Sadie

Courtney Summers

Könyvmolyképző (2022 márc)

Címke: krimi, ifjúsági, regény, Függőség, Rejtély, utazás

krimittt ifjúságittt regényttt Függőségttt Rejtélyttt utazásttt

Sadie-nek nem egyszerű élet jutott. Egymaga nevelte a húgát egy elszigetelt kisvárosban – holott ő is szinte egyedül nőtt fel –, és próbált normális életet biztosítani neki, miközben mindent megtett azért, hogy talpon tudjanak maradni.

Ám amikor Mattie-t holtan találják, Sadie egész világa romba dől. A felszínes és félresiklott rendőri nyomozást követően Sadie elhatározza, hogy maga keríti kézre a húga gyilkosát, így néhány bizonytalan nyomra támaszkodva nekivág az országútnak, hogy megtalálja a tettest.

Amikor West McCray – egy rádiós újságíró, aki Amerika elfeledett kisvárosairól vezet műsort – véletlenül fültanúja lesz Sadie történetének egy helyi benzinkúton, megszállott kutatásba kezd, hogy a nyomára bukkanjon. Podcastet indít arról, ahogy lépésről lépésre felgöngyölíti Sadie történetének mozzanatait, és próbálja kideríteni, mi történt, reménykedve, hogy még azelőtt talál rá a lányra, hogy túl késő lenne.

Izgalmas szerkezetű, megrázó történet testvérekről, erőszakról, igazságkeresésről.

Ha tetszett a 13 okom volt, neked való. Ha még megrázóbbat is elbírsz, mindenképp vidd magaddal!

Két nagymamámnak:

Marion LaValleenek és Lucy Summersnek

rendíthetetlen szeretetükért és támogatásukért

DANNY GILCHRIST

Csodás napunk van ma. Süt a nap, és egyetlen felhő sincs az égen. Kiváló ebédet szereztem be a Central Parkban, a Shawarma Stop csirkés gyrosát próbáltam ki, amit a New York rejtett kincseit bemutató podcastünk múlt heti epizódja után olyan sok hallgatónk ajánlott. Ezúton is köszönöm nektek! Annyira jó volt, hogy még az is lehet, hogy vacsorára is ezt eszem. Én Danny Gilchrist vagyok, a WNRK New Yorktól, ez pedig itt az Úton veletek podcast.

Ma valami újjal készültünk nektek, nagy fába vágjuk a fejszénket. Megszakítjuk az Úton veletek erre a napra időzített epizódját, hogy belevághassunk a Lányok című új podcastsorozatunk első részébe. Ha többre vagytok kíváncsiak, mind a nyolc epizódot letölthetitek a weboldalunkról; igen, jól hallottátok, az egész évadot! A magam részéről egész biztos vagyok benne, hogy többre lesztek majd kíváncsiak.

A Lányok egyik régóta velünk dolgozó producerünk, West McCray tolmácsolásában kerül bemutatásra, és arra igyekszik rávilágítani, hogy mi történik, amikor egy megrendítő bűntény mögött egy még annál is felkavaróbb rejtély húzódik meg. Miről is szól a történet? Családról, testvérekről, az amerikai kisvárosi lét sokszor meg nem énekelt hőseiről; arról, mit meg nem teszünk azért, hogy megvédelmezzük a szeretteinket… és milyen árat fizetünk azért, ha netán erre mégsem vagyunk képesek.

A történet pedig – mint oly sok másik – egy halott lánnyal kezdődik.

LÁNYOK

1. RÉSZ

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

WEST McCRAY

Üdvözlet a coloradói Cold Creek városából! Lakossága: nyolcszáz fő.

Egy gyors képkeresés a Google-ön, és már láthatod is magad előtt a városka főutcáját, az apró, kis világ épphogy kalapáló szívét. Ezen kívül minden más épületet vagy bedeszkáztak, vagy elhagyatottan ácsorog. Cold Creek legszerencsésebb lakosai – a keresőképes munkával rendelkezők – a helyi élelmiszerboltban, a benzinkúton vagy a környék többi alapvető fogyasztási cikkeket forgalmazó üzletében dolgoznak. A többieknek bizony egy vagy akár két várossal is odébb kell körbenézniük, ha Lehetőségek után kutatnak maguk vagy a gyerekeik számára, a legközelebbi iskolák is a negyven percre lévő Parkdale-ben találhatók, amelyek három másik város diákjainak biztosítanak oktatási lehetőséget.

A Cold Creek-i vérkeringés központi ütőerének számító főutcából düledező, viseltes Monopoly-szerű házakkal szegélyezett mellékutcákba érünk, amelyek mintha még a társasjáték táblájára is szégyelltek volna felkéredzkedni. Ezen túl pedig már csak a vidék – mezőgazdasági földekre épp csak emlékeztető – vadonja terül el. Az országutat néha a semmibe, néha pedig düledező házcsoportokhoz vagy a még azoknál is rosszabb állapotban lévő lakókocsiparkokhoz vezető földutak szabdalják fel. Nyaranta buszról osztogatják az ingyen ételt a gyerekeknek az iskolakezdésig, amikor már napi két meleg ételre jogosultak a segélyeknek köszönhetően.

Olyan csend üli meg az ilyen helyeket, ami ijesztőnek tűnhet annak, aki az egész életét a városban élte, mint ahogy én is. Cold Creeket csodás, háborítatlan táj veszi körül, amely az égbolttal összefonódva mintha egyenesen a végtelenbe tartana. Lenyűgözők a naplementék errefelé: szikrázó arany, narancs, rózsaszín és lila színekben pompáznak; a természet igazi szépsége mutatkozik meg bennük, amit nem csúfítanak el felhőkarcolók. A terek nagysága főhajtásra készteti az embert, szinte túlvilági. Nehéz elképzelni, hogy itt bárki is csapdába esve érezné magát.

Pedig a legtöbben így éreznek.

COLD CREEK-I NŐI LAKOS

Az ember azért él Cold Creekben, mert itt született. És ha itt születtél, nagy valószínűséggel nem is mész innen sehova.

