem, hogy még nem válogattuk ki az összes rohadt almát.

– Azt akarod, hogy kémkedjek az alkalmazottaid után.

– Igen. Azt akarom, hogy tartsd nyitva a szemed.

– Azért, mert úgy gondolod, hogy kevésbé lesznek óvatosak a társaságomban, vagy mert nincs más, akire a feladatot bízhatnád?

– Van elég emberem, akikben megbízom. De igazad van, úgy gondolom, hogy az embereim alábecsülnek majd téged, és kevésbé lesznek éberek körülötted. – Az ablakpárkánynak dőlt. – Senkiben nem bízom feltétel nélkül.

– Még bennem sem? – Ugrató hangsúllyal mondtam, de hideggé vált Dante tekintete.

– Nem adtál rá okot. Hazudtál nekem az Antonióval való házasságodról, és nem vagy hajlandó elárulni a kívülálló nevét, aki talán kompromittáló információkkal rendelkezik az Outfittel kapcsolatban.

A szavai alapján notórius hazudozónak tűntem.

– Nem hazudtam neked a házasságomról. Elmondtam neked, hogy sosem voltam együtt Antonióval.

– Igen, így van, de feltételezem, hogy csak azért árultad el az igazat, mert attól féltél, hogy előbb-utóbb kiderül.

Természetesen fején találta a szöget. Nem tagadhattam. Rájött volna, hogy hazudtam, és ez nem igazán segített volna a helyzetemen.

– Számít, hogy miért döntöttem úgy, hogy elmondom az igazat?

– Sokat számít, Valentina. Mert nem tudom, hogy ugyanilyen készségesen elárulod-e majd az igazat a jövőben, ha nem érzed úgy, hogy sarokba szorítottak. Ha minden hazugságot megbocsátanék az igazság kikényszerítése után, akkor meg kellett volna kímélnem az összes árulót, aki kényszer hatására árulta el, amit tudott.

Kényszer hatására – ez enyhe kifejezés volt arra, amit az Outfit az árulókkal csinált.

– Tudom, hogy mit tesztek az árulókkal, és pontosan ezért nem fogom elárulni neked Antonio szeretőjének a nevét.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy Antoniónak bűntársa lettél azzal, hogy segítettél neki a csalásban, és ily módon az Outfit árulójává váltál, és folytatod az Outfit és az én elárulásomat azzal, hogy információt tartasz vissza?

Ellöktem magam az asztaltól, képtelen voltam tovább ülni.

– Tudom. De bármit gondolsz is rólam, lojális vagyok azokhoz, akik fontosak a számomra. Lojális vagyok Antonióhoz. Ha még mindig életben lenne, akkor magammal vinném a titkát a sírba, hogy megvédjem őt.

Dante a fejét csóválta.

– Ezt nem állíthatod biztosan. Soha nem szenvedtél el elviselhetetlen fájdalmat. A kínzás erős motiváció.

– Soha nem fogom megtudni, gondolom, hacsak nem áll szándékodban tesztelni rajtam az elméletedet, és megpróbálni kikényszeríteni belőlem Antonio szeretőjének a nevét – közöltem arcátlanul.

Dante szigorúan nézett rám.

– Biztonságban vagy, mert a feleségem és mert nő vagy. Ezt te is nagyon jól tudod.

Azért, mert a felesége voltam, nem pedig azért, mert kedvelt engem, vagy számítottam neki.

– Tudom – feleltem, és hozzátettem, mivel képtelen voltam elviselni a feszültséget kettőnk között: – Ha lenne titkod, amelyet rejtegetned kell, én megtartanám. Megpróbálnám elviselni a kínzást, fájdalmat és halált, hogy megvédjem érted.

Dante nem szólt semmit, közelebb sem jött hozzám, csak nézett azzal a kifejezéstelen szemével. Úgy döntöttem, távozom, mielőtt mondanék valami szentimentálisat, vagy kiküldhetne. Nem állított meg, de éreztem a tekintetét a hátamon.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Szinte teljes csendben költöttük el a vacsorát, csak pár szót váltottunk a holnapi látogatásomról a kaszinóban, majd Dante visszatért a dolgozószobájába, én pedig a könyvtárba mentem, ahogy a szokásommá vált. Azonban úgy döntöttem, hogy az orosz nyelvkönyv helyett a polcokat ellepő kötetek közül egy szerencsejátékról és kaszinókról szólót olvasok, de elterelték a figyelmemet a falon túlról hallatszó férfihangok. Nem úgy hangzott, mintha Enzo és Taft beszélgetne, így feltételeztem, hogy Danténak van megbeszélése az Outfit más tagjaival.

A folyosók sötétek voltak, Dante pedig még mindig a dolgozószobájában tartózkodott, amikor pár órával később lefeküdtem. Ismét sokáig dolgozik, gondolom. Vajon Dante tényleg rákényszerít, hogy másodszor is én kezdeményezzem a szexet?

Sokkal később arra ébredtem, hogy egy kéz van a csípőmön. Felpattant a szemhéjam, de szinte teljes sötétségbe meredtem. Be voltak húzva a függönyök, és csak egy vékony holdsugár hatolt be rajtuk keresztül a szobába. A tekintetem az éjjeliszekrényen álló ébresztőóra halvány fényére tapadt. Majdnem éjfél volt. Nem egészen egy órát aludtam. Mi a baj?

Rájöttem, hogy Dante a hátamhoz simul, a csípőmet simogatja.

– Dante? – suttogtam, elfordítottam a fejemet, hogy hátranézzek a vállam fölött, de árnyékban volt az arca. De közel volt. A lehelete a vállamat simogatta, felállt tőle a szőr a karomon. – Mi a…

Szenvedélyes csókkal hallgattatott el, amitől levegő után kapkodtam. Nem habozott a nyelve birtokba vette a számat. Próbáltam szembe fordulni vele, de kemény mellkasa a hátamnak feszült, és erősen szorította a csípőmet, így nem bírtam megmozdulni. Hullámokban öntött el a vágy a csókjától, de egy idő után elhúzódtam, hogy mély lélegzetet vegyek, és mert fájt a nyakam a kényelmetlen pozíciótól. Dante a seggemnek nyomta az erekcióját. Hangosan kifújtam a levegőt.

– Mondd, hogy nem fáj semmid – morogta a vállamba, aztán gyengéden megharapott.

Remegtem.

– Nem fáj – csak ennyit sikerült kinyögnöm, és nem is volt igaz, de átkozott legyek, ha megakadályozom, hogy velem legyen.

– Akkor jó – morogta Dante, és megnyalta a nyakamat. – Mondd, hogy álljak le, vagy nem fogok.

Csak nyöszörögtem válaszképpen, mert ismét a seggemhez nyomta a farkát. Alig vártam, hogy megszabaduljak a ruháimtól, és igazán érezzem őt magamon. Nekinyomtam a seggemet, hogy hozzá dörgölőzzek, de megállított a keze a csípőmön.

– Nem.

– Dante, tényleg szeretném…

Az ajkai ismét elnyelték a szavaimat, és figyelmeztetően erősített a szorításán.

– Azt akarom, hogy most csöndben maradj, kivéve, ha azt akarod mondani, hogy álljak le. – A nyakamat harapdálta. – Azt csinálod, amit mondok, Valentina, vagy azt mondod, hogy álljak le. Csak ez a két lehetőséged van.

Bólintottam, és biztosan érezte, mert aligha láthatta a sötétben. Örültem, hogy nem tudta, mennyire felizgat a parancsoló hangnem.

– Nagyon jó – mondta nyugodtan. – Még ma éjjel is nagyon szűk leszel, ezért lassan haladunk, és nem sietünk, gondoskodunk róla, hogy jó nedves legyél.

El sem tudtam hinni, hogy ilyesmiket mond nekem az a Dante, akit napközben olyan visszafogottnak és hidegnek ismertem. Szerettem volna megkérdezni tőle, miért gondolta meg magát. Ekkora különbséget jelentett egyetlen alkalom? Talán elfogadta, hogy tudom, mit akarok.

– Azt akarom, hogy levetkőzz.

Csak egy pillanatig voltam csalódott, hogy Dante nem teszi meg maga, aztán elnyomta az érzést az izgalom. Eleresztette a csípőmet, gyorsan felültem, és átrántottam a fejemen a hálóinget, aztán letoltam a bugyimat. Éreztem magamon Dante tekintetét. Felé fordultam, azon tűnődtem, kellene-e adnom neki valami jelet, és majdnem kuncogtam az ötletre, de aztán megmozdult az ágy, és láttam, hogy felkel és levetkőzik. Minden árnyékban volt, de ki tudtam venni a lenyűgöző erekcióját.

– Ülj az ágy szélére!

Átcsúsztam az ágy Dantéhoz tartozó részére, és a szélére ültem, ideges, kíváncsi és izgatott voltam, és szinte szétrobbantam a vágytól. Közelebb jött, míg végül előttem állt, az erekciója egy szintben a szememmel. Levegő után kapkodtam, mielőtt elfojthattam volna a hangot, rádöbbentem, hogy mit akar. Átfutott az agyamon Bibiana tanácsa, de nem voltam biztos benne, hogy Dante azt akarja, hogy magamtól cselekedjek. Az arcomra tette a kezét, meleg és kissé érdes volt a tenyere.

– Milyen messzire mentél el előttem?

Egy pillanatig haboztam, de feltételeztem, hogy választ vár, ezért feleltem.

– Megcsókoltam párszor Antoniót, és néhányszor a mellemhez ért, de csak ennyit csináltam előtted.

Csönd telepedett a sötét szobára. Felgyorsult a szívverésem, a bum-bum mintha minden másodperccel hangosabbá vált volna. Hallottam Dante ütemes lélegzését, semmi jelét nem adta, hogy szexuálisan fel lenne izgulva – az arcom előtt meredező bizonyítékot kivéve.

– Azt akarom, hogy szopd a farkamat, Valentina.

A hüvelykujjával megsimogatta az ajkamat, aztán a számba dugta, kissé szétnyitotta. Várt, én pedig megböktem a hüvelykjét az ujjammal, aztán könnyedén megszívtam, reméltem, hogy megerősítésnek veszi, aminek szántam. Még közelebb lépett, míg a makkja az ajkamhoz ért. Dante hüvelykujja simogatta az államat, még mindig a tenyerében tartotta az arcomat.

– Nyald körbe a végét!

Kidugtam a nyelvemet, és körbenyaltam a makkját. Elakadt Dante lélegzete, de ez volt az egyetlen jele, hogy hatással van rá, amit teszek.

– Most pedig nyald végig a tetejéig, és dugd a nyelved a résbe!

Követtem a parancsait, és válaszképpen felgyorsult a légzése. Megfeszült a hüvelykujja az államon.

– Nyisd ki a szád!

Habozás nélkül szétnyitottam az ajkaimat. Örültem Dante parancsainak. Így legalább nem kellett ügyetlenkednem, és szégyent hoznom magamra. A számba tolta a makkját, így a nyelvemen nyugodott.

– Zárd össze az ajkaidat, és finoman szívd!

Tettem, amit mondott, simogatta az államat, aztán a hüvelykje felsiklott arra a pontra, ahol a farka eltűnt az ajkaim között.

– Tetszik a farkam a szádban – mondta halkan. – És imádom, hogy ez az egyetlen farok, amelyet valaha szoptál. – Mélyebben a számba hatolt, de nem nagyon messzire. – Lássuk, mennyit vagy képes bevenni belőlem.

Centiről centire egyre beljebb nyomult, míg a torkomhoz ért, és öklendeztem. Az erekciója után nyúltam. Volt még pár centi, ami nem fért bele a számba. Dante kissé visszahúzódott, aztán párszor lökött, mozdulatlanul tartott a tenyere az arcomon.

– Némi gyakorlással talán képes leszel teljesen a szádba venni, de egyelőre elég ennyi.

Reszkettem a vágytól. El tud élvezni attól az ember, hogy leszop valakit?

Dante kihúzta az erekcióját a számból, és ismét megsimogatta a hüvelykujjával az ajkaimat.

– Feküdj hátra!

Hagytam magam a matracra zuhanni. Dante letérdelt, a két térdem közé dugta a kezét, aztán szétfeszítette a lábamat, amennyire csak tudta.

– Tedd az ágy szélére a sarkadat!

Istenem, tudtam mit fog csinálni. Olyan sokat olvastam róla, de el sem tudtam képzelni, milyen érzés lehet.

Örültem a sötétnek. Így nem éreztem magam annyira védtelennek. A seggem alá csúsztatta a kezét, és kissé megemelt. Levegőt sem vettem, amikor megéreztem a meleg leheletét a nedves ölemen. Dante lassan körbenyalogatta a szeméremajkaimat. Felrántottam a csípőmet, de Dante ügyet sem vetett a néma esdeklésemre, és folytatta a kínzó izgatást.

– Dante – könyörögtem.

Megszorította a seggemet, és elhúzódott.

– Nem.

Összeszorítottam az ajkaimat, és aztán végre egyetlen hosszú mozdulattal végignyalt. Felnyögtem, nem érdekelt, hogy ez beszédnek minősült-e. Váltogatta a rövid és könnyű nyalásokat az erőteljesekkel és lassúakkal, míg végül már lihegtem, és közel jártam a csúcshoz. Kinyúlt a kezem, és a hajába markoltam, közelebb akartam húzni magamhoz. Dante ellenállt. A hüvelykujjával a szeméremajkaimat simogatta, széthúzta. A nyelve hegyével finoman körözött a csiklómon, míg remegni kezdtem, másodpercekre voltam tőle, hogy elélvezzek. Figyelmeztetés nélkül elhúzódott. Össze kellett szednem minden akaraterőmet, hogy csöndben maradjak.

– Fordulj meg, és térdelj fel!

Elkerekedett a szemem a meglepetéstől, de megfordultam, és az ágyra térdeltem.

– Támaszkodj a könyöködre!

Megtettem. A seggemet a levegőbe emeltem. Furának érződött ez a testhelyzet, és még védtelenebbé tett, mint az előző. Dante széjjelebb lökdöste a két lábamat, míg végül éreztem a hideg levegőt a vaginámon, és aztán visszatért a nyelve az ölemre. Felkiáltottam a kéjtől, ahogy Dante belém dugta a nyelvét, és kényelmes tempóban dugni kezdett vele. Minden mozdulatát éreztem magamban, a nyelvének enyhe érdességét, ahogyan felgörbítette a hegyét, amikor mélyen bennem volt. A lepedőre szorítottam az arcomat, hogy ne hagyják el még szégyenteljesebb hangok a számat, de a lepedő sem tudta elnyomni a nyögéseimet és sóhajaimat, amikor Dante előrenyúlt, és izgatni kezdte az ujjaival a csiklómat. Még jobban kidugtam a seggemet, az ujjaim a matracot kaparták, ahogy az orgazmus felrobbant az ölemben, egyszerre nyomta el és erősítette fel az érzékeimet. Szaggatottan kapkodtam levegő után. Nyirkos volt a bőröm a verejtéktől, vadul vert a szívem a mellkasomban. Felemeltem a fejemet, hogy könnyebben kapjak levegőt.

Dante eltűnt mögülem, de még mielőtt hátranézhettem volna, hogy lássam, mit csinál, elkapta a csípőmet, és közelebb húzott az ágy széléhez. Aztán a bejáratomnak nyomódott az erekciója, és a testem megfeszült a meglepetéstől és az idegességtől.

Olvastam, hogy a kutyapóz lehetővé teszi, hogy a férfiak mélyebbre hatoljanak, mint más testhelyzetben. Még mindig sajogtam egy kicsit, és az intimitás hiánya még kevésbé vonzóvá tette számomra ezt a testhelyzetet. Azt akartam, hogy Dante mellkasa az enyémhez nyomódjon.

Dante megmerevedett mögöttem, nem próbált belém hatolni. A keze a seggemre siklott, gyengéden masszírozott. Ettől ellazultam kissé, de még mindig feszült maradtam. Éreztem, mennyire összeszorulnak a belső izmaim. Dante fölém hajolt, és átkarolta a derekamat, aztán felhúzott a mellére. Még mindig térdeltem, de a felső testem így egyenes volt, és Dante a karjában tartott. Az egyik kezét a két lábam közé csúsztatta, és ismét izgatni kezdett, miközben a másikkal megfogta a mellemet, és gyengéden markolászta. A vállára hajtottam a fejemet, lassult a légzésem. Még mindig feszült voltam, de Dante ölelésében, így éreztem, ahogy lassan ellazulnak az izmaim. Velem együtt előrehajolt egy kicsit, és a bejáratomhoz illesztette a makkját. Még mindig összeszorultak az izmaim, de már nem annyira, mint az előbb.

– Mi a baj? – mormogta a fülembe.

Nem hangzott türelmetlennek vagy frusztráltnak, egyszerűen csak kíváncsinak.

Összerándult a gyomrom a szégyentől. Nyilvánvalóan hiányosak a csábítási képességeim, ha még a kutyapózra sem vagyok képes a férjem kedvéért.

– Nem tudom – vallottam be csöndesen. – Nem tudod egyszerűen csak bedugni?

– Természetesen tudom, de egyébként is szűk vagy, és fájna, amilyen feszült vagy.

Nyugodt, szinte közömbös volt a hangja, semmi jelét nem olvashattam ki belőle, hogy mit gondol a felvetésemről. Dante ujjai még mindig a két lábam között voltak, simogattak, és gyengéden csipkedtek.

– Ne mondd, hogy zavar, ha fájdalmat okozol másoknak – ugrattam pihegve, mert éreztem a kéj bizsergését az ölemben.

– Nem zavar – felelte egyszerűen.

Éreztem, hogy közeledem a csúcshoz, ahogy az ujjai csodát műveltek a két lábam között. Erősödött a nyomás a bejáratomon, belém siklott a makkja, és ugyanebben a pillanatban hatalmasat élveztem, az izmaim satuba fogták Dante farkát. Dante kissé jobban előrehajolt, lenyomott, kinyújtottam a karomat, hogy megtámaszkodjam, miközben még mindig nem tértem magamhoz az orgazmusból.

Dante a nyakamba harapott.

– De neked nem akarok fájdalmat okozni. – A bimbómba csípett, aztán pár centivel mélyebbre hatolt, remegtem az enyhe fájdalom és a kéj érzésétől. – Legalábbis nem többet annál, amennyit élvezel.

Teljesen belém hatolt, aztán várt pár szívverésnyi időt, mielőtt lassan mozogni kezdett. Fokozatosan egyre gyorsabbak lettek a mozdulatai, míg végül nem maradt más választásom, mint a könyökömre támaszkodnom, különben nem bírt volna megtartani a karom. Dante felegyenesedett, megfosztott a mellkasa melegségétől, és megmarkolta a csípőmet.

– Nyúlj magadhoz, Valentina! – parancsolt rám.

Kellett egy pillanat, hogy megértsem, mit akar. Magam alá nyúltam, és megtaláltam a csiklómat. Vadul dörzsölgettem, miközben egyre erőteljesebbé váltak Dante mozdulatai. Kihúzódott, amennyire csak tudott, aztán ismét belém nyomult, a nevét kiáltottam, és az ujjaim még keményebben nyomódtak a csiklómra. Az ujjaim hegye néha a farkához ért, ami nedves volt tőlem, és felnyögött minden egyes alkalommal, amikor megtettem. Felbátorodtam rajta, és úgy tartottam a kezemet, hogy egyszerre tudjam simogatni magamat és a farkát is. Az izmaim összerándultak a gyönyörtől, és egy hangos nyögéssel Dante is elélvezett.

Megmerevedett mögöttem, miközben a farka rándult még párat, és a lepedőbe temettem az arcomat. Fájt az alkarom az erőfeszítéstől. A hátamra fordultam, amint Dante kihúzódott belőlem, zihált a mellem. Láttam, hogy Dante ellép az ágytól, mint múltkor, és aztán felkapcsolódott a villany a fürdőszobában, és eltűnt odabenn. De nem csukta be maga mögött az ajtót. Kimásztam az ágyból, és gyorsan követtem. A zuhany előtt állt, kinyitotta a vizet.

– Lezuhanyozol? – kérdeztem tétovám.

Dante rám nézett a válla fölött. Nem foglalkoztam vele, hogy eltakarjam a testemet. Látott már mindent. Dantét szemmel láthatóan nem zavarta a saját meztelensége.

– Igen. Csatlakozhatsz hozzám, ha akarsz.

Megkönnyebbülten siettem hozzá. Kinyitotta nekem a zuhanyfülke üvegajtaját, és az esőztetőből áradó meleg vízsugár alá léptem. Dante egy pillanattal később csatlakozott hozzám. Hosszú ideig csodáltam a testét. Most nézhettem meg először alaposan ruha nélkül, és kellemes látványt nyújtott. Nem volt túl izmos a melle és a hasa, és sötétszőke szőrcsík futott le a medencéjére. Dante a víz alá dugta a fejét, aztán hátat fordított nekem, hogy megkeresse a tusfürdőt. Egy tetoválás volt a vállán. Meglepődtem, hogy van tetoválása. Valahogy nem ilyen típusnak tűnt.

– „Nincs jó a földön; bűnről csak beszélnek; mindenki bűnös. Jöjj, gonosz lélek, neked adatott ez a világ” – olvastam fel hangosan a dőlt betűkkel a bőrébe írt idézetet.

Dante kifejezéstelen arccal felém fordult.

– Nem sivár kilátás ez kissé az életre? – kérdeztem.

Átnyújtotta a tusfürdőt. A falak ismét álltak közöttünk most, hogy nem voltunk már az ágyban, és nem tudtam, hogyan döntsem le őket. Látszott, hogy Dante nem engedné.

– A bűn embere vagyok, Valentina. A tapasztalat megtanított rá, hogy a jó ritkán győzedelmeskedik. Ha van ördög, akkor biztosan ő az Outfit védőszentje.

A homlokomat ráncolva dőltem a zuhanyzó falának.

– Semmi sem tart vissza attól, hogy jobb ember légy.

Visszatért a hideg mosoly.

– De, valami igen – a természetem.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Az anyám másnap reggel korán telefonált, hogy áthívjon villásreggelire. Tudtam, hogy alig várja, hogy kifaggasson a házasságomról. Valójában meg is lepett, hogy ilyen sokáig tartott, hogy felvegye velem a kapcsolatot. Talán akart egy kis időt adni nekünk kettesben, hogy megismerjük egymást. Mondtam neki, hogy nem érek át villásreggelire, de teaidőben ott leszek. Nem tudtam, mennyi időt vesz igénybe a látogatásom a kaszinóban. Egy sikkes bézs kosztümöt és nem túl magas sarkú cipőt választottam, nem akartam túl szexinek látszani az első alkalommal. Volt egy olyan érzésem, hogy nehéz lesz elnyernem bárki tiszteletét még akkor is, ha nem villantom ki a combomat.

Dante már az előtérben várt, amikor lementem a lépcsőn. Szokás szerint makulátlanul öltözött sötétbarna, háromrészes öltönyben és hozzá illő Oxford cipőben. Rám pillantott, reméltem, hogy helyesli a ruházatomat.

– Ez megfelel? – intettem végig magamon.

– Üzletasszonynak festesz. Ez a megfelelő választás mára – bólintott Dante.

Mellé léptem. Nem próbáltam megfogni a kezét, vagy megcsókolni őt, bár szerettem volna.

– Csak mára?

– Öltözhetsz lezserebben, amikor a nagy tétben játszókat köszöntöd. A legtöbbjük hagyománytisztelő, szóval a ruha vagy a szoknya lenne a bölcs választás.

Felugrott a szemöldököm.

– Azt hittem, hogy nem a kinézetem miatt választottál a munkára.

Dante tekintete végigsiklott a testemen.

– Csak egy vak nem venne észre téged, Valentina. Mindig jó elbűvölni a nagy tétben játszókat, mivel te fogod majd szórakoztatni a vendégeket, akiket partira hívunk a házunkba. Tudják, hogy ki vagy. Tudják, hogy az enyém vagy, és különlegesnek érzik magukat attól, hogy időt szánsz rá, hogy üdvözlöd őket, elmeséled nekik, milyen újdonságokkal várjuk őket. Senki sem fogja félreérteni a vendégszeretetedet, és illetlen flörtölésnek tekinteni.

Kételkedve néztem rá, nem állt szándékomban vitatkozni vele. Túlságosan hálás voltam, amiért egyáltalán megengedi, hogy dolgozzak. Nem kellett meghallgatnom a pletykákat ahhoz, hogy pontosan tudjam, mit mondanak majd rólam, amikor kiderül, hogy a főnök felesége nem elégedett meg azzal, hogy trófeafeleség legyen.

A Mercedesszel mentünk Chicago ipari negyedébe, mert a hóvihar miatt az utcák járhatatlanok voltak a Porsche számára. Harminc percig tartott az út, ami alatt Dante elmesélte, melyik szerencsejáték a legnépszerűbb a kaszinóinkban, és kik voltak a legfontosabb, nagy tétben játszó vendégek, majd befordultunk egy kapu elé, amely elzárta a mélygarázsba vezető utat. Hatalmas raktár tornyosult mögötte, mocskos ablakokkal és graffitikkel telefújt fallal. Őr állt egy apró kabinban, köszöntötte Dantét, és kinyitotta nekünk a kaput. Lehajtottunk a lejtőn egy jellegtelen garázsba. Semmi sem utalt egy kaszinó jelenlétére, de természetesen logikus volt, hogy az Outfitnek titkolnia kellett az illegális tevékenységét. Pár autó már parkolt a garázsban. Dante beállt a Mercedesszel egy csillogó fekete BMW és egy feltűnő, hóláncokkal felszerelt, hatalmas abroncsokkal ellátott piros Mustang közé. Volt egy olyan érzésem, hogy tudom, kié ez utóbbi.

Kiszálltunk az autóból, Dante meglepetésemre a derekamra tette a kezét, és egy rozsdás lift felé terelt a garázs túlsó végében.

– Biztonságos? – kérdeztem gyanakodva.

Látszott a felvonón, hogy rettentően nagy szüksége lenne felújításra.

Dante kuncogott.

– Itt minden csak látszat.

Egy pillanatig egymásra néztünk, és hirtelen melegség öntött el. Dante megnyomott egy kis fekete gombot, és kinyílt a lift ajtaja. Odabenn sem nézett ki sokkal jobban, mint kívül. Teherlift volt, pucér fémfalakkal és összekarcolt padlóval. Dante kivett egy kártyakulcsot a zsebéből, és a résbe dugta, amelyet addig észre sem vettem. A lift gombjaitól távol helyezték el. Dante észrevette a kíváncsi pillantásomat.

– Soha nem járt még itt az FBI, de ha valaha is eljönnek ellenőrizni a raktárt, ez megnehezíti a számukra, hogy felfedezzék, mi van alattunk.

A lift azonnal elindult lefelé, mihelyt bedugta a kártyát. Gyorsan leértünk, levegő után kapkodtam, amikor végre kinyíltak az ajtók.

Egy hatalmas, föld alatti térbe léptünk ki, elegáns vörös és arany szőnyegekkel, csillárokkal és több tucatnyi nagy méretű asztallal póker, huszonegy, rulett és még ki tudja, mi számára, amit idelenn játszottak. A kaszinó egyik falán lapos tévék közvetítettek mindenféle sporteseményt az afrikai labdarúgókupától a skóciai dartsbajnokságon és a dubaji teveversenyen keresztül az alpesi síig. Kanapék álltak a fal körül azok számára, akik nézni akarták a sportolókat vagy csapatokat, amelyekre fogadtak. A terem végén helyezkedett el a bár, amely elfoglalta a helyiség szinte teljes hosszát sok száz féle palack égetett szeszel, borral és pezsgővel.

A kaszinó pillanatnyilag üres volt két takarítónőt kivéve, akik a szőnyeget porszívózták. Több ajtó nyílt a helyiségből, feltételeztem, hogy magánszobákba a VIP-vendégek számára.

– Hátul vannak az irodák, valamint az üdvözlőhelyiség a nagy tétben játszók számára – magyarázta Dante, miközben átvezetett a helyiségen egy sötét faajtó felé a bár mellett.

– Mindennap dolgozom?

Dante furán nézett rám.

– Akkor dolgozhatsz, amikor csak akarsz. Senki sem kényszerít, hogy dolgozz egyáltalán. De mindig értesítenek, amikor egy nagy tétben játszó vendéget várunk, hogy eldönthesd, ott leszel-e, hogy üdvözöld.

– Rendben. Említetted, hogy vannak különleges rendezvények. Terveztek valamit a következő hetekre? Valentin-napra például?

Az még négy hétre volt, de időbe telt megszervezni egy rendezvényt.

Dante gyengéden simogatta a hátamat, meglepett a gesztusa. Nem is voltam biztos benne, hogy észrevette, mit csinál, mivel az arckifejezése még mindig tartózkodó volt, bár szárazon rám mosolygott.

– A Valentin-nap nem igazán olyasmi, ami érdekli az ide járó férfiakat. Ha házasok is, a feleségük valószínűleg nem tudja, hogy ide járnak. Ahogy mondtam, mindig van legalább egy tucat prostituált a bárrésznél, és a hálószobák hátul sosem üresek.

– Szóval nemcsak a kaszinót fogom menedzselni, hanem a bordély királynője is leszek.

Dante felnevetett. Igazi nevetéssel. Ránéztem, hogy megbizonyosodjam róla, nem vert-e át a fülem, de a mosoly máris kezdett eltűnni az arcáról.

– Nem a stricijük vagy. Bemutathatod a nagy tétben játszóknak az eszkortjukat, de ezt kivéve a kaszinó prostitúciós része Raffaele kezében van.

Raffaele Aria unokabátyja volt. Nekem azonban nem volt rokonom. Elégedetten konstatáltam, hogy igazam volt, kié az autó a garázsban. Hallottam pletykákat arról, hogy milyen nagyképű alak.

– Nem ő az, aki elveszítette egy ujját, mert megbámulta Ariát?

Mindenki ismerte ezt az információmorzsát, de kíváncsi voltam Dante véleményére az incidensről. Még emlékeztem rá, hogy mennyire felkavarta a hangulatot pár éve.

Dante összeszorította a száját.

– Ő az. Rocco Scuderi megengedte Lucának, hogy megbüntesse Raffaelét.

Megálltunk egy ajtó előtt.

– De te nem tetted volna?

– Én nem engedtem volna meg valakinek New Yorkból, hogy megbüntessen valakit a területemen – felelte engesztelhetetlenül.

Nem tudom, miért, de a testem azonnal reagált Dante acélkemény hevességére, azt kívántam, bárcsak egyedül lennék vele, hagyhatnám, hogy azt tegye velem, amit akar, ahogyan a múlt éjjel.

Ügyet sem vetettem a testi vágyaimra.

– Szóval nem hiszed, hogy Raffaele megérdemelte.

Személy szerint kissé túlzásnak tartottam levágni valakinek az ujját azért, mert bámul, de Luca még az Outfitben is híres a kegyetlenségéről.

– Azt nem mondtam. De én magam akartam volna megbüntetni, mivel ez az én felelősségem. De ami megtörtént, az megtörtént.

– Szóval Raffaele a helyettes menedzser?

– Nem, ő felel a kurvákért. Gondoskodik róla, hogy mindig elég legyen belőlük. Tommasóval együtt dolgozik ezért a célért.

Felhúztam az orromat, mindig így reagáltam, ha meghallottam a pasas nevét. Dante felvonta az egyik szőke szemöldökét.

– Ez a prostitúciónak szólt vagy Tommasónak? Azt hittem, hogy a felesége, Bibiana a barátnőd.

– Bibiana a legjobb barátnőm, ezért is nem bírom elviselni azt az embert. Gondolom, nincs rá esély, hogy Tommaso áruló lenne, hogy megszabadulhass tőle.

Dante figyelmesen nézett.

– Komolyan beszélsz?

– Igen. Pocsékul bánik Bibianával, amióta összeházasodtak. Egyetlen könnyet sem ejtenék érte, ha golyót röpítenél a fejébe.

Pár pillanatig egymás szemébe néztünk, és az volt az érzésem, hogy Dante sem bánta volna, ha egy percre magunkra maradunk, de aztán elmúlt a pillanat.

– Tommaso lojális katona. Soha nem adott rá okot, hogy kételkedjem benne. Semmit sem tehetek vele.

– Akkor sem, ha azt mondom, hogy megerőszakolja Bibianát?

Tudtam, hogy Bibiana nem akarja, hogy az emberek tudjanak erről, de talán Dante tudna segíteni. Ő biztosan nem mondja el másoknak.

A kilincsre tette a kezét, hideg volt a tekintete.

– Bibiana a felesége.

– Ez nem jelenti azt, hogy megerőszakolhatja – sziszegtem.

– Tudom, de nem mondhatom meg az embereimnek, hogyan bánjanak a feleségükkel. Még a capo sem avatkozhat egy házasságba. Már azt is nehezteléssel fogadták, hogy megtiltottam a nemi erőszakot büntetésként vagy szórakozásként.

Elfordultam, mert nem akartam, hogy lássa, milyen érzékenyen érint ez a téma. Néha könnyű volt elfelejteni, milyen borzalmas dolgok történnek az Outfitben.

– Kész vagy bemenni? Raffaele és Leo, a helyettes menedzser az irodádban várnak, hogy megismerjenek.

Mély lélegzetet vettem, aztán bólintottam.

Dante kinyitotta az ajtót, és a kezével még mindig a hátamon, bevezetett egy hosszú folyosóra, amelyről öt további ajtó nyílt.

– Feltételezem, hogy ezek nem a köz szemének valók, ellentétben a fő szinten lévő ajtókkal.

– Úgy van. Csak neked és a többi alkalmazottnak. Az ajtók odakinn jó néhány helyiségbe vezetnek, amelyeket a prostituáltak használhatnak a vendégeikkel.

Bólintottam. Szürreális volt, hogy hamarosan itt fogok dolgozni.

Dante a folyosó végén lévő ajtó felé terelt, és kinyitotta. Tágas, ablaktalan helyiség volt, benne egy íróasztallal, egy dohányzóasztallal, körülötte hat székkel, egy kanapéval, valamint két székkel az íróasztal előtt. Raffaele, aki pár évvel idősebb volt nálam, valamint egy középkorú, bajuszos férfi foglalta el a székeket. Mindketten felálltak, amikor Dantéval beléptünk. A tekintetem azonnal Raffaele kezére tévedt. Az ujját visszavarrta az Outfit orvosa, de kiállt, és szemmel láthatóan merev volt.

– Raffaele, Leo – üdvözölte őket Dante hűvösen, elvette a kezét a hátamról, hogy kezet rázhasson velük. Aztán felém intett. – A feleségem, Valentina. Ahogy tegnap mondtam, ő veszi majd át Dino helyét.

Feltételeztem, hogy ő volt az, aki megtöltötte a zsebét az Outfit pénzével.

Biccentettem, reméltem, hogy magabiztosnak látszom. Először Leóval fogtam kezet, aki pár centivel alacsonyabb volt nálam, aztán Raffaelével. Mindketten barátságosan köszöntöttek, de láttam a szemükben, nem örültek neki, hogy Dante bevont az Outfit üzleti ügyeibe. Aligha tetszett nekik, hogy egy nő legyen a főnökük, még ha Leo végzi is a menedzseri munka zömét.

– Miért nem vezeted körül Valentinát? Jobban ismered itt a dolgokat, mint én – mondta Dante Leónak, aki bólintott, aztán kényszeredett mosollyal felém fordult.

– Erre – mondta, ahogy kilépett a szobából, és elindult vissza a vendégrész felé. – Este hattól reggel hatig vagyunk nyitva. Természetesen néha a nagy tétben játszók egy csoportja teljesen más időpontra akarja lefoglalni a helyet. Akkor kinyitunk nekik.

Még dél sem volt, szóval rengeteg idő maradt, mielőtt a kaszinó kinyitotta a kapuit. Ez megmagyarázta, miért volt még minden elhagyatott. Egy fülke felé intettem.

– Ott cserélik a vendégek zsetonra a pénzt?

Leo bólintott.

– Igen. Ha egy vendégnek nincs pénze, akkor hitelt ajánlunk neki.

– Biztos vagyok benne, hogy tisztességes kamattal – viccelődtem.

– Természetesen – értett egyet Leo zárt szájjal mosolyogva.

– És ki gondoskodik róla, ha nem fizetik vissza a pénzünket?

– Ugyanazok a katonák, akik begyűjtik a pénzünket – felelte Dante.

Követett bennünket. Nem tudtam, azért-e, hogy gondoskodjon róla, a férfiak civilizáltan viselkednek, vagy mert látni akarta, hogy én hogyan viselkedem.

– Feltételezem, hogy ide csak meghívásra lehet bejutni. Szóval hogyan terjed a hír? Aláírnak a vendégek titoktartási nyilatkozatot?

Raffaele horkantott, de elcsendesedett, amikor Dante dühösen rámeredt.

– Nincs szükségünk titoktartási nyilatkozatra. Közöljük a vendégeinkkel, hogy nem beszélhetnek erről mással, hacsak nem kérnek előre engedélyt tőlünk, és nem ellenőrizzük az illető hátterét. A vendégeink tudják, hogy hallgatniuk kell.

– Senki sem akar packázni velünk, ha nem akar meghalni – jegyezte meg Raffaele büszkén.

Raffaele kezdett az idegeimre menni. Kissé túlságosan magabiztos volt. Úgy tűnt, nem csökkentett az önbecsülésén, hogy elveszítette az ujját.

– És te vagy felelős a lányokért?

– Én gondoskodom róla, hogy a kurvák boldoggá tegyék a vendégeket. És én választom ki a ribancokat, akik a bárnál ülnek, hogy felizgassák a férfiakat, és azt is én döntöm el, hogy ki lesz az eszkort. Letesztelem mindegyiket, hogy tudnak-e szopni, és hagyják-e, hogy seggbe dugják őket. Az anális szex kötelező. A legtöbb szerencsétlen gazember azt nem kapja meg otthon.

Égett a dühtől Dante szeme, de nem avatkozott közbe. Talán azt gondolta, hogy attól gyengének látszanék. Végül is én vezetem majd ezt a kaszinót.

– Remélem, hogy a vendégek előtt nem így beszélsz – mondtam Raffaelének.

Elvörösödött a nyaka – a dühtől-e vagy a szégyentől, azt nem tudtam megmondani. Valószínűleg kissé mindkettőtől. Kinyitotta, aztán becsukta a száját, miután Dantéra pillantott. Volt egy olyan érzésem, hogy több gondot fog okozni nekem, mint Leo.

– Van már itt valaki a lányok közül? Szeretnék beszélni velük.

Raffaele Leóra, aztán Dantéra nézett, mintha szüksége lett volna a jóváhagyásukra, mielőtt válaszol egy ilyen egyszerű kérdésre.

– A legtöbbjük a Club Palermóban dolgozik ötig, és aztán jön át ide.

Az itt dolgozó lányok a Club Palermóból valók? Vajon lefeküdt valamelyikük Dantéval? Meg kellett kérdeznem Bibianát, tudja-e azoknak a nőknek a nevét, akiket Dante választott, amikor a klubba járt.

– Akkor majd holnap beszélek velük. Gondoskodj róla, hogy korán jöjjenek, hogy válthassak velük egy szót, mielőtt kinyitunk.

– Mi beszélnivaló van? Agyatlan kurvák, nem többek háromlyukú ribancnál.

– Ebből elég, Raffaele! Nem tűröm, hogy így beszélj a feleségemmel – jelentette ki Dante félelmetesen nyugodt hangon.

Raffaele lehorgasztotta a fejét, de előtte még láttam a vitriolos tekintetét. Úgy döntöttem, hogy egyelőre ügyet sem vetek rá.

– Várunk ma fontos látogatót a nagy tétben játszók közül?

Leo megrázta a fejét.

– Nem. De holnap eljön két szenátor pár barátjával. Nem játszanak túl sokat. Főleg a lányokkal töltik az éjszakát.

– Szóval a kedvükre teszünk, mert azt akarjuk, hogy védjék az érdekeinket a szenátusban?

– Pontosan – felelte Leo meglepetten, mintha el sem hinné, hogy egy nő képes magától erre a következtetésre jutni.

A férfiak a mi világunkban meglepődnének, hogy a feleségük és a lányaik milyen sokat tudnak az életről, amelytől próbálják megkímélni őket. Az ember nem nőhet fel egy maffiacsaládban úgy, hogy nem jön rá, mi folyik ott.

Dante egyetértően bólintott, és büszkeség fura érzése öntött el.