WEST McCRAY

Ez azért nem teljesen igaz. Látott már pár sikersztorit ez a város: főiskolát végzett embereket, akik elköltöztek és jól fizető állásra tettek szert valami távoli városban, de ők inkább képezik a kivételt, és nem az átlagot. A Cold Creek-i élet minősége azt szimbolizálja, amiről azt tanultuk, hogy ennél többre vagyunk hivatottak; már ha volt szerencsénk olyan kivételes helyre születni, ahol megfogalmazódhatott bennünk az ilyesfajta törekvés.

Itt mindenki annyira keményen dolgozik, hogy előteremtse a betevőt a családja számára és elevickéljen a mindennapi élet kiadásai között, hogy ha arra fecsérelnék az idejüket, hogy a nemzet tudatában a kisvárosi léttel összeforrt kisstílű drámák, szaftos botrányok és személyeskedő nézeteltérések kössék le a figyelmüket, akkor egész egyszerűen nem maradnának életben. Ezzel nem azt akarom sugallni, hogy ne lenne dráma, botrány vagy nézeteltérés a városban, viszont ezek nem azok a dolgok, amikkel Cold Creek lakossága megengedheti magának, hogy foglalkozzon.

Egészen addig, amíg meg nem történt az a bizonyos valami.

Egy elhagyatott, századfordulót idéző, egyszobás iskolaépület üszkös romjai bújnak meg úgy három mérföldre a várostól. A tető beomlott, és ami megmaradt a falakból, az is szénné égett. Az épület egy almaliget mellett bújik meg, amelyet szép lassan kezd visszahódítani a körülötte lévő természet: fiatal vadhajtások, új fák és vadvirágok nyílnak.

Van valami majdhogynem romantikus az egészben, mint egy csendes intermezzo a rohanó világ peremén. Tökéletes hely arra, hogy az ember egyedül maradhasson a gondolataival. Legalábbis azelőtt az volt.

May Beth Foster – akit majd lesz szerencsétek jobban is megismerni, ahogy haladunk előre a podcasttel – személyesen vitt oda. Én kértem, hogy hadd nézhessem meg. May Beth Foster kövérkés, hatvannyolc éves fehér asszony, enyhén őszülő hajjal. Van valami nagymamás a lényében, annyira, hogy még a hangja is egyenesen ismerősnek cseng, és olyan, mintha belülről melegítené át az embert. May Beth a Sparkling River Ingatlanügynökség lakókocsiparkjának a menedzsere, tősgyökeres Cold Creek-i, akinek minden itt élő ad a szavára, és javarészt el is fogadják, hogy amit ő állít, az bizony maga az igazság.

MAY BETH FOSTER

Körülbelül itt…

Itt találták meg a holttestet.

911 SEGÉLYHÍVÓ MUNKATÁRSA [TELEFONON]

911 – es segélyhívó. Miben segíthetek?

WEST McCRAY

Október harmadikán a negyvenhét éves Carl Earl épp útban volt a munkahelye felé, egy cofieldi gyárba. Az út úgy egy óra autóval Cold Creekből.

Épp csak megkezdte az aznap reggeli útját, amikor arra lett figyelmes, hogy fekete füst csúfítja el a kora reggeli horizontot.

CARL EARL

Úgy kezdődött, mint minden másik reggel. Legalábbis azt hiszem. Gondolom, felkeltem, megreggeliztem, és kifelé menet adtam egy csókot az asszonynak, mert minden reggelem így kezdődik. Viszont őszintén mondom, egyetlen dolog sem jut eszembe azelőttről, hogy megláttam volna a füstöt, és ami azután történt…

Hát…

Azt bárcsak el tudnám felejteni!

CARL EARL [TELEFONON]

Ö… igen, a nevem Carl Earl, és egy tűzesetet szeretnék bejelenteni. Van itt egy elhagyatott iskolaépület a Milner’s Road mentén, ami lángokban áll. Úgy három mérföldre keletre van Cold Creektől. Erre vitt az utam, és megláttam. Félreálltam a kocsival, hogy telefonálni tudjak. Elég rosszul fest a helyzet.

911 SEGÉLYHÍVÓ KÖZPONT MUNKATÁRSA [TELEFONON]

Rendben, Carl, máris küldünk valakit a helyszínre.

Vannak még önön kívül a helyszínen? Bárki, aki megítélése szerint ellátásra szorulna?

CARL EARL [TELEFONON]

Csak én vagyok itt, legalábbis amennyire látom, de lehet, hogy csak nem vagyok elég közel… Egy kicsit közelebb tudok menni, és megnézem…

911 SEGÉLYHÍVÓ KÖZPONT MUNKATÁRSA [TELEFONON]

Uram! Carl! Kérem, maradjon távol a tűztől! Nagyon kérem, hallgasson rám, rendben?

CARL EARL [TELEFONON]

Jaj, persze! Dehogy… Nem akartam én…

CARL EARL

Úgyhogy úgy tettem, ahogy mondták, pedig a szívem mélyén nagyon is szerettem volna a hős szerepében tetszelegni. A mai napig nem tudom, mi bírt maradásra, pedig nem engedhettem meg magamnak, hogy elkéssek a munkából, de mégis maradtam addig, amíg meg nem érkeztek a rendőrök és a tűzoltóság. Néztem, ahogy addig küzdenek, amíg végre csitulni kezdenek a lángok, és akkor láttam meg… Alig valamivel az iskolaépület mögött… Ott láttam… Szóval én… Én voltam az első, aki meglátta.

WEST McCRAY

Mattie Southern holttestét egy félreeső helyen, a lángokban álló épület és a lugas közt félúton találták meg. Három nappal korábban jelentették az eltűnését; hát itt volt, megkerült.

Megölték.