– Rendben, akkor itt leszek holnap, hogy bemutatkozzak nekik, és megismerkedjek a többi alkalmazottunkkal. Remélem, jól együtt tudunk majd dolgozni.

Leo bólintott, de Raffaele nyilvánvalóan nem hitt benne. Dante a hátamra tette a kezét, és elindultunk vissza az autónkhoz.

– Szóval, mit gondolsz? – kérdezte, amikor beindította a motort.

– Azt hiszem, Raffaele gondot jelent majd. Nyilvánvalóan nem kedvel engem.

– Általában nem túl jól jön ki a nőkkel, hacsak nem prostituáltak, és azt kell tenniük, amit mond. Ne vedd a szívedre!

– Nem veszem. A legkevésbé sem érdekel, hogy mit gondol rólam.

– Nem – ellenkezett Dante. – Tisztelnie kell téged.

– Mert rossz fényt vetne rád, ha nem teszi.

– Igen, és mert a főnöke vagy. Te gondoskodsz róla, hogy minden simán menjen. Leo remélhetőleg segít majd neked.

– Úgy tűnik, vele nem lesz gond. De nem bízol benne?

– Egyikükben sem bízom.

Bólintottam.

– Meglepettnek látszottak, amikor valami értelmeset mondtam. Tényleg feldühített.

– A legtöbb férfi szereti azt hinni, hogy az asszonya tudatlan, és mit sem sejt. Tudom, hogy azok a férfiak, akiknek nem tetszett a nemi erőszak elleni döntésem, azzal sem értenek majd egyet, hogy az egyik kaszinónkban dolgozz.

– Szerintem a maffiának nem lenne szabad tovább alábecsülnie a nőket.

Dante rám pillantott a szeme sarkából.

– Talán meg tudod győzni őket.

Tényleg így gondolta? Égette a nyelvemet egy kérdés.

– Dolgozott az első feleséged?

Elsötétedett az arca.

– Nem. Lefoglalták a társasági események, ahogy a legtöbb nőt a világunkban.

– Ó, hát persze.

Eltűnődtem, vajon annak ellenére, hogy munkát ajánlott nekem, helytelenítette-e, hogy dolgozni szeretnék. Jobban szeretne egy trófeafeleséget? Olyan valakit, aki jól festett a partikon, melegítette az ágyát, és kordában tartotta a személyzetet? Úgy döntöttem, hogy témát váltok.

– Az anyám áthívott magukhoz. Gondolom, neked dolgoznod kell.

– Kell, igen. De elvihetlek a szüleid házához, ha akarod. Útba esik. Felhívhatom Enzót vagy Taftot, hogy jöjjön el érted, amikor végeztél.

– Anyám odalesz a gyönyörtől – forgattam a szememet.

– Vigyelek inkább haza, és nélkülem mennél a szüleidhez?

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Vicceltem. Az anyám odalenne az örömtől, ha újra láthatna téged.

– Az apád az egyik kisfőnököm. Anyád számtalanszor találkozott velem.

– De nem a vejeként. Soha nem láttam olyan boldognak, mint amikor megtudta, hogy lealacsonyodsz odáig, hogy feleségül vegyél.

Dante a homlokát ráncolta.

– Mert már voltál férjnél?

– Természetesen. A mi mértékeink szerint én már sérült áru vagyok. Nem tiszta, ártatlan lány, mint Gianna vagy a sok más nő, aki körülhízeleg téged a partikon.

– Higgy nekem, nagyon is örülök neki, hogy nem egyeztem bele, hogy feleségül vegyem Giannát. Igazi bajkeverő. Nincs türelmem ilyen valakihez. És nem sok figyelmet fordítok a lányokra a partikon.

– Férfi vagy – pufogtam. – Hogy ne vennéd észre a parázsló tekintetüket?

– Parázsló? – kérdezett vissza Dante némi vidámsággal a hangjában. – És nem azt mondtam, hogy nem vettem észre. Vigyázok, hogy mindent észrevegyek, ami körülöttem történik egy helyiségben, csak nem érdekelnek a buta kis flörtölési próbálkozásaik. A képet hízelgik körbe, amelyik él bennük rólam, de én nem az a férfi vagyok.

– Nem is tudom. A lányok szexinek tartanak, mert nagy hatalmú és tartózkodó vagy. A jégherceg, akinek a szívét fel akarják olvasztani.

Dante a fejét csóválta, aztán megváltozott valami az arcán, és a szeme sarkából ismét rám pillantott.

– Szóval az anyád nem tudta, hogy nem háltátok el az első házasságodat?

– Természetesen nem. Nem beszélek vele ilyen dolgokról. És hidd el nekem, talált volna rá módot, hogy beszéljen neked a szüzességemről, mert az emelte volna az értékemet. Belehalna a boldogságba, ha rájönne, hogy te vagy az a férfi, aki elvette az ártatlanságomat. – Megdermedtem. – Nem fogsz senkinek beszélni Antonióról, ugye?

Dante elgondolkodva összehúzta a szemét.

– Nem látom, miben segítene bárkin. Természetesen megkönnyítené a kutatásomat Antonio szeretője után, ha bevonhatnám az embereimet.

– Nem fogom elárulni neked a nevét – vetettem közbe, mert tudtam, mire akar kilyukadni, és nagyon reméltem, hogy nem fog ismét dühbe gurulni.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Dante behajtott a régi otthonom elé, és leállította a motort, aztán felém fordult.

– Sejtettem. Még mindig nem értem az okát. Nem a véred az a férfi, akit védelmezel, és amennyire értem, soha nem álltatok közel egymáshoz. Hiszen végül is elrabolta tőled a férjedet. Szóval miért ragaszkodsz hozzá, hogy őt válaszd helyettem?

– Nem őt választom helyetted – feleltem őszintén döbbenten. – De tudom, hogy mit fogsz tenni vele, mit kell tenned, hogy megvédd az Outfitet, és nem tudom őt halálra ítélni. Esetleg megváltoztatom a véleményemet, ha megesküszöl, hogy nem éri bántalom.

– Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy nem esküdhetek meg rá. Okkal vannak szabályok. Védenünk kell az Outfit titkait. Ha nyilvánosságra kerülnek részletek a szervezeteinkről, az üzletünkről, a hagyományainkról, akkor sok ember börtönbe kerülne, akit ismersz, engem és az apádat is beleértve.

– Soha nem beszélne senkinek az Outfitről. Antonio beszélt neki a fogadalmainkról.

– De őt ezek nem kötik. Mi mind megtartjuk a titkot, mert köt bennünket a becsület és a kötelesség, és mert mindnyájan megfizetnénk az árát, ha nem tennénk, de annak az embernek nincs rá oka, hogy megtartsa a titkainkat most, hogy Antonio halott. Nem mindenki tartja annyira tiszteletben egy halott ember kívánságát, mint te.

– De ő szerette Antoniót.

– Honnan tudhatnád? De még ha így van is, nem gyűlöli ettől még jobban a világunkat?

– Ezt hogy érted?

– Antonio az Outfit törvényei miatt nem vállalhatta nyíltan a szexualitását. Rejtegetnie kellett a vágyait és a szeretőjét, és végül azért halt meg, mert maffiózó volt. Az oroszok ölték meg, mert egy volt közülünk. Érted már, hogy a férfinak, akit védesz, sok oka van arra, hogy megvesse a világunkat, és azt akarja, hogy eltűnjön?

Ebből a szempontból még soha nem gondoltam végig, és komolyan megrémültem. Mi van, ha Danténak van igaza? Nem láttam Franket, amióta egy éve beszámoltam neki Antonio haláláról. Gyorsan távozott, némán és kábán. Nem próbált kapcsolatba lépni velem, és csak a mobilszámát ismertem, de az nem sokkal a temetés után már nem működött. Feltételeztem, hogy Frank egyszerűen el akart vágni minden kapcsolatot a maffiával. Beszélt vajon bárkivel Antonióról? Az Outfitről? Nem akartam ezt hinni. Volt rá oka, hogy gyűlölje az Outfitet és a módszereit. Nemcsak arra kényszerítették, hogy titkolja a kapcsolatát Antonióval, hanem elbúcsúzni sem volt esélye tőle. Nekem sem. Csak egy összeégett holttest maradt Antonióból. Nem is láttam – az apám megtiltotta, hogy megnézzem. Azt mondta, hogy nem maradt belőle semmi, amit felismernék. Az oroszok még a fejét is levágták, mielőtt felgyújtották a testét. Az Outfit soha nem találta meg.

Dante figyelmesen nézett. Vagy manipulálni próbált engem? Akárhogy is, igazat mondott.

– Eljössz az ajtóig, hogy köszönj az anyámnak? Csalódott lenne, ha az autóban maradnál – mondtam, hogy eltereljem a figyelmét.

Dante tekintete elárulta, hogy érti, de nem próbálta tovább erőltetni Antonio szeretőjének témáját. Kiszállt a Mercedesből, megkerülte a motorháztetőt, és kinyitotta nekem az ajtót. A keze a megszokott helyére tévedt a derekamon, ahogy a bejárati ajtóhoz sétáltunk. Alig csöngettem be, amikor az ajtó máris feltárult, és az anyám ránk vigyorgott. Valószínűleg figyelt bennünket az ablakból.

– Nem számítottam rád, Dante. Milyen csodálatos, hogy meglátogatsz bennünket – mondta széles mosollyal az arcán.

Megölelte Dantét, aki merev maradt, de gyorsan megpaskolta a hátát. Legalább a szeretet minden fizikai megnyilvánulását ellenezte a nyilvánosság előtt, nem csak a velem valót.

– Csak azért vagyok itt, hogy kitegyem Valentinát. Nincs időm maradni. Még rengeteg a dolgom.

Kiegyenesedett, és a mammának nem volt más választása, mint elereszteni őt.

Elfancsalodott az arca.

– Természetesen. Sok felelősséged van most, hogy te vagy a capo. Milyen csodálatos, hogy szánsz időt a sok elfoglaltságod mellett is arra, hogy elvidd Valentinát ide-oda a városban. – A mamma rám mosolygott. – Igazi úriembert fogtál ki magadnak.

Dantéra néztem egy olyan ugye megmondtam nézéssel. Valami lágyság villant fel a szemében, aztán kimentette magát, és visszament az autójához. Amint elhajtott, a mamma becsukta az ajtót, megragadta a karomat, és gyakorlatilag berángatott a nappaliba.

– Giovanni! Valentina van itt! – visította.

– Papà itthon van?

– Mondtam neki, hogy átjössz. Ő is váltani akart veled pár szót.

Felnyögtem.

– Ne legyél ilyen! Az apáddal aggódtunk érted. Tudni akarjuk, hogy jó a házasságod.

– Úgy érted, meg akartok bizonyosodni róla, hogy nem szúrom el Dantéval.

Mamma lebiggyesztette az ajkát.

– Kiforgatod ma a szavaimat.

Papà belépett a nappaliba a mandzsettáját gombolva, a kockás zakójával a vállán.

– Nincs sok időm. Ami azt illeti, a consiglierével és a férjeddel lesz később megbeszélésem. Szóval, hogy mennek a dolgok közted és a főnök között?

– Ha úgyis találkozol a férjemmel, akkor megkérdezheted Dantétól, hogy megy eddig a házasságom, és elégedett-e velem – feleltem negédesen.

– Néha úgy gondolom, hogy nem voltam elég szigorú veled. A szemtelenséged sokkal aranyosabb volt, amikor kislány voltál – felelte az apám szeretettel.

Felálltam, és átkaroltam a derekát. Puszit nyomott a halántékomra. Tudtam, hogy alvezérként a papà majdnem olyan könyörtelen, mint Dante, és valószínűleg több embert megölt, mint ahány ujjam van, de számomra mindig az az ember lesz, aki a vállán cipelt, amikor kicsi voltam.

– Jól mennek a dolgok Dante és köztem, ne aggódj – nyugtattam, ahogy elhúzódtam. – De azt hiszem, hogy még mindig nincs túl az első feleségén.

A papà és a mamma összenézett.

– Hosszú időbe telt Fiorénak, hogy meggyőzze Dantét, nősüljön meg újra. Örülök, hogy téged választott. Ne erőltesd!

– Hallgass az apádra, Valentina! A férfiak nem szeretik a tolakodó nőket.

– Mi az, amit hallok, hogy meggyőzted Dantét, hogy adjon neked munkát? – kérdezte a papà.

– Ne tegyél úgy, mintha nem tudnál máris mindent róla. Fogadok, hogy az Outfit fele már erről beszél.

– Mire számítottál? Egy nőtől a te társadalmi pozíciódban nem várják el, hogy dolgozzon – jegyezte meg a mamma.

– Vannak, akik úgy gondolják, hogy a nőknek nem lenne szabad a férjüket sem félbeszakítaniuk, te mégis állandóan azt csinálod.

– Nem szakítom félbe az apádat – pufogott a mamma.

– Tényleg? – kérdezte a papà megjátszott meglepetéssel.

A házasságuk nem mindig szólt a szerelemről. Ahogy Dante és én, úgy ők is érdekből házasodtak, de idővel megszerették egymást. Reményt adott a saját házasságomat illetően, amikor láttam őket.

Nem bírtam elfojtani a mosolyt.

– Dante nem bánja, hogy dolgozom. Azt hiszem, tetszik neki, hogy valami hasznosat akarok csinálni.

– Mi lenne hasznosabb, mint gyönyörű gyerekeket nevelni? Mikor leszünk nagyszülők?

Könyörögve néztem a papàra, de vállat vont.

– Fiore tényleg nagyon akar egy örököst, hogy továbbvigye a nevét. Danténak vannak kötelezettségei. Mi lesz, ha megölik anélkül, hogy lenne egy fia, aki örökli a pozícióját?

– Ne mondj ilyet! Senkit sem ölnek meg. Egy férjet már elvesztettem, nem akarok elveszíteni egy másodikat is – kérleltem kétségbeesetten.

Papà megpaskolta az arcomat.

– Dante tud vigyázni magára, de mi a baj a gyerekekkel?

– Semmi baj sincs velük. Akarok gyerekeket, de nem azért, mert az én kötelességem örököst szülni. Azért akarok gyerekeket, mert akarok valakit, akit szeretek, és aki feltétel nélkül viszontszeret.

Istenem, mikor vált ez a beszélgetés ilyen borzalmasan érzelmessé?

– Val – kezdte a papà óvatosan. – Tett Dante valamit?

Bágyadtan mosolyogtam, hálás voltam az aggodalmáért, de tudtam, hogy haszontalan. Ha Dante tett is volna valamit, és én elárulnám az apámnak, akkor sem igazán csinálhatna bármit. Nem szállna szembe a capójával, még értem sem.

– Nem, ő úriember. – A hálószobán kívül, tettem hozzá magamban. Nem mintha bántam volna. – Csak nagyon zárkózott. Magányos vagyok, de a munka segít majd, hogy elfoglaljam magam, szóval biztosan jobb lesz.

– Adj neki időt – mondta a papà.

Láttam rajta, hogy kezdi egyre kínosabban érezni magát az érzelgősségemtől. Miért voltak gyávák a maffiózók, ha az érzelmek kinyilvánításáról volt szó, de a szempillájuk sem rebbent, ha a halállal néztek szembe? A Rolexére pillantott, aztán grimaszt vágott.

– Tényleg mennem kell.

Megpuszilta a halántékomat, aztán lehajolt, hogy rendesen megcsókolja anyámat. Aztán már ott sem volt. Mamma megpaskolta maga mellett a kanapét. Egy sóhajjal lehuppantam.

– Most tényleg szükségem van egy kis tortára.

A mamma csöngetett, és a szobalányunk belépett a nappaliba egy tálcával, teli süteménnyel és olasz makaronnal. Fogadok, hogy az ajtóban várt, amióta megérkeztem. Mióta csak az eszemet tudom, mindig kissé túlságosan kíváncsi volt. Futólag rám mosolygott, letette a tálcát, aztán ismét eltűnt. Fogtam egy marcipánból, csokoládéból és leveles tésztából álló finomságot, és nagyot haraptam belőle. Mamma töltött nekem kávét, de nem vette le rólam a szemét.

– Óvatosan azokkal! Tele vannak zsírral és kalóriával. Vigyáznod kell az alakodra. A férfiak nem szeretik a telt nőket.

Látványosan befaltam a sütemény maradékát, aztán leöblítettem a kávéval.

– Talán könyvet kellene írnod arról, hogy mit szeretnek a férfiak, mert úgy tűnik, mindent tudsz róla.

Elkerekedett a szemem, hogy enyhítsem a pimasz megjegyzés hatását.

Mamma a fejét csóválta, aztán elvett egy süteményt.

– Apádnak igaza van. Szigorúbbnak kellett volna lennünk veled.

– Orazióval szigorúak voltatok, és nem segített.

– Ő fiú. Ők mind szilajak. És Orazio egészen jól kupálódik. Még azt is mondta, hogy fontolgatja, hogy megállapodjon.

Ebben kételkedtem. Valószínűleg csak azért mondta, hogy lerázza az anyámat. És a szüleinknek nem sok alkalmuk volt zaklatni őt, mivel nem Chicagóban élt, Detroitban és Clevelandben segített kordában tartani az üzleti ügyeinket. És természetesen férfi volt. Senkit sem érdekelt, ha minden éjjel másik lánnyal feküdt le mindaddig, amíg nem árulta el nekik, hogy kicsoda valójában.

– Soha nem tettem a kívánságaitok ellen, szóval nem tudom, miért panaszkodsz. Végül is feleségül mentem Dantéhoz, mert ezt akartátok.

A mamma sértettnek tűnt.

– Ő a legjobb parti, amit remélhettél. Ki ne menne feleségül egy ilyen férfihoz?

Ittam a kávémat, nem fárasztottam magam a válasszal. Egyébként is költői kérdés volt.

– Dante keresi éjjelente a társaságodat?

Majdnem kiköptem, ami a számban volt.

– Arról nem fogok beszélni veled, mamma.

Égett az arcom a szégyentől, és a mamma sokat sejtetően mosolygott.

Szerettem őt, de ő volt a legbosszantóbb nőszemély a föld kerekén.

Enzo jött el értem a SUV-val. Némi könnyed társalgást kivéve nem beszélgettünk a rövid utazás alatt.

– Várj! – szóltam rá, amikor elhaladtunk az utca mellett, ahol Bibiana lakott. – Fordulj be a sarkon! Meg akarom látogatni Bibiana Bonellót.

Megígértem neki, hogy elmesélem, hogyan haladnak a dolgok Dante és köztem. Remélhetőleg örül majd, hogy lát.

Enzo nem vitatkozott. Bibi háza felé fordult, és leparkolt a járdaszegély mellett.

– Akarod, hogy megvárjalak?

Tétováztam.

– Nem bánod?

A fejét rázta.

– Ez a dolgom.

Az ülése mögé nyúlt, és elővett egy klasszikus autókról szóló magazint.

– Nem maradok sokáig – ígértem, bár Bibianával órákig képesek voltunk beszélgetni.

Kiszálltam az autóból, és a bejárati ajtóhoz mentem. Becsengettem, aztán vártam. Egy ideig semmi sem történt, és már éppen megfordultam volna, amikor kinyílt az ajtó.

Tommaso állt előttem. A meglepetéstől, aztán az aggodalomtól elkerekedett a szemem.

– Helló, Tommaso. – Kényszerítettem magam, hogy kedvesen szóljak hozzá. – Remélem, nem jöttem rosszkor. Beszélni akartam Bibianával. Itt van?

Valójában azt akartam kérdezni, hogy jól van-e. Tommaso izzadt volt, a bőre vörös, és nyitva volt a slicce. Rettegés öntött el.

Tommaso széles mosolyra villantotta a fogait. Két kezébe fogta a kezemet.

– Azonnal lenn lesz. Mindig van időnk Dante felesége számára.

Nehezemre esett nem elhúzódni tőle. Az izzadságtól nyirkos volt a keze, és már pusztán attól a gondolattól, hogy a gyűrött megjelenésének köze lehet ahhoz, amit Bibianával csinált, legszívesebben véresre dörzsöltem volna a tenyeremet, amíg nem marad rajtam nyoma.

– Siess, Bibiana! Valentina Cavallaro van itt – kiabálta Tommaso.

Mintha Bibiana nem tudná, hogy ki vagyok.

Óvatosan kihúztam a markából a kezemet.

– Hallom, hogy átveszed a kaszinót – jegyezte meg Tommaso kíváncsian, élesen figyelt azzal az apró bogárszemével.

– Raffaele mondta?

Kitört Tommasóból a nevetés.

– Nem volt szükség rá. Mindenki erről beszél. Én nem engedném meg Bibianának, hogy dolgozzon, de Dante egy ideje már próbál változtatni a dolgokon az Outfitben, még mielőtt Fiore visszavonul.

Próbáltam kitalálni, hogyan értelmezhetném árulásként a szavait, de sajnos csak enyhén kritikusak voltak. Semmi olyasmit nem mondott, ami arra késztetné Dantét, hogy golyót eresszen Tommaso fejébe.

– Még az Outfitnek is lépést kell tartania az idővel – jegyeztem meg semlegesen.

Bibiana megjelent a lépcső tetején, kócosan, rosszul begombolt blúzban és mezítláb. Tommaso rám kacsintott.

– Bocsáss meg, kérlek. Találkozóm van Raffaelével, hogy megbeszéljük a holnap esti lányokat.

Szinte fájt a mosolygás, és azonnal abbahagytam a tettetést, amint eltűnt a szemem elől, és Bibianához siettem, aki jött lefelé a lépcsőn.

– Hé, minden rendben?

Nyelt egyet.

– Beszélhetnénk az emeleten? Muszáj lezuhanyoznom.

– Természetesen – vágtam rá azonnal.

Bágyadtan rám mosolygott. Szó nélkül követtem az emeletre, próbáltam elfojtani a dühöt Tommasóval szemben. Már eddig is kerestem a módját, hogy megölessem őt Dantéval, pedig soha nem lenne szabad ilyesmire gondolnom. Soha nem voltam felelős valakinek a haláláért. Bár Tommaso az aljadék legalja volt, nem lett volna szabad akarnom a halálát.

Bibiana a hálószobájukba vezetett. Úgy tettem, mintha nem venném észre az összegyűrt ágyneműt, miközben követtem a fürdőszobába. Láttuk már egymást korábban is meztelenül, különösen, amikor fiatalabbak voltunk, így nem lepett meg, amikor levetkőzött a jelenlétemben. A kád szélére telepedtem.

– Nem jöttem volna át, ha tudom, hogy Tommaso itthon van.

– Nem – ellenkezett Bibiana. – Örülök, hogy itt vagy. Így legalább nem próbálkozik azonnal egy második menettel.

Végigsiklott a tekintetem a zúzódásokon a csípőjén, a belső combján és a felkarján. Lehorgasztottam a fejemet, és kipislogtam a szememből a harag könnyeit. Bibiana a zuhany alá lépett, és megnyitotta a vizet.

– Val?

Felálltam, és a zuhanykabinhoz léptem. Bibiana esedezve nézett rám.

– Tudom, hogy nem lenne szabad ezt kérnem tőled, de nincs valami, amit tehetsz?

– Csinál bármit, ami szembe megy Dantéval vagy az Outfittel? Bármit az égvilágon?

Bibi a fejét rázta, miközben a víz a homlokára tapasztotta a sötét haját.

– Lojális a Cavallarókhoz.

Én is így sejtettem.

– Dante nem fog lépni, hacsak Tommaso nem áruló, de talán csapdába csalhatnánk.

Hatalmasra tágult Bibiana szeme.

– Be kell csapnod Dantét, ha ezt tesszük. Nem szegülhetsz szembe vele, Val. Ezt nem kérhetem tőled. – Bátor mosolyt erőltetett az arcára. – Túl dramatikus vagyok. A nők évszázadok óta mennek keresztül ezen, és mindnyájan túlélték.

Talán igen, de ez nem jelenti azt, hogy Bibianának is végig kell szenvednie.

Kilépett a zuhany alól, és odanyújtottam neki egy törölközőt.

– Beszéljünk valami másról! Hogy mennek a dolgok Dante és közted? Már…?

Bólintottam, és a pírtól felforrósodott az arcom.

– Kétszer.

– És? Rossz volt?

– Nem, ami azt illeti… – Elharaptam a mondat végét, amint leesett, mit csinálok. Nem árulhattam el, mennyire élveztem Dantéval lenni, amikor Bibit az imént hágta meg a disznó férje. – …elment – fejeztem be végül félszívvel.

Bibi rám meredt.

– Ismerlek, Val. Meg tudom állapítani, ha hazudsz. Nem kell visszafognod magad miattam. Tudom, hogy vannak nők, akik élvezik a szexet.

– Jó volt – vallottam be.

Bibi megfogta és megszorította a kezemet.

– Akkor jó. Megérdemelsz egy kis szórakozást az Antonióval töltött évek után.

Legszívesebben átkaroltam és magamhoz öleltem volna, megölettem volna a kedvéért Tommasót, de csak viszonoztam a szorítást.

– Egy nap majd Tommaso meghal, és akkor te leszel a soros.

Bólintott, de a szívem megszakadt a szeméből sugárzó reménytelenség láttán.

– Ötvenkét éves. Amilyen szerencsém van, elél még harminc évig. Öreg és keserű leszek addigra.

Húsz perccel később ismét az autóban voltam Enzóval, úton hazafelé.

Ahogy behajtottunk a birtok kapujához, észrevettem egy férfit, aki az utca túloldalán állt, és összerándultam meglepetésemben. Frank volt az.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Frank? Bárhol azonnal megismerném a vörös hajáról és hórihorgas alakjáról. Enzo rám nézett, de gyorsan elszakítottam a tekintetem Antonio egykori szeretőjéről, még mielőtt Enzo követhette volna a pillantásomat. Mit keres itt Frank? Több esze is lehetne, mint egy maffiózó, különösen az Outfit főnökének a háza körül ólálkodni. De hiszen Frank valószínűleg nem tudta, hogy Dante kicsoda, hacsak Antonio nem árult el többet a szeretőjének, mint amiről tudtam.

Próbáltam vigyázni, hogy semmit ne áruljon el az arcom, miközben haladtunk a behajtón, de nem voltam biztos benne, hogy sikerült. Enzo egyértelműen észrevette, hogy valami baj van, és egyfolytában rám tekingetett.

– Köszönöm, hogy eljöttél értem – mondtam, és kiszálltam az autóból, amint leparkolt a garázsban.

Amint beértem a házba, felsiettem az egyik, utcára néző vendégszobába, de amikor kikukucskáltam az ablakon, Frank már nem volt sehol.

Meg kellett találnom a módját, hogy kapcsolatba lépjek vele, és kiderítsem, mit akar. De hogyan?

Többé nem hagyhattam el a házat testőr nélkül. És nem is tudtam, hogy Frank hol lakik, de volt egy olyan érzésem, hogy hamarosan ismét megjelenik. Biztosan volt valami, amiről beszélni akar velem. Mi van, ha zsarolni akar?

Remek, most aztán paranoiddá váltam Dante manipulációja miatt. Legközelebb, ha majd Frank itt lesz, egyszerűen csak keresek rá módot, hogy kisurranjak a házból, hogy beszélhessek vele.

Nagyot ugrottam, amikor bekopogtak. Résnyire nyitva volt az ajtó, és Gaby dugta be a fejét.

– Kész a vacsora – tudatta félénken. – Mr. Cavallaro várja.

– És nem tudott volna ő maga szólni nekem?

Gaby elpirult.

– Elnézést. Önért küldött.

Megérintettem a vállát, ahogy elmentem mellette.

– Ne aggódj! Nem hibáztatlak.

Pár lépéssel mögöttem követett lefelé. Felé fordultam, mielőtt beléptem az étkezőbe.

– Nem kell követned. Mehetünk egymás mellett, Gaby.

Bólintott, aztán eltűnt a személyzeti területre vezető ajtó mögött. Egy sóhajjal beléptem az étkezőbe. Dante a szokott helyén ült az asztalfőn. Átmentem felé a nappali részen. A tányérom a másik asztalfőn volt, ahol máskor is. Ez ma valahogy értelmetlenül feldühített. Megálltam a székem mellett, de nem ültem le.

– Miért kell ilyen távol ülnöm tőled?

Dante felvonta az egyik szemöldökét.

– Dühös vagy?

– Hát persze, hogy dühös vagyok. Nem akarok úgy együtt étkezni veled, mintha idegenek lennénk. Soha nem próbálsz ilyen távolságot tartani közöttünk, amikor megbaszol.

Kínos volt kiejteni ezt a szót, de nem hátráltam meg.

Dante alig észrevehetően összehúzta a szemét, mindig olyan hideg és számító volt.

– Nem én kezdeményeztem a szexet. Ha jól emlékszem, igen hajthatatlan voltál a kérdésben.

El sem tudtam hinni, hogy úgy tesz, mint aki nem élvezte. Nem voltam tapasztalt, de tudtam, hogy rettenetesen élvezte. Fogtam a tányéromat és az evőeszközöket, és a Dante mellett álló székhez vittem, ahová kissé túl nagy erővel tettem le, amitől hangosan csattantak. Leültem a székre, és kihívóan Dantéra néztem.

– Kérlek, közöld Zitával, hogy ezután így terítse meg az asztalt.

– Ha ezt akarod – felelte közömbösen.

Zita éppen ebben a pillanatban lépett be, így nem volt módom többet mondani. A tekintete Dantéról rám siklott, és mosoly suhant át az arcán. Legszívesebben sikítottam volna. Elénk tette az ételt. Édesburgonyából házilag készített gnocchit zsályás vajjal és borjúszeletet. Nem sietett, aztán távozott.

Felszúrtam egy gnocchit, a számba vettem, majdnem felsóhajtottam, mert annyira finom volt, de nem akartam, hogy Dante azt higgye, máris elmúlt az iránta érzett dühöm.

Dante komótosan felvágta a borjúszeletet. A tekintetem az erős kezeire tévedt, eszembe jutott, milyen volt érezni őket a bőrömön, és utáltam magam, amiért a dühítő viselkedése ellenére ismét magamon akartam őket érezni.

– Hogy ment a látogatás a szüleidnél? – kérdezte végül.

Olyan unottnak hangzott, nem éreztem úgy, hogy a kérdéssel jóvá próbálja tenni a gorombaságát.

– Apám nem tett jelentést?

Dante a szájába vett egy falat borjút, mielőtt rám nézett.

– Üzletről beszélünk a találkozóinkon – közölte, majd kissé élesebben hozzátette:

– Nem értem, miért viselkedsz úgy, mint egy nyűgös gyerek. Ha ilyen feleséget akartam volna, akkor Giannát választom.

Hangos csattanással leejtettem a villámat.

– Akkor talán kérd meg őt! Én majd férjhez megyek Matteóhoz. Úgy hallom, ő legalább nem hideg, mint egy döglött hal.

– Döglött hal, hm? Így hívnak a hátam mögött?

– Sok mindennek hívnak, de ez a legpontosabb jellemzés a természetedről, amit eddig hallottam.

– Szóval érdeklődsz Matteo iránt?

– Tessék?

Meglepett a semmiből jött kérdés.

– Táncoltál vele a lakodalmunkon, és úgy tűnt, jobban érezted magad, mint általában.

– Féltékeny vagy Matteóra?

– Nem vagyok féltékeny, nem. Csak próbálom megvédeni azt, ami az enyém.

Ez nagyon is féltékenységnek hangzott szerintem.

– Nem tudom, miért számít ez egyáltalán. Nem úgy tűnik, hogy érdekelnélek a hálószobán kívül, és még azt is én kezdeményeztem, ahogyan arra olyan figyelmesen rámutattál. Szerintem, ha most rajtakapnál Matteóval az ágyban, valószínűleg hidegen rám néznél, ahogy szoktál, aztán visszamennél dolgozni.

Nem értettem, miért beszéltünk egyáltalán Matteóról. Sosem érdekelt. Mindig túl kiszámíthatatlan volt az én ízlésemnek.

– Visszamennék dolgozni, igen – felelte Dante vérszomjas mosollyal. – Miután kibeleztem Matteót, és végignéztem, ahogy elvérzik.

Ivott egy korty fehér bort.

Feladtam. Nyilvánvalóan nem lehetett Dantéval úgy beszélgetni, ahogy házastársak szoktak. Csöndben fogyasztottuk el a vacsoránkat, amelyet csak a kés csikorgása tört meg a tányéron, és a koppanások, amikor letettük a poharunkat az asztalra.

Félig már aludtam, amikor Dante ágyba bújt. Benyomódott a matrac, és aztán hozzám simult a meleg teste. Nem mozdultam. Kisimította a hajamat a tarkómról, és forró csókot nyomott a nyakamra, aztán gyengéden belém harapott. Örültem, hogy a hasamon feküdtem, és így a párnába tudtam fojtani a nyögést. Nem akartam, hogy tudja, milyen nagy hatással van rám az érintése, mennyire vágyik a testem a figyelmére. Még mindig dühös voltam rá amiatt, amit a vacsoránál mondott, de a testem másképp gondolkodott.

Dantét szemmel láthatóan nem zavarta, hogy nem reagálok. A nyelve lesiklott a lapockámon, aztán a gerincemen a hálóing aljáig. Elindult vissza felfelé, aztán megszívta a bőrt a nyakamon, és puhán végigcsókolt a fülemig. Még közelebb bújt, így éreztem az erekcióját a pizsamanadrág anyagán keresztül. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne nyúljak ki, és markoljam meg a merevedését. Forró volt a lehelete a fülemen, ahogy nyalogatta a cimpámat, és beleborzongtam a vágyba.

Megsimogatta a nyakamat a keze fejével, aztán lejjebb haladt, míg elért a derekamig. Egyre szaporábban vettem a levegőt, és éreztem, hogy a bugyim az ölembe ragad a vágytól, de még mindig nem mozdultam meg. Ezúttal nem én leszek az, aki bármit kezdeményez.

Dante végigsimított a seggemen, le a két lábam közé. Felnyögött, amikor az ujjai a bugyimhoz értek. Minden akaraterőmre szükségem volt, hogy ne dörzsöljem magam a kezéhez. A fülemhez szorította a száját.

– Tudom, hogy nem veszel tudomást rólam, de meg kellene tanulnod iránytani a testedet, ha azt akarod, hogy ez sikerüljön.

Az idegesítő gazember!

Dante felült, és feltolta a hálóingemet, aztán lehúzta a lábamon a bugyimat. Felemeltem az arcomat a párnáról, és hátranéztem a vállam felett. Túl sötét volt a szobában ahhoz, hogy sokat lássak. Az ablakon beáramlott a hold ezüst fénye, és bár Dante arca árnyékban volt, biztos voltam benne, hogy engem néz. Aztán a keze visszatért rám. A vádlimat masszírozta, lassan haladt felfelé. Mélyen és egyenletesen lélegzett a sötétben. A két lábam közé csúsztatta a kezét, és szétfeszítette őket. Ismét a párnába fúrtam az arcomat, amikor az ujjai az ölemhez értek, és simogatni kezdte a csiklómat. Megmozdult, és aztán a seggemen voltak az ajkai. Gyengéden belém harapott, aztán a nyelvével és az ajkaival enyhítette a harapást. Már ettől majdnem elélveztem. De az alsó ajkamba haraptam, hogy visszatartsam egy ideig. Túl jó volt ahhoz, hogy ilyen hamar vége legyen. Dante addig ismételte ezt, amíg visszatért a torkomhoz, és mozdulni sem bírtam a vágytól.

Még jobban széttártam neki a két lábam, nem érdekelt, hogy alig pár órája megesküdtem magamnak, hogy ügyet sem vetek rá, amíg a hálószobán kívül hűvös távolságtartással kezel. A vágy legyőzte a logikát, amikor a csiklómat masszírozta. Szétkente a nedvességemet, aztán két ujjal belém hatolt. Ívbe feszült a hátam, hogy jobban az ölemhez férhessen. Lassan pumpált az ujjaival, miközben a szája tovább mozgott a nyakamon és a vállamon, felváltva harapdált, nyalogatott és csókolgatott. Már ő is lihegett. Rá is hatással volt. A nadrágján feszülő domborulatra tettem a kezemet, és simogatni kezdtem az anyagon keresztül. A fülembe lihegett.

– A nap minden percében arra gondolok, mi mindent akarok csinálni veled, azon kapom magam, hogy eszembe jut, milyen az ízed, az illatod. Néha azt hiszem, hogy beleőrülök, ha nem teszlek magamévá.

Nyöszörögtem. Miért nem volt képes ezt napközben kimutatni? Miért kellett megjátszania, hogy nem vagyok más, csak egy követelőző feleség? Gyorsabban pumpált az ujjaival, a kezéhez nyomtam a csípőmet, azt akartam, hogy mélyebbre hatoljon. Ahhoz az édes ponthoz ért mélyen bennem, tűz emésztette a hasamat és az ölemet, felkiáltottam a testemen végigsugárzó kéjtől. Dante tovább pumpált, közben kétségbeesetten mozgattam a csípőmet, meglovagoltam az orgazmus hullámait. Végül a matracra omlottam, nem maradt elég energiám ahhoz, hogy felemeljem a seggemet. Még mélyen bennem voltak Dante ujjai, de most már lassan, szinte gyengéden mozogtak bennem.

Vettem pár mély lélegzetet, próbáltam lelassítani a száguldó szívverésemet, de Danténak más tervei voltak. Megmozdult, ruha suhogott, aztán ismét mellettem volt. Lehajolt, és rekedten a fülembe suttogott.

– Ismét érezni akarom a forró szádat.

Megborzongtam, de megfordultam, és a könyökömre támaszkodtam. Az árnyékban is ki tudtam venni Dante körvonalát, ahogy az ágyon térdelt mellettem. A farka csak centiméterekre volt az arcomtól, hosszú és kemény, rám várt. Dante a hajamba túrt, és gyengéden közelebb húzott az erekciójához. Tiszta illata volt, szappanos, fűszeres és friss. Az erekciója az ajkaimhoz ért, kinyitottam őket, és a számba vettem, éreztem az előváladék sós ízét a hegyén. Felizzította a vágyamat. A jégember sóvárgott értem. Körbenyaltam a farkát, aztán a nyelvem hegyét a makkon lévő résbe dugtam. Dante ujjai megfeszültek a hajamban, és mély torokhangon felnyögött. Nem fájdalmas, hanem fura módon erotikus volt a szorítása.

Dante lassan belém hatolt, és egyre mélyebbre és mélyebbre vettem őt a számba, míg végül majdnem öklendeztem, aztán hagytam, hogy lassan kicsússzon belőlem. Dante hamar át akarta venni az irányítást, és kezdett mozogni a számban, előbb lassan, aztán gyorsabban. A keze a hajamban mozdulatlanul tartott, miközben a számat kefélte. Beleegyezően hümmögtem. Ez izgatóbb volt, mint képzeltem. Dante a számban, ahogy fölém tornyosul, úgy mozgatja a fejemet, ahogyan akarja… Nagyon felizgatott, és dörzsölni kezdtem a puncimat a lepedőhöz.

Dante megfogta a seggemet, hogy nyugton maradjak.

– Nem! – parancsolta durván, és megszorította az arcomat.

Tiltakozni próbáltam, de nehéz volt a farkával a számban.

Dante hirtelen kihúzódott, felszisszent, amikor a fogaim a farkához értek. Fogott egy párnát, és a csípőm alá tette. Aztán mögöttem termett. Megmarkolta a seggemet, a makkja a bejáratomat bökdöste.

– Basszus. Olyan nedves vagy, Valentina.

Figyelmeztetés nélkül belém csúszott, teljesen betöltött. Levegő után kapkodtam, ívbe feszült a hátam, ahogy kéj és némi fájdalom hasított belém.

Dante megmerevedett egy pillanatra, a seggemet és a derekamat simogatta. Lehajolt, míg végül a mellkasa a hátamhoz simult, maga alá szorított a súlyával. Aztán a könyökére támaszkodott a két oldalamon. Minden centiméterét éreztem; akkor sem tudtam volna megmozdulni, ha akarok. Oldalra fordítottam a fejemet, és Dante vadul megcsókolt. Lassan kicsúszott belőlem, míg csak a makkja volt bennem, aztán visszanyomult. Hamarosan rátalált egy gyors, kemény ritmusra. A farka minden döfésére a lepedőhöz dörzsölődött a mellbimbóm, és levegő után kapkodtam a váratlan érzéstől. A golyói az ölemhez csapódtak, kéj villámcsapásai vágtak a csiklómba.