Úgy döntöttem, hogy az iszonytató részletek, amik a lugasban történtekről végül napvilágra kerültek, nem fogják a show részét képezni. És habár lehet, hogy maga a gyilkosság, a bűntény volt, ami kezdetben felkeltette az érdeklődéseteket, a tett erőszakos brutalitása nem tartozik a nagyközönség szórakoztatásához, így arra kérünk benneteket, ne is kérdezzetek erről. Az eset részleteiről nagyon egyszerűen tájékozódhattok online. Véleményem szerint elég, ha mindössze két dolgot tudtok.

Az egyik az, hogy a halál oka egy tompa tárggyal a fejre mért ütés volt.

A második pedig ez: MAY BETH FOSTER

Tizenhárom éves volt még csak.

CARL EARL

Nem alszom valami jól az eset óta.

WEST McCRAY

Mattie a tizenkilenc éves nővérét, Sadie-t, a pótnagymamáját, May Betht, és édesanyját, Claire-t hagyta hátra, bár Claire egy ideje már eltűnt a színről.

A Southern-gyilkosságról először egy Abernathy melletti benzinkúton hallottam, ami úgy harminc percre van Cold Creektől. A forgatócsoportommal éppen a keleti síkság vidékén jártunk, és akkor fejeztünk be pár interjút az Úton veletek egyik epizódjának részletéhez, ami Amerika kisvárosait volt hivatott bemutatni. Biztos megvan a típus: a vészes romlásba fulladó kisváros képe. Azt szerettük volna, ha a lakosaik el tudják mondani, mi mindent veszítettek el ezek a helyek; de nem azért, mintha azt hittük volna, hogy képesek vagyunk visszaállítani a városkák korábbi dicsőségét, csupán csak azért, hogy tisztában legyen azzal a világ, hogy léteznek. Szerettünk volna hangot adni nekik, mielőtt végleg eltűnnének.

JOE HALLORAN

Szép gondolat, akárhogy nézzük is. Mármint, hogy valakit egyáltalán érdekelnek a kisemberek problémái.

WEST McCRAY

Ez Joe Halloran volt, az egyik abernathyi lakos, akivel interjút készítettünk. Viszont nem az ő szavai jártak a fejemben akkor, amikor a benzinkúton a kasszánál a sorban előttem álló férfit hallgattam, ahogy kíméletlen pontossággal ecseteli az eladónak, mi történt a Southern kislánnyal. A borzalmas részletek nemigen győztek meg arról, hogy tovább kellene a környéken időznünk. A csapatommal amúgy is elintéztük, amiért mentünk, készen álltunk, hogy végre hazamenjünk. Szörnyű dolog volt, hát persze, de nem olyan világban élünk, ahol híján lennénk az efféle szörnyűségeknek. Az ember nem állhat meg végighallgatni minden egyes ilyen történetet.

Egy évvel később a New York-i irodámban ültem. Októbert írtunk, egy évre rá, hogy Mattie meghalt, konkrétan harmadika volt, nekem pedig egyre-másra elkalandozott a figyelmem a számítógép képernyőjéről, ki az ablakon, ahol az Empire State Building épületét láthattam. Szerettem a munkámat a WNRK-nál, és szerettem a városi életet is, viszont egy részemnek – talán pont annak a részemnek, amelyik egyetlen szó nélkül ment el Mattie története mellett, amikor először hallottam – már rég kijárt volna egy alapos, mély álomból való felrázás.

Ami meg is érkezett, méghozzá egy telefonhívás képében.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

West McCrayjel beszélek?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Igen, én vagyok. Miben segíthetek?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

May Beth Foster vagyok. Joe Hallorantől tudom, hogy magát még érdeklik a kisemberek problémái.

WEST McCRAY

Nem történt előrelépés a Mattie Southern-ügyben, és még csak gyanúsítottat sem neveztek meg az eljárásban. A nyomozás látszólag egy helyben toporgott. May Beth viszont nem emiatt hívott.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Szükségem van a segítségére.

WEST McCRAY

Három hónappal ezelőtt, július közepén felhívták a coloradói Farfield rendőrkapitányságról, egy olyan városból, amelyik sok-sok mérföldre esik Cold Creektől. A rendőrség talált egy 2007-es fekete Chevyt, ami az út mentén parkolt, benne egy zöld táska, tele Mattie nővérének, Sadie Hunternek a személyes dolgaival, aki még akkor júniusban tűnt el. Sadie-t magát sehol sem találták. És azóta sem találják. Felületes vizsgálódás után a helyi rendőrség egyszerű szökevénynek minősítette Sadie-t, így miután May Beth Foster már minden lehetséges úton-módon próbálkozott, végül hozzám fordult az ügyben. Én voltam az utolsó reménye. Úgy gondolta, hogy én talán majd képes leszek visszahozni neki Sadie-t épen és egészségesen. Mert ahhoz kétség sem fért, hogy Sadie-nek életben kell lennie, mert…

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Még egy halott lányt már nem tudnék elviselni.

sadie

A CRAIGSLISTEN TALÁLTAM AZ AUTÓT.

Nem számít, milyen márka – mármint szerintem –, de ha ez túl kevés ahhoz, hogy el tudd képzelni, akkor tessék: szögletes, éjfekete autó. Az a fajta szín, ami könnyedén beolvad a többi közé, akármilyen jármű áll is mellette. A hátsó ülés pont elég nagy, hogy elaludjon hátul az ember. Az autó egy kapkodva megírt hirdetésben szerepelt, ami majdnem elveszett a többi kapkodva megírt hirdetés tömkelegében, ha nem ordított volna róla a nyelvtani hibákkal tűzdelt nem mindennapi kétségbeesés. A „léci mongy egy árat” sor végképp meggyőzött, hogy ő lesz az én emberem. A félmondat lefordítva annyit tesz, hogy „pénzre van szükségem, mégpedig azonnal!”, ami pedig arra utal, hogy az illető vagy bajban van, vagy kajára kell neki, vagy netán szintetikus úton csillapítható éhség gyötri. Nem mellesleg ez azt is jelenti, hogy nálam az előny, szóval nincs más választásom, mint élni vele.