Dante egyre gyorsabban lihegett. Az izzadságtól nedves volt a melle a hátamon. A sötétséget betöltötte a hang, ahogy a combja minden döféssel a seggemhez csapódott, elvegyült a kétségbeesett nyögéseim és nyöszörgésem hangjával, ahogy közeledtem a második orgazmus felé. Próbáltam visszatartani, de Dante alám dugta a kezét, és a hüvelykujjával megpöckölte a csiklómat.

– Élvezz nekem – suttogta a fülembe.

Darabokra hullottam, ahogy áradatként elöntött a kéj. Dante a karjára támaszkodott, és igazán elkezdett döngetni, keményebben és gyorsabban, mint előtte bármikor. A lepedőt kapartam. A csípőmbe markolt, és feljebb emelte a seggemet, ahogy pumpált bennem, az ujjai szinte fájdalmasan a húsomba vájtak. A párnába haraptam, amint éreztem az újabb orgazmus árulkodó jeleit.

Dante keményen belém hatolt, és halkan felnyögött, az ujjai megfeszültek a csípőmön. Az erekciója megdagadt a vaginámban, ahogy belém lövellt, és tűz áradt szét a hasamból az egész testembe, ahogy ismét felértem a csúcsra. Dante rám zuhant, lihegő csókokat nyomott a vállamra és a nyakamra, miközben suttogott valamit, de olyan halkan, hogy nem hallottam. Lehunytam a szememet, a szívem olyan hevesen vert, hogy majdnem kiugrott a mellkasomból. Valószínűleg sajogni fogok holnap, de megérte. Már az sem érdekelt, hogy nem tartottam meg az önmagamnak tett ígéretet. Miért fosztanám meg magam az élvezettől csak azért, hogy megbüntessem Dantét? Csak magamat büntetném vele.

Dante egyre nehezebb lett. Oldalra fordítottam a fejemet, hátha így könnyebben kapok levegőt. Megkérhettem volna, hogy szálljon le rólam, de tudtam, hogy amint megteszem, azonnal visszahúzódik, ahogyan mindig. Kicsit tovább akartam élvezni a közelségét, még ha ez azt is jelentette, hogy agyonnyom. Forró és erős volt, és így egymáshoz bújva nehéz volt megmondani, hol kezdődött a teste, és ért véget az enyém.

Felemelte a fejét, és az ajkunk újabb csókban fonódott össze, amely ezúttal bágyadt volt és komótos, szinte édes, de aztán legurult rólam. Megfordultam, hogy szemben legyek vele. A hátán feküdt, a plafonra meredt. Túl sötét volt ahhoz, hogy lássam az arcát. Óvatosan közelebb húzódtam, és a mellére fektettem a fejemet. Megfeszült, és felkészültem az elutasításra. Az én testem is megmerevedett, várva a dorgálást, de nem érkezett.

Dante ellazult, átkarolta a vállamat, és végre közelebb mertem bújni hozzá. Mély lélegzetet vettem, magamba szívtam a meleg illatát, amely egyre ismerősebb lett, és elkeveredett a szex pézsmaillatával. A hasára tettem a kezemet, és gyengéden simogattam. Vajon a sötétség tette megközelíthetőbbé? Az feledtette el vele, hogy kicsoda, kinek kellett lennie?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Magam sem tudom, mi ébresztett fel, de még nem kelt fel a nap, amikor kinyitottam a szememet. Az ég már kezdett kivilágosodni a távolban, és elég fényt biztosított ahhoz, hogy lássam a környezetemet, de ennyi. Dante a hátamhoz simult, az arcát félig a vállamba temette, éreztem a meleg leheletét a bőrömön. Kényelmetlenül meleg volt, de nem húzódtam el tőle. Most ébredtem fel először Dantéval, ráadásul a karjában tartott. A tudatalattija talán elfogadta, amit ő nem tudott: azt, hogy közel akart lenni hozzám.

Egyenletesen lélegeztem, próbáltam megjátszani, hogy alszom, így nem fogom őt felébreszteni. Biztos ismét elszundikáltam, mert felriadtam, amikor Dante elhúzódott tőlem. Figyelmesen hallgattam, de nem kelt fel az ágyból. Álmában fordult meg, ha hinni lehetett az ütemes lélegzésének. Lassan a másik oldalamra fordultam, hogy láthassam őt. A hátán feküdt, az egyik karjával az arcán. A paplan lecsúszott a csípője isteni V alakjára. Az egyik karomra támaszkodtam, óvatosan, hogy ne okozzak zajt. Viszkettek az ujjaim, hogy hátrasimítsák a szőke haját, megcsiklandozzák az izmos hasát, kövessék a finom szőrt az erekciójáig.

Tétován kinyúltam, és finoman megérintettem a haját. Dante keze villámsebesen lecsapott, elképesztő erővel markolta meg a csuklómat. Ugyanabban a pillanatban fel is ült, és találkozott a tekintetünk. Összeszorítottam az ajkaimat. Egy rándulással eleresztette a csuklómat. Megdörzsöltem, lenéztem, és láttam, hogy már kezd látszani a zúzódás. Dante a pucér derekamhoz ért, meleg és könnyű volt a keze a bőrömön.

– Fájdalmat okoztam? – kérdezte, és valódi aggodalom érződött a hangjából.

Meglepetten néztem fel rá.

– Semmi baj. Megijesztettelek.

Megfogta a kezemet, és megvizsgálta a nyomokat, amelyeket az erős szorítása hagyott a csuklómon. Pihepuha érintéssel simogatta a hüvelykujja a bőrömet.

– Már nem vagyok hozzászokva, hogy valaki mellett ébredjek fel.

Ez volt a legszemélyesebb dolog, amit valaha megosztott velem. Erőt kellett vennem magamon, hogy ne ássak mélyebbre, ne akarjak többet.

– Tudom. Minden rendben. Majd hozzászoksz.

Felnézett, de az ujjai továbbra is finoman simogatták a csuklómat.

– Együtt aludtatok Antonióval?

– Az elején igen. Többnyire a látszat kedvéért. Akkor volt még szobalányunk, és nem akartuk felkelteni a gyanakvását. Először olyan volt, mint egy barátnál aludni, de idővel kínossá vált, különösen, amikor éreztem rajta a szeretője illatát, amikor hazajött, ezért elbocsátotta a szobalányt, és külön szobában kezdtünk aludni.

Elidőzött a tekintete a meztelen mellemen.

– El sem tudom képzelni, hogy egy férfi rád néz, és nem akar magának.

Elpirultam a boldogságtól, de úgy döntöttem, hagyom, hogy könnyed mederben folytatódjon a beszélgetés, aggódtam, hogy egy érzelmesebb választól Dante ismét visszahúzódna.

– Azt hiszem, Antonio ugyanezt mondta volna rólad. Azt hiszem, pont az ilyen férfiak voltak az esetei.

Dante felnevetett, és átalakult az egész arca.

– Ez nem olyasmi, amire gondolni szeretnék.

Elmosolyodtam.

– Képzelem, hogy nem. – Elhallgattam egy pillanatra. Kíváncsi voltam. – Mit tennél, ha az egyik embered eljönne hozzád, és bevallaná, hogy meleg?

– Azt mondanám, hogy tartsa titokban a hajlamát, és harcoljon ellene.

– Az emberek nem választják, hogy melegek legyenek. Az ember meleg vagy nem az. Arra kényszerítenéd az embereidet, hogy hazugságban éljenek.

– Élhetnek hazugságban, vagy vállalniuk kell a következményeket.

– Megölnél valakit csak amiatt, hogy kit szeret?

– Lehet, hogy a társadalom sokat fejlődött, de a maffia a hagyományokra épül, Valentina. Elszabadulna a pokol az Outfitben, ha deklarálnám, hogy maffiózók lehetnek melegek. Ez olyan változás lenne, amelyet nem bírnék végigvinni. Nem ölnék meg valakit, aki bizalmasan közöl velem valamit mindaddig, amíg titokban tartja ezt. Kétségem sincs, hogy vannak katonák az Outfitben, akik a férfiakhoz vonzódnak, de megtanulták megtartóztatni magukat. Valószínűleg házasok, és hazugságban élnek, biztonságban vannak mindaddig, amíg ezt teszik.

Még mindig közel ültünk egymáshoz, már fényes napvilágnál beszélgettünk. Dante melléhez értem, lágyan megsimogattam az ott lévő hosszú heget. Megfogta a csuklómat, ezúttal gyengéden, és elhúzta a kezemet. Kinyújtotta a lábát, és felállt. Figyeltem, ahogy bement a fürdőszobába, teljesen meztelen volt, mégis több száz láthatatlan rétegbe burkolózott, amelyeken soha nem tudok áthatolni.

Az ölembe ejtettem a kezemet. Egy sóhajjal én is felkeltem az ágyból. Nem volt értelme egyedül heverészni. Sok dolgom volt. Ez lesz az első napom a kaszinóban Dante nélkül. Szorongtam, de ugyanakkor izgultam is. Gyorsan lezuhanyoztam, aztán nevetségesen hosszú ideig próbálgattam különböző szereléseket. Nem akartam túl szexinek látszani, de nem is akartam elrejteni a nőiességemet. Tudtam, hogy azoknak az embereknek, különösen Raffaelének, nem tetszett, hogy egy nő dolgozzon velük – ami még rosszabb, a főnökük legyen –, és nem állt szándékomban megkönnyíteni a dolgukat. Meg kellett tanulniuk, hogy vannak erős nők, és az ő problémájuk, ha erre képtelenek. Egy térdig érő, szűk, sötétkék szoknyát választottam a hozzá illő, slingback cipővel és kerek nyakú, puffos ujjú, fehér blúzt. A derekamba tűrtem a blúzt, kontyba fogtam a hajamat, de szabadon hagytam pár kósza tincset.

Üres volt az étkező, amikor beléptem. Megálltam a küszöbön, a tekintetem megállapodott Dante szokásos helyén. Az újságja összehajtva feküdt az üres tányérja mellett. Felsóhajtottam, és a saját székemhez mentem. Kinyílt az ajtó, és Gaby sétált be friss narancslével teli üvegkancsóval és egy kávéskannával. Ragyogóan mosolygott rám.

– Jó reggelt, Mis… Valentina!

Bocsánatkérően nézett, de csak mosolyogtam, örültem, hogy egy barátságos arcot látok reggel.

– Remélem, jól aludt.

Elpirultam.

– Igen, köszönöm.

Töltött nekem narancslét és kávét.

– Tojást kér vagy palacsintát?

– Nem, csak egy croissant-t és egy kis gyümölcsöt – intettem az elém kirakott sütemények és gyümölcsök felé.

Gaby megfordult, hogy távozzon.

– Várj! – bukott ki belőlem, aztán elpirultam attól, amilyen kétségbeesettnek hangzottam. Gaby elkerekedett szemmel fordult felém, mintha aggódna, hogy megsértett valamivel, és meg fogom büntetni. – Miért nem maradsz itt velem?

Gaby ledermedt.

– Csak ha van kedved hozzá. Szeretnélek jobban megismerni.

Szégyenlős mosoly ömlött el az arcán, de nem ült le.

– Nem kell állnod. Ülj le!

Kihúztam neki a széket magam mellett. Gaby letette a kancsót és a kávékiöntőt, aztán óvatosan leült a székre.

– Reggeliztél már?

Gaby tétovázott, aztán megrázta a fejét.

– Egyél egy péksüteményt! Több mint elég étel van kettőnk számára.

Fogtam a kosarat, és elé toltam. Kivett egy csokis croissant-t, motyogva megköszönte, elvörösödött az arca.

Kivettem egyet én is, beleharaptam, aztán ittam rá egy korty forró kávét. Időt akartam adni Gabynak, hogy ne legyen olyan ideges.

– Hol laksz? Azóta ezen tűnődöm, amióta elmesélted a történetedet.

– Ó, Zitával és a férjével élek. Magukhoz vettek nem sokkal azután, hogy dolgozni kezdtem Mr. Cavallarónak.

– Jól bánnak veled?

Zita mindig mogorván nézett, vagy a homlokát ráncolta, ahányszor csak láttam. Nem olyan valakinek tűnt, aki gondját viselné egy Gabyhoz hasonló lánynak, aki a poklon ment keresztül tinédzserként.

Gaby vadul bólogatott.

– Igen. Zita szigorú, de családtagként kezel engem.

A szájába vette az utolsó morzsányi croissant-t, és nyelt, mielőtt félig zavartan hozzátette:

– Kezd felengedni magával szemben. Zitának mindig idő kell, hogy új emberekhez szokjon.

– Tényleg? Nem úgy tűnik, hogy jobban kedvelne.

Gaby vállat vont.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan megváltozik a véleménye.

Nem tehettem róla, kedveltem Gabyt. Kedves volt. A karórámra pillantottam.

– Most mennem kell. Korán be akarok érni az első munkanapomon.

– Sok szerencsét! – mondta Gaby, és felállt a székből. – Szerintem nagyszerű, hogy dolgozni akar. Maga az egyetlen nő ebben a pozícióban, aki nem marad otthon. Úgy értem, semmi baj nincs azzal, ha valaki csak feleség akar lenni.

Egy pillanatra megérintettem a vállát, hogy mutassam, nem bántott meg, aztán követtem őt a személyzeti részbe, ahol Enzo kávézott. Azonnal felállt, amint meglátott.

– Nyugodtan fejezd be a kávédat! Nem sietünk – nyugtattam.

A szavaim ellenére fogta a csészéjét, és egyetlen kortyra kiitta. Zita rosszallóan nézett rám. Egyértelműen nem láttam jelét, hogy kezdene felengedni velem szemben. Nem szólt hozzám egy kurta „jó reggelt”-en kívül, de láttam rajta, hogy szeretne.

– Az én időmben egy capo felesége soha nem ereszkedett volna le odáig, hogy dolgozzon – motyogta, miközben letörölte a pultot, ami már így is makulátlanul tiszta volt.

– Változnak az idők – jegyeztem meg egyszerűen.

– Az elhunyt nagysága, isten nyugosztalja, boldog volt a ház asszonyának a szerepében. Azzal töltötte a napjait, hogy boldoggá tegye a férjét, és gondoskodjon róla, hogy gyönyörű otthona legyen.

– Zita! – szólt rá Enzo élesen. – Ebből elég!

Zita feléje bökött.

– Ne beszélj így velem!

– Talán indulnunk kellene – mondtam Enzónak.

Nem akartam, hogy miattam veszekedjenek. Bólintott, felvette a pisztolytáskát a székről, és csöndben kimentünk a garázsba.

– Köszönöm, hogy kiálltál értem – mondtam, amikor már az autóban ültünk.

– Zitának tiszteletet kellene mutatnia feléd. A capo felesége vagy. Ő nem helyeselné, ha bárki így bánna veled. – Tényleg érdekelné Dantét? – El kellene mondanod neki.

A fejemet ráztam.

– Nem. Magam is meg tudom oldani, de köszönöm.

Enzo biccentett, és az út további része csendben telt. Meglepetésemre Enzo nem csak kitett a kaszinónál. Követett be is, és nem mozdult mellőlem. Volt egy olyan érzésem, hogy Dante esetleg szólt neki, hogy tartsa rajtam a szemét. Eltűnődtem, vajon azért-e, mert nem bízott benne, hogy az emberei tisztességesen viselkednek velem, vagy bennem nem bízott, hogy nem szúrom-e el. Egyik lehetőségtől sem éreztem jobban magam.

Leo meglepettnek látszott, amikor észrevett.

– Még nem vártalak. Raffaele és a lányok még nincsenek itt. Nem sok dolog van egyelőre.

Egyenesen hátramentem az irodákhoz.

– Tudom, de mindent elő akarok készíteni a nagy tétben játszók számára. Gondolom, vannak dokumentumok és statisztikák róluk.

Leo tekintete köztem és Enzo között cikázott, aki a hordómellén összefont karral állt, úgy nézett ki, mint aki alig várja, hogy szétmorzsolja Leo fejét. Látszott, hogy ki nem állhatják egymást.

– Igen, vannak. Hadd hozzam ide őket!

Leültem az íróasztalom mögött álló plüss-székbe, úgy éreztem, semmi keresnivalóm itt, de büszkén felemeltem a fejemet, amikor Leo visszatért a papírokkal teli dossziékkal, és intettem neki, hogy tegye le az asztalra.

– Elolvasom őket. Szólj, kérlek, amikor Raffaele és a lányok megérkeznek, hogy beszélhessek velük.

Leo bólintott, és egyetlen további szó nélkül távozott. Enzo tétovázott, aztán ő is kisétált, és becsukta maga mögött az ajtót. Hátradőltem a széken, és körülnéztem az ablaktalan irodámban. Fogtam az első dossziét, megfogadtam magamnak, hogy mindent megtanulok, amit tudnom kell, hogy jó munkát végezhessek. Nem akartam csalódást okozni Danténak. Tudtam, hogy sok maffiózó haragját kockáztatja azzal, hogy egy nőnek adta ezt a munkát.

Égett a szemem a légkondicionáló száraz levegőjétől, és csak két dossziéval végeztem, amikor kopogtak.

– Gyere be – kiáltottam ki rekedten.

Megköszörültem a torkomat, ahogy kinyílt azt ajtó, és Enzo dugta be a fejét.

– Itt van Raffaele. Beengedjem?

Elfojtottam a mosolyt. Enzo most a titkáromat játssza?

– Igen, köszönöm.

Kitárta az ajtót. Raffaele bemasírozott, dühtől izzó tekintettel meredt Enzóra, aki ugyanazzal a szenvedéllyel viszonozta a pillantását. Becsukta az ajtót, és megállt előtte, összefonta a mellén a karját, és éles szemmel figyelte Raffaelét.

– Nem beszélhetsz velem a házőrző kutyád nélkül? – kérdezte Raffaele megvető mosollyal.

Felegyenesedtem. A magas sarkú cipőmben ugyanolyan magas voltam, mint ő, és azonnal jobban éreztem magam.

– Megtehetném, de nem fogom – feleltem, mintha tényleg az én döntésem lenne, nem pedig Dante parancsa.

Raffaele egy pillanatra meghökkent, de hamar magához tért.

– Beszélni akartál a kurvákkal. Az öltözőjükben készülnek.

– Remek. Mutasd az utat!

Raffaele egyetlen szó nélkül kiment, és elindult az egyik ajtó felé, amely a hátsó részbe vezetett. Enzo szorosan követett bennünket. Raffaele nem fárasztotta magát a kopogással, csak feltépte az ajtót. Néhány lány levegő után kapkodott meglepetésében, de megnyugodtak, amikor meglátták, hogy ki az. Nyilvánvalóan hozzá voltak szokva tőle az ilyesfajta viselkedéshez. Raffaele gúnyosan intett, beinvitált az öltözőbe.

– Óvatosan – sziszegte Enzo, és Raffaele arcába hajolt. – Vagy el akarsz veszíteni még egy ujjat? Dante nem fogja engedni, hogy visszavarrasd.

Raffaele elvörösödött, de nem vágott vissza, bár látszott az arcán, hogy szeretne.

Beléptem az öltözőbe, aztán megálltam.

– Nem baj, ha beszélek veletek egy percre? – kérdeztem az összegyűlt lányokat.

Tízen voltak, különböző korúak késői tizenévestől – legalábbis reméltem – a húszas éveik végén járókig. Némelyikük mindennapos volt, mint a szomszéd lány, egy vezérszurkoló, mások egzotikusabbak. Szinte mindegyiknek szilikonmelle volt. Az arcuk is sokféle érzelemről árulkodott a gyanakvótól az aggódón keresztül az egyenesen rettegőig. Mintha megkoreografálták volna, mind Raffaelére néztek, szavak nélkül kérték az engedélyét. Az önelégült mosolyán, és azon, ahogy mintha megnőtt volna, látszott, mennyire élvezi.

– Egyedül akarok beszélni a lányokkal – közöltem határozottan.

– De…

– Semmi de – feleltem, és ugyanebben a pillanatban Enzo galléron ragadta Raffaelét, és kilökte a szobából, aztán követte, és becsukta az ajtót, hogy egyedül maradjak a lányokkal.

Teljes figyelmem a nők felé fordítottam, akik abbahagyták, amit csináltak, és engem néztek.

– Talán bemutatkozhatnátok. Név, életkor, milyen régóta dolgoztok az Outfitnek.

Egy apró ázsiai lányra mutattam a sarokban, amikor világossá vált, hogy egyikük sem akarja kezdeni. Ezután mindnyájan nyugodtabbnak tűntek, és különösebb noszogatás nélkül válaszoltak. Megkönnyebbülésemre a legfiatalabb lány is húszéves volt, hacsak nem hazudott a koráról.

– Hogyan bánnak veletek?

Ismét csönd volt a válasz.

– Az Outfit nagyon jól bánik velünk – felelte egy Amanda nevű lány.

– Az igazat akarom. Tisztelettel bánik veletek Raffaele?

Egy pár lány vidáman egymásra nézett, és végül megszólalt az egyikük.

– Kurvák vagyunk. Szinte senki sem bánik tisztelettel velünk. Raffaele sem kivétel.

– Nem ő a legrosszabb.

– Ez a te véleményed, nem az enyém.

– Ó, fogd be!

Felemeltem a kezemet, és a lányok elhallgattak.

– Rendben. Ki rosszabb Raffaelénél?

– Pár vendég szeret verni minket. És Tommaso is mocskos dolgokat akar.

Ez nem lepett meg. Bibi nem mondott el nekem mindent, de felfordult a gyomrom attól a pár dologtól, amit a szexuális életéről megosztott velem.

– Én szeretem a durvaságot.

– Te mindent szeretsz, de én nem.

– Ó, ne játszd meg magad! Megvásárolják a testedet, így ők döntik el, hogy mit csináljanak vele.

– Úgy hangzol, mint Raffaele.

– Rendben, rendben – mondtam lassan. – Mit csinál pontosan Raffaele?

– Mintha a stricink lenne. Kipróbál bennünket, mielőtt eldönti, elég jók vagyunk-e ahhoz, hogy itt dolgozzunk. És gondoskodik róla, hogy boldoggá tegyük a vendégeket. Ha nem, akkor megbüntet bennünket.

– A „kipróbál”, gondolom, azt jelenti, hogy lefekszik veletek.

– Inkább megbasz bennünket, ahogyan csak neki tetszik.

– És pontosan mit csinál, hogy megbüntessen benneteket? – kérdeztem, de nagyjából sejtettem a zúzódások alapján, amelyeket a lányok próbáltak sminkkel eltüntetni, mielőtt beléptem.

– Megpofoz, vagy nagyon keményen megkefél. Vagy elküld az egyik városszéli bordélyba.

– Ott a legrosszabbak a kliensek. Részegek, brutálisak és kövérek.

Mély lélegzetet vettem.

– Rendben. Van bármi jó is, amit mondani tudtok nekem?

– A pénz remek. Vehetek szép ruhákat, és csodás lakást bérelhetek. Erre nem lennék képes a munka nélkül.

Sok lány bólintott, és próbáltam vigaszt találni benne. Mindnyájan a saját akaratukból kezdtek prostituáltként dolgozni, és többet kerestek, mint a legtöbb diplomás. Egy kicsit még beszélgettem velük, és megkértem őket, hogy tudassák, ha egy vendég túlságosan brutális. Megígérték, de nem voltam benne biztos, hogy nem csak azért-e, hogy leszálljak róluk. Beszélnem kell Leóval és Raffaelével a helyzetről.

Enzo várt rám, amikor kiléptem az öltözőből.

– Hol van Raffaele?

Enzo a bár felé intett.

– Ment duzzogni. Azt a fiút már régen eltávolították volna az Outfitből, ha nem lenne az apja. Haszontalan fasz. – Becsukta a száját. – Elnézést a káromkodásért.

– Szükségtelen. Hallottam rosszabbat.

Meglepetés suhant át az arcán. Örültem, hogy haladást értem el Dante embereivel, indultam hát Raffaeléhez. Az egyik bárszéken ült, Martinit ivott.

– Nincs kissé korán még az alkoholhoz?

Raffaele kiitta az italát.

– A maffia vagyunk, nem szerzetesrend.

– Akkor is értékelném, ha mindenki józan maradna munka közben.

– Lehet, hogy neked elég egy pohár, hogy berúgj, de én bírom az italt. Nem vagyok elkényeztetett nő.

– Raffaele.

Késként hasított a levegőbe Dante hangja. Megpördültem, és Dante sétált felénk, dühös energiától vibrált a teste. Hideg tekintetét nem vette le Raffaeléről, aki gyorsan lecsúszott a bárszékről, és felállt, idegesség villanása váltotta fel az önelégült arroganciáját. Enzo fenyegetően vigyorgott. Volt egy olyan érzésem, hogy ő informálta Dantét arról, hogyan mentek eddig a dolgok.

Dante egyenesen Raffaele előtt állt meg, határozott brutalitás sugárzott az arcáról.

– Ha még egy tiszteletlen szót hallok a szádból, apró darabokra vagdoslak, és megetetlek az apád kutyáival. Megértetted?

– Igen, főnök – vágta rá Raffaele azonnal. Felém fordult. – Bocsánatot kérek, ha megsértettelek.

Őszintének hangzott, de volt valami bosszúszomjas és keserű a tekintetében.

Dante végre rám nézett.

– Beszélni szeretnék veled.

Mellé léptem, ahogy elindultunk az irodámba, és bementünk. Dante becsukta az ajtót.

– Enzo hívott fel? – motyogtam, mielőtt még bármit mondhatott volna.

– Enzónak nem kellett felhívnia. Egyébként is szándékomban volt benézni. Biztos akarok lenni benne, hogy jól megy az első napod.

Kétkedve néztem rá.

– Miért vagy annyira meglepve?

– Mert eddig nem tűntél gondoskodó férjnek.

Dante nem szólt semmit, csak nézett azzal a nyugtalanítóan hideg szemével.

– Nincs szükségem rá, hogy megvédj. Magam is boldogulok – közöltem, amikor világossá vált, hogy nem mond semmit.

Dante összehúzta a szemét.

– Ez az én területem. Ezek az én embereim, és az én dolgom kordában tartani őket. Ha tiszteletlenek veled, az csak egy kis lépés attól, hogy velem szemben is tiszteletlenséget merészeljenek mutatni. Ezt nem fogom megengedni.

– Azt a látszatot keltetted, hogy alkalmatlan vagyok a munkám elvégzésére. Raffaele azt fogja hinni, hogy gyenge vagyok, mert meg kellett védened engem.

Dante nagyon közel lépett, elárasztott az arcszeszének illata.

– Valentina, ezek az emberek csak azért tisztelnek téged, mert a feleségem vagy. Tudom, hogy ez nem tetszik neked. Tudom, hogy erős vagy, de nem követelhetsz engedelmességet tőlük úgy, ahogyan én, mert nem rendelkezel ugyanazokkal a fegyverekkel.

– Miféle fegyverekkel?

– Könyörtelenség, brutalitás és az abszolút eltökéltség bárkinek a meggyilkolására, aki megkérdőjelezi a hatalmamat.

Visszatartottam a lélegzetemet.

– Miből gondolod, hogy én nem ölnék meg valakit, ha kellene? Talán képes vagyok ugyanarra a brutalitásra, mint te.

Dante örömtelenül mosolygott.

– Talán, de kétlem. – Végighúzta az ujját a torkomon. – Talán megvan benned a potenciál, hogy túlélj az Outfitben, ha ugyanúgy neveltek volna fel, ahogyan a fiúkat szokás a mi világunkban. Az apám parancsára tizennégy évesen öltem először. Egy árulót, akit az apám a szemem láttára kínzott meg, mielőtt golyót eresztettem a fejébe. Az apám ezután megkínoztatott az egyik katonájával, hogy lássa, mennyi ideig bírom a fájdalmat, míg végül megtörtem, és könyörögtem neki, hogy fejezze be. Nem egészen harminc percig bírtam. Másodszorra majdnem két órán keresztül. A tizedik alkalommal az apámnak kellett leállítania a katonáját, vagy meghaltam volna. Nem könyörögtem, még azért sem, hogy megmentsem az életemet. Örülj neki, hogy sohasem kellett fejlesztened a könyörtelenségedet, Valentina.

Kétszer is nyelnem kellett, mielőtt meg bírtam szólalni.

– Ez barbárság. Hogyan vagy képes nem gyűlölni az apádat, amiért ezt tette veled?

Dante ujja elidőzött a mellemen. Mintha nem is lett volna rajtam a blúz, olyan volt, mintha a meztelen bőrömhöz ért volna.

– Gyűlölöm őt. De tisztelem is. A félelem, a gyűlölet és a tisztelet a három legfontosabb érzés, amelyet egy capónak keltenie kell másokban.

– A feleségedben is?

Dante elhúzta a kezét.

– A gyűlöletnek és a félelemnek nincs helye egy házasságban. – Ellépett tőlem, és közömbösen az asztalomhoz sétált, amely tele volt a dossziékkal, amelyeket el akartam olvasni. – Látom, próbáltál megismerkedni a nagy tétben játszókkal.

Nehezen kezeltem a hirtelen témaváltást. A gondolataim még mindig a borzalmak körül kavarogtak, amelyeket Dante mesélt a fiatalkoráról. Nem is csoda, hogy képes volt ennyire jól elhatárolnia magát a kegyetlenség után, amelynek az apja kitette. Eltűnődtem, vajon a testét borító sebhelyek közül mennyi származott azokból a kínzásokból, és mennyi volt az ellenség támadásának eredménye.

– Igen. Meg akarom jegyezni az arcukat, a nevüket, a különleges szokásaikat.

– Arra gondoltam, hogy maradok, amíg a nagy tétben játszók megérkeznek, és bemutatlak nekik. Így hivatalosabbnak látszik majd. Leóval küldettem nekik meghívót egy korai fogadásra. Lesz módod beszélgetni velük a kaszinó szokásos káosza nélkül, nekik pedig arra, hogy privát körülmények között játsszanak egy ideig.

Hálás voltam Danténak, hogy simábbá tette számomra a dolgokat. Természetesen tisztában voltam vele, hogy legalább részben azért tette, mert szerette az ellenőrzése alatt tartani a helyzetet.

– Köszönöm.

Biccentett, aztán egy hosszú pillanatig csak nézett, majd az órájára pillantott.

– Miért nem készülsz fel még kicsit? Egy óra múlva érkeznek az első nagy tétben játszók. Beszélek Leóval, és gondoskodom róla, hogy minden készen álljon a fogadásra.

A karjára tettem a kezemet, hogy megállítsam, amikor el akart menni mellettem. Aztán lábujjhegyre álltam, és megpusziltam az arcát, majd az íróasztalomhoz mentem, és felvettem egy dossziét. Egy másodperccel később hallottam, hogy kinyílik, majd becsukódik az ajtó.

Tizenöt perccel a fogadás tervezett kezdete előtt kimentem a vendégtérbe, ahol felállítottak pár asztalt poharakkal és pezsgőspalackokkal teli jeges vödrökkel. Egy kisebb büfét is felállítottak falatkákkal. Dante elindult felém, amint meglátott, és megnyugvással töltött el a jelenléte.

Hamarosan megérkeztek az első játékosok. A legtöbbjük legalább az ötvenes éveiben járt. Öreg, gazdag férfiak drága, elegáns öltönyben, lebarnulva a golfpályán töltött túl sok időtől, és túlzott önbizalomról árulkodó mosollyal az arcukon. Ezek a férfiak azt hitték, hogy az övék az egész világ. Ám nem bírtam nem észrevenni a tiszteletet, ami átsuhant az arcukon, amikor találkoztak Dantéval. Abból, ahogyan kezet fogtak vele, látszott, hogy próbálják megadni neki a tiszteletet. Dante minden esetben gyorsan felém fordította a figyelmüket, bemutatott az új menedzserként és a feleségeként. Ez utóbbi tiszteletteljes bókokat eredményezett a szépségemről. Bár nyilvánvalóan nem bántam, ha dicsérik a külsőmet, az nem volt elég ahhoz, hogy kordában tartsam a kaszinó személyzetét. Eltereltem a beszélgetést a külsőmről, és könnyed társalgásba vontam a férfiakat. Szerencsére hagyták, túlságosan is élvezték megosztani a sztorikat arról, hogyan verik át az adóhatóságot, milyen eredményeket értek el a golfpályán, vagy milyen széles választékot rejt a borospincéjük – és nyilvánvaló volt, mennyire hozzászoktak, hogy a nők csüngjenek minden szavukon.

Széles mosollyal a rulettasztalhoz vezettem őket, és hamarosan ész nélkül szórni kezdték a pénzt, túlságosan lefoglalta őket a hetvenkedés és a vágy, hogy lenyűgözzenek. A szemem sarkából láttam, hogy Dante Enzóval beszél, mielőtt távozik a kaszinóból. Tudtam, hogy elfoglalt, de szerettem volna, ha marad még egy kicsit. Ám nem sok időm volt erre a gondolatra, tökéletes háziasszonyként kellett viselkednem a nagy tétben játszók egy újabb csoportjával, akik alig várták, hogy smúzoljanak a capo feleségével.

Éjfél is elmúlt, mire elég jól mentek a dolgok ahhoz, hogy távozzam. A nagy tétben játszók közül néhányan eltűntek a hátsó szobákban a lányokkal, vagy túlságosan lefoglalta őket a játék ahhoz, hogy foglalkoznom kelljen velük. Ki voltam merülve, sokkal fáradtabb voltam, mint amennyit pár órányi beszélgetésnek és hallgatásnak ki kellett volna vennie egy emberből.

Beültem az autóba, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, hogy végre nem kell talpon lennem. Fájt a lábam a sok ácsorgástól ebben a kényelmetlenül magas sarkú cipőben. A férfiaknak sokkal könnyebb dolguk volt. Ők viselhették az Oxfordjukat vagy Budapest cipőjüket, nem kellett hegyes sarkúba préselniük a lábukat.

Biztosan elszundítottam, mert arra eszméltem, hogy Enzo leállítja a motort a garázsban. Szégyenkezve egyenesedtem ki.

– Elnézést, hogy elaludtam. Gorombaság volt.

Enzo a fejét rázta.

– Nem bánom.

Túlságosan fáradt voltam hozzá, hogy elemezzem a kijelentését. Bementem a házba, a tekintetem Dante dolgozószobájának ajtajára siklott, azon tűnődtem, vajon odabenn van-e. Mivel túlságosan kimerült voltam, hogy beszámoljak neki az este történéseiről, felmentem az emeletre, megrándult az arcom minden alkalommal, amikor a talpam a padlóhoz ért. Meg kellett szabadulnom ettől a cipőtől, amint csak lehet, vagy megbolondulok. Beléptem a hálószobába, és megmerevedtem. Dante ágyban volt, olvasott valamit a tabletjén. Szokás szerint félmeztelen volt, de most, ahogy a tekintetem végigsiklott a bőrét csúfító sebhelyeken, nem tudtam nem elképzelni Dantét tizennégy évesen, ahogy az apja kínozza, hogy kemény férfit faragjon belőle.

– Minden jól ment, miután távoztam? – kérdezte Dante, de alig nézett fel az olvasmányából.

– Igen, a nagy tétben játszók elég sokat veszítettek. – Kibújtam a cipőmből, és sírni tudtam volna a megkönnyebbüléstől. – Gyorsan lezuhanyozom.

Dante csak szórakozottan bólintott. Túlságosan kimerült voltam, hogy izgasson. A zuhanyozás után felvettem egy szatén hálóinget a hozzá való bugyival, és visszatértem a hálószobába, ahol leültem az ágy szélére, háttal Danténak. Nem volt kedvem erőfeszítést tenni. Felemeltem a lábamat, és masszírozni kezdtem. Legközelebb talán inkább lapos sarkút kellene választanom. Az is lehet elegáns, de nem annyira fájdalmas. Megmozdult a matrac, és aztán Dante a fülembe suttogott.

– Hagyd, majd én.

Mielőtt még tiltakozhattam volna, a hátamra fektetett, és az ölébe vette a lábamat. Pont a megfelelő erővel masszírozta a fáradt lábfejemet és a vádlimat.

– A ma este kivétel volt. A nagy tétben játszóknak meg kellett ismerkedniük veled. A jövőben nem kell ilyen sokáig maradnod. Csak jelenj meg, üdvözöld őket, hogy érezzék, szívesen látjuk őket, aztán eljössz. Leo ügyes ember.

Hümmögtem, lehunytam a szememet, ahogy ellazultam a masszázs alatt. Dante ujjai néha feljebb vándoroltak, a térdemet, olykor a combomat simogatták, és elmélyült a légzésem. Dantéra is hatással volt. Éreztem, ahogy az erekciója az ölében heverő lábamnak feszül.

– Fordulj meg! – parancsolt rám.

A hasamra fordultam, pontosan tudtam, hogy mit akar. Ma éjjel még az a tény sem zavart, hogy soha nem akart az arcomba nézni. Felemeltem a seggemet, amikor az ujjai a bugyim dereka alá csúsztak, és lehúzta a lábamon. A párnába sóhajtottam, hagytam, hogy Dante felébressze az érintésével a kimerült testemet.

TIZENHATODIK FEJEZET

Danténak igaza volt. A következő pár hétben gondoskodtam róla, hogy legkésőbb tízkor eltűnjek a kaszinóból. Élveztem a beszélgetést a lányokkal, a pultosokkal és a krupiékkal, de a vendégeket kimerítő volt hallgatnom. Legalább Raffaele távol tartotta magát tőlem, ami nagy pozitívum volt.

Amikor Enzo éjszakánként hazavitt, mindig körülnéztem az utcán Frank után, de rendszeresen csak egyetlen embert láttam a járdán, egy idős hölgyet, aki a yorkshire terrierjét sétáltatta. Mostanra már majdnem meggyőztem magam, hogy csak a képzeletem játszott velem, amikor azt hittem, hogy látom őt. Az agyamnak talán öntudatlanul hiányzott Antonio, és úgy birkóztam meg ezzel, hogy elővarázsoltam Franket. Dante nem az a jelenlét volt, amelyet szerettem volna az életemben. Minden éjjel magáévá tett, többnyire sötétben, és mindig hátulról, néha térdeltem, máskor a hasamon feküdtem. Nem mintha panaszkodnék. Mindig gondoskodott róla, hogy legalább egyszer elélvezzek, amíg bennem volt, de kezdtem valami másra vágyni. Ez túlságosan puszta kefélésnek érződött, szinte mintha nem lennék a számára több, mint a feszültség levezetése; de akárhányszor a két lábam közé siklott a keze éjszakánként, megígértem magamnak, hogy majd legközelebb beszélek vele, mert túl kétségbeesetten vágytam az érintésére.

A tekintetem szokás szerint a járdára tévedt, amikor Enzo behajtott a kapun. Ma este azonban újra láttam őt. Frank az utca túloldalán haladt a járdán, próbált úgy tenni, mint aki csak friss levegőt szív. Nem sikerült neki. Gyanúsnak találtam, így bele sem mertem gondolni, milyennek látták őt Dante őrei. Módot kell találnom rá, hogy elküldjem. Túlságosan kockázatos volt számára itt lenni. Egyenesen a vendégszobába mentem, ahonnan kiláthattam az utcára, de ahogy a legutóbb, Frank most is mintha eltűnt volna.

Csörögni kezdett a telefonom, és egy pillanatig biztos voltam benne, hogy Frank az, de több esze volt annál, semhogy felhívjon. Isten tudja csak, ki figyelte a telefonhívásaimat, és pár hónapja megváltoztattam a számomat. Bibiana neve villant fel a kijelzőn. Felvettem.

– Szia, Bibi.

– Val – suttogta Bibiana. Remegett a hangja. Hallatszott rajta, hogy halálra van rémülve. – Át tudsz jönni?

Megfeszültem, hátat fordítottam az ablaknak.

– Mi a baj?

– Tommaso, ő… – szipogott. – Borzalmas hangulatban volt ma.

– Mit tett? Ott van még?

– Nem, elment egy megbeszélésre Raffaelével, de hamarosan visszatér. Át tudsz jönni? Félek attól, amit csinálni fog, amikor visszatér.

A tekintetem az órára tévedt. Már majdnem kilenc óra volt.

– Tíz percen belül ott vagyok, Bibi.

Kisiettem a vendégszobából, le a lépcsőn. Nem tudtam, hol van Enzo. Valószínűleg könnyű lenne megtalálnom, de nem volt kedvem magyarázkodni. Inkább lekaptam egy kulcsot a garázsban lévő kampóról, és elvittem az egyik terepjárót. Az ajtó még fel sem nyílt teljesen, amikor a gázra léptem, és kilőttem a garázsból, a kocsi teteje alig pár centivel kerülte el az ajtó alját. Csak addig lassítottam le, amíg vártam, hogy kinyíljon előttem a kapu. Dante nagyon dühös lesz.