Az már át sem futott az agyamon, hogy nem a legbiztonságosabb dolog a világon a városon kívül, egy út mentén találkozni valaki olyannal, aki hajlandó eladni nekem az autóját, bármennyi pénzt ajánlok is érte. De csak azért nem, mert ennél sokkal veszélyesebb dolgot tervezek csinálni, miután már enyém az autó.

– Bele is halhatsz – mondom ki csak úgy magamnak, hogy lássam, vajon a szavak puszta súlya, ahogy kigördülnek a számon, eltölt-e a valóság letaglózó erejével.

Hát nem.

Igen, bele is halhatok.

Felkapom a zöld vászon hátizsákomat a földről, feldobom a vállamra, és végigsimítok a hüvelykujjammal az alsó ajkamon. Tegnap este kaptam egy kis áfonyát May Bethtől, és ma ettem meg reggelire, ahogy felkeltem. Nem vagyok benne biztos, hogy nem színezte-e meg a számat, pedig amúgy is van elég gondom azzal, hogy elsőre jó benyomást keltsek.

A lakókocsi szúnyoghálós ajtaja csupa rozsda, és gyászos nyikordulással töri meg a csendet a minket körülvevő isten háta mögötti helyen, amit ha mindenképp el szeretnél képzelni, akkor segítek: adott egy hely, ami messze sokkal lecsúszottabb, mint egy külváros minden suttyójával együtt; én pedig ott állok a közepén még jó pár fokkal lecsúszottabban, mint maga a hely, egy olyan lakókocsiban, amit az Áfonyás May Bethtől bérlek, amióta az eszemet tudom. Legyen elég hozzá annyi, hogy olyan helyen élek, amit csak elhagyni érdemes, így egy röpke pillantást sem engedek meg magamnak visszafelé, miközben távolodom. Lényegtelen, hogy esetleg akár vissza is akarnék-e nézni vagy sem; jobb ez így, hogy mégsem teszem.

Biciklire pattanok, és már tekerek is kifelé a városból. Egy röpke percre megállok a Wicker folyón átívelő zöld hídnál, és csak bámulok bele a vízbe, miközben a gyomromban érzem a tajtékos, őrjöngő folyam szédítő sodrásának erejét. Kotorászni kezdek a táskámban, ruhák, vízzel teli üvegek, néhány zacskó chips és a tárcám között, amíg rá nem akadok a mobilomra fehérneműk közé gabalyodva. Ócska műanyag vacak, még érintőkijelzője sincs. Belehajítom a vízbe, visszaszállok a biciklimre, és eltekerek a Meddler’s Road felé, távol az országúttól, hogy találkozzam a nővel, aki a Craigslisten feladta a hirdetést. A neve Becki, i-vel a végén. Ezt ő maga írta így – i-vel a végén –, mintha nem láttam volna már minden egyes addigi e-mailjében. A szögletes, éjfekete autó mellett áll, egyik keze az autó motorháztetején, másik pedig a terhes hasán. Mögötte egy másik, kicsit újabb autó parkol. Egy pasas ül a volánnál, a karját kilógatja a nyitott ablakon, és láthatóan feszült. De csak addig, amíg meg nem lát, utána mintha elfújták volna a feszültségét. Ez azért bántó. Nagyon is veszélyes vagyok.

Ne ítélj elsőre, szeretnék rákiabálni. Kés van nálam.

Ami történetesen igaz. Egy rugós kés lapul a farzsebemben, múltbéli mementó anyám egyik volt pasijától, Keithtől. Rég volt már. És bár neki volt a legkedvesebb hangja – annyira lágy, hogy szinte már puha –, ő maga nem volt kedves ember.

– Lera? – kérdezi Becki, mert ezt a nevet adtam meg neki. Ez a középső nevem. Egyszerűbb kimondani, mint a rendes nevemet.

Meglepődöm a hangján. Mint egy lehorzsolt térd. Fogadni mernék, hogy ősrégi dohányos. Bólintok, és előveszem a zsebemből a pénztől duzzadó borítékot, és felé nyújtom. Nyolcszáz dollár összesen. Na jó, az eredeti, ötszáz dolláros ajánlatomat csípőből visszautasította, de ettől még tisztában vagyok vele, hogy jó üzletet kötöttem. Nagyjából a karosszérián végzett javításaikat fedezem ezzel az összeggel. Becki azt mondta, szerinte simán van még az autóban jó egyévnyi futás.

– Sokkal idősebbnek gondoltalak az e-mailek alapján.

Megvonom a vállam, és jelentőségteljesen még egyértelműbben nyújtom felé a borítékot. Vedd csak el szépen a pénzt, Becki!, mondanám neki. Mielőtt még megkérdezem, mire is kell. Mert a másik kocsiban ülő férfi bizony elég viszketegnek tűnik, mint akinek rég volt már az utolsó adagja. Ismerem ezt a nézést. Bárhol felismerem, bárkin. Még sötétben is.

Becki végigsimít a kerekedő pocakján, és tesz egy apró lépést felém.

– Anyád tudja, merre jársz most éppen? – kérdezi, mire én csak egy vállrándítással reagálok, amit úgy látszik, mintha annyiban is hagyna, de a végén mégis fordul a kocka. Összeráncolt szemöldökkel mér végig tetőtől talpig. – Nem, anyádnak fogalma sincs. Miért engedne el ide egyes-egyedül, hogy megvegyél egy kocsit?

Ez már nem az a kérdés, amit el tudok intézni egy vállrándítással, bólintással vagy fejrázással. Megnedvesítem az ajkamat, és lélekben felkészülök a harcra. Kés van nálam, szeretném megfenyegetni a hangomat előszeretettel fojtogató ismeretlen erőt.

– A-a-a-a-nyám me-me-meg…

Minél tovább küzdök a me-me-me résszel, Beckinek annál vörösebb lesz a képe, és annál inkább nem tudja, hova is nézzen zavarában. Semmiképpen nem rám. Nem egyenesen a szemembe. Össze van szorulva a torkom, túlságosan is, fuldoklom, és az az egyetlen módja, hogy kiszabaduljak a szorításból, ha megpróbálom teljesen elengedni, hogy valaha is össze akarjam fűzni a betűket. Mindegy, milyen keményen próbálkozom, Becki jelenlétében úgysem fog összejönni. Akkor tudok csak folyékonyan beszélni, ha egyedül vagyok.