Észrevettem egy ismerős hátat, ahogy befordultam a sarkon, és a fékre léptem. Frank ugrott egyet, és rettegve nézett hátra a válla fölött. A füléhez szorította a telefont, de bontotta a vonalat, amikor meglátott. Körülnéztem, mielőtt leeresztettem az ablakot, és intettem, hogy jöjjön közelebb.

– Mit keresel itt?

Közelebb óvakodott, idegesen tekingetett körbe. Nagyon is jól megértettem a szorongását. Túl sokat kockáztatott azzal, hogy idejött.

– Beszélnem kell veled négyszemközt.

A homlokomat ráncoltam.

– Miről?

– Antonióról, az Outfitről, mindenről.

Ismét a visszapillantó tükörbe néztem.

– Most nem beszélhetek. Találkozzunk holnap fél hat körül.

Elmagyaráztam neki az utat az utcához, ahol a kaszinót rejtő raktár volt, de nem árultam el neki, mi van odabenn.

– Ott van az egyik illegális kaszinó, ugye?

Döbbenten néztem rá. Antonio elmondta neki? A pokolba! Miért nem volt képes Frank távol tartani magát?

– Holnap beszélünk.

Felhúztam az ablakot, és elhajtottam. Úgy tűnt, hogy senki sem követett, legalábbis én nem láttam senkit. Reméltem, hogy holnap észrevétlenül ki tudok osonni a kaszinóból. Tisztáznom kellett ezt a dolgot Frankkel. De mi van, ha tényleg meg akar valahogy zsarolni? Tudtam, hogy nem lesz választásom, mint elmondani Danténak, ha megteszi.

Miért lett ez a mai nap ekkora káosz?

Nem egészen tíz percbe telt, hogy megérkezzek Bibi házához. Mint mindig, most is egy őr ült egy kocsiban a ház előtt. Röviden biccentett, amikor meglátta, hogy kiszállok a kocsiból. Majdnem szaladtam az ajtóhoz, de Bibi kinyitotta, mielőtt még becsöngethettem volna. El kellett fojtanom a sikolyt, amikor megláttam az arcát. Felhasadt az alsó ajka, alvadt vér tapadt az állára és a blúzára. Már látszódott a zúzódás a bal arcán, a szeme pedig felette kezdett bedagadni. Beterelt, aztán gyorsan becsukta az ajtót. A karomba vetette magát, mielőtt megszólalhattam volna. Átkaroltam, de megrándult, amikor a bordáihoz értem, így lazítottam a szorításon. Hátrahajoltam, hogy lássam az arcát.

– Miért vert meg?

Bibi vállat vont, aztán megrándult az arca. Tudni sem akartam, hogy néz ki a teste a ruha alatt. Vörös ujjnyomok tarkították a nyakát és a kulcscsontját.

– Borzalmas hangulatban volt egész nap, és elvesztette az eszét, amikor közöltem vele, hogy még mindig nem vagyok terhes.

Valami villogott az agyam mélyén, de egyelőre elhessegettem.

– Talán az ő hibája. Lehet, hogy terméketlen a vén hülye – motyogtam.

Nem szerettem a „gyűlölet” szót vagy a mögötte lévő érzelmet. A gyűlölet mindig még több gyűlölethez vezetett, de én egyértelműen gyűlöltem Tommasót. Dante nem volt biztos benne, hogy képes vagyok elvenni egy másik ember életét, de én igen.

– Nem lehet az. Teherbe ejtett pár kurvát a Club Palermóból.

Elkerekedett a szemem. Ezt Bibi sosem mondta.

– Szóval más nőktől van gyereke?

– Nem, abortuszra kényszerítette őket. Senki nem akar megdugni egy terhes kurvát, ezt mondta.

– Annyira sajnálom, Bibi.

– Olyan rosszul érzem magam, amiért Valentin-napon hívtalak el Dantétól.

Erről teljesen el is feledkeztem. Dante semmi jelét sem adta a közös reggeli alatt, hogy a mai nap különleges lenne.

– Ne légy nevetséges! Tudod, hogy mindig itt vagyok neked. Mit tehetünk?

Halk zokogás tört fel belőle, és a szájára kapta a kezét, hatalmas volt a szeme, tele félelemmel. Leeresztette a kezét.

– Nem tudom. Egyszerűen nem tudom, de rettegtem, és nem tudtam, ki mást hívhatnék fel. Te vagy az egyetlen, akinek fontos vagyok.

– Tényleg fontos vagy nekem, Bibi. Ezt te is tudod.

– Rettegek attól, amikor visszatér. Közölte velem, hogy még nincs vége. És mindig brutálisabb, miután Raffaelével volt. Mindketten undorító szadisták. Ó, Val, a dolgok, amelyeket Tommaso néha csinál velem, amikre kényszerít, el sem tudom mondani neked.

Megfogtam a kezét.

– Gyere, töltsd nálam az éjszakát!

– Nem szökhetek el tőle. Tudod, hogy sosem engednék. Mindig visszakényszerítenek hozzá, bármit is csinál.

Tudtam. Hogyan sajnálhatnám magam a szerelem nélküli házasságom miatt, amikor Bibié sokkal rosszabb?

– Tudom, és nem úgy értettem, hogy el kellene költöznöd. De velünk töltheted az éjszakát, hogy Tommasónak legyen némi ideje lehiggadni, és holnap reggeli után hazahozlak.

Bibi lassan bólintott.

– Biztos, hogy Dante nem bánja? Nem akarok alkalmatlankodni, amikor együtt lehetnétek.

Majdnem felnevettem.

– Nem fogja bánni, ne aggódj – nyugtattam. – Akarod, hogy azonnal távozzunk?

Megborzongott, átkarolta magát vékony karjával. A csuklóján is voltak zúzódások. Ha a dühöm képes lett volna végezni Tommasóval, akkor már halott lenne.

Segítettem Bibinek összepakolni pár dolgot, aztán kivezettem a házból. Az őr felnézett, aztán megrökönyödött, nyilvánvalóan nem tudta, mit tegyen. Tommaso valószínűleg megmondta neki, hogy Bibi nem hagyhatja el a házat, de a capo felesége voltam, aki a legfőbb főnöke. Bibi megfeszült a karomban, de nem állt meg. Még akkor sem, amikor az őr felvette a telefonját, és felhívott valakit, kétségtelenül Tommasót. Gyerekes késztetést éreztem, hogy bemutassak neki, de kinőttem már abból a korból, amikor még kész lettem volna ilyesmit tenni. Bibi lehuppant az anyósülésre, én pedig beültem a volán mögé.

– Nincs veled testőr?

Vállat vontam.

– Nem akartam arra vesztegetni az időt, hogy megkeressem Enzót vagy Taftot.

– Nem akarom, hogy bajba kerülj miattam – jegyezte meg nyomorultan.

Beindítottam a motort, és elhajtottam a járda mellől. Bibi testőre nem próbált meg követni bennünket. Anélkül is tudta, hová megyünk.

– Nem fogok.

– Dante soha nem ver meg, vagy kényszeríti rád magát?

– Nem. Nem erőszakos. Hát, legalábbis a házasságunkban. Természetesen tudom, hogy tökéletesen képes kegyetlen tettekre. Azt mondta, nem hisz benne, hogy a félelemnek vagy a gyűlöletnek helye lenne egy házasságban. Valószínűleg ez az oka.

– Jó ember.

– Azt nem mondanám. Ha jó embert akarsz, akkor az Outfiten kívül kell keresned.

– Emlékszel, amikor gyerekek voltunk, és arról ábrándoztunk, hogy megtaláljuk a szőke herceget, és feleségül megyünk hozzá? A Disney-hercegek megszállottja voltam. Mindnyájan olyan lovagiasak és jók.

Elmosolyodtam az emlékre.

– Fiatalok és ostobák voltunk. Bármit megadnék érte, hogy olyan tudatlan legyek, ha csak egy pár órára is.

– Ja.

Már majdnem tíz óra volt, amikor végre beléptünk az otthonomba.

– Kérsz valamit enni, vagy próbálsz inkább aludni?

– Nem vagyok igazán éhes – felelte Bibi tétován. – De nem hiszem, hogy el tudok aludni.

– Leülhetünk a könyvtárban beszélgetni egy kicsit. Vagy engedhetek neked egy kád vizet, hogy lazíthass.

– Inkább beszélgetnék, azt hiszem. Nem akarok egyedül lenni.

– Rendben, én…

Elharaptam a mondat végét, amikor megláttam, hogy Dante felénk tart. Bibi megmerevedett mellettem, rettegve rám nézett. Magam sem tudtam, miért, de Dante és Bibi közé álltam. Dante természetesen észrevette, és kérdően nézett rám.

– Jó estét, Bibiana – köszönt udvariasan.

– Estét – köszönt vissza Bibi halkan.

Dante hideg kék tekintete végigsiklott a zúzódásokkal teli arcán és karján, majd megállapodott rajtam.

– Tommaso felhívott, hogy megkérdezze, itt van-e a felesége. Azt mondta, hogy az engedélye nélkül hoztad el őt a házukból.

– Engedélye? – sziszegtem. – Bibi nem kutya. Nem kell tőle engedélyt kérnem semmihez.

– Én is pont ezt mondtam neki – felelte Dante nyugodtan, amivel meglepett.

– Tényleg?

Bibi elkerekedett szemmel figyelt bennünket.

– Természetesen, a feleségem vagy. Ha beszélni akarsz a katonáim feleségével, akkor ehhez minden jogod megvan.

Mindketten tudtuk, hogy Bibi nem ezért van itt. Dante nem volt vak. Reméltem, látta, hogy milyen hálás vagyok a támogatásáért.

– Akkor itt maradhat éjszakára?

– Nem tudtam, hogy ezt tervezted, mivel nem közölted velem – felelte egyszerűen.

Hallottam a dorgálást a hangjában. Tudta, hogy testőr nélkül mentem el – ismét.

– Nem volt rá időm – közöltem. – De azt hiszem, Bibinek itt kellene maradnia, hogy Tommaso lenyugodhasson.

– Ha idejön érte, akkor ellenkezik a hagyományainkkal, hogy elutasítsam. Bibiana a felesége.

Bibi bólintott.

– Igaza van. Nem lett volna szabad idejönnöm.

Szinte összecsuklott a lábam a szeméből sugárzó megadás láttán. Esedezve néztem Dantéra.

Dante kivette a zsebéből a telefonját, és a füléhez tartotta. Két csengetés után egy mély hangot hallottam a vonal túlsó végén, de a szavakat nem tudtam kivenni.

– Igen, Tommaso. Azt akarom, hogy elkísérd Raffaelét, amikor megnézi az új árut. Megbízom az ítéletedben, és a Club Palermónak jó lenne friss vér. Azt akarom, hogy holnap jelentést tégy. – Dante hallgatta, amit Tommaso mond. – A feleségemnek és Bibianának tervei vannak. Ne aggódj! Itt biztonságban van. A sofőröm majd holnap hazaviszi.

Dante elvette a fülétől a telefont, és visszatette a zsebébe.

– Köszönöm – hálálkodott Bibi remegő hangon.

Én csöndben maradtam, lenyűgözött Dante kedvessége.

– Nyilván tudod, hogy elküldtem a férjedet, hogy feküdjön le az új prostituáltakkal, de gondolom, nem bánod.

– Nem, nem bánom. Várom a napot, amikor végre talál magának egy szeretőt, akit előnyben részesít velem szemben.

Bibi a szája elé kapta a kezét, szemlátomást megdöbbent a saját szavain.

Dante biccentett.

– Megértem, de óvatosabbnak kellene lenned, hogy mit mondasz nyilvános helyen.

Bibi alázatosan bólintott. Dante aztán rám nézett. Próbáltam jelezni neki a szememmel, mennyire hálás vagyok. Elég biztos voltam benne, hogy megértette.

– Visszatérek a munkámhoz. Biztos sok megbeszélnivalótok van Bibianával.

Sarkon fordult, és bevonult a dolgozószobájába, eltűnt a szemünk elől. Bibibe karoltam, aki leesett állal meredt rám.

– El sem hiszem, hogy ezt tette érted. Biztosan nagyon fontos vagy neki.

– Próbált segíteni rajtad. Látta a zúzódásokat.

Bibi felnevetett.

– Érted tette. Az arcára volt írva. – Elhallgatott, aztán gyorsan hozzátette:

– Nem mintha bánnám. Csak örülök, hogy egyelőre megszabadított Tommasótól.

– Gyere, menjünk a nappaliba! Beteszek egy filmet, és iszunk egy pohár bort. Megérdemled. Nem kérsz mellé Tylenolt?

Bibi grimaszt vágott.

– De igen. Fáj mindenem. Azt hiszem, Tommaso zúzódást okozott a bordáimon.

Többet nem tettünk említést arról, ami aznap Tommasóval történt. Azzal töltöttük az estét, hogy felidéztük a gyerekkorunkat és a tinédzser éveinket, nevettünk és berúgtunk.

Megbántam a borozást, amikor másnap reggel hasogató fejfájással ébredtem. Nyögve ültem fel. A homlokomra szorítottam a tenyeremet, vettem pár mély lélegzetet, reméltem, hogy segít elfojtani a hányingert. Valami piroson akadt meg a tekintetem. Egy apró csomag feküdt az ágy Dante felőli részén. Felkaptam a csomagocskának támasztott kártyát.

Tegnap este adtam volna ezt oda neked, de nem akartalak felkelteni – szólt a szabályos kézírással írt üzenet. Boldogan fogtam az ajándékot, és kicsomagoltam. Egy apró bársonydobozka feküdt benne egy finom arany nyaklánccal, amelyet smaragdmedál díszített. Kikászálódtam az ágyból, és a sminkasztalomhoz siettem, az ékszert. A smaragdnak majdnem ugyanolyan volt a színe. Ez nem lehetett véletlen. A székre omlottam, és remegő kézzel a nyakamba akasztottam a nyakláncot.

Valószínűleg egyáltalán nem mentem volna aznap dolgozni – Leo képes volt mindenről gondoskodni nélkülem –, ha nem mondtam volna Franknek, hogy ott találkozzunk.

Miután kitettük otthon Bibianát, és megígértettem vele, hogy azonnal felhív, amint Tommaso hazaér, Enzo elvitt a kaszinóba, és bementünk, ahogy mindig. Szerencsémre Raffaele az egyik lánnyal üvöltött, ami nem volt egyszeri eset, de ma szükségem volt erre a figyelemelterelésre. Enzóhoz fordultam.

– Váltanál, kérlek, négyszemközt pár szót Raffaelével, és világossá tennéd neki, hogy nem tetszik, amikor durva a lányokkal?

Enzón látszott, hogy milyen szívesen engedelmeskedik.

Egyenesen Raffaeléhez lépett, és belökte az egyik magánszobába. Leo elindult felém, de megráztam a fejemet, és közöltem vele, hogy dolgom van. Zavartnak látszott, de nem próbált megállítani, amikor beszálltam a liftbe. Párszor majdnem megtorpantam a bűntudattól. A találkozásomat Frankkel értelmezhettük Dante bizalmának elárulásaként. A ma reggeli figyelmes ajándék után még rosszabbul éreztem magam amiatt, hogy ellenszegülök neki. Látszott rajta, hogy kész próbálkozni, és én mindent kockára tettem Frankért.

Három perccel később elsiettem a raktártól. Idegesen néztem körbe, nemcsak azért, mert aggódtam, hogy követnek, hanem azért is, mert elhagyatott és félelmetes volt a környék. Már kezdett besötétedni, ami egyáltalán nem enyhítette a szorongásomat. Legalább lapos talpú cipőt viseltem, így el tudtam szaladni, ha valaki megtámadna. A távolban ki tudtam venni egy magas alakot, egy másik üres raktárépület falának dőlt. Felé siettem, aztán lelassítottam, mert nem sokat láttam.

– Frank? – suttogtam. – Te vagy az?

Ellépett a faltól, ugyanolyan idegesnek látszott, amilyennek én éreztem magam.

– Szia, Valentina!

Hozzáléptem.

– Mi folyik itt? Miért jelensz meg állandóan a házamnál? Azt akarod, hogy az Outfit tudomást szerezzen rólad?

Frank megdörzsölte a haját, körülnézett.

– Természetesen nem. – Én is aggódni kezdtem a nyilvánvaló idegességétől. – Beszélnem kell veled.

– Akkor beszélj! Nincs sok időm. Nem érted, milyen kockázatot vállalok már azzal is, hogy most beszélek veled?

– Azt hiszem, veszélyes, hogy beleegyeztél, hogy feleségül menj Dante Cavallaróhoz.

Megdöbbentem. Nem erre számítottam, amikor azt mondta, hogy beszélni akar velem.

– Miért érdekel ez téged? A kapcsolatod az Outfittel véget ért Antonio halálával.

Azonnal rájöttem, milyen érzéketlenek voltak a szavaim, de úgy tűnt, hogy Frank észre sem veszi. A környéket figyelte, különösen a mögöttünk terjeszkedő sötétséget.

– Abbahagynád? – kérdeztem ingerülten. – Ideges leszek tőle.

– Bocs. Nem vagyok hozzászokva, hogy sötét sikátorokban settenkedjek. Ez Antonio módszere.

Még mindig nem volt túl rajta? Ezt szűrtem le a szavaiból. Talán ezért volt itt. Talán képtelen volt elereszteni a régi életét, és én voltam hozzá az egyetlen kapcsolata.

– Nem az én döntésem volt, hogy feleségül megyek Dantéhoz. Tudnod kellene, hogy a mi világunkban a házasságról gyakran mások döntenek a hatalom miatt vagy stratégiai célokból.

– Nem szereted őt.

– Nem fogom megvitatni veled az érzéseimet, Frank. Mit akarsz?

– Beszéltél Cavallarónak Antonióról és rólam?

– Elmondtam neki, hogy Antonio meleg volt.

– Miért csináltad ezt? – kérdezte Frank mérgesen, lépett felém párat, megijesztett a kitörésével, de annyira nem, hogy meghátráljak.

Másféle férfiakhoz voltam szokva. Frank tényleg nem volt elég félelmetes.

– Semmi közöd hozzá.

– De megígérted Antoniónak, hogy megőrzöd a titkát!

– Tudom, de Antonio halott, Frank, és én próbálok továbblépni. Ha Antonio még élne, akkor a sírba vinném a titkát, de többé nem árthat neki az igazság. És Dante egyébként sem mondja majd el senkinek az Outfitben.

– Nem fogja? – kérdezett vissza Frank reménykedve. – És mi a helyzet velem? Nem árultad el neki a nevemet?

Sugárzott az arcáról a szorongás.

– Nem. Nem is fogom. Biztonságban vagy, de ahhoz, hogy ez így is maradjon, nem szabad többet az utcánkon lógnod. Csak a vakszerencsének köszönhető, hogy Dante emberei nem szúrtak még ki. És nagy bajban leszek, ha megtörténik. Szóval tegyél szívességet mindkettőnknek, és lépj tovább!

– Nem tudok – felelte Frank csöndesen. – Neked nem hiányzik Antonio? Nem szeretnéd visszakapni őt? Nem tennél meg bármit, hogy visszakapd?

– Tényleg menned kellene. Ez nem vezet sehová. Ígérem, hogy biztonságban vagy.

Frank megragadta a karomat, megakadályozta, hogy elmenjek.

– Valentina…

– El a kezekkel! – szólalt meg egy hűvös hang az árnyékból, és felsikoltottam.

Frank megpördült, és próbált elszaladni, de Enzo ott volt, és a nyakára szorította az alkarját. Dante jelent meg mellettem, és megmarkolta a karomat.

A raktár ajtaja felé intett. Enzo rángatni kezdte Franket, aki hiába próbált kiszabadulni.

Dante dühösen rám meredt.

– Szóval ezt műveled, amikor nem vagyok itt? Más férfiakkal találkozol?

– Nem! – tiltakoztam, megrémített, hogy ilyesmit gondol. – Nem az, aminek hiszed.

– A pasas már kétszer is a ház körül ólálkodott, főnök – közölte Enzo, aztán felnyögött, amikor Frank térddel tökön rúgta.

– Magyarázd meg! – vicsorgott Dante.

Enzo még mindig próbálta megakadályozni, hogy Frank beléje rúgjon. Frank meglepően jól harcolt.

– Ő Frank – mondtam csöndesen, az önfenntartási ösztönöm legyőzte a késztetést, hogy Franket védjem.

Elernyedt Dante szorítása a karomon.

– Antonio szeretője.

Ez magára vonta Enzo figyelmét. Ismerte Antoniót. Az Outfit nem volt olyan nagy szervezet, hogy a maffiózók ne ismerjék egymást.

Hirtelen lövések hangzottak fel valahonnan. Enzo felkiáltott, és a karjához kapott, közben eleresztette Franket. Újabb lövések dörrentek. Az egyik a falat találta el fél méterre a fejemtől. Dante a földre lökött, és lekuporodott elém, előkapta a fegyverét, és abba az irányba lőtt, ahonnan a lövések jöttek. Enzo is fegyvert rántott, de használhatatlan volt a jobb karja, és nyilvánvalóan nem volt hozzászokva, hogy bal kézzel lőjön. Frank olyan gyorsan rohant az árnyékok felé, ahogyan csak a lába bírta. Dante célba vette. Elrántottam a kezét, amikor meghúzta a ravaszt, és a golyó Frank helyett a földet találta el.

– Valentina – vicsorogta Dante, ismét célzott, de Frank addigra már eltűnt a sötétségben.

Dante Enzóra nézett, aki a vérző karját markolta, és motyogott a bajusza alatt.

– Mi a fasz volt ez? – kérdezte Dante, villámlott a szeme a dühtől, ahogy az arcomba nézett.

Remegtem, próbáltam lenyugodni, mielőtt felelni tudtam.

– Nem tudom! Azt hittem, hogy egyedül van. Frank nem is ismer senkit, aki képes elsütni egy pisztolyt.

– Hagynod kellett volna, hogy lelőjem. Soha többé ne avatkozz így közbe!

– Frank ártatlan. Nem érdemel halált.

– Baromság. Az a fickó csapdát állított, és te kurvára belesétáltál – motyogta Enzo.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem óvatosan.

Dante a fejét csóválta.

– Nem tűnődtél el azon, hogy miért akart találkozni veled? Talán megkeresték az oroszok, és beleegyezett, hogy segít nekik. Szívesen megölnének téged.

– Frank nem tenne ilyesmit.

– Biztos vagy benne?

Nem, nem voltam.

– A Bratva nagyon meggyőző tud lenni. Vagy jelentős mennyiségű pénzt ajánlottak neki. A pénzt bűnössé teszi a legtöbb szentet.

Enzo feltartotta a telefonját.

– Hívtam erősítést.

– Gyere!

Dante kihúzta magát, és felém nyújtotta a kezét. Megfogtam, és hagytam, hogy talpra húzzon, de megrogyott a lábam, és pár pillanatig Dantéra támaszkodtam. A haragja ellenére megengedte, a keze erős és meleg volt a derekamon.

Megköszörültem a torkomat, és végül kiegyenesedtem.

– Tényleg úgy gondolod, hogy csapda volt? Az volt az érzésem, hogy Frank magányos, és beszélni akart valakivel Antonióról.

– Valaki ránk lőtt – felelte Dante egyszerűen.

Ezzel nem vitatkozhattam. És Frank egyértelműen a fegyveres irányába szaladt. Lassan kezdtem megérteni, hogy Dante miért nem bízik meg senkiben.

– Sajnálom – feleltem csöndesen, de Dante nem nézett rám.

Még több embere szaladt felénk a kaszinó felől. Parancsokat ugatott nekik, és szétszéledtek a támadóinkat keresve.

– Vidd el Enzót a dokihoz – mondta Dante egy másik férfinak Enzo tiltakozása ellenére. Aztán felém fordult. – Mi pedig most hazamegyünk.

Megborzongtam a hangjából sugárzó düh hallatán. A derekamra tette a kezét, hogy noszogasson. Nem szólalt meg, miközben az autó felé vezetett, sem pedig a hazafelé tartó úton. Néha rápillantottam, próbáltam kitalálni, mekkora bajban vagyok.

– Tényleg sajnálom.

Ügyet sem vetett rám, de megrándult egy izom az állán. Ismét kinéztem az ablakon. Dante leparkolt a garázsunkban, és azonnal kiszállt az autóból. Követtem a házba. Odabenn egyenesen a hálószobába mentem, szinte égette a dühe a hátamat, ahogy besétált mögöttem.

– Tényleg sajnálom – próbálkoztam újra, aztán levegő után kapkodtam, amikor Dante bevágta az ajtót, és nekinyomott. Az izmos teste és az ajtó közé szorultam, megdöbbentem, és zavart voltam, de nem féltem. Dante nyilvánvalóan vigyázott, hogy ne okozzon fájdalmat nekem.

– Miért vagy velem állandóan engedetlen, Valentina?

Feltolta a szoknyámat, durván az öléhez és a kőkemény erekciójához rántotta a seggemet. Nedvesség ömlött el a két lábam között.

– Nem tudom – feleltem, próbálva leplezni az izgalmamat.

– Rossz válasz.

Dante félretolta a bugyimat – nem harisnya volt rajtam, csak harisnyatartó –, és belém csúsztatta két ujját. Mielőtt még lett volna időm másik választ megfogalmazni, Dante a farkával váltotta fel az ujjait, egyetlen erőteljes mozdulattal belém hatolt, aztán döngetni kezdett az ajtónak támasztva. Szerintem ő is tisztában volt vele, hogy ez aztán minden volt, csak büntetés nem.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Gyorsan rájöttem, hogy Dante nem azt szánta büntetésnek, hogy megkefélt az ajtónak döntve. Az a következő napokban érkezett. Még hűvösebben bánt velem, mint korábban, és alig láttam, annyira lefoglalta a Frank és a cinkosai utáni kutatás. Többé éjszaka sem kereste a társaságomat, és bár túl büszke voltam hozzá, hogy bevalljam neki, a testem vágyott rá, hogy újra megérintsen.

Az egyik délután, úgy egy héttel a félresikerült találkozóm után Frankkel, összefutottam Rocco Scuderivel a házunk előterében.

– Örülök, hogy látlak, Valentina – köszöntött kifelé menet.

Mosolyogtam, bár meglepődtem. Scuderi mindig udvariasan és tisztelettel bánt velem, de nem volt vele olyan személyes kapcsolatom, mint a feleségével vagy Ariával.

– Kérnék tőled egy szívességet – mondta.

– Természetesen.

Szokatlan volt, hogy egy consigliere megkeresse a főnöke feleségét, és szívességet kérjen tőle, de Rocco a nagybátyám is volt, és talán ez változtatott a dolgokon.

– Tudod, hogy a lányomnak, Giannának hozzá kell mennie Matteo Vitiellóhoz, de kissé még vonakodik a házasságtól.

Abból, amit hallottam, a vonakodás messze nem írta le, hogyan érez Gianna a Matteóval kötendő házassága iránt, de azért bólintottam.

– Arra gondoltam, hogy talán beszélhetnél vele.

Soha nem álltam nagyon közel Giannához, ezért meglepett a kérése.

– Nem lenne jobb, ha Aria beszélne Giannával? Végül is ő egy másik Vitiello felesége.

– Gianna nem hallgat a nővérére. Azt hiszem, több esélye van nála valakinek, aki nem tartozik a közvetlen családhoz.

Gianna unokanővére voltam, de természetesen értettem, mire gondol.

– Természetesen megpróbálhatom, de nem ígérhetem, hogy meghallgatja, amit mondok.

– A próbálkozás a legtöbb, amit megtehetsz – mondta, és szinte lemondónak tűnt.

– Van valami konkrét dolog, amit szeretnél, ha érintenék?

– Talán elmondhatnád neki, hogy a házasság nem azt jelenti, hogy aranyketrecbe zárják. Úgy értem, nézzünk csak rád, még dolgozhatsz is.

Így volt, de én hatalmas kivételnek számítottam. Ezzel Gianna is tisztában volt.

És Giannán még az sem segítene, ha Dante kényszerítené az embereit, hogy engedjék dolgozni a feleségüket. Ő a Vitiellók uralma alatt él majd New Yorkban.

– Megteszem, ami tőlem telik.

– Köszönöm.

– Miért nem jöttök el a családoddal holnap vacsorára?

– Remek ötlet. Így Gianna nem fog gyanakodni, és mellékesen felhozhatod a témát.

Megbeszéltünk egy időpontot, aztán még egyszer biccentett köszönetképpen, és kisétált.

Becsuktam az ajtót, és a konyhába mentem. Zita éppen a vacsorát készítette – ahogy láttam, ricottával töltött cannellonit –, amikor beléptem. Gaby Dante ingeit vasalta a konyha sarkában, elég távol a főzéstől ahhoz, hogy az anyag ne szívja be a szagokat.

– Zita, meghívtam holnap vacsorára a Scuderiket.

Zita lebiggyesztette az ajkát.

– Kedves lett volna, ha kicsit több időm van felkészülni. Be kell vásárolnom, kitalálni a menüt, és aztán mindent megfőzni.

– Tudom, de nem te fogsz főzni.

Zita eltátotta a száját, de nem jött ki szó belőle. Gaby abbahagyta a vasalást, hogy ő is rám meredjen.

– Majd én gondoskodom mindenről. Gyakran főztem az első házasságom alatt, és én akarok vacsorát készíteni a vendégeinknek.

– Biztos, hogy ez bölcs dolog? A megszokott színvonalat várják el.

– Ne aggódj! Tudom, hogy mit csinálok.

– És mit fog főzni? – kérdezte Zita szkeptikusan.

Elmosolyodtam.

– Az meglepetés. Most hagyom, hogy folytasd a munkát.

Gabyra kacsintottam, aki csak tátotta a száját. Kimentem a konyhából, Dante dolgozószobájába indultam, és bekopogtam.

– Gyere be!

Beléptem. Dante a fegyvereit tisztogatta. Egy törölközőn hevertek az íróasztalán.

– Meghívtam Rocco Scuderit és a családját holnap vacsorára. Remélem, nem bánod.

Alig pillantott rám. Nyilvánvalóan még mindig haragudott rám.

– Feltételezem azért, hogy beszélhess a lányával, Giannával.

– Először téged kérdezett meg, nem igaz?

– A férjed vagyok. Rocco meg akart bizonyosodni róla, hogy nem bánom, ha hozzád fordul.

Néha majdnem falra másztam az íratlan szabályaiktól és hagyományaiktól.

– Természetesen.

– Ne felejts el szólni Zitának és Gabynak, hogy mindent elkészíthessenek a vendégeink számára.

Letörölt egy olajfoltot a fegyvere csövéről.

– Már megtettem. De én magam főzöm majd a vacsorát.

Erre felemelte a szemét, meglepetés suhant át az arcán.

– Tudsz főzni?

– Igen. Gyakran főztem az első házasságom alatt – feleltem, és nyilvánvalóan rosszul tettem, mert ismét elsötétedett Dante arca. – Még nem találtátok meg Franket?

– Nem. Még nem. Valószínűleg elbújt, ha van egy csöpp esze.

Az ajtó mellett állva bólintottam. Bár tudtam, hogy Dante számára véget ért a beszélgetés, utáltam, hogy ilyen feszültté vált a helyzet kettőnk között. Nyitottam a számat, hogy mondjak valamit, bármit, de aztán eloszlott a bátorságom, és egyetlen szó nélkül távoztam.

Nem is sejtettem, mennyire hiányzott a főzés, amíg nem álltam ismét a tűzhely előtt. Zita folyamatosan a hátam mögött ólálkodott, árgus szemmel figyelte minden mozdulatomat, de magabiztosan végeztem a dolgomat. A mai menü minden ételét számtalanszor elkészítettem már. Előételnek vitello tonnatót, majd saltimboccát házi készítésű gnocchival és zöldsalátával, végül tiramisut. Csöndben dolgoztam Gaby és Zita oldalán, és közben néha észrevettem az idősebb asszony elismerő pillantását. Összekevertem mindent a szószhoz az előételként felszolgálandó főtt borjú mellé, aztán Zitához fordultam.

– Megkóstolnád? Tudni szeretném, hogy jó-e.

Tudtam, hogy olyan volt, amilyennek lennie kellett, de meg akartam mutatni Zitának, hogy értékelem a véleményét. Abbahagyta az endívia aprítását a salátához, és hozzám lépett, a kezét a kötényébe törölte. Hátráltam egy lépést, amikor a tonhalas szószba merítette a kanalat. Lassan bólintott, majd rám nézett a barna szemével.

– Jó.

Ekkor rádöbbentem, hogy rendben mennek majd közöttünk a dolgok. Elmosolyodtam, és gyorsan az órára pillantottam.

– Át kell öltöznöm. Nem fogadhatom a vendégeket foltos ruhában.

– A többiről majd mi gondoskodunk – biztosított Gaby.

– Köszönöm – feleltem, de már siettem is fel az emeletre, jobban éreztem magam, mint egy ideje bármikor.

Scuderiék negyven perccel később érkeztek meg. Ludevica nénikém állt elöl a férjével, Roccóval, aki a kilencéves Fabiano vállán nyugtatta a kezét. Először a szülőket köszöntöttem, aztán a kisfiú felé fordultam.

– Nagyon megnőttél.

Rám vigyorgott, és még jobban kihúzta magát. Az apja ránézett, mire leolvadt a mosoly Fabiano arcáról. Miért kellett a maffiózóknak olyan szigorúan bánniuk a fiaikkal? Az apám állandóan babusgatott engem, de a bátyám soha nem hallott egy dicsérő szót a szájából. Betereltem őket, mivel ismét havazni kezdett. Alig vártam, hogy véget érjen a tél. A sötét és a hideg még jobban megnehezítette, hogy optimistán álljak a házasságomhoz.

– Lányok, köszöntsétek a capo feleségét! – parancsolt rájuk Ludevica szigorúan.

– Attól még az unokatestvérük vagyok. Nem kell velem másképp bánniuk most, hogy feleségül mentem Dantéhoz.

Megöleltem Giannát, aki csodásan festett a vörös hajával, amelyen kósza hópihék csillogtak, aztán a húgát, Lilyt, aki napról napra egyre csinosabb lett.

Dante ezt a pillanatot választotta, hogy csatlakozzon hozzánk. Kezet rázott Roccóval, aztán egy nála kedvesebbnek számító mosollyal megpaskolta Fabiano vállát, majd kezet csókolt Ludevicának, Giannának és Lilynek. Utóbbi vadul elpirult, míg Giannán látszott, hogy bárhol szívesebben lenne, mint itt. Dante előrement Fabianóval és Roccóval. A család nőtagjaival követtem őket az ebédlőasztalhoz.

A vacsora alatt egyetlen témát nem említettünk: Gianna házasságát Matteóval. Normális körülmények között ennek kellett volna a középpontban lennie, mivel nem egészen hat hónap múlva lesz, de volt egy olyan érzésem, hogy a Scuderik kétségbeesetten szerették volna elkerülni a jelenetet. Miután alaposan megdicsértek az első két fogásért, felálltam, és Giannához fordultam, aki a homlokát ráncolva meredt az asztalra.

– Segítenél a desszerttel, Gianna?

Felkapta a fejét, látszott az arcán a gyanakvás, de tudta, az illem azt követeli, hogy beleegyezzen. Felkelt a székből, dühösen az anyjára meredt, és aztán követett a balra nyíló ajtón keresztül.

– Anya megkért, hogy téríts észhez, nem igaz? – motyogta, ahogy a konyhába tartottunk.

– Nem, az apád volt.

– Hűha! Nem kellett volna hazudnod? A legtöbben ezt teszik.

Vállat vontam.

– Szerintem könnyebb, ha tudod az igazat.

Beléptünk a konyhába. Zita a tiramisut szeletelte négyzetekre, és tányérra rakta a szeleteket, Gaby pedig gyümölccsel díszítette az adagokat.

– Innen mi átvesszük – mondtam nekik.

Látszott rajtuk, hogy megértik. Meghajoltak Gianna előtt, és kimentek a személyzeti szobába. Fogtam a spatulát, és kitettem egy adag tiramisut egy tányérra, aztán intettem Giannának, hogy tegyen köré málnát, epret, mangószeleteket és csillaggyümölcsöt.

– Akkor beszélj – mondta Gianna.

– Tudom, hogy nem akarsz feleségül menni Matteóhoz.

Gianna felhorkant.

– Inkább levágnám a saját ujjaimat, és megenném őket.

Sokatmondóan néztem rá.

– A mi világunkban minden nő ugyanazzal a problémával néz szembe, mint te. Nagyon kevesen elég szerencsések ahhoz, hogy maguk választhassák meg a férjüket. Az elrendezett házasság nem okvetlenül rossz dolog.

– Miért? Mert idővel megjön a szerelem? – kérdezte Gianna olyan hangon, amellyel valószínűleg az anyját utánozta.

– Igen, ez is egy lehetőség.

Gianna metsző tekintettel nézett rám.

– Ugyan már! Nem vagyok vak. Ne mondd nekem, hogy szerelem van Dante és közted. Úgy viselkedtek, mint két kibaszott idegen – csattant fel, aztán gyorsan becsukta a száját. – Ez goromba volt.

Az volt, de nem vethettem a szemére, hogy kimondja, amire gondol és ami az igazság.

– Nem vagyunk nagyon régóta házasok.

– Nem kellene két hónapnak elégnek lennie ahhoz, hogy tudd, el bírsz-e viselni valakit, vagy sem? Én az első találkozásunk után Matteóval tudtam, hogy nem kedvelem azt az arrogáns seggfejet.

Letettem a spatulát, és a konyhapultnak dőltem.

– Mi a helyzet Ariával és Lucával? A nővéred boldognak látszik az elrendezett házasságával.

– Aria könnyű eset. Ha nekem kellett volna feleségül mennem Lucához, valamelyikünk már halott lenne. És Matteo ugyanolyan rossz.

– Aria a legjobbat hozta ki egy olyan helyzetből, amelyből nem szabadulhatott. Csak ennyit tehetünk.

– Nem, ez nem igaz. Elszökhetett volna, ha bátrabb.

Egy pillanatig nem szólaltam meg. Tényleg úgy értette, ahogyan mondta?

– Senki sem szökhet meg a maffiától.

Gianna vállat vont.

– Talán senki sem próbálta igazán.

– Ó, voltak, akik megpróbálták, de az embert előbb-utóbb utoléri a múltja.

– Tudom – felelte csöndesen, aztán a tányérokra mutatott. – Nem kellene felszolgálnunk a desszertet?

– Igen, igazad van.

Megpakoltuk tányérokkal a karunkat, és visszatértünk az ebédlőbe. Gianna szülei reménykedően néztek rám. Dante Giannát figyelte, aztán a szemembe nézett. Úgy tűnt, ő tudja azt, amit a Scuderik nem: senki sem képes meggyőzni Giannát. A Dantéról és rólam mondott szavai egész este zavartak. Rádöbbentettek, hogy milyen messze van a házasságom attól a kapcsolattól, amelyre vágyom.

Aznap este úgy döntöttem, hogy segítek Gabynak és Zitának elmosogatni, mert kétségbeesetten szükségem volt rá, hogy lefoglaljam magam valamivel. Már majdnem végeztünk, amikor belépett Dante, semleges tekintettel felmérte az elé táruló képet. Könyékig mosogatóvízben voltam.

– Hazamehettek – közölte Zitával és Gabyval, akiknek nem kellett kétszer mondani.

Gyorsan távoztak. Kihúztam a kezemet a mosogatóvízből, és elvettem a törlőruhát, amelyet Dante felém nyújtott.

– Köszönöm.

– Remekül főzöl.

Rápillantottam, eltűnődtem, azért jött-e, hogy ezt elmondja.

– Örülök, hogy élvezted a vacsorát.

Bólintott. Kifújtam egy kósza tincset az arcomból, aztán kinyújtóztattam a fáradt izmaimat. Dante végignézett rajtam. Rádöbbentem, milyen közel állunk egymáshoz, és milyen régen nem szexeltünk. Meggondolta volna magát?

– Feltételezem, hogy nem ment jól a beszélgetésed Giannával.

Felsóhajtottam.

– Hát persze, hogy nem. Hogyan győzhetném meg Giannát, hogy egy elrendezett házasság nem teszi nyomorulttá? Én vagyok az utolsó, akire hallgatnia kellene.

Dante feszülten mosolygott.

– Igazad van. – Tett egy lépést. – Akkor visszamegyek dolgozni.