– …halt.

A dadogás vasmarka egy kicsit enged.

Nagy levegőt veszek.

– Jesszusom… – szakad ki Beckiből, és pontosan tisztában vagyok vele, hogy nem az általam közölt tényben rejlő szomorúságra adott reakció mondatja vele, hanem a ziláltan csonka mód, ahogy kijött a számon. Egy apró lépést tesz hátrafelé, mert hát, mint tudjuk, ez a szarság ugyebár ragályos, és ha netán elkapja, száz százalék, hogy a végén még átragad a magzatára is. – Szabad neked… Mármint tudsz egyáltalán vezetni?

És bár ez egyike a bújtatottabb kérdésfeltevéseknek, hogy kiderüljön, vajon gyengeelméjű vagyok-e, ettől még nem lesz kevésbé dühítő, hogy mindezt egy olyan nő merészeli megkérdezni tőlem, aki még a „légyszi” szót sem képes helyesen leírni. Visszadugom a borítékot a zsebembe, beszéljen helyettem a mozdulat. Mattie mindig azt mondta, hogy nem a dadogásom, hanem a makacsságom a legrosszabb tulajdonságom, bár egyik nem is létezne a másik nélkül. Na, de azért mégis… Megengedhetem magamnak azt a kockázatot, hogy úgy tegyek, Becki csökkentértelműsége már több, mint amit hajlandó vagyok elviselni a lerúgott verdájáért. Kissé zavartan felnevet, és így visszakozik:

– Hát még szép, hogy tudsz… Persze hogy tudsz. – teszi hozzá még bizonytalanabbul.

– Aha – válaszolom, mert azért nem minden szó végzi darabokban, ami elhagyja a számat.

A normális beszéd megnyugtatni látszik Beckit, aki végre nem vesztegeti tovább az időmet, és a motor beindításával megmutatja, hogy az autó még működik. Elmondja, hogy a légrugó nem jó a csomagtartóban, és viccelődve tájékoztat, hogy felár nélkül adja oda a pálcát, amivel ki szokták támasztani, hogy nyitva maradjon.

Én végighümmögöm és „aházom” az egész tranzakciót, amíg pontot nem teszünk a dolog végére, és aztán az új autóm motorháztetején ülve nézem végig, ahogy kitolatnak a parkolóból és balra fordulva ráhajtanak az országútra. Párszor megpördítem az ujjam körül a kocsikulcsot, miközben rám borul a kora reggeli hőség. A rovarok kezdik sértésnek tekinteni a jelenlétemet a területükön, és hatalmas lakomát csapnak a fehér, szeplős bőrömön. Az út száraz, poros szaga csiklandozza az orrom és halkan megszólítja bennem azt, aki már útra kész, így lecsusszanok a motorháztetőről, és betolom a biciklim a bokrok közé, ahol az minden további hűhó nélkül az oldalára dől.

Igen, May Beth néha áfonyával traktál, de mellette lejárt rendszámtáblákat is gyűjt, amiket büszkén mutogat mindenkinek a nagy dupla lakókocsija mögötti fészerben. Mind másmilyen szín, más állam, néha még más ország is. May Bethnek annyi rendszámtáblája van, hogy biztos nem fog hiányozni neki kettő. A forgalmit a három lakókocsira lévő Mrs. Warnernek köszönhetem. Túl öreg és bizonytalan már a vezetéshez, és így nincs rá szüksége.

Összemaszatolom a rendszámtáblákat, a koszos kezemet pedig a nadrágomba törlöm, miközben megkerülöm a kocsit, és beülök a volán mögé. Az ülések puhák, alacsonyak, és egy cigarettacsikk nyoma jelzi a két lábam közötti helyet. Becsúsztatom a kulcsot a gyújtásba, és felberreg a motor. Rátaposok a gázra, és az autó átgördül az egyenetlen talajon, követve Beckiék autójának nyomát, amíg el nem érem az országút szélét, majd ráfordulok az útra az ellenkező irányba.

Megnyalom a szám; az áfonya íze már rég nem érződik, de nem is olyan távoli, hogy ne éljen élénken a képzeletemben a ráncos gyümölcs édes íze annyira, hogy hiányozzon. Milyen csalódott lesz majd May Beth, amikor kopogtat az ajtómon, és rájön, hogy nyomom veszett… Bár nem hiszem, hogy nagyon meglepné. A legutolsó dolog, amit nekem mondott, miközben keményen tartotta az arcom a két keze között, az volt, hogy „Bármit forgatsz is abban a fenemód bolond fejedben, jobb lesz, ha azon nyomban ki is vered onnan!”. A baj csak az, hogy nem a fejemben forgatom, hanem a szívemben, és ő volt az az ember, aki egyszer azt mondta nekem, hogy ha már követni akarsz valamit, akkor az legyen a szíved.

Még akkor is, ha nincs más benne, csak zűrzavar.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 1. RÉSZ

WEST McCRAY

Mindennap tűnnek el lányok.

A főnököm, Danny Gilchrist, már régóta győzködött, hogy vezessek önálló podcastet, így amikor beszámoltam neki May Beth hívásáról, Mattie-ről és Sadie-ről, azonnal el is kezdett biztatni, hogy ássam bele magam a dolog részleteibe. Úgy gondolta, ez a sors keze, hogy pont abban az időben jártam azon a környéken, amikor Mattie meghalt. Nekem viszont még ezek után is csak annyi volt az első reakcióm, hogy: Mindennap tűnnek el lányok.

Nyughatatlan tinilányok, meggondolatlan tinilányok. Tinilányok meg az az elkerülhetetlen drámázásuk… Sadie borzalmas veszteséget szenvedett, én pedig mit sem törődve a dolog súlyával, fél kézzel löktem odébb a történetet. Őt magát is. Olyan sztorira fájt a fogam, ami friss, új és izgalmas, és mégis mi lenne friss, új és izgalmas egy eltűnt lány esetében?

Ezt a sztorit már hallottuk.

Danny viszont azon nyomban felfrissítette az emlékezetemet, hogy miért is dolgozom én neki, nem pedig fordítva.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Tartozol magadnak annyival, hogy egy kicsit mélyebbre ásol. Ne döntsd már el, hogy mit nem tudsz, mielőtt még azt sem tudod, mi az, amit viszont igen. Ennél te jobb vagy. Menj el, nézd meg, mit tudsz kideríteni.

WEST McCRAY

Még azon a héten elutaztam Cold Creekbe.

MAY BETH FOSTER

Mattie meggyilkolása teljesen összetörte Sadie-t. Soha nem volt már a régi az eset után – teljesen érthető módon –, az viszont, hogy a rendőrség képtelen volt a nyomára bukkanni annak a szörnyetegnek, aki elkövette a gyilkosságot, az… Hát, valószínűleg az volt az utolsó csepp a pohárban.

WEST McCRAY

Ezt Sadie mondta?

MAY BETH FOSTER

Nem, de nem is kellett mondania. Elég volt, ha az ember ránézett, sütött róla.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Mattie Southernt cserben hagyta az igazságszolgáltatás.

Cold Creek lakosai képtelenek voltak elfogadni, hogy egy ilyen kegyetlen és zűrzavaros gyilkossági eset megoldatlanul maradjon. A tévé volt a viszonyítási alapjuk, és lássuk be, hogy az olyan sorozatokban, mint a CSI, egy órán belül elkapják a gyilkost, és sokszor jóval kevesebb bizonyítékuk van annál, mint amit ebben az ügyben az almaligetben találtak.

Az abernathyi rendőrkapitányság nyomozója, az ügyhöz rendelt George Alfonso úgy fest, mint egy fénykorát már rég megélt filmszínész. Száznyolcvan centi magas, hatvanas évei elején járó fekete férfi, enyhén őszülő hajjal. Sajnálatát fejezi ki az ügyben fellelhető bizonyítékok és a lehetséges következő lépések kapcsán, de a körülményekre tekintettel nincs is annyira meglepve, hogy ennyire kevés van belőlük.

ALFONSO NYOMOZÓ

Az elején még nem voltunk tisztában azzal, hogy gyilkosságról van szó. Egy tűzesethez hívtak ki bennünket, és a tűzoltóság igyekezete, hogy eloltsa a lángokat, sajnos majdnem teljes egészében értékelhetetlenné tette a bűntény helyszínét.

WEST McCRAY

A helyszínen talált DNS-minta nem bizonyíték értékű, valamint hiányzik hozzá az összehasonlító minta is. Eddig még gyanúsítotti listát sem tudtak felállítani.

ALFONSO NYOMOZÓ

A legjobb tudásunk szerint megpróbáltuk kitölteni a hiányzó, kérdéses részeket Mattie eltűnése és halála között. Ahogy befutott a telefonos bejelentés az eltűnéséről, azonnal életbe léptettük az Amber-riasztással járó gyermekrablási ügyek protokollját. Átkutattuk a környező térséget, és több érdekelt személynek is utánanéztünk, olyanoknak, akikkel Mattie az eltűnését megelőző órákban kapcsolatba léphetett. Mindannyiukról kiderült, hogy ártatlanok.

Egyetlenegy szemtanúnk van, aki azt állítja, hogy látta Mattie-t beszállni egy pick-upba aznap éjjel, amikor nyoma veszett. Akkor látták utoljára élve.

WEST McCRAY

A szemtanú Norah Stackett volt, Cold Creek egyetlen élelmiszerboltjának, a Stackett élelmiszerboltnak a tulajdonosa. Norah ötvennyolc éves, vörös hajú fehér asszony, három gyermek édesanyja, akiket mind a boltjában alkalmaz.

NORAH STACKETT

Épp zárni készültem már, amikor megláttam. Oltom le a lámpákat, erre látom, hogy Mattie Southern ácsorog az utcasarkon, és épp beszáll valamilyen pick-upba. Pont annyira volt sötét már, hogy azt viszont nem tudom megmondani, fekete vagy kék volt-e az autó. Se a vezetőt, se pedig a rendszámtáblát nem tudtam megnézni, azt azonban tudom, hogy soha nem láttam még azt az autót, és azóta sem láttam.

Abban viszont biztos vagyok, hogy felismerném, ha újra látnám. Másnap aztán hallom, hogy a rendőrség ott nyüzsög a Sparkling River környékén, és meg kell mondanom, én már akkor tudtam, hogy halott a kislány.

Egyszerűen csak tudtam. Furcsa is, nem…? Hogy egyből tudtam… [FELNEVET] Libabőrös Leszek magamtól.

WEST McCRAY

A lányok a Sparkling River Ingatlanügynökség lakókocsiparkjában laktak, ami viszonylag kicsi. Tíznél is kevesebb lakókocsiból áll, van amelyik kicsit jobb állapotban van a többinél. Az egyiket aranyos kis kerti törpék és virágágyások díszítik, míg a másiknál egy körbeszemetelt, rothadó kanapé szúr szemet. Nincs itt semmiféle csillámló folyócska a közelben, bár ha az ember követi az országutat ki a városból, talán még találhat is egyet.

Mint ahogy azt már korábban említettem, a lakókocsiparkot May Beth Foster igazgatja, a lányok fogadott nagymamája. Megmutatja a lányok dupla lakókocsiját: ugyanabban az állapotban van, mint ahogy Sadie otthagyta. May Beth elhúzódó gyásza miatt eddig nem tudta rávenni magát, hogy kitakarítsa, viszont azt sem engedheti meg magának, hogy ne adja ki.