Nem próbáltam megállítani. Pár hete talán tettem volna rá egy próbát, hogy elcsábítsam, de ma nem volt hozzá energiám. A pultnak roskadtam, és figyeltem, ahogy Dante kisétál a konyhából.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Ismét az órára néztem. Elmúlt már éjfél, de nem tudtam elaludni. Vágytam Dante közelségére, az érintésére. Több mint egy hét telt el a Scuderiknek adott vacsora óta, és kettő azóta, hogy Frank elszaladt, és Dante megkefélt. Istenem, mennyire hiányzott a férjem!

Kibújtam az ágyból, és kimentem a szobából, nem izgattam magam, hogy felvegyek egy köntöst. Sötét volt a folyosón. Elóvakodtam a lépcsőig, aztán óvatosan lementem. A hall végén világosság szűrődött ki Dante dolgozószobájának ajtaja alól. Bekopogtam, aztán választ sem várva beléptem. Ma éjjel elveszem, amit akarok. Elegem volt abból, hogy Dante nem szólt hozzám.

Dante a bőrszékben ült az íróasztal mögött. Kócos volt a haja, mintha újra meg újra beletúrt volna. A zakóját és a mellényét a kanapéra hajította, kigombolta a fehér ing utolsó két gombját, és feltűrte az ingujját, kilátszott az izmos karja. A pisztolytáskát azonban nem vette le. Valamit nézett a laptopján, de felpillantott, amikor beléptem.

Fáradtnak látszott.

– Valami baj van?

Rekedt volt a hangja attól, hogy nem használta, szinte morgás, és még jobban megerősítette az elhatározásomat, hogy elterelem a figyelmét a munkáról, és felcsábítom az emeletre. Kék tekintete végigsiklott a kihívó selyem hálóingemen, ahogy elindultam felé.

– Csak azon tűnődtem, mikor jössz lefeküdni – feleltem lazán, megkerültem az íróasztalt, és megálltam mellette.

Hátradőlt a székben, a tekintete a meztelen lábam és az arcom között cikázott. Pár hónappal ezelőtt nem tudtam volna megfejteni a pillantását, de most már tudtam, hogy vágy csillogott a szemében. Érzelmileg talán elzárkózott, de a testem egyértelműen felkeltette a figyelmét. Biztosan jó időpontot választottam: túl fáradt volt ahhoz, hogy megjátssza az érdektelent.

– Las Vegas megkeresett. Találkozót akarnak.

Bólintottam, de egészen más járt a fejemben, mint a maffia üzleti ügyeiről beszélgetni. A laptophoz nyúltam, és lecsuktam.

Dante felvonta a szemöldökét.

– Valentina, nekem tényleg muszáj…

Elharapta a mondat végét, amikor fölé hajoltam, és lassan letérdeltem, megsimogattam a combját. Masszírozni kezdtem, és felnéztem kitágult szemébe.

– Nem várhat a munka?

Dante szeme elsötétedett a vágytól. Halom kezdett emelkedni a fekete pantallója alatt, ahogy engem figyelt, és el kellett fojtanom a mosolyt.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte lezseren, próbálta megjátszani, hogy nem vagyok rá hatással.

A nadrágjának feszülő merevedése természetesen elárulta őt.

Megmarkoltam az erekcióját az anyagon keresztül.

– Nem is tudom.

Dante sötéten mosolygott.

– Azt kétlem.

A cipzárjáért nyúlt, lehúzta, aztán elővette a kemény farkát. Párszor végigsimított rajta, a hüvelykujját végigfuttatta a makkján, amelyből már előváladék szivárgott, aztán megsimogatta vele a számat. Megnyaltam az ajkaimat, éreztem rajtuk az ízét, és Dante halkan felsóhajtott.

– Ne incselkedj velem, Valentina!

Előrehajoltam, és lassan az aljától a tetejéig végignyaltam a farkát, aztán bedugtam a nyelvemet az apró nyílásba. Dante tarkón ragadott, és gyengéden egy helyben tartott, miközben újra meg újra körbenyaltam a makkját, alig értem hozzá.

Megrándultak az ujjai a hajamban, és kissé közelebb noszogatott.

– Szopd a farkamat, Val!

Most először szólított a becenevemen. Az ajkaim közé vettem a makkját, és szopni kezdtem, figyeltem rá, hogy néha körbenyaljam. Dante félig lehunyt szemmel figyelt, miközben a fejbőrömet masszírozta.

Mélyebbre vettem a számba, aztán mozgatni kezdtem a fejemet fel és le, úgy, ahogyan szerette. Dante egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. Feltolta a csípőjét, és erősített a szorításon a fejemen, ahogyan erősebben szoptam.

– Elélvezek – figyelmeztetett.

Éreztem, hogy megfeszül, ahogy elér a csúcsra. Megrándult a farka, és a számba lövellt. Próbáltam nyelni, miközben folytattam a szívogatást. Dante felnyögött, még mindig ringatta a csípőjét, és félig lehunyt szemmel nézett. Az ilyen pillanatokban bepillantást engedett a féltve őrzött maszk mögé.

Éreztem, hogy megpuhul a számban, és kiengedtem az ajkaim közül. A dacos énem szerette volna megkérdezni, azt jelenti-e ez, hogy megbocsátott a Frank okozta káoszért, de az észszerű részem felülkerekedett.

Dante keze lehullott a fejemről, és ellazult, szorosan összezárta a szemét. Gyorsan megtöröltem a számat, amíg nem nézett oda, és ellenőriztem, nincs-e valami a dekoltázsomon. Lüktetett a vágy a két lábam között. Dante megmozdult, ismét magára vonva a figyelmemet. Megfejthetetlen arckifejezéssel meredt rám, míg végül kezdtem zavarba jönni. Felálltam, de Dante is, fölém tornyosult a puccos fehér ingében, pisztolytáskában és félig nyitott pantallóban. A szemébe néztem, de nem bírtam olvasni benne, ahogy általában.

A nyakamra tette a kezét, és a számra tapasztotta az ajkait. Levegő után kapkodtam meglepetésemben, és a számba csúszott a nyelve. A testét használva hátrafelé tolt, míg végül a lábam az asztal szélének nyomódott. Megmarkolta a csípőmet, felültetett a hideg felületre, és a két lábam közé lépett, miközben még mindig magáévá tett a szájával és a nyelvével, amitől elzsibbadt a lábam, és vadul zakatolt a szívem a mellkasomban. Istenem, Dante aztán tudott csókolni! Azt kívántam, bárcsak gyakrabban csinálná.

Megfogta a vállamat, abbahagyta a csókot, és a hátamra fektetett az íróasztalon. Felnéztem rá, kényszerítettem magam, hogy mozdulatlanul feküdjek, és hagyjam, hadd csodáljon, amikor pedig legszívesebben letéptem volna a gombokat az ingéről, és magamba húzom őt. Dante a jelek szerint tudta, hogy mit akarok. Visszatért az arcára a sötét mosoly, és a hűvös mesterkéltséget valami vadállati és forró váltotta fel. Az ajkamba haraptam, és még szélesebbre tártam a két lábamat, amitől felcsúszott a hálóingem.

Tudtam, hogy Dante láthatja, mi van alatta: semmi, mert nem volt rajtam bugyi.

Felszisszent, de még mindig nem ért hozzám, és kezdtem kétségbeesni. Próbáltam megragadni az ingét, de hátrébb lépett, így nem értem el.

– Nem – közölte parancsolón.

Ezt a hangnemet csak akkor használta, amikor parancsot adott a katonáinak. A legszexibb hang volt a világon, de én égtem a vágytól.

– Érints meg!

– Még mindig haragszom rád. A szex ezen nem változtat. Nem engedelmeskedtél egy közvetlen parancsomnak.

Nem beszélhetett komolyan. Kiborulok, ha ez is a büntetés egyik formája.

– Lássuk, megtanultad-e a leckét. Most nem fogsz engedetlenkedni, ugye?

Majdnem felnyögtem a hangja csengése hallatán és a sötét tekintetétől.

– Nem – vágtam rá gyorsan.

Hátrált még egy lépést, a szemembe nézett.

– Tárd szélesre a két lábad!

Nem haboztam. Az írószoba levegője hidegnek érződött az izzó testemen, de nem enyhítette az égető vágyat. Dante sietség nélkül lecsatolta magáról a pisztolytáskát, egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

– Nyúlj magadhoz!

Elkerekedett a szemem, de ismét engedelmeskedtem. Nehéz volt ellenállnom, amikor ezt a hangot használta. A kezem lecsúszott a testemen, a két lábam közé. Egy részem szégyellte magát. Ez egyértelműen nem olyasmi volt, amit egy tiszteletreméltó feleség tesz, legalábbis az anyám szerint. De a nagyobbik részem élvezte, ahogyan elsötétedett Dante szeme, miközben figyelte, ahogy az ujjaim a nagyajkak közé siklanak, ahogyan elnyíltak az ajkaim. Hangos csattanással a padlóra ejtette a pisztolytáskát. Ismét megkeményedett, miközben figyelte, ahogy az ujjaim apró köröket írnak a csiklómon.

– Dugd be egy ujjadat a puncidba!

Remegtem a vágytól, miközben követtem a parancsát. A mutatóujjamat a forró ölembe csúsztattam. Megfeszült egy izom Dante arcán, és felállt a farka. Láttam rajta, mennyire meg akar érinteni, megkefélni, de mindig uralkodott magán és másokon. A két lábam közé lépett, megragadta a csuklómat, kihúztam az ujjamat a szűk vaginámból, azt reméltem, majd ő megteszi helyettem.

– Nem! – mordult fel. – Keféld magad tovább az ujjaddal!

Hogyan hangozhatott egyszerre ilyen veszélyesnek és szexinek? Hogyan képes ez a hideg ember ilyen mocskos dolgokat mondani a lehető legnagyobb tekintéllyel? Visszadugtam magamba az ujjamat, bár szinte könyörgött némi figyelemért a csiklóm. Dante lenézett rám, megfeszült az álla. Lehúzta a hálóingem felső részét, feltárva a mellemet. Megkeményedtek a mellbimbóim a hidegtől és Dante átható tekintetétől. A mutatóujja és a hüvelykje közé fogta a bimbóimat, és csavargatni kezdte. Ívbe feszült a hátam, de tovább ujjaztam magamat.

Dante inge után nyúltam, de figyelmeztetően a bimbómba csípett.

– Nem! – csikorogta.

Magától emelkedett a csípőm a testemet átjáró kéjtől, az érzéki fájdalomtól, amelyet kezdtem jobban élvezni, mint valaha is gondoltam volna. Dante ujjai könyörtelenül tekergették és morzsolgatták a mellbimbóimat. Remegett az ölem a vágytól, hogy elélvezzek.

– Kérlek, Dante!

Rám meredt, aztán eleresztette az egyik mellemet, és megragadta a karomat, megakadályozta, hogy magamhoz nyúljak. Kihúzta a kezemet, és letette mellém az asztalra. Feltolta a hálóingemet, lemeztelenítve a pinámat.

– Ne élvezz el! – figyelmeztetett.

– Mi? – kapkodtam levegő után, de a hang nyögésbe fordult, amikor belém csúsztatta a két középső ujját. Megfeszültek körülötte az izmaim, vasmarokkal szorították az ujjait. Lassan kefélni kezdett, nem vette le rólam a figyelmeztető tekintetét.

– Nem, Valentina.

A tenyerembe vájtam a körmömet, próbáltam harcolni az orgazmus ellen. Dante mélyen belém nyomta az ujjait, és ott tartotta őket, miközben a hüvelykjével a csiklómat masszírozta. Összeszorítottam a fogaimat, rángatózni kezdett a testem.

– Ne élvezz el! – parancsolta Dante rekedten.

– Dante…

Ingattam a fejemet előre-hátra, biztos voltam benne, hogy bármelyik pillanatban szétrobbanhatok. Dante begörbítette bennem az ujjait, és keményen megnyomta a csiklómat.

– Most! – parancsolta élesen, és vakító erővel száguldott át rajtam az orgazmus. A seggem felrándult az asztalról, ahogy felkiáltottam. A kezem átcsúszott az asztal sima felszínén, kapaszkodót keresett.

– Helyes – mondta Dante, még mindig engem nézve.

Megnyugodtam, kimerültnek és kielégültnek éreztem magam. Dante lassan kihúzta belőlem az ujjait, amitől újabb hullámban öntött el a kéj. Kicsatolta az övét, az egyetlen dolgot, ami a helyén tartotta a nadrágját, és hagyta, hogy a padlóra hulljon. Kemény és vörös volt a farka, és csillogott.

– Fordulj meg!

Lecsúsztam az asztalról, és egy pillanatig csak álltam bizonytalan lábakon, aztán megfordultam, és lehajoltam. A könyökömre támaszkodtam, és kidugtam a seggemet. Megkockáztattam, hogy hátranézzek a vállam felett, és láttam, hogy Dante végignéz rajtam. Dögönyözte a fenekemet, aztán megmarkolta a farkát, és a bejáratomhoz irányította. Egyetlen gyors mozdulattal mélyen belém hatolt. Kifújtam a levegőt, az asztal szélébe kapaszkodtam, próbáltam megtámaszkodni, ahogy Dante döngetni kezdett. Levegő után kapkodtam, ahogy egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt, a mellbimbóim a hűvös, sima asztallaphoz dörzsölődtek.

– Megbocsátottál? – nyögtem ki.

Dante felmordult. Fölém hajolt, az ujjai a csiklómra szorultak.

– Nem lenne szabad megbocsátanom neked – felelte két nyögés között, és kemény lökéssel nyomatékosított minden szót. – De valami okból kifolyólag nem tudok haragudni rád.

Vigyorra húzódott a szám, de eltűnt az arcomról, amikor Dante a G-pontomhoz ért, és darabokra hullottam az orgazmus erejétől. Dante megfeszült mögöttem, ahogy elélvezett. Pillanatokra voltam csak attól, hogy ne bírjon el a lábam, és a mellemet valószínűleg kidörzsölte az asztal. Dante átkarolta a mellkasomat, magához vont, és még mindig pumpált, miközben végigcsókolta a vállamat. Ismét megrázkódott, és megnyalta a fülemet. Így maradtunk még pár pillanatig, aztán hátralépett. Talpra kecmeregtem.

– Feljössz velem? – kérdeztem, miközben összeszedtem a holmimat.

Tétovázott, de aztán bólintott. Előrementem, hogy ne lássa az arcomat. Nagy győzelemnek érződött.

Lezuhanyoztunk, aztán ágyba bújtunk. Dante hátához bújtam, és átkaroltam a derekát. Már majdnem álomba merültem, amikor gyengéden a kezemre tette a kezét.

Jó néhány hét telt el, és visszatértünk a régi rutinhoz, amelyet a Frank-féle fiaskó előtt alakítottunk ki. Dante éjszakánként megkefélt, az étkezések alatt a kaszinóról beszélgettünk, egyébként többnyire ügyet sem vetett rám. Minden reggel egyedül ébredtem, bármilyen sokáig volt Dante ébren az éjszaka.

Ez volt az a reggel is, amikor görcsökre ébredtem. Felültem, és borzalmas hányinger jött rám. A fürdőszobába szaladtam, és kihánytam azt a keveset, ami a gyomromban volt, levegő után kapkodtam, és szédültem. Fokozatosan ébredt fel bennem a gyanú. Legalább egy hetet késett a menstruációm. De a menstruációs ciklusom eléggé változó volt, ezért nem fordítottam rá túl sok figyelmet.

Terhes vagyok? Lassan kiegyenesedtem, és a mosdókagylóhoz léptem, hogy megmossam az arcomat, és kiöblítsem a számat. Ez lenne a logikus magyarázat. Dantéval hónapok óta védekezés nélkül feküdtünk le egymással. Amikor biztos voltam benne, hogy elmúlt a szédülés, lezuhanyoztam, aztán felvettem egy hétköznapi vászonnadrágot és egy pulóvert, lófarokba fogtam a hajamat, és lementem a földszintre. Ki kellett derítenem, hogy terhes vagyok-e.

Hívtam Taftot, és mondtam neki, hogy el kell mennem a patikába. Enzo karja még mindig gipszben volt, így most nem dolgozhatott a sofőrömként. Taft nem kérdezte, hogy miért, amiért hálás voltam. Nem akartam, hogy bárki gyanakodjon. Biztosan kellett tudnom, mielőtt elmondom. Taft az autóban várt, míg bementem a patikába, és vettem két terhességi tesztet. Amint visszaültem a vásárolt holmival a táskámban, Tafthoz fordultam.

– Kérlek, vigyél el Bibianához.

Kevés időm volt rá, mióta a kaszinóban dolgoztam, de ez olyasmi volt, amit meg akartam osztani vele.

Küldtem neki egy SMS-t, hogy tudja, jövök, és ne lepjem meg ismét rosszkor őt és a férjét. Tommaso szerencsére nem volt otthon, amikor megérkeztem. Nem láttam zúzódást rajta, és reméltem, hogy azért, mert Tommaso jobban bánik vele, nem pedig azért, mert a kevésbé látható helyeket célozta, amióta Bibi nálunk töltött egy éjszakát.

– Jól vagy? – kérdeztem köszönés helyett.

Bibi bólintott.

– Tommaso mostanában jó hangulatban van. – A nappaliba vezetett. – Annyira örülök, hogy újra látlak. Nem kell munkába menned?

– Nem hiszem, hogy ma elmegyek. Majd később felhívom Leót, hogy szóljak neki.

– Történt valami?

Elővettem a terhességi teszteket a táskámból.

Bibi szeme elkerekedett.

– Terhes vagy?

– Nem tudom. Ezért vettem ezeket. Azt akartam, hogy ott legyél, amikor kiderül.

– Hűha! Dante sejti?

Megráztam a fejemet.

– Biztos akarok lenni benne, mielőtt elmondom neki.

– Megértem. Csak csalódna, ha szólnál neki, aztán kiderülne, hogy mégsem igaz. – Fogta az egyik terhességi tesztet. – Szóval most azonnal tudni akarod?

Bólintottam, remegett a gyomrom az idegességtől. Bibi a vendégfürdőszobához kísért. Egyedül mentem be. Nem sikerült elsajátítanom a képességet, hogy pisiljek mások jelenlétében. Amikor végeztem, letettem mindkét tesztet a mosdókagyló szélére, és kinyitottam az ajtót. Bibi átkarolta a derekamat, és mindketten a tesztekre meredtünk.

– Azt hiszem, itt az idő – mondta pár perc múlva.

– Rendben. – A tesztekért nyúltam, mély lélegzetet vettem, és lenéztem rájuk. Mindkettő pozitív volt. – Terhes vagyok.

Bibi szorosan megölelt.

– Ez csodálatos! Annyira örülök neked. Dante olyan büszke lesz, amikor megtudja. Sokáig várt gyerekre, és te végre megadod neki. Még ma elmondod neki?

Átgondoltam a dolgot.

– Azt hiszem, meg kellene várnom, amíg a nőgyógyászom is megerősíti. Ahogy te is mondtad, teljesen biztosnak kell lennem benne, mielőtt elmondom neki.

A másik ok az volt, hogy időre volt szükségem, hogy én magam is hozzászokjak a gondolathoz. Mindig akartam gyerekeket, és Dantéval soha nem védekeztünk, de ideges lettem most, hogy tudtam, nem egészen egy éven belül gyerekem lesz.

– Én nem bírnám titokban tartani. Különösen, mivel Tommaso olyan kétségbeesetten teherbe akar ejteni.

– Talán együtt leszünk terhesek. Csodás lenne.

Elmosolyodott.

– Gyerünk, hívd fel az orvosodat!

– Úgy lesz – nevettem.

Bibi mámorosabbnak látszott, mint én.

Szokás szerint már másnapra kaptam időpontot. A nőgyógyászom az Outfitnek dolgozott, így soha nem kellett sokat várnom.

A nyelvem hegyén volt az igazság, amikor aznap este Dantéval együtt vacsoráztunk. Hányingerem volt, és csak pár falatot ettem Zita isteni lasagnéjából. A borospoharam érintetlen maradt, és csak egy pár korty vizet tudtam leerőszakolni. Dante rám nézett a pohara fölött.

– Jól vagy? Alig értél az ételhez.

– Nem érzem jól magam. Talán gyomor-bél hurutom van.

Felvonta a szemöldökét.

– Szóljak Zitának, hogy főzzön neked teát és csirkehúslevest?

Nem bírtam megállni, hogy ne mosolyogjak.

– Kösz, de azt hiszem, csak korán lefekszem.

Felálltam, és az asztal szélébe kellett kapaszkodnom, amikor megszédültem. Dante azonnal mellettem termett.

– Hívjam az orvost?

A fejemet ráztam, de azonnal meg is bántam.

– Nem. Jobban leszek, ha lefekszem.

Dante nem tágított mellőlem, felkísért az emeletre, a kezével a csípőmön.

Figyelt, miközben pizsamába bújtam. Aztán a paplan alá.

– Akarod, hogy csatlakozzak hozzád? – kérdezte.

Tétováztam.

– Nem hiszem, hogy elég jól vagyok a szexhez.

Dante leült az ágy szélére.

– Nem így értettem, Valentina. Nem vagyok ilyen gazember.

– Csak azt hittem… – Elharaptam a mondta végét. – Általában csak akkor közelítesz hozzám, ha le akarsz feküdni velem.

Dante beszívta a levegőt, aztán megcsóválta a fejét.

– Szeretnéd, ha itt maradnék veled, amíg elalszol?

Nem akartam követelőzőnek tűnni, de ennél is jobban vágytam arra, hogy velem maradjon. Az ő gyermeke növekedett a testemben, és elmondom neki, ha a nőgyógyászom megerősíti a teszt eredményét.

– Nem akarlak távol tartani a munkától.

Dante a fejtámlának dőlt, a lába lelógott az ágyról, hogy a cipője ne érjen az ágyneműhöz. Közelebb csúsztam hozzá, és a hasára fektettem a fejemet. Lecsukódott a szemem, amikor az ujjai masszírozni kezdték a fejbőrömet. Talán a baba közelebb hoz bennünket egymáshoz. Ez működött néhány házaspárnál az Outfitben.

A nőgyógyászom másnap megerősítette, hogy terhes vagyok, és a hetedik hétben járok.

Alig bírtan elfojtani az izgalmat és az idegességet, amikor utána hazamentem. Dante nem volt a dolgozószobájában. Felhívtam Bibit, és hoztam magamnak pár szelet üres pirítóst a konyhából, aztán elnyúltam a kanapén, és reméltem, hogy a pirítós megmarad bennem. A nőgyógyászom szerint még hetekig tarthat a hányinger, de nagyon reméltem, hogy azon szerencsések közé tartozom majd, akik csak rövid ideig szenvednek a reggeli rosszullétektől.

Egy ajtó hangos csapódására ébredtem, és zavartan felültem. Beletelt egy pillanatba, mire rájöttem, hogy elaludtam a nappaliban. Nehéz léptek haladtak el a nappali ajtaja előtt, aztán tartottak a hall vége felé. Felálltam, megigazítottam a ruhámat és a hajamat, és Dante dolgozószobájába mentem. Az ajtó csukva volt, mint mindig. Bekopogtam, és beléptem.

Dante az íróasztal mögött ült, viharos arccal. Az ajtófélfának dőltem. Felnézett, de nem szólt egy szót sem.

– Mi történt? Az oroszok okoznak gondot?

Franket nem említettem, nem akartam emlékeztetni Dantét a hibámra.

Hátradőlt a széken, és megrázta a fejét.

– Nem, kivételesen nem az oroszok a probléma – felelte hidegen. – A sajátjaink vették át a feladatot.

A homlokomat ráncoltam.

– Ezt hogy érted? Elárult az egyik embered?

– Úgy tűnik, hogy nem lesz esküvő.

– Úgy érted, hogy Gianna és Matteo között? Miért? Megint veszekedtek?

– Egy veszekedés nem akadályozná meg Matteót abban, hogy feleségül vegye a Scuderi lányt. A megszállottja. Nem, a lány elszökött.

Beléptem a helyiségbe, és felültem az asztal szélére, megdöbbentett a hír.

– Gianna elszökött otthonról? De hogy sikerült elmenekülnie a testőreitől?

Kételkedtem benne, hogy Scuderi egy másodpercre is őrizet nélkül hagyta volna. Gianna ahhoz túlságosan nehéz eset volt.

– Találkozóm volt Roccóval, de még nem ismerek minden részletet.

– New York nem lesz boldog. Gondolod, hogy ez ismét háborúhoz vezet közöttünk?

Száraz mosolyra húzódott Dante ajka.

– Kétlem. Gianna akkor szökött meg, amikor éppen látogatóban volt a nővérénél, Ariánál, szóval ez legalább annyira a Vitiellók hibája, mint a miénk.

– Akkor ez az ő saruk. Hogyan lehetne a mi hibánk, ha Gianna az ő területükön volt?

– Az emberek azt fogják mondani, hogy Scuderiék nem nevelték jól a lányukat. Néhányan tűnődni kezdenek, hogyan képes egy consigliere ellenőrzés alatt tartani a katonáit, ha még a saját lányát sem tudja. Néhányan akár még azt is gondolhatják, hogy rossz fényt vet rám, hogy olyan embertől fogadok el tanácsot, akinek ilyen zabolátlan a lánya.

– Ez nevetséges. Gianna mindig féktelen volt. A testvérei tökéletesen viselkednek, szóval senki sem okolhatja Scuderit vagy téged.

Eszembe jutott, mit mondott Gianna a szökésről, amikor beszéltem vele. Talán komolyabban kellett volna vennem? Azt hittem, hogy csak a gőzt ereszti ki.

– Én nem vagyok benne annyira biztos. És ki állítja, hogy Aria nem segített a húgának elszökni?

Elkerekedett a szemem.

– De Giannának Aria sógorához kellett volna feleségül mennie. Elárulta volna a saját férjét, ha segít elszökni a húgának.

Dante bólintott, ugyanazzal a hideg mosollyal az arcán.

– Nagyon kellemetlenül mennek majd a dolgok.

Szórakozottan megsimogattam a hasamat.

– Mit fogsz csinálni? Matteo lemondta már az esküvőt?

– Ó, nem. Matteónak esze ágában sincs lemondani az esküvőt. Eltökélte, hogy megtalálja Giannát. Már keresi. – Felsóhajtott. – Scuderi két katonáját küldi Matteóval. Hármuknak a lány nyomára kell akadniuk. Profik, Gianna pedig egy oltalmazott lány, aki semmit sem tud a való világról.

Éreztem, hogy ismét közeledik a hányinger, de harcoltam ellene.

– Ne becsüld le Giannát! Ha van valaki, aki képes megcsinálni, akkor ő az.

– Talán. De forrófejű is, és emiatt előbb-utóbb hibát követ majd el.

Mély lélegzetet vettem a fogaimon keresztül, amikor ismét felfordult a gyomrom. Dante kutatóan nézett az arcomba.

– Sápadtnak látszol. Még mindig nem vagy jól? Talán beszélned kéne az orvossal.

– Nem, én…

Nem sikerült befejeznem a mondatot, mert elöntött a hányinger újabb hulláma. Kirohantam Dante dolgozószobájából a vendégfürdőszoba felé. Nem érnék fel a sajátunkba az emeletre. Amint a vécécsésze fölé hajoltam, azonnal ki is jött belőlem minden, amit reggel ettem. Epe égette a torkomat. Egy pillanatra lehunytam a szememet, ahogy a vécécsészébe kapaszkodtam. Nem segített a hányingeren; ha lehet, csak még rosszabb lett tőle.

Felpattant a szemhéjam, amikor lépteket hallottam magam mögött, és megjelent a szemem sarkában Dante fekete Budapest cipője. Gyorsan lehúztam a vécét, és talpra tántorogtam. Dante megragadta a karomat, hogy megtartson, amikor megtántorodtam.

– Valentina? – Zavar érződött a hangjából.

Kiöblítettem a számat a mosdókagylónál, és megmostam az arcomat. Egész idő alatt éreztem magamon Dante tekintetét. Felé fordultam, bágyadtan mosolyogtam.

– Jól vagyok.

Dantén látszott, hogy nem győztem meg. Követett az előtérbe, aztán fel a hálószobánkba. Le akartam cserélni a blúzomat. Nem bírtam kiverni a fejemből a gondolatot, hogy hányásszaga van. Tudtam, hogy Dante gyanakszik, de nem akartam beszélni neki a kisbabánkról, amikor ilyen rossz hangulatban volt Gianna miatt. Inkább titokban tartom még egy kis ideig.

A derekamra tette a kezét.

– Tudod, hogy utálom, amikor titkolózol előttem. Ne váljon szokásoddá!

A szemébe néztem, a hasamra szorítottam a tenyeremet. Dante követte a tekintetemet, megfeszült a teste.

– Terhes vagyok – mondtam nyugodtan, reménykedve.

Nem is tudtam, mire számítsak. Tudtam, hogy Dante nem különösebben érzelmes típus, de legalább az öröm némi szikrájában reménykedtem. De csak gyanakvás sugárzott az arcáról. Hátrált egy lépést, kemény és számító volt a tekintete.

– Terhes?

– Igen. Nem védekeztünk, szóval nem tudom, miért játszod meg a döbbentet. Nem az volt az egyik oka, hogy elvettél, hogy örököst akarsz?

– Az apám akarta, hogy ezért nősüljek meg újra.

– Szóval nem akarsz gyerekeket?

Dante összeszorította az ajkait.

– Az enyém?

Most rajtam volt a sor, hogy eltántorodjam tőle, sokk és fájdalom hasított belém. Megszólalni sem tudtam. Tényleg azt kérdezte, amire gondolok? Mindjárt kiborulok.

– Válaszolj a kérdésemre – szólalt meg Dante halkan.

– Természetesen a te gyereked. Te vagy az egyetlen férfi, akivel lefeküdtem. Hogyan kérdezhetsz egyáltalán ilyesmit? Hogy merészeled?

– Nem követem nyomon minden lépésedet, és sok olyan férfi jár a kaszinóba, aki nem mondana nemet rá, hogy veled töltse az éjszakát. Szokásoddá vált, hogy eltitkolsz előttem dolgokat. Emlékeztesselek talán Frankre?

El sem hittem, amit hallok. Nem akartam elhinni. A csalódottság és düh könnyei égették a szememet. A terhesség is csak rontott a temperamentumomon és az érzelmességemen.

– Hogyan mondhatsz egyáltalán ilyesmit? Soha nem adtam rá okot, hogy ezen a téren kételkedj bennem. Lojális vagyok ehhez a házassághoz. Van különbség a megcsalás és aközött, hogy nem beszélek neked Frankről.

Dantén még mindig nem látszott, hogy meggyőztem.

– Az első feleségemmel évekig próbálkoztunk, hogy teherbe essen. Nem sikerült. Mi ketten nem egészen négy hónapja vagyunk házasok, és te máris terhes vagy.

– Nem tudom, miért teszel úgy, mintha ez lehetetlenség lenne. Megmagyaráz mindent, ha meddő volt az első feleséged. Jártatok orvosnál? Vagy azt hitted, hogy te vagy terméketlen?

– Soha nem voltunk orvosnál, hogy kiderüljön, miért nem lett gyerekünk. Nem mintha közöd lenne hozzá. Nem fogom megvitatni veled az első házasságomat.

Tudtam, hogy miért nem mentek orvoshoz. A maffiózók ostoba büszkesége. Inkább élnek tudatlanságban, mint megkockáztassák, hogy közlik velük, hogy vaktölténnyel tüzelnek.

– Szar ügy. Most megvitatjuk. Tudom, miért nem akartad kideríteni. Nem akartad tudni az igazságot, mert aggódtál, hogy megkérdőjelezi a férfiasságodat, ha a te hibád, hogy a feleséged nem tud teherbe esni. De most már tudjuk, hogy nem a te hibád volt. Carla volt meddő.

Magamban szemrehányást tettem a szóhasználatért. Nem akartam kritizálni egy halott asszonyt.

Dante a fejét rázta.

– Megmondtam, hogy nem akarok Carláról beszélni.

– Miért nem? Mert még mindig szereted őt? Mert nem tudsz továbblépni? – Dante megmerevedett. – Sajnálom, hogy elveszítetted Carlát, de most én vagyok a feleséged.

Hirtelen mintha minden eddig felgyülemlett feszültség kirobbant volna belőlem.

Látszott Dantén, hogy mindjárt elveszíti az önuralmát, és azt akartam, hogy megtörténjen. Belefáradtam a mesterkélt nyugalmába, a hideg logikájába.

– Annyira elegem van abból, hogy kurvaként kezelsz. Napközben ügyet sem vetsz rám, éjszakánként pedig hozzám jössz szexért. És most azzal vádolsz, hogy megcsaltalak? Néha azt hiszem, akarattal okozol nekem fájdalmat, hogy kartávolságra tarts magadtól. Mikor lépsz már végre tovább? A feleséged négy éve halott, ideje, hogy abbahagyd az önsajnálatot, és rádöbbenj, hogy az élet megy tovább. Mikor ereszted el végre egy halott asszony emlékét, és döbbensz rá, hogy van valaki az életedben, aki veled akar lenni?

Dante figyelmeztetés nélkül előttem termett, dühtől és szomorúságtól villogott a szeme.

– Ne beszélj róla!

Dacosan felemeltem a fejemet.

– Ő halott, és nem jön vissza, Dante.

Ökölbe szorította a kezét az oldalánál.

– Ne beszélj róla többet!

Figyelmeztetés érződött a hangjából.

– Vagy mi lesz? – csattantam fel, bár a Dante szemében villogó haragtól végigfutott a hátamon a hideg. – Meg akarsz ütni? Csak tessék! Aligha lehet rosszabb, mint a kés, amellyel hátba szúrtál, amikor azzal vádoltál, hogy egy másik férfi gyermekét hordom a szívem alatt.

Ez nem igazán volt igaz. Ha rám emeli a kezét, akkor egyszer és mindenkorra vége ennek a házasságnak. Tudtam, hogy a világunkban néhány nő elfogadta a fizikai erőszakot – sokuknak nem is volt más választása, és Bibiana is közéjük tartozott –, de én megesküdtem magamnak, hogy soha nem fogok ebben meghajolni egy férfi előtt. Elhomályosult a látásom a buta könnyektől, de visszakényszerítettem őket. Nem fogok sírni Dante előtt.

– Annyira lefoglal az emlékének a tiszteletben tartása és annak a képnek a védelme, amelyet magadban őrzöl, hogy nem is tudatosul benned, milyen rosszul bánsz velem. Nem a saját hibádból veszítetted el az első feleségedet, de engem azért veszítesz majd el, mert őt nem tudod elengedni.

Dante rám meredt, teljesen le volt dermedve. Képtelenség volt követni a szemében átsuhanó milliárdnyi érzelmet, és túl fáradt voltam hozzá, hogy megpróbáljam. Elléptem mellette, és nem próbált megállítani. Egyáltalán nem mozdult.

– Átköltözöm a vendégszobába. Nincs elég hely a hálószobánkban nekem és a múltad emlékeinek. Ha egyszer majd úgy döntesz, hogy adsz egy esélyt ennek a házasságnak, akkor majd bocsánatot kérhetsz tőlem azért, amit mondtál. Addig végeztem kettőnkkel.

Felsiettem a lépcsőn. Dante nem próbált meg követni. A vendégszobák mindig elő voltak készítve a látogatók számára. Bementem az elsőbe, örültem, amikor becsukódott mögöttem az ajtó, és bebújtam az ágyba. Talán megpecsételtem ma a házasságom sorsát, de képtelen voltam visszatérni ahhoz, ahogyan korábban mentek a dolgok. Inkább választom a szakítást. Természetesen nem válhattam el Dantétól, és ő soha nem engedné ezt meg, nem is ezt akartam, de teljesen elválaszthatnánk egymástól az életünket úgy is, hogy házasok maradunk. Sok pár csinálta ezt a világunkban. Töltjük a napjainkat, mint eddig, külön ágyban alszunk, és megjátsszuk a házaspárt a nyilvánosság előtt. Közösen kell felnevelnünk a gyermekeinket, de a legtöbb férfi egyébként is háttérben maradt ezen a téren. Dante óhatatlanul járni kezd majd a Club Palermóba, vagy talál magának szeretőt, mint olyan sok maffiózó, én pedig minden energiámat arra fordítom majd, hogy gondoskodjak a gyermekeinkről. Sok asszony rosszabbul járt, mégis belebetegedtem a gondolatba, hogy ilyen legyen a jövőm, ám nem tehettem úgy, mintha Dante nem mondta volna nekem azokat a borzalmas dolgokat.

Most már nem az én kezemben volt a dolog. Danténak kellett eldöntenie, hogy a múltban akar-e élni vagy a jövőben velem.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Dante nem kért bocsánatot. Sem a veszekedésünk utáni napon, sem az azt követő hetekben. Talán nem kellett volna meglepetésként érnie. Bibi kísért el a tizedik hétben esedékes vizsgálatra a nőgyógyászhoz. Nem is beszéltem róla Danténak. Ha nem akart tudomást venni a tényről, hogy terhes vagyok, akkor ez az ő problémája.

A vizsgálat után egy héttel meglátogatott bennünket Ines, Dante testvére, és a férje, Pietro. Az esküvő óta csak kétszer találkoztam Inesszel, mivel négy hete adott életet a harmadik gyermekének. Zita készítette a vacsorát, mert most már többnyire túl fáradt voltam a főzéshez, és csak a látszat kedvéért rángattam el magam a munkába.

– Megfoghatom? – kérdeztem, amikor Ines kiemelte a lányát a babaülésből.

Kutatóan nézett rám, aztán odaadta nekem a babát, aki apró nyálbuborékokat fújt, és olyan cuki volt, hogy el sem lehet mondani. Az ikrek a háttérben civakodtak, de le sem tudtam venni a szemem a karomban tartott kicsi lányról. Bevittem a nappaliba, gügyögtem neki. Felpillantottam, és láttam, hogy Dante engem néz, szinte melegség sugárzik a szeméből. Azonnal lehorgasztottam a fejemet.

Később, vacsora után Inesszel bementünk a könyvtárba, hogy beszélgessünk, míg a férfiak és az ikrek a nappaliban maradtak. Ines szoptatni kezdte a lányát, aztán megértően rám nézett.

– Terhes vagy, igaz?

– Honnan tudtad? Még nem mondtam el senkinek.

Nem arról volt szó, hogy nem akartam, de Dante döntése volt, hogy nyilvánosságra hozza-e.

– Nem ittál bort vacsora közben, és állandóan a hasadhoz értél.

Elpirultam.

– Nem tudtam, hogy ennyire nyilvánvaló.

– Egy férfi számára talán nem. Még nem látszik rajtad.

– Kérlek, ne beszélj róla a szüleiteknek! Nem hiszem, hogy Dante tudatni akarja másokkal.

Ines megigazította a karján a lányát, aki túl nyűgös volt ahhoz, hogy rendesen szopjon.

– Miért nem?

Fura volt belegondolni, hogy nem egészen egy év múlva én is ilyen leszek.

Vállat vontam.

– Gondjaitok vannak? Nem örül neki, hogy terhes vagy?

– Azt hiszem, időre van szüksége, hogy megszokja a gondolatot.

– Valami hülyeséget csinál, igaz? A fivérem. Tudom, milyen makacs tud lenni.

– A makacs nem is kifejezés. Kért valaha bocsánatot tőled, ha valami rosszat csinált?

Ines felnevetett.

– Nem. Néha úgy gondolom, ki sem tudja mondani ezt a szót. Legtöbbször próbál ügyet sem vetni a problémára, amíg végül feladom, és nem is várok már tőle bocsánatkérést.

Ismerősen hangzott.

– Egy hét múlva lesz Carla halálának évfordulója.

– Ó!

Lemerevedtem. Teljesen el is feledkeztem róla.

– Csak gondoltam, hogy tudnod kell. Dante mindig különösen rossz hangulatban van aznap. Talán próbáld meg elkerülni őt.

Nem okoz problémát.

Végre elmúltak a reggeli rosszullétek, és fizikailag tökéletesen éreztem magam. Amikor kiléptem a vendégszobából június 1-jén, Carla halálának évfordulóján, arra számítottam, hogy Dante vagy nincs itthon, vagy elrejtőzött a dolgozószobájában. Megtorpantam, amikor észrevettem, hogy résnyire nyitva a szoba ajtaja, ahol Dante Carla régi holmiját tartja. Hallottam, hogy kutat odabenn valaki. Dante volt vajon, régi fényképeket nézegetett kettejükről? Eszembe jutott, mit mondott Ines – hogy hagyjam egyedül Dantét –, de már több mint öt hete költöztem ki a hálószobánkból. Hiányoztak az intim pillanatok. A büszkeségtől azonban földbe gyökerezett a lábam. Kinyílt az ajtó, Dante állt a küszöbön, a kezében egy kartondobozzal.