Magam sem tudom, mire számítsak, amikor átlépem a küszöböt, de a hely szerény és tiszta. Életük utolsó négy évében Sadie egymaga nevelte itt Mattie-t, bár még maga is tinédzser volt, és ha tinédzserekre gondolok, önkéntelenül is valami természeti katasztrófa jut az eszembe: mint egy tornádó, ami szobáról szobára haladva rombol, és nem marad más a nyomában, csak pusztítás.

Ez, a számukra az otthont jelentő kis hely viszont egyáltalán nem ilyen volt. Még most is ott vannak a csészék a mosogatóban, egypár még a régi tévé előtti dohányzóasztalon is a nappaliban. A hűtőn egy naptár lóg, amelyet azóta nem lapoztak előre, hogy Sadie-nek júniusban nyoma veszett.

Az egész csak még hátborzongatóbbá válik, ahogy elérünk a hálószobákig. Mattie szobája úgy néz ki, mintha minden pillanatban hazavárná a kislányt: ruhák a földön, az ágy bevetetlen. Az éjjeliszekrényen egy üres pohár áll rászáradt vízfoltokkal a belső falán.

MAY BETH FOSTER

Sadie nem hagyta, hogy bárki is hozzáérjen.

WEST McCRAY

Mattie szobája szöges ellentéte Sadie-ének, ami pont úgy néz ki, mint ami tudja, hogy a lakója sosem tér vissza: az ágy gondosan bevetve, ezen kívül viszont minden egyéb felület teljesen kopár. Mintha valaki a végletekig lecsupaszított volna mindent.

WEST McCRAY [MAY BETHNEK]

Nincs itt semmi.

MAY BETH FOSTER

Aznap találtam meg az összes holmiját a terület mögötti szemétlerakóban, amikor észrevettem, hogy nyoma veszett.

WEST McCRAY

Milyen holmikra gondol?

MAY BETH FOSTER

Megszabadult a könyveitől, a filmjeitől, a ruháitól… Mindent kidobott. A gondolattól is rosszul leszek, hogy az egész életét csak így a szemétre hányta, mert igazából ez felér azzal. Minden apró kis dolog, amitől ő ő volt, ott hevert a szemétben, és amikor megtaláltam, sírni kezdtem… Sírtam, mert éreztem, hogy mindez már semmit sem jelent neki.

WEST McCRAY

Látott bármilyen előjelet? Sadie adott rá okot, hogy azt higgye, távozni készül?

MAY BETH FOSTER

A távozása előtti héten nagyon csendes lett. Mint aki valami butaságra készül, én pedig mondtam is neki, hogy bármit is forgat a fejében, ne tegye… Mondtam neki, „Nehogy megtedd!”. De akkorra már alig jutott el hozzá valami, amit az ember mondott.

De ezt… Ezt nem gondoltam volna.

Meg kell hogy mondjam, felér egy kínzással idebent lennem. Nagyon szeretnék kimenni innen.

WEST McCRAY

Az ő kényelmes dupla lakókocsijában folytatjuk a beszélgetést, ami a park elején foglal helyet. A műanyag borítású kanapéjára ültet le, ami minden mozdulatomra hangosan megnyikordul. Amikor megemlítem, hogy ez nem a legjobb háttérzaj egy interjúhoz, átköltözünk a kis konyhájába a konyhaasztalhoz, ahol jegesteával kínál, és végiglapozgatunk egy fotóalbumot, amit a lányokról állított össze az évek során.

WEST McCRAY

Ezt mind maga rakta össze?

MAY BETH FOSTER

Én, bizony.

WEST McCRAY

Olyasmi ez, mint amit egy édesanya szokott csinálni.

MAY BETH FOSTER

Hát, igen… Nem mindegyik.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Claire Southern, a lányok édesanyja, nem tartozik May Beth legkedveltebb beszédtémái közé, ettől még elengedhetetlen beszélnünk róla, hiszen nélküle a lányok sem lennének.

MAY BETH FOSTER

Minél kevesebb szó esik arról a nőről, annál jobb.

WEST McCRAY

Azért én még nagyon szeretnék többet tudni róla, May Beth. Akár a segítségemre is lehet. Ha mást nem is, de mélyebb megértést biztosíthatna számomra Sadie-ről és Mattie-ről.

MAY BETH FOSTER

Claire-rel csak a baj volt, holott semmi oka nem lett volna rá. Vannak gyerekek, aki egyszerűen csak rossznak születnek… Tizenkét éves korában kezdett el inni. Tizenöt évesen már füvezett és a kokainra is rákapott. Tizennyolc volt, amikor jött a heroin. Kis értékű lopásért vagy rendbontásért addigra már többször is letartóztatták. Teljes káosz uralkodott körülötte. Irene, az édesanyja, a legjobb barátnőm volt azóta, hogy először béreltek nálam lakást. Így csöppentem bele az életükbe. A föld nem hordott még Irene-nél gyengédebb lelket a hátán. Foghatta volna egy kicsit keményebben is Claire-t, de ezen ma már kár is tépelődni.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Irene mellrákban halt meg, amikor Claire tizenkilenc éves volt.

MAY BETH FOSTER

Claire még azelőtt esett teherbe, hogy Irene meghalt volna. Annyira próbált kitartani, hogy még találkozhasson az unokájával, de nem ez volt megírva… Három hónappal azután, hogy eltemettük lrene-t, megszületett Sadie. A halálos ágyán megígértem Irene-nek, hogy vigyázni fogok arra a kicsi lányra, és be is tartottam az ígéretemet. Mindig ez lebegett a szemem előtt, mert… Önnek van gyereke?

WEST McCRAY

Igen, van egy lányom.

MAY BETH FOSTER

Akkor érti, miről beszélek.

sadie

HÁROM NAPPAL KÉSŐBB BEFESTEM A HAJAM.

Egy útba eső benzinkúton ejtem meg a műveletet. Az ammónia keveredik a koszos fülkékből áradó szaggal, én pedig kis híján elhányom magam. Soha nem festettem a hajamat ezelőtt, így az eredmény piszkosszőke. A dobozon a csaj aranyszőke, de nem számít, mert annyi csak a lényeg, hogy máshogy nézzen ki, mint az eredeti hajszínem.