Bocsánatkérőn mosolyogtam.

– Elnézést. Nem akartam…

Elharaptam a mondat végét, nem tudtam, mit mondjak neki.

A dobozra siklott a tekintetem.

– Mit csinálsz?

– Kiviszem ezeket a dobozokat a házból.

– Mindet?

Bólintott.

– Enzo és Taft később majd szétszedi és kidobja a bútort.

Nyeltem egyet.

– Miért?

– Jobban is kihasználhatjuk a helyiséget. Remek gyerekszoba lenne.

Elszorult a torkom.

– Igaz. De még nincs bútorunk a gyerekszobához.

Dante megköszörülte a torkát.

– Elmehetnél vásárolni a következő hetekben.

– Egyedül?

– Elmehetek veled.

Bólintottam.

– Ha ezt akarod.

Nem szólt semmit. Miért nem tudta megkönnyíteni a dolgot mindkettőnk számára? Azt hitte, hogy térdre hullok a megkönnyebbüléstől? Nem is kért bocsánatot. Most először ismerte el, hogy szülők leszünk, és most is csak közvetve. El sem ismerte, hogy ő a gyermekem apja.

– Segítsek cipelni a dobozokat? – biccentettem a szobában mögötte halomba rakott dobozok felé.

– Nem. Semmi nehezet nem szabad cipelned.

– Még nem járok annyira messze a terhességben.

Ismét csend volt a válasz és egy olyan arckifejezés, amelyet nem tudtam értelmezni. Megfordultam, készen, hogy lemenjek a földszintre és megreggelizzek.

– Azt akarom, hogy visszaköltözz a hálószobánkba, Val.

Megálltam. Parancsként megfogalmazott kérés volt. Dante nem kért bocsánatot. Ennek ellenére hallottam, amint azt felelem:

– Rendben.

Aznap este visszatértem a hálószobánkba, és amikor Dante keze simogatni kezdte a hátamat és a seggemet, és azt suttogta, hogy „szükségem van rád”, én bólintottam, és elernyedtem az érintése alatt.

Pár nappal később, miután eljöttem Bibitől, megkértem Enzót, hogy vigyen el a patikába, mert az utóbbi napokban újra kezdődtek a rosszullétek. Enzo szokás szerint az autóban maradt, hogy ne zavarjon. Bibi ráadásul megkért, hogy vegyek neki terhességi tesztet, mert gyanította, hogy állapotos, de nem akarta, hogy Tommaso megtudja, csak dühbe gurulna, ha nem igazolódna be a gyanú. Az a férfi nem érdemelte meg Bibit. A terhességi teszteket kínáló polcok felé tartottam.

– Val – suttogta valaki.

Lassan fordultam meg, mert valahonnan ismerős volt a hang.

Padlót fogtam a döbbenettől, mikor az első férjem arcába néztem. Vállig ért a haja, és sokkal világosabb volt, mint régen. Szemüveget viselt, amelyre aligha lehetett szüksége, és felszedett pár kilót. Szinte felismerhetetlen volt, különösen ebben az öltözetben. Mintha főiskolás diák lett volna, aki most mászott ki az ágyból, és egy csöppet sem érdekelte, mit kap magára. Tökéletes álruha volt.

– Antonio? – kérdeztem remegő hangon, éreztem, hogy mindjárt elájulok.

El sem tudtam hinni, hogy tényleg itt áll előttem, életben és egy darabban. Hogyan lehetséges ez? Megtalálták a holttestét, egy szörnyen összeégett testet fej nélkül.

– Psszt! – csitított gyorsan. – Ne olyan hangosan!

Antonio közelebb lépett, és szorosan átölelt. Először merev voltam, mint egy deszka, de aztán elernyedtem az ölelésében.

– Sietnünk kell. Láttam a testőrödet odakinn az autóban. Nem akarom, hogy gyanakodni kezdjen, és bejöjjön.

Könnyek égették a szememet. Elhúzódtam, a tekintetem végigsiklott az ismerős arcon.

– Életben vagy.

Elmosolyodott. Nem volt igazi mosoly.

– Igen.

– Frank tudja?

– Igen, ezért akart találkozni veled. Én küldtem.

– Miért nem mondta?

– Mert előbb tudni akartam, kihez vagy lojális.

Lojális? Antonio aggódott, hogy beszélnék róla Danténak? A homlokomat ráncoltam.

– Rendben… miért próbált megölni valaki, amikor találkoztam vele?

Antonio felnevetett.

– Nem próbáltalak megölni. Jóval a fejed fölé céloztam. Segítenem kellett Franknek. Dante megölte volna, ha nem csinálok valamit.

Így sem tetszett, hogy a közelembe célzott. A golyók nem egészen fél méterrel a fejem fölött csapódtak a falba.

– Szóval egész idő alatt ott voltál, és nem szóltál nekem?

– Dante és a testőrei pont akkor jelentek meg, amikor előléptem volna. Mindent elrontott.

– Hogyan sikerült egyáltalán követned ide anélkül, hogy Enzo bármit észrevett volna?

– Valaha én is közéjük tartoztam. Bármikor túl tudok járni annak a fickónak az eszén.

Kavargott a fejem. Hátráltam tőle egy lépést.

– Sírtam a sírodnál! Hónapokig sirattalak.

– Tudom – felelte. – De nem beszélhettem neked a tervemről.

– Miért nem? Az nem okozott neked problémát, hogy elmond Franknek.

Antonio esedezve nézett rám.

– Nem akartalak belerángatni ebbe. Túl veszélyes lett volna.

– Kinek a holttestét találták meg? Nála volt a kedvenc késed.

– Csak egy hajléktalan idegen – felelte elutasítóan.

– Megölted, és úgy állítottad be, mintha az oroszok végeztek volna veled?

Antonio bólintott, büszkeségtől csillogott a szeme.

– Levágtam a fejét, hogy ne tudjanak a fogaim alapján azonosítani.

Döbbenten meredtem rá.

– Az Outfit bosszút állt érted, miután rád találtak! Megtámadták az oroszokat, és sokat megöltek közülük.

– Az oroszok halált érdemelnek. A világ jobb hely nélkülük.

A világ jobb hely lenne sok ember nélkül, akit ismertem.

– Nem tudom elhinni, hogy nem mondtad el nekem. Azért mentem feleségül hozzád, hogy segítsek neked, és nem bíztál bennem eléggé ahhoz, hogy bevonj a tervedbe. Soha nem jutott eszedbe, hogy talán én is ki akarok szállni ebből az életből?

– Igenis bíztam benned. Még mindig bízom, Val. Kevés emberben bízom meg jobban, de ebbe nem vonhattalak bele. És hogyan vihettelek volna magammal? Gyanús lett volna, ha eljátsszuk a te halálodat is.

Nem láttam be, hogyan tűnt volna még gyanúsabbnak. Megrendezhettünk volna egy bűntény helyszínét a házunkban, és elégethettünk volna két holttestet. De nem akartam volna egy ártatlan ember halálát, szóval nem követhettem volna Antoniót. Végül is nem szerettem úgy, mint a házasságunk kezdetén.

– És őszintén, tényleg magad mögött akarod hagyni ezt az életet?

Megráztam a fejemet. Csak ezt az életet ismertem. Azt sem tudnám, hogyan kell funkcionálni a normális társadalomban. Kutatón néztem az arcába.

– De miért vagy itt? Ha magad mögött akartad hagyni ezt az életet, akkor nem kimondottan bölcs dolog találkozni velem. Miért vagy még egyáltalán Chicagóban? Nem kellene valahol a karibi térségben vagy Dél-Amerikában lenned, élvezni az újdonsült szabadságodat a maffiától?

– Hallottam, hogy férjhez mentél Dante Cavallaróhoz.

– Nem ezért jöttél vissza – gúnyolódtam. – Miért jöttél volna elő emiatt a búvóhelyedről? Biztonságban voltál.

Antonio elfordította a fejét. Látszott rajta, hogy vonakodik válaszolni a kérdésemre.

– Megpróbáltam. Frankkel próbálkoztunk egy másik élettel, egy normális élettel. Volt elég pénzem, hogy egy ideig kényelmesen éljünk Mexikóban, aztán az volt a terv, hogy állást keresünk, úgy élünk, mint a normális emberek.

– És?

– Nem bírtam csinálni, Val. Próbáltam dolgozni, de megalázó volt olyan munkát végezni, mintha egy senki lennék, fillérekért dolgozni, pénz nélkül élni. Halálra untam magam. Egy ideig próbálkoztam Frank kedvéért, de rájöttem, hogy boldogtalan vagyok, így úgy döntöttünk, hogy visszatérünk Chicagóba.

– De miért? Aligha sétálhatsz be Dante dolgozószobájába, és közölheted vele, hogy életben vagy. Megszegted az esküdet, amikor elhagytad az Outfitet. Elárultad őket. Nem fognak tárt karral fogadni.

Antonio mogorván bólintott.

– Tudom. Azt hiszed, hogy nem tudom?

Leesett a tantusz.

– Azt akarod, hogy beszéljek Dantéval, hogy megbocsásson neked? Azt akarod, hogy előálljak valami őrült hazugsággal, hogy megmentsem az életedet?

Nem tudtam, van-e egyáltalán bármi, amit tehetnék vagy mondhatnék, és megakadályozná, hogy Dante golyót röpítsen Antonio fejébe. Megsértette a maffia legfőbb szabályát. Az ember nem hagyhatta ott csak úgy az Outfitet. Az egy életre szólt.

Antonio megragadta a vállamat, esedezett a tekintetével.

– Ha tehetném, visszacsinálnám. Nem hagynálak hátra özvegyként. Tudod, hogy szeretlek, ugye, Val?

Lassan kifújtam a levegőt.

– Tudom, Antonio. Nem egyszer mondtad, hogy úgy szeretsz, mintha a húgod lennék.

Antonio még közelebb húzott magához.

– Talán ennél többként is tudnálak szeretni. Talán többek lehetnénk megjátszott párnál, ha ismét megpróbálnánk.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Vissza akarok térni a régi életemhez, hozzád. Most igaziból meg akarom próbálni.

Soha életemben nem voltam még ennyire összezavarodva.

– Antonio, ott van neked Frank. Vele mi lesz? Te meleg vagy.

Antonio kerülte a tekintetemet.

– Tudom. De te lehetnél a kivétel. Frank nem bánná, ha úgy viselkednék, ahogyan egy férjnek kell. Nem zavarja, ha osztozkodtok.

Pislogtam, majdnem elnevettem magam.

– Te egy… szerelmi háromszöget akarsz?

Nem tudtam, mi másnak nevezhetném. Túlságosan nevetséges volt még ahhoz is, hogy fontolóra vegyem.

Antonio a legkedvesebb mosolyát villantotta rám. Azt, amelyik felidézte a közös fiatalságunk emlékeit, amellyel korábban számtalanszor manipulált.

– Most már Dante felesége vagyok. Már nem te vagy a férjem. Halottnak nyilvánítottak.

– Nem lehetsz Dante felesége, ha nem vagyok halott, mert még érvényes a házasságunk.

– Tudod, hogy Dante esetleg vonakodik beleegyezni az őrült javaslatodba, ugye?

Az egész szürreális volt. Talán nem is valódi a beszélgetésünk. Talán alszom és álmodom.

– Igen. Nem engedné meg, és megölne, ha megtudná, hogy életben vagyok. Ezért van szükségem a segítségedre.

Ólomsúlyként nyomott a rettegés.

– Miféle segítségre?

– Tudom, hogy nem akartál feleségül menni Dantéhoz. Mindig is hideg gazember volt. Nem lehetsz vele boldog.

– Antonio – könyörögtem. – Bökd már ki!

– Amikor úgy döntöttem, hogy visszatérek Chicagóba, megkerestem egy pár volt barátomat, akiknek nem tetszik különösebben az, ahogy a Cavallarók irányítják az Outfitet, különösen Dante az új szabályaival. Azt mondtam nekik, hogy azért rendeztem meg a halálomat, mert elegem volt, hogy a Cavallarók alatt szolgáljak. Tárt karokkal fogadtak. Ugyanúgy változást akarnak, ahogyan én. Dante nem régóta capo. Ez a tökéletes pillanat arra, hogy változást kényszerítsünk ki.

Nyeltem egyet, aggódtam, hová fog kilyukadni.

– Kik azok a barátok?

Antonio a fejét rázta.

– Nem árulhatom el neked, de a legjobbat akarják az Outfitnek. Amint hatalomra kerülnek, biztonságban visszatérhetek, és ismét az Outfit tagja lehetek.

– Elárultad nekik, hogy meleg vagy?

– Még nem, de idővel elmondom.

– Nem fognak elfogadni téged.

– Ezért majd akkor aggódom, ha eljön az ideje. Csak az számít, hogy ismét Chicagóban élhetek, visszatérhetek hozzád.

– Mit akarsz tőlem? – kérdeztem csöndesen.

– Túl kockázatos nyíltan Dantéra támadni. Nem akarunk nyílt háborút. Minden a helyére kerül, amint Dantét eltettük az útból. Az öreg Fiore Cavallarótól könnyebb lesz megszabadulni, ha a fia halott. De szükségünk van rád ahhoz, hogy működjön a tervünk.

Antonio kivett a zsebéből egy apró fiolát, és körülnézett, de rajtunk kívül nem volt vásárló, csak egy idős hölgy beszélgetett a pultnál a patikussal. Felém nyújtotta a fiolát.

– Te vagy az egyetlen, akiben eléggé megbízom, és aki közvetlenül Dantéhoz fér.

– Mi ez? – suttogtam, bár tudtam a választ.

– Méreg, Val. Csak annyit kell tenned, hogy Dante italába csempészed, és meg is szabadulsz tőle.

Elhátráltam, kiléptem Antonio szorításából. Görcsölt a gyomrom.

– Azt akarod, hogy megöljem a férjemet?

– Én vagyok a férjed, Val. – Antonio megragadta a kezemet, magához húzott, könyörgött a tekintetével. – Úgy szeret téged, ahogyan én? Fontos vagy egyáltalán neki? Mi ketten egész életünkben ismertük egymást.

Nem kaptam levegőt. Kutatón néztem a szemébe, hátha látom a jelét, hogy csak viccel, de semmit nem találtam. Felém nyújtotta a fiolát.

– Vedd el!

Fogtam a fiolát, a benne lévő színtelen folyadékra meredtem.

– Nem fogja észrevenni. Íztelen és szagtalan, ne aggódj!

De nem tettem zsebre a fiolát. Képtelen voltam akár csak egy izmomat is megmozdítani.

– Gyorsan hat. Izomlazító, leállítja a szív és a tüdő működését. Gyorsabb halál, mint amilyet érdemel.

– Tényleg azt akarod, hogy meggyilkoljak valakit? – Majdnem színtelen volt a hangom. – Megölnek, ha valami rosszul megy, és elkapnak.

Pontosabban Dante valószínűleg saját kezével nyír ki egy ilyen árulás után.

– Túl okos vagy ahhoz, hogy elkapjanak, Val. És pillanatok alatt átvesszük a hatalmat, miután meghalt. A védelmem alatt leszel. Minden rendben lesz.

Antonio lehajolt, és gyengéden megcsókolta a számat. Túlságosan döbbent voltam ahhoz, hogy elhúzódjak. Lassan becsúsztattam a fiolát a táskámba.

– Ma éjjel kellene megcsinálnod. Minél előbb lépünk, annál jobb. Nem akarom megkockáztatni, hogy sokkal tovább Chicagóban rejtőzzem.

– Tud erről Frank?

Meg kellett kérdeznem, tudnom kellett. Próbáltam elfojtani a könnyeket.

– Igen. Az ő ötlete volt, ami azt illeti. Szerinte ez biztonságosabb, mint tűzharcot kockáztatni. Dante átkozottul jó céllövő, és a gazember mindig éber, kivéve, amikor otthon van.

Antonio szélesen mosolygott. Csak eszköz voltam a számára – már megint. Korábban az iránta való érzéseimet használta arra, hogy rábeszéljen egy látszatházasságra, most pedig manipulálni akart, hogy megöljem a férjemet. Talán meg kellett volna próbálnom lebeszélni róla, de gyanakodni kezdett volna, amint megpróbálom, ismét elrejtőzik, és máskor támad Dantéra. Túl kockázatos volt.

– Tényleg jobban érezném magam, ha tudnám, kik a barátaid. Benned bízom, de mi a helyzet velük?

– Én megbízom bennük.

Könyörögve néztem rá.

Antonio kisimított egy hajtincset az arcomból. Olyan gyengéd és szeretetteljes gesztus volt, hogy elárasztottak az érzelmek. Biztosan észrevette, mert bólintott.

– Egy nevet elárulhatok, de a többiek titokban maradnak, amíg rendeződnek a dolgok.

– Rendben.

– Raffaele, ismered őt a kaszinóból, ugye?

Ó, ismertem Raffaelét. És ő volt az utolsó az Outfitben, aki valaha is elfogadta volna Antonio homoszexualitását.

– Igen, ismerem.

Közel álltam hozzá, hogy sírva fakadjak. Úgy tettem, mintha az órámra néznék, hogy titkoljam Antonio előtt. Akkor emeltem csak fel a fejemet, amikor már biztos voltam benne, hogy uralkodom az érzelmeimen.

– Akkor ma este megteszed? – kérdezte Antonio szinte mohón. – Értem, értünk?

Megpaskoltam a táskámat, amely a fiolát rejtette, aztán felnyúltam, és a kezembe fogtam Antonio arcát.

– Tizennégy éves korom óta szeretlek. Olyan boldog voltam, amikor összeházasodtunk.

Antonio elmosolyodott, áradt a szeméből az elégedettség.

– Tudom, Val. Jobb férjednek kellett volna lennem.

Igen, annak kellett volna lenned.

– De hamarosan minden megváltozik. És ezúttal minden jobb lesz.

Bólintottam. Nem, nem lesz.

Elhúzódtam.

– Vissza kell mennem a kocsihoz, mielőtt Enzo gyanút fog.

– Itt a telefonszámom. Hívj fel, amint végeztél, rendben?

Egy papírdarabot csúsztatott a zsebembe.

Ismét bólintottam.

– Mondj búcsút Danténak a nevemben – kacsintott rám Antonio.

Még mindig annyira biztos volt a hatalmában, amelyet régen birtokolt felettem, de én már nem voltam az a rajongó, naiv lány, mint egykor.

Sarkon fordultam, és lassan kisétáltam a patikából, vissza a kocsihoz.

Isten veled!

HUSZADIK FEJEZET

Forgattam a kezemben a fiolát. A könnyek mostanra felszáradtak, forró és ragacsos volt az arcom a sírástól, de meghoztam a döntést. Csak egyetlen dolgot tehettem. Felhangzottak Dante léptei a folyosón, és gyorsan zsebre vágtam a mérget. Kinyílt az ajtó, és Dante lépett be, aztán meglepett arccal megtorpant, amikor meglátta, hogy az ablak előtt állok.

– Mit keresel itt, Valentina? – A tekintete végigsiklott a könnyáztatta arcomon. – Történt valami? Jól vagy?

– Beszélnünk kell.

Lassan becsukta az ajtót, minden mozdulata megfontolt és kiszámított volt. Tudta, hogy történt valami. Nem kellett látnom az arcomat, hogy tudjam, mindent elárult, és nem csupán a duzzadt szemem. Még soha életemben nem ért akkora megrázkódtatás, mint ma. Óvatosan közeledett felém, aztán megállt kissé távolabb, ahol nem érhettem el. Néztem az arcát valami érzelem, némi gyengédség után kutatva, de csak annyit árult el, hogy riadókészültségben van.

Ez volt az az ember, aki azzal vádolt, hogy megcsalom, aki elutasította a meg sem született gyermekünket, mert azt hitte, hogy nem az övé. A férfi, aki sosem engedett közel magához. Fog vajon valaha szeretni? Megtalálom valaha ebben a házasságban, amit olyan kétségbeesetten akarok?

Dante hűvös fürkészése olyan éles változás volt Antonio gyengédsége és könnyed mosolya után. Antonio megígérte nekem, hogy megadja, amit akarok, olyan férj lesz, amilyent megérdemlek. Három éve bármit megtettem volna, hogy halljam tőle ezeket a szavakat, még mérget is csempésztem volna valakinek a poharába, aki holtan akarta látni Antoniót. De valami megváltozott a Dantéval kötött házasságom utolsó hónapjaiban. A szívem továbblépett az egyik elérhetetlen férfitól a másikhoz. Mindannak ellenére, amit Dante mondott és tett, ő volt a férjem, és megszerettem őt, bármilyen ostobaság volt is ez a részemről. Ő volt a gyermekem apja, még ha nem is akarta elhinni.

– Valentina?

Némi türelmetlenség érződött Dante hangjából.

– Ma találkoztam Antonióval.

Dante a homlokát ráncolta.

– Kimentél a sírjához?

– Nem – feleltem hisztérikusan. – Személyesen találkoztam vele. Nem halt meg.

Dante megmerevedett. Láttam rajta, hogy nem biztos benne, hogy hinnie kellene nekem. Valószínűleg azt gondolta, hogy elment az eszem.

– Ezt hogy érted?

Kibuggyantak a könnyeim.

– Ahogy mondtam. Nem halt meg.

Megkeményedtek Dante vonásai, de csöndben maradt.

– Frank ezért lépett kapcsolatba velem. Antonio vele volt aznap éjjel a raktárnál. Ő lőtt ránk, hogy megvédje Franket. Nem az oroszok voltak.

– Miért találkoztál vele anélkül, hogy szóltál volna, miután egyszer már megpróbált megölni téged?

– Nem így volt! Követett ma a patikába.

Gyanakvás sugárzott Dante arcáról.

– Miért nem riasztottad Enzót? Ő hol volt?

Nem férjnek hangzott, úgy beszélt, mintha a főnököm lenne, én pedig az egyik katonája.

– Nem tudom. Sokkot kaptam. Azt hittem, hogy Antonio halott, és aztán hirtelen az arcába bámultam. Végig akartam őt hallgatni. Azt mondta, azért rendezte meg a halálát, hogy elmeneküljön az Outfittól, és Frankkel élhessen.

– És most visszatért. A bocsánatomat akarja? Nem adom meg neki. Remélem, nem várja, hogy meleg fogadtatásban részesítem. Az egyetlen dolog, amiben reménykedhet, az a gyors halál.

Átkaroltam magam.

– Nem akarja a bocsánatodat kérni.

Dante kutatóan nézett az arcomba.

– A halálodat akarja. Ő és páran el akarnak tenni téged és az apádat az útból, hogy átvehessék a hatalmat.

Megfeszült Dante álla.

– Valóban? És hogyan tervezik ezt elérni?

– Antonio megkért, hogy mérgezzelek meg.

Dante mélyen a szemembe nézett.

– Miből gondolta, hogy belemész?

– Mert Antonio biztos benne, hogy még mindig szeretem őt. Mert bízik bennem. Mert valószínűleg mindenki számára nyilvánvaló, hogy milyen boldogtalan vagyok.

A kezem öntudatlanul a még mindig többnyire lapos hasamra siklott. Csak egy pici dudor látszott, amikor meztelen voltam. Dante tekintete követte a mozdulatomat, és enyhült némileg a keménység a szemében.

– És mit mondtál neki?

Dühösen fújtam.

– Elmondanám mindezt neked, ha meg akarnálak gyilkolni? Az is elég rossz volt, hogy házasságtöréssel vádoltál, és nem hittél nekem, mikor azt mondtam, hogy a te gyermekedet várom, bár te vagy az egyetlen férfi, akivel valaha együtt voltam. De ez? Azt gondolni, hogy beleegyezem a megölésedbe, az még nekem is túl sok.

Dante hozzám lépett, és gyengéden megérintette a karomat.

– Nem azt kérdeztem, hogyan döntöttél. Nem hiszem, hogy megölnél. Azt kérdeztem, mit mondtál Antoniónak. Az nem ugyanaz.

– Úgy tettem, mintha beleegyeznék a tervébe. Aggódtam, hogy más módot talál a megölésedre.

– Valószínűleg. És fogadok, hogy megpróbált volna téged is megölni.

Levegő után kapkodtam.

– Antonio sosem bántana engem.

– Biztos vagy benne? Olyan ember, aki tudomásom szerint messzire hajlandó elmenni, hogy elérje, amit akar.

– Nem is tudom. Már semmit sem tudok.

Dante a karomon hagyta a kezét.

– Elárulta neked, hogy ki van még benne?

Zsibbadtan bólintottam.

– Említette Raffaelét, de a többi nevet nem akarta elárulni.

– Rendben – felelte Dante gyengéden. – Kapcsolatba tudsz lépni vele?

– Meg fogod ölni őt.

– Mindnyájukat megölöm, Valentina. Muszáj.

Az elszánt kék szemébe néztem. Nem láttam benne tétovázást, szánalmat, kíméletet.

– Megvan a telefonszáma.

– Küldesz neki egy SMS-t, hogy beadtad nekem a mérget, és most pánikban vagy, mert nem tudod, mit csinálj a holttestemmel. Kérd meg, hogy találkozzon veled újra a raktárnál.

Legördült egy könnycsepp az arcomon. Dante letörölte a hüvelykujjával.

– Tudod, mi a fura? – suttogtam rekedten. – Egy ponton azt hittem, hogy soha többé nem tudnék senkit úgy szeretni, mint Antoniót, bármilyen viszonzatlan volt is az a szerelem. És ma halálra ítélem őt egy másik férfi kedvéért, aki soha nem fog viszontszeretni.

Megdermedtek Dante ujjai az arcomon. Felvillant a szeme, és egy apró részem azt remélte, hogy azt mondja majd, hogy szeret. Megkönnyítette volna a dolgokat. Megköszörülte a torkát.

– Nem szabad sokáig várnunk. Talán rájön, hogy ostobaság volt kapcsolatba lépnie veled, és úgy dönt, hogy ismét elrejtőzik. Előtte el kell érnünk őt.

Elhúzódtam az érintéséből, és bólintottam. A táskámba nyúltam a telefonomért, és az ujjaim a méregfiolához értek. Szólnom kellene róla Danténak. Kivettem a telefonomat, és megnyitottam egy üzenetet. Gyorsan begépeltem, amit Dante mondott, és elküldtem. Utána szorongva meredtem a kijelzőre. Nem egészen egy perccel később megérkezett a válasz.

Találkozzunk 30 percen belül. Hozd a holttestet! Majd én mindenről gondoskodom.

– Szerinte hogyan kellene betennem a holttestedet az autómba?

– A vonszolás működne, gondolom – felelte Dante szárazon.

Felnevettem, aztán elérzékenyültem.

– És most mi lesz? Erősítésre lesz szükséged.

Dante a fejét rázta.

– Egyelőre nem tudom, hogy kiben bízhatok. Addig nem, amíg nem beszéltem Antonióval.

Tudtam, hogy nem csupán beszélni fog vele, és a gondolatra mintha szíven döftek volna.

– De mi van, ha Antonio nincs egyedül? Nem túl kockázatos egyedül menned? Talán meg kellene kérdezned az egyik őrt. Nekik bejárásuk van a házba. Ha holtan akartak volna látni, akkor valószínűleg találtak volna rá módot mostanra, hogy megöljenek.

– Inkább felmérném a helyzetet, mielőtt bevonok márki mást. Kulcsfontosságú, hogy ne tűnjek sebezhetőnek az embereim előtt. Állandóan a kezemben kell maradnia az irányításnak. Egyedül intézem. Hívom a katonáimat, mihelyt többet tudok. Egyébként is látniuk kell, hogy mit teszek az árulókkal.

Nagyot nyeltem.

– Végeznél gyorsan Antonióval? Raffaelétől is megszerezheted az információt, amit akarsz.

– Raffaele esetleg gyanút foghat, és eltűnik, vagy talán nem tud mindent, amit Antonio. Ki kell derítenem, pontosan ki van benne.

A karjára tettem a kezemet.

– Mi van, ha meglőnek?

– Tudok vigyázni magamra. Sok harcot vívtam már életemben. Nem volnék capo, ha nem így lenne.

– Veled kellene mennem.

– Nem – vágta rá Dante azonnal.

– Mi lesz, ha Antonio nem merészkedik elő, amíg nem lát meg engem az autóban? Ha van náluk távcső, akkor látni fogják, hogy te ülsz a volán mögött. Elmenekülnek, és soha nem fogod megtudni, hogy ki áll a puccs mögött.

Dante tisztelettel nézett rám.

– Nem fogom kockára tenni az életedet.

– Nem szállok ki az autóból. Golyóálló, elfelejtetted? Tökéletes biztonságban leszek.

– Ott akarsz lenni, amikor elintézem Antoniót?

Tétováztam. Ezt akartam a legkevésbé.

– Nem – feleltem őszintén. – De nincs más mód. Távozom, mihelyt ellenőrzésed alatt tartod a helyzetet, és hívod az embereidet.

Hosszú ideig csak néztünk egymásra.

– Nem lenne szabad kockára tenned miattam az életedet. És nem csak a te életed a tét.

– Semmi sem fog történni velem vagy a babánkkal. Tudom, hogy megvédesz bennünket.

Dante nem szólt semmit. Azt kívántam, bárcsak mondaná, hogy elhiszi, az övé a baba, bárcsak visszaszívná a bántó dolgokat, amelyeket mondott.

– Akkor menjünk!

Dante a kocsi hátsó ülése alá rejtőzött, míg én vezettem. Enzo furán nézett rám, ahogy kihajtottam a kapun, de nem próbált megállítani. Dante két fegyvert viselt a pisztolytáskában, és volt egy a kezében is. Voltak kések is a padlón, és én is tartottam egy pisztolyt a kesztyűtartóban. Nem mintha sokat segítene. Életemben nem volt még pisztoly a kezemben.

Felgyorsult a szívverésem, amikor befordultam az autóval az elhagyatott raktárépület üres parkolójába.

– Majdnem ott vagyunk – közöltem.

– Ne próbálj meg beszélni hozzám, ha látótávolságba kerülsz Antonióhoz, hacsak nem okvetlenül szükséges. Nem tudhatja, hogy nem vagy egyedül.

Feltűnt a találkozóhely. Antonio az autója mellett állt. Abból, amit láttam, Frank nem volt vele, de nem volt egyedül. Hevesebben kezdett verni a szívem, és izzadt a tenyerem, ahogy szorosabban markoltam a volánt. Volt ott egy második autó is. Raffaele ült benne két férfival, akiket nem ismertem.

– Antonio nincs egyedül – suttogtam, alig mozgatva az ajkaimat.

– Hányan vannak?

– Három másik. Raffale és két férfi, akit nem ismerek fel.

Dante elővette a telefonját, és a füléhez emelte.

– Enzo, készítsd a csapatot! Meg kell szabadulnom pár patkánytól. Csak a belső kört hozd magaddal.

Gyorsan közölte Enzóval a címet, aztán bontotta a vonalat.

Lelassítottam, és reszkető mosolyt erőltettem az arcomra, amikor megálltam pár méterre Antoniótól. Aggodalmasnak tűnt, és egyfolytában Raffaele felé tekingetett, aki kiszállt az autóból, és követte őt egy férfi is a hátsó ülésről. Miért hozta el Antonio Raffaelét a találkozónkra? Raffaele gyűlölt engem. Inkább látna holtan, mint Antonio oldalán.

Mi van, ha Danténak van igaza, és tőlem is meg akart szabadulni? Nem akartam elhinni. Leállítottam a motort. Antonio ismét Raffaelére nézett, aztán elindult az autóm felé. Megfeszültem, de igyekeztem, hogy az arcom ne áruljon el semmit. Már majdnem a kocsihoz ért, amikor a tekintete megállapodott a hátsó ülésen, és hirtelen megtorpant. Egy pillanatig rám nézett, aztán nyitotta a száját, valószínűleg azért, hogy figyelmeztetően felkiáltson. Túl késő volt.

Dante kilökte az ajtót, és Antonióra fogta a fegyvert. A szomorúságtól és a bűntudattól összerándult a gyomrom, amikor az első golyó hasba találta Antoniót. A második egyenesen átment a jobb kezén, amellyel éppen előrántotta volna a pisztolyát. A földre zuhant, a hasára szorította a kezét, eltorzult az arca a fájdalomtól.

Teljes erőből szorítottam a kormányt. Az agyam egy része sikoltozott, hogy vegyem ki a pisztolyt a kesztyűtartóból, hogy legyen valami védelmem, de a másik, hangosabbik része csak sikongatott. Sikongatott kínjában, félelmében és bűntudatában.

Dante a golyóálló kocsiajtó védelméből lőtte ki a következő golyót. Átfúródott a férfi torkán, aki Raffaele után kiszállt az autóból.

Raffaele próbálta elérni a saját kocsija menedékét, egyik golyót lőtte ki a másik után az irányunkba, de egyik sem bírt áttörni a golyóálló ablakon.

Dante kilépett a védelmet jelentő ajtó mögül, amikor Raffaele az autója anyósülése felé repült. Vadul zakatolt a szívem, ahogy kihúzta magát, és nyugodtan célzott. Dante gyors egymásutánban meghúzta a ravaszt, előbb a bal, majd a jobb térdkalácsán találta el Raffaelét, aki a földre zuhant, kínjában eltorzult az arca. A volán mögött ülő férfi a gázra lépett, nem is izgatta magát, hogy becsukja a jobb oldali ajtót, próbált elmenekülni, és menteni a saját életét. Három másik autó, Dante erősítése már szédítő tempóban tartott felénk, de Dante nem engedte elmenekülni az ellenség kocsiját. A gumikra célzott, és egymás után eltalálta őket, amitől a férfi elveszítette az uralmát a kocsi felett, az pedig forogni kezdett, és végül az elhagyott raktárépületnek csapódott. Kinyíltak a légzsákok, betöltötték az autót, és pillanatnyilag eltakarták a sofőrt a szemünk elől.

Most, hogy csönd telepedett a környékre, nagyot fújtam, és egyenesen előre néztem. Kiborultam volna, ha hátranézek, ahol Antonio lassan elvérzett. Nem lett volna szabad hozzám fordulnia, nem lett volna szabad arra kérnie, hogy öljem meg Dantét. Több esze lehetett volna. Most már semmit sem tehettem érte, csak reménykedhettem, hogy Dante nem hosszabbítja meg túl sokáig a kínszenvedését. Elhomályosították a könnyek a látásomat, az ujjperceim kifehéredtek és lüktettek, olyan erősen szorítottam a kormányt. A szemem sarkából láthattam Raffaelét. A lábát nem bírta használni, a karjával vonszolta magát előre, vérnyomot hagyott maga után a poros aszfalton.

Megálltak mellettem az autók Dante erősítésével. Enzo futólag rám pillantott, aztán Dantéhoz kocogott. Nem tudtam, mit beszélnek, de Enzo Raffaeléhez sétált, a nyakánál fogva megragadta, és felrántotta. Raffaele lába természetesen összecsuklott megint, és Enzo vonszolni kezdte, hiába kiabált az a fájdalomtól. Taft segítségével berakta a mellettem álló autóba.

Dante jelent meg az ablakomnál. Arra sem voltam képes, hogy kinyissam. Az ujjaim, a testem, az egész lényem bénultnak tűnt. Dante egy másodperc múlva kinyitotta az ajtót. Leguggolt mellém. Elég szokatlan gesztus volt a részéről ahhoz, hogy a tekintetem megállapodjon az arcán.

– Valentina – szólalt meg Dante óvatosan. – Képes vagy hazavezetni, vagy szeretnéd, hogy az egyik emberem elvigyen?

Téged akarlak. Rád van szükségem, jobban, mint valaha.

– Nem, jól vagyok. Tudok vezetni.

Dante figyelmesen nézett. A haja tökéletesen hátra volt fésülve, az öltönye kifogástalan, mint mindig. Semmi sem utalt rá, hogy az imént ölt meg egy embert, és sebesített meg három másikat.

– Elküldöm veled Taftot – jelentette ki határozottan. – Beletelik némi időbe, mire hazaérek.

Nem kellett többet mondania. Nem akartam többet hallani. Egyszerűen csak bólintottam. Dante felállt, és odaintette Taftot, aki egy szó nélkül becsúszott mellém az anyósülésre. Futólag rám nézett. Valószínűleg úgy néztem ki, mint aki mindjárt kiborul. És pontosan így is éreztem magam.

Dante tétovázott, mielőtt becsukta az ajtót, és hátrált pár lépést a kocsitól. Mintha transzban lettem volna, a gázpedálra léptem. Nem néztem vissza, képtelen voltam rá. Ma délután elbúcsúztam Antoniótól. Nem, valójában már régen búcsút mondtam neki.

Taft egyfolytában felém pillantgatott. Lassan vezettem, de nem tett megjegyzést. Elszorult a torkom, és hányingerem volt, de nem olyan, amilyet a terhességem részeként megtapasztaltam. Ez olyasvalami volt, ami mintha az egész testemet eluralta volna, de harcoltam ellene. Fenn kellett tartanom a látszatot. Dante büszke és erős férfi volt, én pedig a felesége voltam. Nem fogok hányni az egyik embere előtt.

Nem tudom, mennyi időbe telt, mire elértük a birtokot, de egy örökkévalóságnak tűnt. Az idegösszeomlás szélén voltam, amikor végre leparkoltam az autót a garázsban. Kinyitottam az ajtót, és kiszálltam. Összecsuklott alattam a lábam, ahogy elindultam a házba vezető ajtó felé. Erős kezek ragadtak meg a hónaljamnál, és akadályozták meg, hogy a padlóra vágódjak. Színtiszta akaraterőtől hajtva kényszerítettem a lábamat, hogy ne remegjen.

– Jól vagy? – kérdezte Taft. – Felhívjam a főnököt?

– Nem! – vágtam rá gyorsan. – Dolga van.

Elintézni Antoniót. Újabb hullámban tört rám a hányinger. Előreléptem, ki Taft markából, felemeltem a fejemet, merev volt a hátam. Alig kaptam levegőt, de bementem a házba, vasmarokkal szorítottam a korlátot, ahogy felvonszoltam magam az emeletre. A hálószobánkba botorkáltam, egyenesen a fürdőszobába, ahol a vécécsészébe ürítettem a gyomrom tartalmát. Fájdalmasan összerándult a hasam, és egy pillanatra megdermedtem a félelemtől, de már meg is szűnt az érzés.

Felálltam, és lassan, reszketve levetkőztem, hagytam, hogy a holmim szanaszét heverjen a padlón. Megnyitottam a zuhanyt, és a forró vízsugár alá álltam, lehunytam a szememet, és végre hagytam, hogy a zokogás rázza a testemet. A zuhanyzó falának dőltem, és lassan lecsúsztam, míg végül a hideg márványpadlón ültem. Szorosan a mellemhez húztam a lábamat, és sírtam. Sirattam Antoniót, a fiút, akivel felnőttem, a férfit, akit valaha szerettem, aki miatt egyszer már elárultam az Outfitet. De ma hoztam egy döntést, és az Antonio ellen szólt. Tudtam, hogy mit jelent ez a számára, tudtam, hogy aláírtam a halálos ítéletét abban a pillanatban, amikor beszéltem Danténak a tervről. Ám mégsem haboztam. Dantét választottam, és ismét őt választanám. Ő volt a férjem, ő volt a meg nem született gyermekem apja, és ő volt az a férfi, akit szerettem annak ellenére, hogy erre soha nem adott okot. A lábamba fúrtam az arcomat, szenvedtem, annyira szenvedtem, hogy ki sem bírtam. Most már vér tapad a kezemhez. Még jobban sírtam.

Így talált rám Dante. Nem tudtam, mennyi idő telt el, mennyi ideig volt távol. Reszkettem, a bőröm megráncosodott, és kivörösödött a forró víztől. Dante a küszöbön állt pár pillanatig, engem nézett, aztán a zuhanyzóhoz lépett. Nem ugyanaz a ruha volt rajta, amelyben utoljára láttam. Átöltözött. Át kellett öltöznie. Elszorult a torkom. Felnéztem rá, remegtem, és csöndesen sírtam. Benyúlt a zuhanyzóba, még mindig teljesen felöltözve, és elzárta a vizet. Megállapodott rajtam a hideg, kék tekintete, ahogy a padlón lapultam. Aggodalom és együttérzés sugárzott az arcáról, valami nyerssel és sötéttel egyetemben. Nem mozdultam, nem bírtam.

Lehajolt, alám nyúlt, és lassan a mellére vont, eláztattam a drága ingét. Szinte kétségbeesetten kapaszkodtam a vállába. Óvatosan talpra állított, de nem eresztett el. Nem biztos, hogy meg bírtam volna állni a lábamon. Fogott egy törölközőt, és szép lassan szárítgatni kezdett, a tekintete követte a kezét, ahogy dörzsölte a puha anyaggal a bőrömet. A nyakába fúrtam az arcomat, magamba szívtam ismerős illatát, amely most lőporral és vérrel keveredett. Vér. Édes és fémes. Vér, olyan sok vér.

– Ó, istenem – kaptam levegő után, kapkodtam és kapkodtam, de nem bírtam lélegezni.

Dante ismét a karjába vett, és bevitt a hálószobába, ahol letett az ágyunkra. Levette a cipőjét, és lefeküdt mellém, a kezébe fogta az arcomat, míg végül kétségbeesett tekintetem megállapodott az intenzív szemén.

– Csitt, Val. Minden rendben.

De nem volt. Nem lehetett.

– Megöltem őt.

Összeszorítottam a szememet a kép előtt, amelyet az agyam gyártott, de a lehunyt szemhéjam fekete vásznán csak még színesebbé vált.

– Megöltem őt – ismételgettem újra meg újra, míg végül már nem voltam biztos benne, hogy a szavak valóban elhagyták az ajkamat, vagy csak a fülemben visszhangzottak.

– Val! – szólt rám Dante határozottan, megfeszültek az ujjai az arcomon. – Nézz rám!

Felnyitottam a szememet, a férjem gyönyörű arcába néztem. A gyönyörűen hideg arcába. Megbánásnak nyoma sem volt rajta.

– Azt tetted, ami helyes volt.

Valóban? Néha nehéz volt látni a különbséget jó és rossz között a sok halál és vér mellett, ami a maffiai útjait borította.

– Azt tetted, amit kellett, hogy megvédj engem. – Az ujjai az államat simogatták. – Soha nem fogom elfelejteni. Soha.

– Mondtam, hogy bízhatsz bennem – suttogtam.

– Tudom, és bízom.

Hinni akartam neki, de még mindig nem mondott semmit a gyermekünkről, még mindig nem ismerte el, hogy az övé, hogy nem volt igaza, amikor házasságtöréssel vádolt. Túl büszke volt, túl makacs. Végig tudnia kellett, hogy nem volt igaza, mert ha tényleg azt gondolta volna, hogy megcsaltam, akkor eget-földet megmozgatott volna, hogy megkeresse a férfit, aki hozzám ért. Nem akartam erre gondolni, de az agyam elmenekült az egyik fájdalmas témáról, és egy másikba kapaszkodott.

– Megtudtad a többi áruló nevét?

Dante mogorván bólintott.

– Igen. Eléggé biztos vagyok benne. Enzo és páran éppen most gondoskodnak a kevésbé fontos patkányokról.

– Mit… mit csináltál Antonióval?

Tudtam, hogy nem lenne szabad megkérdeznem. Nem lesznek tőle jobbak a dolgok. Csak szítják a tüzet, amely a lelkiismeret-furdalásom volt.

Dante a fejét rázta.

– Halott, Val.

– Tudom, de mit csináltál vele?

– Ha ez megvigasztal, a legfőbb figyelmemet Raffaelére fordítottam. Antonio gyorsabb halálban részesült, mint bármelyik másik áruló.

Könnyek öntötték el a szememet.

– Köszönöm.

Miféle elcseszett világban éltem, hogy megköszöntem a férjemnek, hogy gyorsan ölte meg az első férjemet, hogy a minimumra korlátozta a kínzást? A vér és halál világában. Egy világban, amelybe a gyermekünk születni fog, amelyben felnő, és egy nap talán, ha fiú, akkor követni fogja Dante nyomdokát, és gyilkolni és kínozni fog másokat, hogy hatalmon maradjon. Vér és halál végtelen körforgása.

Dante kutatón nézett a szemembe.

– Aggódom miattad, Val.

Felemeltem a fejemet, és Dante szájára szorítottam a könnyáztatta ajkaimat. Nem húzódott el, csak összeráncolt homlokkal nézett. Pár centit hátrahúzódtam, a hajába túrtam, könyörgött a szemem.

– Kérlek – mondtam csöndesen. – Szeretkezz velem! Csak ma. Tudom, hogy nem szeretsz. Játszd meg, csak ma éjjel. Most az egyszer tarts a karodban!

A kavargó érzelem nem is írta le pontosan Dante tekintetét, de csak ez a kifejezés jutott eszembe.

– Istenem, Val.

Nagyot fújt, aztán az ajkaimra tapasztotta a száját, elnyitotta és megízlelte őket, megízlelte a könnyeimet, a bánatomat, és valahogy elhessegette őket a szája minden egyes érintésével. A keze végigsiklott a kulcscsontomon, a karomon, az oldalamon, a csípőmön, akár egy érintés suttogása, alig érezhető, mégis az egyetlen dolog, amelyről tudomást vettem. Felült, és gyorsan kigombolta az ingét, aztán hanyagul a padlóra hajította, és aztán a meztelen melle az enyémhez simult, olyan meleg és erős volt. Pihe-puha csókokat nyomott a halántékomra, a homlokomra és az arcomra, aztán ismét rátalált az ajkaimra egy olyan csókban, amelytől elakadt a lélegzetem.

A keze úgy fedezte fel a mellemet, mintha ez lett volna az első alkalom, az ujjai puhán érintették a bőrömet, a szokásos izzó birtoklási vágy nélkül formált rám jogot. A szájába nyögtem, ahogy az ujjai végigjárták az egész testemet, hogy becsússzanak a két lábam közé. Szétfeszítette őket, és aztán könnyedén felfedezte az ölemet, gyengéden és sietség nélkül. Lágyan nyöszörögtem, de Dante egy újabb csókkal elhallgattatott, aztán az orrával megsimogatta a nyakamat és a kulcscsontomat. Már lihegtem, amikor az ajkai végül összezárultak a mellbimbómon. Dante belém hatolt egy, aztán két ujjal, majd felkelt az ágyról, és felállt. Gyorsan megszabadult a maradék ruháitól, és aztán az ágyon volt, csodásan meztelenül és keményen. Elhelyezkedett a két lábam között, a könyökére támaszkodott, eggyé olvasztotta a testünket. Nem hatolt belém. Ehelyett a lábamat simogatta, és felemelt, végül a hátamra fektetett. Az erekciója a combom belsejéhez nyomódott, de nem úgy tűnt, mintha sietni akarna. Megcsókolt, sötét és kutató tekintettel nézett. Gyengéden simogatta a mellemet, szinte fájt, annyira vágytam rá, hogy végre a magáévá tegyen.

Biztosan látta a vágyat az arcomon, mert kettőnk közé nyúlt, a bejáratomhoz igazította az erekcióját. Nem egyetlen gyors, határozott mozdulattal tett magáévá, ahogy oly sokszor a múltban. Inkább lassú hódítással, és a vaginám magába fogadta, ahogyan mindig. Levegő után kapkodtam, amikor teljesen bennem volt. A fejem alá tette a kezét, az arcom két oldalán megtámasztotta az alkarját, és aztán mozogni kezdett bennem. Az idő mintha megállt volna, ahogy a testünk siklott egymáson. Szeretkezés volt?

Átkaroltam Dantét, próbáltam még közelebb húzni magamhoz. Dante nem állt ellen. Lehajtotta a fejét, megcsókolta az ajkaimat, aztán az arcomat, a szája végül a fülemhez ért.

– Már korábban szeretkeznem kellett volna veled – suttogta.

Válaszképpen sírva fakadtam. Nem tudtam, hogy a játék része volt-e a részéről, és nem is érdekelt. Ebben a pillanatban valóságosnak érződött, és nekem csak ez számított. Amikor Dante összerázkódott az orgazmustól, akkor engem is magával rántott, és akkor sem húzódott el, amikor utána kezdett megpuhulni bennem.

Rajtam feküdt, még mindig bennem, a lehelete simogatta az arcomat. Tudtam, hogy a mi világunkban sok nő bármelyik nap szívesebben vett egy gyönyörű hazugságot a könyörtelen igazság helyett, és most először értettem ezt meg. Megengedtem magamnak ezt a gyengeséget mindazok után, ami ma történt. Majd holnap szembenézek a valósággal.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Dante már nem volt otthon, amikor másnap reggel reggeli előtt elhagytam a házat. Nem is számítottam másra – akkor sem feküdt mellettem, amikor felébredtem. Tegnap rákényszerítettem, hogy közelebb engedjen magához, mint amennyi kényelmes volt a számára, most pedig ismét elhúzódik majd egészen addig, amíg alig viselkedünk civilizáltan egymással ismét. Magamhoz intettem Taftot, és azonnal jött is.

– El kell vinned Bibianához – közöltem vele, ahogy kimentünk a garázsba.

Fogta a kulcsokat, beült az autóba, és indultunk. Fontos volt az időzítés.

– Siess! – tettem hozzá, amikor elhajtottunk a háztól.

Taft nem kérdezte meg, hogy miért.

Kipattantam a kocsiból, amint megérkeztünk Bibiana házához, és a bejárathoz siettem. Becsöngettem. Tudtam, hogy Tommaso még otthon van, mert nem ült őr egy kocsiban az utcán. Ebben reménykedtem.

Hallottam, hogy Tommaso dühösen üvölt, és aztán gyors léptek közeledtek, és Bibiana még mindig fürdőköpenyben kinyitotta az ajtót. Zavartan elkerekedett a szeme, amikor meglátott.

– Val? Tommaso mesélte, hogy mi történt tegnap. Jól vagy?

Kéz alakú zúzódás volt az arcán, ami megkönnyítette a döntésemet.

Magamhoz öleltem, és a kezébe nyomtam a méregfiolát.

– Senki sem tudja, hogy ez nálam van. Méreg, Bibi. Ha tényleg szabad akarsz lenni, akkor csempészd ma a reggelijébe. Holnap már túl késő lesz. Ma még az árulókra foghatjuk. Senki sem kérdőjelezi majd meg.

Mosolyogva kiegyenesedtem, maszkká vált az arcom, ahogyan Dantétól tanultam. Bibi visszamosolygott, de meglepetés, hitetlenkedés és hála csillogott a szemében.

– Mi tart olyan sokáig, Bibiana? – bömbölte Tommaso, ahogy lecammogott a lépcsőn.

Megtorpant, amikor meglátott. Bibiana gyorsan a fürdőköpenyébe rejtette a méregfiolát.

– Elnézést a zavarásért – szabadkoztam. – Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy Bibiana tudja, jól vagyok. De nincs sok időm. Haza kell térnem.

– Dante megbeszélésre hívta az egész Outfitet. Most kaptam meg az e-mailt. Gondolom, nem mondhatsz részleteket arról, ami történt.

Megráztam a fejemet.

– Tényleg mennem kell.

Bibianára mosolyogtam, aztán sarkon fordultam, és visszasétáltam az autóhoz. Még hallottam, ahogy Bibi azt mondja Tommasónak, hogy gyorsan csinál neki reggelit, mielőtt el kell mennie.

Ő volt a második ember, akit halálra ítéltem. Ezúttal azonban nem éreztem bűntudatot.

– Beszélni szeretnék veled, Valentina – közölte Dante, aztán ismét eltűnt a dolgozószobájában.

Tétováztam. Dante most kéretett először a dolgozószobájába beszélgetésre. Korábban mindig én kerestem meg őt.

Aggodalom rágta a belsőmet, ahogy beléptem, és becsuktam magam mögött az ajtót. Dante kinézett az ablakon, de felém fordult. Kék szeme hosszú ideig kutatva figyelte az arcomat.

– Tommaso nem jelent meg a találkozón, amelyet összehívtam.

Kényszerítettem az arcomat, hogy ne áruljon el semmit.

– És?

– Az emberek, akiket elküldtem érte, holtan találták a nappalijában. Megmérgezték.

– És Bibiana? – kérdeztem, próbáltam aggodalmasnak és döbbentnek hangzani.

Bibi nem üzent, és nem is próbált felhívni. Egyébként is túl kockázatos lett volna.

– Most a szüleinél van, de oda kell mennem, hogy kikérdezzem őt.

Megdermedtem.

– Miért?

– Mert capóként nekem kell nyomoznom, ha megölik egy emberemet. – Dante lassan közelebb sétált. – Természetesen eléggé biztos vagyok benne, hogy tudom, mi történt.

Felemeltem a fejemet, amikor megállt előttem.

– Valóban?

A szemébe néztem, különben bűnösnek tűntem volna, bár talán már így is túl késő volt ehhez.

– Te vagy Bibiana legjobb barátnője, és segíteni akartál neki.

Nem szóltam semmit, de úgy tűnt, Dante nem is számított rá. Folytatta ugyanazon a nyugodt, egyenletes hangon.

– Antonio mérget adott neked, amikor megkért, hogy megölj, nem igaz?

Megfordult a fejemben, hogy hazudjak neki, de az oldalamra kellett őt állítanom, és rossz néven venné, ha hazudnék neki.

– Igen – feleltem halkan.

– Nem szóltál nekem róla, mert tudtad, hogy így segíthetsz Bibianán, szóval elvitted neki, és azt mondtad neki, hogy fogja Raffaelére.

– Ezt Bibiana mondta?

– Amikor az emberei elvitték a szüleihez, említette, hogy Raffaele meglátogatta őket tegnap, de túl hisztériás állapotban volt ahhoz, hogy sokat mondjon.

Megbánta vajon Bibi, amit tett? Vagy csak megjátszotta a kiborulást?

– Szóval, miért nem hiszed, hogy Raffaele volt?

Dante összehúzta a szemét.

– Mert említette volna, amikor kihallgattam.

Bólintottam.

– Akkor most mi lesz?

Dante a fejét csóválta.

– A pokolba, Valentina! Hozzám kellett volna fordulnod!

– Hozzád fordultam. Megkérdeztem, tehetsz-e valamit Tommaso ellen, de azt mondtad, hogy nem.

– Arra kértél, hogy öljem meg, és mondtam neked, hogy nem tehetem, mert nem áruló.

– Mintha ez számítana – gúnyolódtam. – Gyilkos vagy, Dante. Bárkit megölhetsz, akit csak akarsz. Ne mondd nekem, hogy soha nem gyilkoltál más okból, mint hogy az Outfitet védd.

Dante megragadta a vállamat, közelebb húzott magához.

– Természetesen igazad van. De nemet mondtam neked, és hallgatnod kellett volna rám.

– Mert a te szavad a törvény – gúnyolódtam.

– Igen – felelte Dante halkan. – Még számodra is.

– Ismét megtenném. Nem bánom, hogy segítettem Bibinek megszabadulnia attól a könyörtelen gazembertől. Csak azt sajnálom, hogy a hátad mögött kellett tennem, mert nem hagytál nekem választást.

Felvillant a szeme.

– Nem hagytam neked választást? Nem gyilkolászhatod kedved szerint az embereimet!

– Tommaso megérdemelte. Látnod kellett volna, mit művelt Bibivel. Neked kellett volna megölnöd őt, azért, ahogyan egy ártatlan nővel bánt, akár a felesége, akár nem.

– Ha megölnék minden férfit az Outfitben, aki rosszul bánik a nőkkel, akkor csak a katonáim fele maradna meg. Ez egy brutális és könyörtelen élet, és sok katona nem érti, hogy maffiózóként meg kell tőle óvnunk a családunkat, nem pedig rajtuk élni ki a dühünket. Tudják, hogy nem helyeslem a tetteiket. Csak ennyit tehetek.

– De én lehetőséget kaptam, hogy csináljak valamit, és megtettem.

– Segítettél egy feleségnek meggyilkolnia a férjét. Néhány ember az én pozíciómban nyugtalanítónak találná, hogy egy olyan nő mellett maradjon, aki nem habozik mérget használni.

Elkerekedett a szemem.

– Esélyt adtam Bibinek, választási lehetőséget. Ez nem jelenti azt, hogy megölnélek téged. Harcolnék veled, ha egyszer is úgy bánnál velem, ahogyan Tommaso tette Bibivel. Tommaso kihasználta Bibi gyengeségét. Feleségül adták ahhoz a vén gazemberhez, amikor csak tizennyolc éves volt, és fogalma sem volt, hogyan védje meg magát tőle. Tommasónak négy éve volt rá, hogy jobb emberré váljon, tisztességesen bánjon vele. Elbukott. A mi házasságunknak semmi köze az övékhez. Neked nem kell megverned és megerőszakolnod engem ahhoz, hogy férfinak érezd magad, és nem is hagynám. Egyébként sem vagyok bosszúálló, különben nem nyeltem volna le, hogyan bántál velem az elmúlt pár hónapban, hogy házasságtöréssel vádoltál. És Bibi soha nem szerette Tommasót, szóval…

Elharaptam a mondat végét, összeszorítottam az ajkaimat. Az utolsó részt nem akartam kimondani.

Elernyedtek Dante ujjai a vállamon. Elfordultam az átható tekintetétől, képtelen voltam elviselni.

– Nem aggódom amiatt, hogy megmérgezel. Ahogy már mondtam, bízom benned – mondta egy idő után, és elvette a kezét a vállamról. – De ki kell vizsgálnom Tommaso halálát.

– Nem fogod megbüntetni Bibit, ugye? – kérdeztem rettegve. – Kérlek, Dante, ha egy kicsit is fontos vagyok neked, akkor dönts úgy, hogy Tommaso halálának az árulókhoz volt köze, hogy Bibi ártatlan. Már így is túl sok mindenen ment keresztül.

– Lehetnek olyanok, akik nem hiszik majd el, hogy Bibianának nem volt köze Tommaso halálához, pontosan azért, amit említettél az előbb. Volt oka gyűlölni a férjét. Volt oka megölni őt.

– Akkor fogd rám. Megtehettem volna Bibi háta mögött, hogy segítsek neki.

– És akkor mi lesz? – kérdezte Dante csöndesen.

– Akkor engem büntetsz meg és nem őt.

– És mi van, ha egy ilyen bűncselekmény büntetése halál? Szemet szemért, Valentina.

Csak néztem rá, könnyek öntötték el a szememet.

– Ne bántsd Bibit! Csak ne tedd! Nélkülem soha nem lett volna módja megölni őt. Legalább annyira az én hibám volt, mint az övé. Osztozom bármilyen büntetésen, amelyet kirósz rá.

– Attól félek, azért mondod ezt, mert tudod, hogy nem foglak megbüntetni – mondta Dante sötét mosollyal az ajkain.

– Nem fogsz?

Dante szenvedélyesen megcsókolt, aztán elhúzódott, és finoman a hasamhoz ért. A babánk miatt? Vagy túl sokat képzeltem a gesztusba? Vagy talán csak véletlenül ért a hasamhoz.

– Nem ér téged bántódás, amíg én irányítom az Outfitet.

Hátralépett.

– Most beszélnem kell Bibianával.

– Hadd menjek veled – kértem azonnal.

– Az apád és a consiglierém is ott lesz, szóval ne szólj közbe. Nem akarom, hogy gyanakodni kezdjenek rád. Az apád szemet hunyna felette, de utálnám Roccót hallgatásra kényszeríteni miatta.

Nem jártam egy ideje Bibiana gyerekkori otthonában. Soha nem kedveltem különösebben a szüleit. Ez nem változott, amikor házasságra kényszerítették egy öregemberrel. Apám és Rocco Scuderi az ajtó előtt várt ránk. Papà magához ölelt, amikor hozzájuk léptem, megpuszilta a halántékomat, és a hasamra szorította a kezét.

– Szóval, hogy vagy?

Éreztem, hogy Dante minket néz. Scuderi is árgus szemmel figyelt bennünket. Nem voltam biztos benne, hogy tudott a terhességemről. Még nem volt köztudomású, de hamarosan nehéz lesz eltitkolni. Ha valaki közelebbről megnézett, már most is gyanakodhatott.

– Jól vagyok – suttogtam.

Papà bólintott, aztán hátralépett.

– Azért jöttél, hogy támogasd Bibianát?

Bólintottam, de már elkalandozott a figyelme, amikor kinyílt az ajtó, és Bibiana szülei üdvözöltek bennünket az otthonukban. Bibiana a nappaliban volt, egy takaróba burkolózva. Odasiettem, és szorosan megöleltem.

– Megtettem. Tényleg megtettem – suttogta a fülembe.

– Csitt – mormogtam a hátát paskolva.

Dante, az apám és Rocco Scuderi mellettünk álltak, amikor elhúzódtam. Bibi megmerevedett, félelemmel teli tekintete köztünk cikázott. A szülei az ajtóban ácsorogtak. Én nem mozdulnék Bibi mellől ilyen helyzetben, ha a gyerekem lenne.

– Azért vannak itt, hogy kikérdezzenek Tommaso haláláról. Ez a szokásos eljárás. Minden rendben lesz – nyugtattam.

Dante hozzánk fordult.

– Az lenne a legjobb, ha egyedül beszélhetnénk Bibianával – mondta nekem.

A szülei tiltakozás nélkül távoztak. Én felálltam, de nem mozdultam. Dante kérlelő tekintetére hátráltam pár lépést. Bibiana felállt, aztán rettegve nézett Dantéra, aki előtte állt. Összehúzta magát, ami felkeltette bennem a védelmező ösztönt, de Dante figyelmeztetőn nézett rám. Azt akarta, hogy bízzak benne, hagyjam, hogy intézze a dolgot, és tudtam, hogy nincs választásom. Bátorítóan Bibire mosolyogtam, aztán elhagytam a nappalit, de nem mentem messzire. Az ajtóra tapasztottam a fülemet, próbáltam kihallgatni a beszélgetésüket. Túlságosan halkan beszéltek, ami normális körülmények között jó jel lett volna. Pozitív, ha senki nem emeli fel a hangját, de Dante akkor volt a legveszélyesebb, amikor nyugodt volt.

Tizenöt perccel később hallottam, hogy lépések közelednek az ajtóhoz, és gyorsan elhátráltam onnan. Papà kinyitotta az ajtót, és beinvitált.

– Minden rendben – mondta, amikor meglátta az aggodalmas arcomat.

Besétáltam. Bibi a kanapén ült, könnyektől nedves arccal, míg Dante és Scuderi az ablaknál állt, halkan beszélgettek. Bibihez siettem, és leültem. Azonnal megragadta és megszorította a kezemet.

A szülei éppen akkor léptek be, amikor Dante felénk fordult.

– Halottak a férfiak, akik minden valószínűség szerint felelősek Tommaso halálért. Nincs kit megbüntetni, ezért lezártnak ítélem az ügyet.

Szinte összeroskadtam a megkönnyebbüléstől.

– Ez azt jelenti, hogy kereshetünk új férjet a lányunknak? Újabban kiment a szokásból várni egy évet – jegyezte meg Bibiana apja, és természetesen rám utalt.

Az a gazember! Bibiana alig szabadult meg az egyik férjtől, akit ők választottak neki, és máris alig várták, hogy egy másikat találjanak neki.

Dante dühös tekintetére Bibi apja lehorgasztotta a fejét.

– Bibiana Tommaso gyermekét várja.

Bibire pillantottam, aki bágyadtan, de boldogan mosolygott.

– Egy ideje már gyanítottam, de ma reggel bebizonyosodott – suttogta.

A szüleit mintha gyomorszájon vágták volna. Aligha adhattak férjhez egy állapotos özvegyet. Rossz ízlésre vallott volna. Bibi a csalódott arcukba nézett.

– Nem költözöm vissza hozzátok.

– A szavamat adom, hogy a lányotok biztonságban lesz abban a házban, ahol Tommasóval élt – közölte Dante.

El kellett fojtanom a mosolygást. Bibi szülei ezzel nem vitatkozhattak. Dantéval ezután hazavittük Bibit. Bár nem beszéltünk arról, ami valójában történt, Bibi megkönnyebbült arca nem hagyott kétséget. Próbált ünnepélyesen viselkedni, ahányszor csak eszébe jutott, mi történt, de a megkönnyebbülés vallott helyette.

Örültem, hogy Dante tudta az igazságot. Egyébként is rájött volna. A lábára tettem a kezemet, miután kitettük Bibit, és úton voltunk hazafelé.

A szeme elárulta, hogy meglepődött. Általában tiszteletben tartottam, hogy nem szívesen mutatta ki nyilvánosan a szeretet jeleit.

– Köszönöm, hogy segítettél Bibinek.

– Érted tettem – felelte egyszerűen.

Valószínűleg ennél közelebb sosem kerülök ahhoz, hogy deklarálja a – mit is? Szeretetet? Ragaszkodást?

– Köszönöm.

Elvettem a kezemet a lábáról, és az ölembe ejtettem, de Dante meglepett, mert megfogta, az arcához emelte, és megcsókolta. Elakadt a lélegzetem, és azonnal könnyek öntötték el a szememet. Egy ilyen apró gesztusnak nem lett volna szabad olyan sokat jelentenie, de így volt, és a terhességi hormonok sem segítettek. Dante nem eresztette el a kezemet, és kérdőn nézett rám.

– Valentina? Jól vagy?

– A hormonok. Ne haragudj. Ne is törődj velem.

Dante a combjára fektette az összekulcsolt kezünket, és egy kézzel vezetett. Nem tett megjegyzést, amikor megtöröltem a szememet, és a másik kezemet az alig dudorodó hasamra fektettem.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A Tommaso halálát követő hetekben Bibiana újra kivirágzott. Látszott rajta, hogy remekül érzi magát az otthona magányában. Azt kívántam, bárcsak én is ilyen jól kezelném az egyedüllétet. Dante elfoglaltabb volt, mint valaha. Gondoskodni akart róla, hogy a maradék emberei száz százalékig mögötte álljanak. Ez nem sok időt hagyott nekem az éjszakákat kivéve, amikor simogatásokkal és csókokkal ébresztett fel. Nagyobb közelséget engedett szex közben, amióta Antonio halála után megkértem, hogy szeretkezzen velem, gyakran tartott a karjában, de volt egy olyan érzésem, hogy még mindig jobban szeretett mögöttem lenni, mintha ez lehetővé tette volna neki, hogy távolságot tartson.

A napjaimat munkával töltöttem a kaszinóban vagy Bibianával, illetve Inesszel, aki egyre nagyobb szerepet kapott az életemben, ahogy előrehaladt a terhességem. Ma Bibianával és Inesszel együtt mentünk vásárolni. Az első számú célunk mára természetesen a babaruha beszerzése volt.

Amikor beléptünk az első bababoltba, Ines feltette a kérdést, tudtam, hogy órák óta alig várja megkérdezni.

– Szóval, hogyan viseli Dante a terhességet?

– Sehogyan – válaszoltam lezseren.

Nem akartam, hogy Ines megtudja, mennyire bánt, hogy Dante egyszer sem kérdezett közvetlenül a babáról. Mindig azt kérdezte, hogy én hogy vagyok, és egyre óvatosabb lett, amikor lefeküdt velem, de a „baba” szó soha nem hagyta el a száját. Még azt sem kérdezte meg, hogy fiú vagy lány lesz-e.

– Többnyire úgy tesz, mintha nem lennék terhes.

Ines a kidudorodó hasamra meredt. Még mindig nem volt túl feltűnő, ha bő blúzt viseltem, és még csak a huszonhatodik hétben jártam, de Dante természetesen állandóan látta.

– Hihetetlen alak! Akarod, hogy beszéljek vele?

– Istenem, dehogy! – vágtam rá, aztán bocsánatkérőn mosolyogtam Inesre. – De köszönöm. Dante dühös lenne, ha közbeavatkoznál.

– Valószínűleg igazad van. Akkor sem tetszik. Néha nem értem a férfiakat. Miért nem képesek belátni, ha elszúrtak valamit?

Vállat vontam. Ezen én is gyakran tűnődtem, de soha nem jutottam messzire. Bibiana felmutatott egy cuki rugdalózót, ezzel a szöveggel: „Zárjátok be a fiaitokat, az apukámnak fegyvere van.”

– Nem mintha bárkit emlékeztetni kellene, de miért ne? Neked is kellene egy ilyen – vigyorgott, aztán elkomorodott. – Valami baj van?

Magam sem voltam biztos benne. Valami fura fájdalmat éreztem az alhasamban. Talán rosszul feküdt a kisbabám, és nyomta a vesémet.

– Jól vagyok – feleltem. Felvettem ugyanazt a rugdalózót. – Azt sem tudom, hogy lány-e.

– Nagyon remélem, hogy az, mert akkor a lányaink játszhatnak együtt.

Bibiana még csak a tizennyolcadik hétben járt, de már megkérdezte az orvostól a baba nemét. Megkönnyebbült, amikor kiderült, hogy kislányt vár, mert aggódott, hogy egy fiú esetleg túlságosan emlékeztetné Tommasóra.

– Azt akarom, hogy meglepetés legyen.

Nem volt igaz. Kíváncsi voltam. Attól a pillanattól kezdve, hogy megtudtam, terhes vagyok, de magam mellett akartam tudni Dantét, amikor az orvos közli a gyerek nemét. De nem voltam biztos benne, hogy ez valaha megtörténik.

– Nem tudom, hogy bírod ki. Én túlságosan kíváncsi vagyok – mondta Bibiana.

Ines bólintott.

– Hasonlóképpen, ráadásul Pietro kétségbeesetten tudni akarta, hogy lesz-e örököse. Azt hiszem, az ikrekkel együtt tökéletes az eredmény mindkettőnk számára. – Felnevetett, de aztán elcsendesedett, amikor meglátta az arcomat. – Piszkálnak a szüleim? Tudom, hogy az apám alig várja, hogy Danténak fia legyen, aki a jövőben majd capo lehet. Ne hagyd, hogy nyomást gyakoroljanak rád!

– Nem találkozom velük nagyon gyakran – feleltem. – De természetesen kérdeztek a baba neméről. Az apád nem tűnt nagyon boldognak, amikor közöltem vele, hogy nem akarom tudni.

– Férfiak! De az tényleg meglep, hogy Dantét nem érdekli jobban, hogy megtudja, lesz-e hamarosan örököse. De mindig laza volt ilyen dolgokban. Sok férfi talált volna módot rá, hogy máshol nemzzen örököst, ha a felesége meddő, de Dante sosem okolta Carlát. Kiállt mellette még akkor is, amikor az apánk sürgette, hogy találjon magának szeretőt, akit megtermékenyíthet.

– Ez rettenetes! – mondtam.

Még mindig éreztem egy fura nyomást az alhasamban, de úgy tűnt, hogy jobb lett, amikor már nem mászkáltunk annyit.

– Az. Apa azt javasolta, hogy Dante és Carla nevelje a sajátjaként a gyereket, de Dante elutasította.

– Talán azért, mert aggódott, hogy ő a hibás – jegyezte meg Bibiana csöndesen.

Vállat vontam. Nem akartam nyilvános helyen beszélni róla. Dante nem lenne boldog, ha megtudná. Természetesen most már tudtuk, hogy Carlának kellett meddőnek lennie, még ha Dantéval nem is beszéltünk erről újra a nagy veszekedésünk után.

– Szóval, mit mondasz? – kérdezte Bibi ragyogó mosollyal, a kezében még mindig a cuki feliratos rugdalózóval.

Megadó mosollyal bólintottam.

– Rendben. Megveszem. Ha most fiam lesz, a következő lehet kislány, így nem pocsékolom a pénzt.

Ines finoman a hasamra tette a kezét.

– Alig várom. Nincs is jobb egy újszülött illatánál, és azok az apró ujjacskák!

– Igaz – feleltem, és a babakocsiba kukucskáltam, ahol Ines kislánya mélyen aludt.

Bibivel mindketten megvettük a rugdalózót. Aztán elköszöntünk Inestől, aki visszatért az autójához a saját testőrével, míg Taft követett bennünket a Mercedeshez. Úgy tett, mintha ott sem lenne. Amiért hálás voltam. Amikor Antonio felesége voltam, gyakran mentem el egyedül otthonról, de az a múlt volt.

Taft visszavitt bennünket hozzánk. Bibivel együtt akartuk tölteni a délutánt, könyveket lapozni babanevek után, és enni az isteni olasz mandulatortát, amelyet Zita reggel sütött.

Erősödött az enyhén kellemetlen érzés a hasamban, amelyet egész nap éreztem, ahogy felmentünk a pár lépcsőfokon a bejárati ajtóhoz, és beléptünk a házba. Taft csöndesen kimentette magát, és valószínűleg visszatér az őrházba most, hogy már nem volt rá szükség. Csönd volt a házban, csak férfihangok távoli moraja hallatszott. Dante valószínűleg még mindig megbeszélést tartott.

– Gyere! Vigyük fel a holmit az emeletre! Meg akarom mutatni neked a lámpát, amelyet a gyerekszobába vettem – mondtam Bibianának.

Az első lépcsőfokra tettem a lábamat, és megmerevedtem. Éles fájdalom hasított a hasamba. Kiestek a kezemből a szatyrok, és az egyik kezemet azonnal a hasamra szorítottam, a másikkal pedig gyorsan a korlátba kapaszkodtam. Valami meleg csorgott le a lábamon. Iszonyodva néztem le magamra. A bézsszín nadrágom gyorsan egyre sötétebb lett. Elfolyt a magzatvíz? Túl korai volt. Nagyon-nagyon korai. Nem tűnt elég soknak ahhoz, hogy magzatvíz legyen, de mit tudtam erről?

Bibiana döbbenten felkiáltott. Túlságosan kábult voltam ahhoz, hogy megszólaljak.

– Valentina? Beszélj hozzám!

– Túl korai – mondtam gyorsan.

Tizennégy héttel korábban történik a kelleténél. Remegni kezdtem, ahogy a hasamat szorítottam.

– Vérzel – suttogta Bibiana.

Igaza volt. Halványpiros lett a nadrágom. Elhomályosult a látásom.

– Mentőt kell hívnunk – mondta Bibiana. Aztán megrázta a fejét. – Szólnunk kell Danténak.

Remegni kezdett a lábam, és a falnak kellett dőlnöm, hogy ne essek össze. Danténak fontos megbeszélése volt. És abban sem voltam biztos, hogy akarta ezt a gyereket. Valószínűleg még mindig azt gondolta, hogy megcsaltam, hogy teherbe essek.

– Nem, Dante elfoglalt.

Bibi hitetlenkedve nézett rám.

– Azt már nem. Segítség! Segítség! – sikította.

Lefoglalt, hogy talpon maradjak, ezért hát nem állítottam le. Felpattant Dante dolgozószobájának az ajtaja, és Dante rontott ki pisztollyal a kezében. Az apám és Rocco Scuderi a nyomában szaladt, szintén előrántott fegyverrel. Megállapodott rajtam Dante izzó tekintete, és eltűnt az arcáról a harag, pánik váltotta fel.

– Valentina? – Dante hozzám szaladt, közben visszatette a fegyvert a tokba. – Mi történik?

– Semmiség. Nem akartam megzavarni a megbeszélést.

Dante átkarolta a hátamat, összecsuklott a lábam. A tekintete lesiklott a nedves nadrágomon. Még sosem láttam ilyen kifejezést az arcán. Tényleg aggódott miattam? Levegő után kapkodtam, ahogy ismét fájdalom hasított belém. Megjelent előttem az apám.

– Valentina?

– Kórházba kell őt vinnünk – közölte Bibiana élesen.

Dante bólintott, és a karjába vett.

– Az inged. Piszkos leszel.

Dante még jobban magához szorított, és kivitt a házból. Taft és Enzo rohant felénk.

– Ti mentek elöl! – parancsolta Dante.

A hűvös hatékonyságot valami sürgetés váltotta fel a hangjában. A két férfi bólintott, és elsietett. Az apám kinyitotta a Mercedes anyósülésének az ajtaját, és Dante gyengéden beültetett.

– Hozom az anyádat – közölte az apám, és megsimogatta az arcomat. – Hamarosan a kórházban leszünk.

Becsukta az ajtót, és ebben a pillanatban Dante a volán mögé csúszott, felpörgette a motort, és kilőtt a garázsból, végig a behajtón. Az autó Tafttal és Enzóval a kapunál várt bennünket, de sebesen kihajtott az utcára, amikor már majdnem odaértünk hozzájuk.

Dante jóval gyorsabban ment a megengedett sebességnél. Összerándultam minden bukkanónál. Már nem volt erős a fájdalom, inkább csak tompa sajgás, de vajon ez rossz jel volt?

– Egy törölközőt kellett volna raknunk az ülésre. Nedves lesz – jegyeztem meg.

Dante rám pillantott.

– Leszarom az ülést vagy az autót, vagy bármi mást. Csak te számítasz. – Kinyúlt, és megfogta a kezemet, amelyik a hasamon pihent. – Majdnem ott vagyunk. Fájdalmaid vannak?

– Nem olyan rossz, mint volt – suttogtam. Aztán mivel nem tudtam magamban tartani, hozzátettem:

– A te gyereked, Dante. Soha nem csaltalak meg, és soha nem is foglak.

Dante beszívta a levegőt.

– Ez az oka?

– Azt hiszed, azért ment el a magzatvizem, mert haragszom rád?

– Nem tudom. – Szinte kétségbeesés sugárzott az arcáról. – Átkozott gazember vagyok, Val. Ha elveszíted ezt a gyereket…

Megcsóválta a fejét, és ismét az útra összpontosított, ahogy befordultunk a kórház bejáratához. Az autó már ott volt a testőreinkkel, ahogy egy orvos és egy nővér is egy hordággyal. Dante kiugrott a kocsiból, és átkocogott a másik oldalra, hogy segítsen nekik kiemelni az ülésről. Amint a hordágyra fektettek, azonnal begurítottak a kórházba. Dante nem tágított mellőlem. És csak akkor eresztette el a kezemet, amikor útban volt az orvosoknak és a nővéreknek.

Több órányi ultrahang, vérvétel és mindenféle vizsgálat után végre begurítottak egy szobába. Fáradt voltam, és féltem, de nem annyira, mint előtte. Dante leült a matrac szélére, és kisimított pár tincset az arcomból. Nehéz volt a szemhéjam, de nem akartam aludni. Dante beszélt az orvosokkal, mivel nem éreztem úgy, hogy az agyam most képes lenne követni a magyarázatukat.

– Mi mondtak? – kérdeztem.

– Az orvos azt mondta, hogy korai szülés előtti membránszakadásod volt. Ezért veszítetted el az amnion folyadék egy részét.

– Ez mit jelent? Korábban kell világra segíteniük a babánkat?

Vasmarokként szorította a félelem a torkomat. Túl korai lenne. Mi lesz, ha elveszítem a gyermekünket?

Dante a párnának dőlt, és a mellére vont.

– Nem, nem kell. Nem szakadt át teljesen, de természetesen így nagyobb a fertőzés veszélye, ezért kell egy ideig antibiotikumot szedned. Nem kezdtél el vajúdni, ami jó. Azt remélik, hogy legalább a harmincadik hétig el tudják húzni a szülést. Ágyban kell maradnod, amennyit csak lehet, és semmivel nem szabad megerőltetned magad.

– Rendben – suttogtam. – Csak azt akarom, hogy biztonságban legyen a babánk.

– Biztonságban lesz. Nem hagyom, hogy bármi történjen a lányunkkal – mondta Dante azon a nyugodt, vigasztaló hangján.

Meglepődtem.

– Kislány?

Dante bólintott.

– Megkérdeztem az orvost. Látták az ultrahangon. Kislány.

Boldog akartam lenni, és az is voltam. Szeretni fogom a gyermekünket, akár lány, akár fiú, de tudtam, hogy mit várnak el tőlem. Megnyaltam az ajkamat, kutatva néztem Dante szemébe.

– Dühös vagy, amiért nem fiú? Tudom, hogy örökösre van szükséged. Az apád…

Dante a tenyerébe fogta az arcomat, megakadályozta, hogy többet mondjak.

– Boldog vagyok. Nem érdekel, hogy fiú-e vagy lány. És az apám előbb-utóbb észhez tér.

Őszintének hangzott, de ismertem a maffiaélet realitását, a maffiózók igényét egy fiúra, aki a nyomukba léphet, akit beavatnak, biztosítja az Outfit sikerét. Egy férfinak fiúra volt szüksége, hogy megszerezze a többi maffiózó teljes tiszteletét.

– Nem kell szépítened miattam a dolgokat, Dante. Tudom, hogyan mennek a dolgok a világunkban.

Dante pár centire elhúzódott, felvonta a szemöldökét.

– Nem szépítek semmit. Igazat mondtam. Örülök, hogy lányunk lesz. Minden gyerekünknek örülni fogok. Nem fogok hazudni – az Outfitben sokan kevésbé kívánatosnak látnák az ilyesmit. Csak akkor fognak őszintén gratulálni, ha egyszer fiúval leszel terhes, de engem ezek az emberek nem érdekelnek. Még fiatal vagy, és van időnk. Lesz még több gyerekünk, és talán lesz köztük egy fiú is. De most örüljünk a lányunknak!

– Boldog vagy? – kérdeztem, és ismét elérzékenyültem.

Ez volt az egyetlen dolog, amit utáltam a terhességben: azt, hogy nem bírtam uralkodni az érzelmeimen, különösen a síráson.

– Egyszer sem kérdeztél a babáról, amióta szóltam neked a terhességemről. Úgy tettél, mintha nem is létezne. Rettenetesen éreztem tőle magam olyasmi miatt, aminek örömöt kellett volna okoznia. Miért gondoltad meg magad? Mert majdnem elveszítettük a babánkat?

– Nem gondoltam meg magam. Egy ideje már örültem a terhességednek.

Kétkedve néztem rá.

– Én nem így láttam.

– Jól tudom titkolni a gondolataimat és az érzelmeimet – mondta Dante sajnálkozva. – De ebben az esetben nem lett volna szabad. Igazad van, tönkretettem a terhességed első heteit. Pusztán amiatt, mert túlságosan büszke voltam, hogy elismerjem, hogy tévedtem.

Türelmesen vártam, hogy többet mondjon. Még nem álltam készen elfogadni a ki nem mondott bocsánatkérését.

Dante gyengéden a hasamra tette a kezét.

– Igazad volt az első veszekedésünkkor, amikor elmondtad, hogy terhes vagy. Nem akartam, hogy Carla orvoshoz menjen, amiért nem tudott teherbe esni, mert nem akartam, hogy kiderüljön, én vagyok terméketlen. Büszke ember vagyok, Val. Túlságosan büszke, és valahogy meggyőztem magam, hogy nem lehetek capo, ha megtudom, hogy képtelen vagyok megajándékozni gyerekkel a feleségemet. Csak félember lettem volna.

– Nem igaz. De megértem a gondolkodásodat. De ha ez a helyzet, akkor miért nem voltál mámoros az örömtől, amikor elmondtam, hogy a gyermekedet várom? Hiszen ez azt jelentette, hogy nem vagy terméketlen. Nem kellett volna büszkének lenned?

Dante ünnepélyes arccal mosolygott.

– Igen, gondolom, annak kellett volna lennem.

Egy pillanatra elhallgatott, és adtam neki időt, hogy kitalálja, mit akar mondani. Volt egy olyan érzésem, hogy valami nagyon személyes dolgot oszt majd meg velem.

– De amikor elmondtad, hogy terhes vagy, azt szinte támadásnak éreztem Carla emléke ellen, mintha Carlát hibáztattad volna, amiért nem volt képes gyorsan teherbe esni, és gyermekeket szülni nekem.

– Soha nem akartam bántani a feleségedet – feleltem megrökönyödve. – Tudom, hogy mindennél jobban szeretted őt. Már azelőtt is tudtam, hogy összeházasodtunk, és az együtt töltött idő alatt soha nem hagytad, hogy elfeledkezzem róla.

A vége vádlóbban hangzott, mint terveztem.

– Tudom – mondta Dante, a hideg kék szemét nem vette le az arcomról. – Rosszul bántam veled. Semmit sem csináltál, amivel kiérdemelted volna. Amikor először odaadtad magad nekem, utána a karomban kellett volna tartanom téged. Ez lett volna az illendő, a tiszteletre méltó dolog. Én ehelyett elmentem. Nem akartam megengedni magamnak, hogy közel legyek hozzád. Egyszer engedtem meg magamnak a szerelmet, és miután végignéztem Carla lassú, borzalmas halálát, megesküdtem magamnak, hogy soha többé nem engedek be egy nőt az életembe.

Lassan bólintottam.

– Sajnálom, ami Carlával történt. Sajnálom, hogy végig kellett nézned a halálát.

Dante a távolba meredt. Nem sírt. Nem hiszem, hogy valaha is megengedné magának, hogy más előtt sírjon, de volt valami mélységes szomorúság a szemében, ami a szívembe hasított.

– Én öltem meg őt.

Megrándultam az ölelésében, elkerekedett a szemem.

– Hogy mit csináltál? Azt hittem, hogy rákban halt meg.

– Abban halt volna meg, igen. Az orvosok azt mondták, hogy semmit sem tehetnek érte. Otthon volt, szinte állandóan begyógyszerezve, hogy ne érezzen túl nagy fájdalmat, de egy idő után már a morfium sem segít neki. Megkért, hogy segítsek neki, szabadítsam meg a borzalomtól, amivé az élete vált. Nem akart még heteket ágyhoz kötve tölteni, felkelésre képtelenül, borzalmas fájdalmak között.

Elhallgatott, és most már nyíltan sírtam, ha már ő nem bírt. A mellére szorítottam a kezemet, próbáltam éreztetni vele, hogy minden rendben, hogy megértem.

– Azt akarta, hogy agyonlőjem, mert azt gondolta, hogy ez könnyebb lenne nekem, kevésbé személyes. Nem bírtam megtenni. Úgy nem. Azon a módon nem, ahogyan az árulókkal és a szeméttel bántam, akik annyit sem értek, mint a mocsok Carla cipője talpán. Inzulint adtam be neki, és elaludt a karomban, és soha többé nem ébredt fel.

– Ezt nem is tudtam. Nekem mindig azt mondták, hogy azért halt meg, mert a végén leálltak a szervei.

Megállapodott rajtam a tekintete, sötét és szomorú volt a szeme. A hüvelykujjával végigsimított a szemem alatt, letörölte a könnyeimet.

– Így akartam. Nem mondtam el senkinek.

Megborzongtam a karjában, túlságosan megráztak a hallottak ahhoz, hogy bármit mondjak. A nyakába temettem az arcomat, vágytam a melegségére és az illatára. Gyengéden simogatta a hasamat.

– Nem erőltettelek volna annyira, ha tudom.

– Val, nem erőltettél semmit. Amikor feleségül vettelek, megesküdtem, hogy gondoskodom rólad, és próbálok jó férjed lenni, én pedig komolyan veszem az esküimet. Megtartom a szavamat, de eddig nem váltottam be a neked tett ígéreteimet.

– Miért egyeztél bele egyáltalán a házasságba, ha tudtad, hogy milyen nehéz lesz neked?

– Az apám akarta, hogy megnősüljek, és tudtam, hogy kezdek gyengének látszani, mert nem tudtam továbblépni Carla után, ezért azt tettem, amit a legjobbnak gondoltam, hogy biztosítsam a hatalmamat. Tökéletes választásnak tűntél.

Abból, ahogyan mondta, úgy tűnt, mintha nem az lettem volna, de nem akartam félbeszakítani.

– Azt hittem, vonakodsz majd a közelségtől ilyen rövid idővel az első férjed halála után.

Elszorult a torkom Antonio említésére, de lenyeltem a gombócot.

– Így is lett volna, ha szerelmesek lettünk volna egymásba, vagy legalább valamennyire igazi lett volna a házasságunk.

– Nem okollak, amiért valami valóságosat akartál azok után, ahogy Antonio kihasznált téged. Ettől csak még rosszabb, hogy hozzámentél egy másik férfihoz, aki szintén a saját céljaira használt téged.

Lassan kifújta a levegőt.

– Szóval, amikor úgy döntöttél, hogy feleségül veszel, soha nem akartál lefeküdni velem?

Dante sötéten nevetett.

– Ennyire nem vagyok tisztességes. Nem, azt gondoltam, hogy elhálom a házasságunkat, aztán lefekszem veled, ha ahhoz van kedvem, mindenféle érzelmi kapcsolat nélkül.

– Akkor miért nem feküdtél le velem a nászéjszakánkon vagy az azt követő napokban?

– Akartam. Amikor bevittelek a hálószobámba a nászéjszakánkon, semmit sem akartam jobban, mint letépni rólad a ruhát, és beléd temetni magam. Dühös voltam. Addig akartalak kefélni, amíg kiűzöm magamból a haragot, de aztán kiléptél a fürdőszobából abban az egyszerű selyem hálóingben, igazi úrinőnek látszottál, és a feleségem voltál, és olyan átkozott remény és bizonytalanság csillogott a szemedben, és tudtam, hogy nem használhatlak erre.

Elnyíltak az ajkaim a meglepetéstől.

– Gyanítottad, hogy soha nem feküdtem még le férfival?

Dante megrázta a fejét.

– Nem. Azt meg tudtam állapítani a közeledéseidből és a csábítási kísérleteidből, hogy nincs tapasztalatod, de azt feltételeztem, hogy az első férjed domináns volt a hálószobában, és nem hagyta, hogy kezdeményezz, ámbár ez nem illett ahhoz a képhez, amilyennek Antoniót ismertem.

– Annyira rossz voltam a csábításban? – kérdeztem bágyadt, kínos nevetéssel.

Hihetetlen érzés volt így beszélgetni Dantéval, ilyen nyíltan, és még jobb volt a karjában feküdni anélkül, hogy próbált volna elhúzódni.

Száraz mosolyra húzódtak az ajkai.

– Olyan férfi vagyok, aki büszke az önuralmára. Higgy nekem, a legtöbb férfi nem lett volna képes ellenállni a varázsodnak. Őszintén bevallom, nekem is nehezebb lett visszafognom magam, amikor megtudtam, hogy én lennék neked az első. Ez valószínűleg amolyan férfidolog, de a magaménak akartalak.

– Ez nagyon állatiasan hangzik.

– Az is. Nem akartam tapasztalatlan feleséget, mielőtt elvettelek, de amint megtudtam rólad az igazat, nehezemre esett bármi másra gondolni azon kívül, hogy az enyém légy. – Dante tekintete a kerek pocakomra siklott, ahol a keze még mindig pihent. – És büszkévé tesz a tudat, hogy a gyermekemet hordod a szíved alatt, bár ez nem igazán olyasmi, aminek ilyen érzelmet kellene ébresztenie bennem. Végül is nem nagy teljesítmény megtermékenyíteni az embernek a feleségét.

A fejemet csóváltam, de a mosoly lassan lehervadt az arcomról, ahogy Dante szemébe néztem.

– Ez tetszik. Szeretek úgy beszélgetni veled, mint igazi férj és feleség. Kérlek, ne húzódj el ismét tőlem! Nem bírok visszatérni a magányossághoz.

Dante a tenyerébe fogta az arcomat.

– Nem fogok. A mai nap volt az ébresztő, amelyre szükségem volt. A lehető legjobb férj próbálok majd lenni, ami valószínűleg még így is sokkal kevesebb, mint amit érdemelsz. Nem vagyok érzelmes ember, és utálom nyilvánosan kimutatni a ragaszkodásomat, de nem fogok tudomást sem venni rólad. Ezt megígérhetem.

Megcsókoltam.

– Köszönöm.

Csöndben feküdtünk egymás mellett, míg megéreztem, hogy megmozdul a lányunk. Gyorsan odatettem Dante kezét, hogy ő is érezhesse. Megmerevedett.

– Érzed, ahogy mozog?

Dante bólintott. Nem szólt semmit, de tudtam, hogy ezúttal nem azért, mert nem hatotta meg, ami történik. Mosolyogva visszahajtottam a fejemet a vállára.

– Mikor mehetek haza?

– Holnap. Benn akarnak tartani éjszakára.

– Rendben.

Nem igazán örültem neki. Aggódtam, hogy túl sokáig távol legyek Dantétól, de nem azért, mert csimpaszkodó voltam, vagy nem bírtam volna egyedül lenni; nem, aggódtam, hogy az ígérete ellenére Dante talál majd rá okot, hogy ismét elhúzódjon, ha távol vagyunk egymástól ilyen röviddel azután, hogy egyetértésre jutottunk.

– Veled maradok. Nem hagylak egyedül ezen a helyen – mondta, mintha tudta volna, miért aggódom, és elöntötte a hála a szívemet. – És már szóltam Leónak, hogy egy ideig egyedül kell intéznie a kaszinó ügyeit.

– Azt akarod, hogy többet ne dolgozzak?

– Az orvos azt mondta, hogy a lehető legtöbb időt kell ágyban töltened, szóval nem fogsz tudni dolgozni. Majd ha megszületik a gyermekünk, és elég jól érzed magad, beszélhetünk róla, hogy új munkát találj.

– Ez észszerű – ismertem el, aztán elhúzódtam, és ismét megcsókoltam őt.

Most, hogy hagyta, újra és újra meg akartam tenni. Hamarosan felgyorsult a légzésem, de Dante a fejét csóválva elhúzódott.

– Nem szabad. Pihenned kell.

– Mondott valamit az orvos a szexről?

– A szakadás miatt túl kockázatos. Fertőzéshez vezethet, csak tágulhat a szakadás.

– Szóval három hónapig nincs szex, ha végig ki tudom hordani a terhességet?

– Igen. Úgy van.

Tudtam, hogy néhány férfi szeretőt tartott, amikor terhes volt a felesége. Nem gondoltam, hogy Dante is ilyen típus, de akkor is aggasztott a dolog. És nem mintha én nem élveztem volna a szexet. Nagy kihívásnak tűnt három hónap, talán több is mindenféle kielégülés nélkül.

Dante kisimította a ráncot a homlokomról.

– Mire gondolsz?

– Nem fog zavarni téged?

– A szex hiányára gondolsz? – kérdezte némi humorral a hangjában. – Nem. Ahogy már mondtam, az önuralom nem jelent problémát a számomra.

– Remélem, van elég benned mindkettőnk számára.

Dante puszit nyomott a fülem mögé.

– Nem mondom, hogy könnyű lesz. Állandóan akarlak téged, Valentina. Megőrülök a vágytól, de semmit nem fogok tenni, ami veszélybe sodorná a gyermekünket.

– Tudom. Én sem – mosolyogta. – És még mindig nem tudom elhinni, hogy hamarosan lesz egy kislányunk. Amikor holnap hazamegyünk, meg kell mutatnom neked valamit, amit ma vettem.

Alig vártam, hogy lássam az arcát, amikor meglátja a rugdalózót. Utáltam, hogy egy olyan borzalmas dolog hozott végre közelebb bennünket egymáshoz, mint egy membránszakadás, de örültem, hogy megtörtént. Most együtt nézhettünk a lányunk születése elébe.

Dante a derekamon tartotta a karját, ahogy bekísért a házba, bár tökéletesen képes voltam magamtól járni. Jól éreztem magam. Talán a gyógyszer segített. Vagy talán a kislányunk döntött úgy, hogy kedveli a hasamat most, hogy a szülei dűlőre jutottak. Természetesen tudtam, hogy óvatosnak kell lennem. Nem kockáztathattam meg, hogy a következő pár héten vajúdni kezdjek. A kislányunknak még elég sokat kellett fejlődnie.

Dante a nappaliba vezetett volna, de megráztam a fejemet.

– Nagyon szeretnék lezuhanyozni.

Ahelyett, hogy a lépcső felé terelt volna, a karjába kapott, és felvitt az emeletre. Magas vagyok, és Danténak nem lehetett könnyű felmennie a lépcsőn a plusz súlyommal. Letett a lépcsősor tetején.

– Nem kell cipelned. Nem leszel mindig kéznél, amikor lépcsőznöm kell.

– Nem akarom, hogy lépcsőzz, Valentina – mondta, és a hangsúlya nem tűrt vitát. – Ha nem vagyok itt, hogy vigyelek, akkor hívni fogod az egyik testőrt.

Láttam rajta, hogy nem fog engedni ebben a kérdésben, és örültem, hogy próbálta gondomat viselni.

– Rendben. Megígérem.

Beléptünk a hálószobánkba, és azonnal észrevettem, hogy valaki, valószínűleg Gaby felhozta a bevásárlószatyrokat, és letette a székre a sminkasztalom elé. Mosolyogva mentem oda, és kivettem a rugdalózót, amelyet tegnap vettem, mielőtt rosszra fordultak a dolgok.

– Szóval, mit mondasz? – kérdeztem izgatottan.

Szinte bántott, hogy ilyen lelkes vagyok azok után, ami tegnap történt, és ami történhet még a kislányunkkal, de túlságosan reménykedő voltam ahhoz, hogy hagyjam, hogy az aggodalom elnyomja a többi érzelmemet. Dante felvonta az egyik szemöldökét.

– Kétlem, hogy bárkit is emlékeztetni kellene.

Felnevettem.

– Bibi is ezt mondta. De olyan cuki, nem gondolod?

Dante átkarolta a derekamat.

– Igen, az. Azt hittem, nem akartad tudni, hogy lány-e vagy fiú.

– Nem is, de Bibi egyforma rugdalózót szeretett volna. Nagyon remélte, hogy lányunk lesz, így az övének a legjobb barátnője lehet. Odalesz az izgalomtól, amikor elmesélem neki. – Elhallgattam egy pillanatra. – Megmondtad már a szüleidnek, hogy lány?

Dante a homlokát ráncolta.

– Beszéltem az anyámmal tegnap este, miután elaludtál. Nagyon izgatott.

– De az apád nem az?

– Nem keresett még meg. Valószínűleg a hallgatással mutatja ki a nemtetszését.

– Tényleg? Nem a mi választásunk volt, hogy lányunk legyen. És egyébként is utálom, hogy ennyire csak fiút akar. A lányok is értékesek.

– Engem nem kell meggyőznöd – mondta Dante. – De a fiúkat olyasminek látják, ami erősíti az Outfitet, míg a lányok csak gyenge láncszemet jelentenek, amelyet a férfiaknak védelmezniük kell. Mindig így volt. Nem hiszem, hogy ez egyhamar meg fog változni.

– Tudsz olyan esetről, hogy egy nőt beavattak volna bármelyik családban Észak-Amerikában és azon túl?

Dante szárazon mosolygott.

– Újság lenne a számomra. És nem fog megtörténni. Nem akarnám, hogy a lányom az Outfit része legyen. Biztonságban akarom őt tudni. Nem akarok vért a kezén és halált az álmaiban.

– De a jövendőbeli fiunknak igen? – kérdeztem lágyan.

Dante hátrasimított egy hajtincset a vállamról.

– Így mennek ezek a dolgok, Val. Minden gyermekünket megvédem, amíg csak tudom, de előbb-utóbb a fiunknak legalábbis elég bátornak kell lennie ahhoz, hogy szembenézzen a világunk veszélyeivel. De erős lesz.

– Az apám mindig brutális kíméletlenséggel bánt a bátyámmal, Orazióval, a saját apád pedig megkínzott téged, hogy megkeményítsen. Néha nem akarok fiút, mert aggódom, hogy ugyanezeket a dolgokat kell végigszenvednie.

Nem hittem, hogy képes lennék a háttérbe vonulni, és figyelni, hogy Dante így bánjon a fiunkkal. Még az anyám is megvédte néha Oraziót, amikor a papà túl szigorú volt vele. Bár sosem bántalmazta úgy, mint Fiore Dantét.

– Szigorúbbnak kell majd lennem a fiunkkal, de nem leszek olyan, mint az apám, esküszöm.

Bólintottam. Hittem neki.

Máris kezdtem elfáradni, bár alig csináltam valamit.

– Le kellene zuhanyoznom. Hamarosan ismét le kell feküdnöm.

Dante követett a fürdőszobába, nem vette le rólam a szemét, amikor kibújtam a cipőmből. A ruhám cipzárjáért nyúltam, de megelőzött. A hüvelykujja követte a gerincem vonalát, ahogy lehúzta a cipzárt, és egészen a lábujjamig éreztem az érintését. A ruha a lábamhoz hullott. Már csak a harisnya volt rajtam. Lehúzta a lábamon, aztán a tekintete lassan végigsiklott a testemen, ahogy előttem térdelt. Semmit sem akartam jobban, mint a karjába omlani, és magamban érezni őt.

Megnyaltam az ajkaimat.

– Ez nehéz lesz – suttogtam.

Dante felegyenesedett, az arca elárulta, hogy igazam van.

– Zuhanyozz le! Idebenn maradok, hátha elájulnál.

– Zuhanyozhatnál velem együtt – javasoltam.

Látszott Dantén, hogy tétovázik, aztán bólintott. Levetkőzött, és amikor felém fordult, láttam, hogy máris félig megkeményedett.

– Azt hittem, van önuralmad – ugrattam.

Dante a zuhany alá terelt, megtámasztott.

– Van is, az ujjaim különben már a nedves forróságodban motoznának.

Megnyitotta a csapot, meleg víz zubogott ránk, mielőtt becsukta a zuhanyfülke ajtaját. Felém fordult, a csípőmre tette a kezét.

– Honnan tudod, hogy nedves vagyok? – kérdeztem kihívóan.

Fogta a szivacsot, és gyengéden dörzsölni kezdte vele a mellemet és a hasamat. Aztán közelebb hajolt, míg a szája a fülemhez ért.

– Mert láttam, amikor előtted térdeltem. Nedves voltál nekem.

Az voltam. Nem hiszem, hogy valaha annyira akartam őt, mint most, amikor nem feküdhettünk le egymással. Megmosdattuk egymást a szivaccsal, néha csókolóztunk közben, percről percre egyre jobban ziháltunk. Kemény és vörös volt Dante erekciója.

– Akarod, hogy leszopjalak? – suttogtam hozzásimulva.

Felnyögött, amikor az ujjaim összeszorultak a farkán, de aztán megállított, és elhúzta a kezemet az erekciójáról.

– Ne! – mondta rekedten. Nem hangzott túl meggyőzőnek. – Jól vagyok.

Megfordított, a hátam így a mellkasának simult, az erekciója pedig a hasa és a hátam közé szorult. Átölelte a hasamat, a bőrömre szorította a tenyerét, és gyengéden megcsókolta a nyakamat.

– Azt hiszem, ideje lenne kimennünk. Le kell feküdnöd.

Nem ellenkeztem. A sok csókolózás meztelenül megnehezítette, hogy elnyomjam az iránta érzet vágyamat. Segített megtörölközni, és szinte megkönnyebbültnek látszott, amikor végre kényelmes szaténpizsamában elterültem az ágyunkon. A következő pár hétben kordában kell tartanunk a vágyunkat. A kisbabánk bármi másnál fontosabb.

Dante a karjába vett, a hajamba túrt.

– Köszönöm, hogy egy pillanatra sem mondtál le rólam, Val.

– Tudtam, hogy egy nap majd jól jön a makacsságom – feleltem nevetve.

Az orvosok hat héttel később a császármetszés mellett döntöttek. Még mindig nyolc hetem volt hátra, de túlságosan megnőtt a fertőzés veszélye. Dante nem mozdult mellőlem, amikor felvágták a hasamat. A jelenléte, a figyelme, a totális önuralma és a belőle áradó erő rengeteget segített. Tudtam, hogy semmi sem fordulhat rosszra, amikor mellettem van. Mintha pusztán az akaratereje elég lenne ahhoz, hogy minden jól alakuljon. Képes volt elhitetni az emberrel, hogy ő irányítja a helyzetet még akkor is, amikor nem így volt.

A császármetszés alatt végig fogta a kezemet, és a szemembe nézett, amikor felhangozott az első sírás, aztán mindketten a ráncos, vérrel borított lányunk felé fordultunk, amikor a nővér felmutatta őt. Eleresztettem Dante kezét.

– Menj a lányunkhoz! Menj!

Látszott rajta, hogy vonakodik elmozdulni mellőlem, de megpuszilta a homlokomat, aztán kiegyenesedett, és a műtőasztal végéhez lépett. Arca meg sem rezdült a rengeteg vér láttán, de nem is számítottam másra. Ha a nővérek és az orvosok meglepődtek a nyugalmától, ezt nem mutatták, de az is lehet, hogy elhitték a vele kapcsolatos pletykákat, azt, hogy magas rangú maffiavezér. Természetesen soha senki nem fogja megerősíteni ezt a gyanút.

A nővér pár pillanattal később Dante karjába tette a takaróba bugyolált lányunkat. Aprónak tűnt, ahogy az apja olyan gyengéd pillantással nézett le rá, amilyet még soha nem láttam az arcán. Volt valami ádáz is a tekintetében, és átvette a gyengédség helyét, amikor felnézett, és látta, hogy a nővérek és az orvosok őt figyelik. Tudtam, hogy a lányunk biztonságban lesz.

Tekintete oltalmazást sugárzott, szent elhatározást, hogy elpusztít mindent és mindenkit, aki ártani akar. Elfordította a tekintetét a kórházi személyzetről, hozzám sétált, és leült a fejem mellé állított székre, hogy meg tudja mutatni nekem a kislányunkat. Tudtam, hogy az orvosnak hamarosan el kell vinnie tőlünk. Némi időt inkubátorban kell töltenie, mielőtt hazajöhet.

– Olyan gyönyörű – suttogtam.

Az sem érdekelt, hogy az orvosok éppen összevarrnak, sem pedig az, hogy nem voltunk egyedül.

– Az, akárcsak te – mondta Dante csöndesen.

Egy ujjal megsimogattam a baba arcát. Üveges szemmel pislogott rám. Szőke volt a haja, mint Dantéé, bár még kissé összetapadt. Apró volt, és semmit sem akartam jobban, mint védelmezni őt.

– Anna – először neveztem a nevén, amelyet Dantéval napokkal korábban választottunk. – Az apukád örökké szeretni fog, és vigyáz rád.

Dante megpuszilta Anna homlokát.

– Téged és Annát is.

A szemébe néztem, és végre kibuggyantak a könnyek, amelyeket egészen idáig sikeresen elfojtottam.

EPILÓGUS

Mély sóhajjal ereszkedtem a kád forró vizébe. Anna végre aludt a bölcsőjében, és Gaby vele marad éjszakára a gyerekszobában, hogy biztosan minden rendben legyen. Dante az apámmal tárgyalt lenn a dolgozószobájában. Bár gyanítottam, hogy a hirtelen indíttatás a sok rövid egyeztetésre abból fakadt, hogy az apám a lehető leggyakrabban látni akarta Annát. Egyértelműen nem osztozott Fiore Cavallaro csalódottságában, amiért fiú helyett lányunokát szültem. Csak öt hét telt el a lányunk születése óta, és már most is nehezen tudtam elképzelni, milyen volt nélküle. De ma este szükségem volt egy kis időre a magam számára… és Danténak. Szerencsére Anna már hosszú órákat aludt ébredés nélkül. Néha akár öt órán keresztül is megszakítás nélkül.

Hátradőltem a kádban, és lehunytam a szememet, ma először végre ellazultam. Viszkettek az ujjaim, hogy a két lábam közé csúszhassanak, enyhíteni a feszültséget, de nem tettem. Hónapok óta nem volt intim kapcsolatunk Dantéval, és azt akartam, hogy ez ma éjjel megváltozzon. Tényleg igazán türelmes volt, de észrevettem, milyen sok időt tölt a zuhany alatt. Nem kellett találgatnom, hogy mit csinál. Most, hogy a hegem is begyógyult, alig vártam, hogy ismét vele legyek. De ezúttal más lesz. Most először tudni fogom, hogy szeret, amikor szeretkezünk, még ha nem is mondta ki hangosan a szót. A világ összes szerelmi vallomásánál többet mondott az, ahogy rám és Annára nézett.

– Val? – szólított Dante, amikor meghallottam, hogy belép a hálószobába, és egy pillanattal később a fürdőszobába.

A tekintete elidőzött a mellemen, amelyet szinte teljesen elfedtek a buborékok. Ördögien jóképű volt a sötétszürke mellényben és pantallóban. Nyitva volt a fehér ing legfelső két gombja, és feltűrte az ingujját, felfedve a karcsú izmokat.

– Megnéztem Annát. Alszik. Gaby énekel neki.

– Remek – feleltem mosolyogva.

Ahogy Dante javasolta, abban a helyiségben rendeztük be a gyerekszobát, amelyet régen az első feleségével osztott meg. Mivel három ajtóra volt a hálószobánktól, nem kellett aggódnom amiatt, hogy Gaby meghall bennünket. Dante szeme szinte átlátszó volt a vágytól, de csak állt a küszöbön. Bámulatos volt az önuralma, és kissé dühítő.

– Fáradtnak látszol – mondta óvatosan. – Pihenni szeretnél?

A teste valami teljesen másról árulkodott. Nehéz volt nem észrevenni a kidudorodó halmot a pantallója alatt.

Mosolyogva ráztam a fejemet, és kiegyenesedtem, hagytam, hogy a víz és a hab lecsorogjon a meztelen testemen, ahogy Dante előtt álltam. Izzó nyomot hagyott rajtam a tekintete, ahogy végigsiklott rajtam a combom közéig. Eltakartam a kezemmel a keskeny, de égővörös heget, amelyet a császármetszés hagyott a hasam alján. Eddig mindig megpróbáltam elrejteni Dante szeme elől. Az orvos azt mondta, hogy idővel majd elhalványul, de soha nem múlik el teljesen.

Dante hozzám lépett, és gyengéden elhúzta a kezemet, felfedte a heget.

– Nem kell takargatnod magad előlem.

– Nem tudtam, nem lomboz-e le a heg látványa.

Felnevetett mély, rekedt torokhangon. Megragadta a derekamat, éhség és birtoklási vágy sugárzott a szeméből.

– Úgy nézel ki, mint egy istennő, Val. A hegtől egy csöppet sem leszel kevésbé kívánatos a szememben. Vagy te talán visszataszítónak találod a sebhelyeimet? Mert van belőlük jócskán.

– Nem, természetesen nem. De te férfi vagy. A nőknél ez más.

Dante gyengéden megsimogatta a heget.

– Ettől csak még szebb vagy a szememben, mert tudom, miért szerezted.

A vállára tettem a kezemet, eláztattam az ingét, de nem tűnt úgy, hogy bánja. A tekintete végigsiklott a testemen. Előrehajoltam, és megcsókoltam.

– Szükségem van rád, Dante. Olyan nagyon.

Vágy villant a szemében.

– Biztos vagy benne? Eléggé felgyógyultál? Nem akarok fájdalmat okozni.

Lüktetett a szívem az iránta érzett szerelemtől. Nagyon sokat jelentett nekem, hogy megkérdezte, amikor tudtam, hogy mennyire szeretne az ágyra hajítani, és a magáévá tenni. Az egyik keze már meg is találta az utat a seggemre, gyengéden és nagyon őrjítően simogatta a halmokat.

– Nem fogsz. Nem lehet baj, ha lassan csináljuk.

A legkevésbé lassan akartam csinálni. Legszívesebben letéptem volna róla a ruhát, megnyalogattam volna a bőre minden négyzetcentiméterét, és éreztem volna, ahogy újra és újra belém hatol.

Dante nem szólt semmit, de kisegített a kádból, és egy puha fürdőköntösbe burkolt. A vastag anyagon keresztül addig masszírozott, amíg megszáradtam, és gyors zihálással vettem a levegőt. A karjába emelt, és bevitt a hálószobába, ahol az ágyra ültetett. Az izgatott várakozástól begörbültek a lábujjaim, ahogy lenézett rám. Lassan az ágyra mászott, és a fürdőköpeny övéért nyúlt. Egy rántással kibontotta, lemeztelenített.

– Olyan gyönyörű – mondta rekedten. – Hiányzott az ízed.

Már pusztán a szavaira felizzott a vágy a két lábam között, és fellöktem az ágyról a csípőmet néma invitálásként. Önelégült mosolyra húzódtak az ajkai, aztán lehajtotta a fejét, és megcsókolta a mellemet, először a balt, aztán a jobbat, majd végigcsókolta a hasamat. Megfeszültem, amikor az ajkai a hegemhez értek, nem azért, mert fájt, hanem mert Dante nem hátrált meg. Az összerándulásom mintha még jobban meggyőzte volna, hogy különös figyelmet fordítson a testemnek arra a részére. Felpillantott rám, miközben újabb csókot nyomott a hegre. Nem vette le rólam a szemét, amíg az izmok végül el nem lazultak az ajkai alatt.

Egy gyors puszi után továbbhaladt lefelé, szélesebbre tárta a két lábamat, és aztán a nagyajkak közé dugta a nyelvét. Felkiáltottam, máris olyan közel jártam a csúcshoz, hogy éreztem, ahogy az izmok megfeszülnek a lábamban az izgatott várakozástól. Pár újabb nyalintás és gyengéd harapdálás után magával ragadott az orgazmus.

– Dante!

A hajába túrtam, magamhoz szorítottam, ahogy átadtam magam a kéjnek, amelyet nyújtott. Felemelte a fejét, és megcsókolta a combom belsejét, aztán felült. Én is ezt tettem, a kezem a mellénye után nyúlt, letoltam a válláról, és reszkető kézzel elkezdtem kigombolni az ingét.

– Állj fel! – parancsoltam rá lihegő suttogással.

Engedelmeskedett, a meglepődéstől csillogott a szeme. Lerántottam róla a nadrágot, kiszabadítva az erekcióját. Felnéztem rá, miközben a számba vettem, éreztem az előváladék sós ízét a nyelvemen, amikor a torkomba csúszott. Felnyögött. Pumpált párat, aztán hátralépett, ahol nem érhettem el.

– Bármilyen jó is ez, elélvezek, ha tovább folytatod. Nem is tudod, milyen kibaszottul akarlak.

Kinyújtotta a kezét, és habozás nélkül megfogtam, hagytam, hogy talpra húzzon. Lehámozta a vállamról a fürdőköpenyt, a lábamhoz omlott, és aztán a karjában voltam, a kemény, meleg testéhez simultam. Hátráltunk, míg végül a lábam az ágyhoz ért, és a puha matracra zuhantam. Lefeküdt mellém. Értetlenül ráncoltam a homlokomat, amikor az oldalamra fordított.

– Mit csinálsz?

Mögém csúszott, a hátamhoz bújt, az erekciója a combomat bökdöste.

– Kipróbálunk egy új testhelyzetet. Könnyebb lesz neked így, és nem fogok rád nehezedni.

– Rendben – feleltem, remegett a hangom az izgalomtól.

– Hat már a gyógyszer?

Gyorsan bólintottam.

Dante a nyakamba fúrta az arcát, a keze a mellemre siklott, aztán le a hasamra, majd a két lábam közé. Belém dugta egy ujját, aztán egy másodikat is, mire felnyögtem.

– Készen állsz – morogta.

Több mint készen. Kétségbeesetten szükségem volt rá. Az egész testem sajgott érte. Végigcsúsztatta a kezét a lábamon, a térdem alá, és felemelte a lábamat, míg a talpam a matracra támaszkodott, és a két térdem szélesre tárult. Még közelebb húzott magához, a hátamhoz simult, és a bejáratomhoz illesztette az erekcióját. Lassan belém csúsztatta a makkját, és szorosan lehunytam a szememet a feszítő érzéstől. A tenyerébe fogta a mellemet, csókolgatta a bőrt a fülem alatt, ahogy centiről centire belém hatolt. Elakadt a lélegzetem, amikor teljesen betöltött. Nagyot fújt.

– Istenem, olyan szűk vagy, Val.

Túl régen nem voltunk együtt, és ismét hozzá kellett szoknom a méretéhez. Dante megállt, a testünk eggyé forrt, kitágított a farka. Az oldalamat és a hasamat simogatta.

– Jól vagy?

Hátranéztem rá a vállam fölött, aztán megcsókoltam, majd elhúzódtam.

– Hiányzott ez – suttogtam. Ujjai az ölemre siklottak, és gyengéden körözni kezdett a csiklómon. – Mozdulj, kérlek! – szinte könyörögtem két nyögés között.

És Dante engedelmeskedett. Szinte teljesen kihúzódott, aztán visszanyomult. Lassú, isteni ritmust vett fel, miután a belső izmaim ellazultak. Mintha egyek lettünk volna, ahogy mozogtunk. Felgyorsult a légzésünk, ahogyan lökései is, de végig a karjában tartott, torkomat harapdálta. Nem tudom, mennyi ideig szeretkeztünk így, lassan erősödött a kéj, míg végül a matracba fúrtam a lábujjaimat, kétségbeesve vártam az enyhülést. Végre a csúcsra értem, és az összeránduló izmaim Dantét is oda juttatták, és rekedt kiáltással belém élvezett.

Utána nem húzódott azonnal ki belőlem. Inkább még szorosabban magához ölelt, a testünk még mindig eggyé forrt. Lassan abbahagytam a lihegést, miközben tovább csókolgatta a nyakamat, végül pedig az ajkai közé vette a fülcimpámat. Felnyögtem, és ívbe feszült a hátam, amikor az ujjai ismét játszadozni kezdtek a két combom között.

– Mit szólsz még egy fordulóhoz? – kérdezte fátyolos hangon.

Egy bólintásnál nem voltam többre képes, amikor a másik keze megcsípte a mellbimbómat, és éreztem, hogy a farka ismét megkeményedik bennem. Kihúzódott belőlem, mire értetlenkedve néztem rá. Gyengéden megsimogatta a seggemet, ahogy felült, és széttárta a karját.

– Ismét egy új testhelyzet? – kérdeztem izgatottan.

Olyan kemény volt a farka, hogy a kemény hasára simult. Hozzámásztam, és föléje kuporodtam, aztán lassan magamba fogadtam. Átkaroltam a nyakát, a mellére simultam, és a szájára tapasztottam az ajkaimat.

Dante a seggembe markolt, és mozgatott a farkán.

– Nézz rám! – parancsolta rekedten. Felpillantottam, az izzó szemébe néztem. – Szeretem látni a szemedet, amikor benned vagyok.

Egymás szemébe néztünk, miközben felgyorsult a légzésünk, és egyenetlenné vált a mozgásom, és még akkor is, amikor felkiáltottam a kéjtől, amit Dante rekedt nyögései követtek. A tekinteténél több szerelmi vallomásra nem is volt szükségem, ahogy egymásba csimpaszkodtunk, még akkor sem akartunk eltávolodni egymástól, amikor már kielégültünk.

Dante lassan hanyatt feküdt, magával húzott engem is, így elterültem rajta. Buta kis mosoly ömlött el az arcomon, ahogy lenéztem rá. A kócos hajára, a borostájára, az őszinte arcára. A nyakába fúrtam az arcomat.

– Szeretlek – suttogtam.

Megfeszült körülöttem a karja, és egy puszit nyomott a fejem oldalára. Lehunytam a szememet, hallgattam zakatoló szívünk hangzavarát.

Hosszú ideig feküdtünk így. Nem akartam mozdulni, de végül elmentünk zuhanyozni.

Utána beosontunk a gyerekszobába. Gaby a hintaszékben ült, egy könyvet olvasott, de azonnal felállt, amint meglátott bennünket.

– Elmehetsz – suttogtam. – Majd mi vigyázunk rá.

Gaby bólintott, és csöndesen távozott, hang nélkül csukta be maga mögött az ajtót. Anna a kiságyában feküdt, az apró keze ökölbe szorult, békés volt az arca. Még mindig pici volt, de sokat nőtt, amióta két hete hazahozhattuk a kórházból. Lábujjhegyen az ágyához léptem, viszkettek az ujjaim, hogy megsimogassam a rózsás arcát, de nem akartam felébreszteni. Imádtam nézni őt az ilyen nyugodt pillanatokban. Sosem éreztem nagyobb békét. Dante megállt mellettem, átkarolta a derekamat, a fejét az enyémre hajtotta.

– Soha nem hagyom, hogy bármi történjen veled vagy Annával. Az utolsó leheletemig védeni foglak benneteket.

Tudtam, hogy így lesz.

Beletelt némi időbe, és nem volt zökkenőmentes, de végre megkaptam, amit mindig akartam: egy férjet, aki mélyen érzett irántam, és egy gyönyörű kisbabát, akit mindketten mindennél jobban szerettünk a világon. Úgy éreztem, végre megtaláltam a helyemet.

A SZERZŐRŐL

Cora Reilly A maffia végzete, a Camorra Chronicles és sok más, többnyire veszélyesen szexi rossz fiúkról szóló könyv szerzője. Ifjúsági könyveket írt, mielőtt beleszeretett a romantikus irodalomba.

Cora Németországban él egy cuki, de őrült bearded collie-val és egy cuki, de őrült férfival. Amikor éppen nem szexi könyvek megálmodásával tölti a napjait, akkor a következő kalandos utazását tervezi, vagy túlságosan fűszeres ételeket főz a világ minden konyhájából.

Bár jogi végzettséggel rendelkezik, Cora bármikor szívesebben beszél könyvekről, mint jogról.