Mattie utálta volna. És meg is mondta volna. „Sosem hagyod, hogy én befessem a hajam!” – nyafogott volna a vékony kis hangján. És a vékony alatt nem azt értem, hogy gyenge vagy erőtlen lett volna. Inkább mintha soha nem talált volna magára a hangja. Amikor nevetett, egyenesen sikításba csapott át, és hasogatta az ember fülét, de nem panaszkodom, mert Mattie nevetésétől mindig úgy éreztem, mintha repülőn ülnék, és onnan néznék le egy ismeretlen város pislákoló fényeire. Vagyis így képzelem, hogy talán ilyen lehet. Soha nem ültem még repülőgépen.

És igaz, ami igaz, soha nem engedtem neki, hogy befesse a haját. Amikor már minden egyes szabályt áthágott a kikötéseim közül (hívj, ha átmész egy barátodhoz; ne írogass fiúknak a tudtom nélkül; rakd le a telefonodat, és csináld már meg végre a rohadt házidat), volt az egyetlen, amit mégis úgy döntött, hogy tiszteletben tart: nincs hajfestés, amíg be nem töltöd a tizennégyet! Épp csak lekésett róla.

Azt gyanítom, hogy Mattie azért nem nyúlt soha a hajához, mert anyától örökölte a szőke hajszínét, és nem lett volna képes elviselni, hogy a hozzá fűződő kapcsolatának utolsó szálait is elvágja ezáltal. Mindig az őrületbe kergetett, hogy mennyire hasonlítanak egymásra: szőke haj, kék szem, szív alakú arc. Mattie-nek és nekem nem egy az apánk, és nem is néztünk ki úgy, mintha testvérek lennénk, hacsak el nem kapta az ember az egyik olyan arckifejezésünket, amikor – a ritka alkalmak egyikeként – épp hasonlóképpen vélekedtünk valamiről. Én voltam, aki kilógott a sorból hozzá és anyához képest a barna, göndör fürtjeimmel, a piszkosszürke szememmel és a May Beth szerint verébszerű arcformámmal. Hozzám képest Mattie véznasága inkább volt alulfejlett és suta, mégis volt benne valami különleges lágyság, a szemnek valami kevésbé cinikus az én kinézetemhez képest. Én a Mountain Dew-val töltött cumisüvegek végterméke vagyok. Úgy lettem összerakva, hogy a testem képtelen megemészteni az élet kifinomultabb részleteit. A testem olyan csontos, hogy üveget lehet vele karcolni, és kimondottan jót tenne neki egy kis kikerekedés, de van úgy, hogy nem bánom. Egy test lehet, hogy nem mindig gyönyörű, de közben gyönyörűen lehet elterelésnek használni: erősebb vagyok, mint amilyennek kinézek.

Besötétedett már, mire feltűnik a Whittier’s kamionos pihenőt jelző tábla.

Kamionos pihenő: talán ez áll a legközelebb ahhoz, hogy meg tudja nyomni a STOP gombot az a rengeteg ide betérő ember, aki gyorsított felvételen éli az életét, majd kiderül, hogy nem is stop az a stop, csak visszalassulnak kétszer olyan gyors életvitelre, mint amit mi, többiek, normális működésnek vélnénk. Én is egy kamionos pihenőben dolgoztam ezelőtt Cold Creek mellett, és a főnököm, Marty sosem engedte, hogy egyedül vigyem az éjszakás műszakot. Ennyire bízott az oda betérő kamionosokban. Nem tudom, mennyire volt jogos a félelme, de mindenesetre így érzett. A whittleri pihenő nagyobb, mint ahonnan én jövök, viszont nem tűnik olyan tisztának. De az is meglehet, hogy az ember csak annyira hozzászokott már az otthoni mocsokhoz, hogy idővel meggyőzi magát, hogy mindennek ott van a helye, ahol éppen van. Ezen a helyen sem erőlteti meg magát egyetlen részlet sem. A benzinkút neonfényei haloványabbnak tűnnek, mint amilyennek lenniük kéne, mintha úgy döntöttek volna, hogy jobb, ha csendben alszanak ki, mint hangos durranással véget érve robbanjanak bele végleg a sötétségbe.

Elindulok a bisztró felé, aminek a tetején festett, dőlt betűkkel rajzolódik ki a Ray’s felirat az épülethez képest sokkal kisebb táblán, amitől így minden más szédítően aránytalannak érződik. Az ablakban nemtörődöm módon megírt kartonpapír hirdeti, hogy GARNET MEGYE LEGJOBB ALMÁS PITÉJE! KÓSTOLJON MEG EGY SZELETTEL!

Benyomom a nehéz üvegajtót, és egyszeriben az ötvenes évekbe csöppenek. A Ray’s pont ugyanúgy néz ki, ahogy leírták nekem: piros műbőr és türkiz, a pincérnők összeillő ruha-kötény uniformisban. A sarokban lévő, ízig-vérig klasszikus zenegépből Bobby Vinton szól, én pedig csak állok ott, és magamba szívom a nosztalgiát, annak minden pecsenye-és krumpliszagú valóságával együtt, mielőtt folytatnám az utam a hátsó pult irányába. A tálalóablak és a konyha pont emögött kapott helyet.

Felkuporodok az egyik bárszékre, és megpihentetem a kezem a hűvös, laminált pulton. A jobbomon egy lány ül. Lány. Nő. Egy tál félig megevett étel fölött görnyedve villámsebesen jártatja a két hüvelykujját a telefonja kijelzőjén. Göndör, barna haja van, és olyan kevés ruha takarja a sápadt testét, hogy már a látványától is kiráz a hideg. Fekete magas sarkú, forrónaci és egy szoros, vékony pántos felső van rajta. Gondolom, a parkolóban dolgozik. Parkoló Patkányok. Így hívják a hozzá hasonló csajokat. A pillantásom feljebb vándorol, hogy jobban szemügyre vehessem az arcát: az a fajta arc, ami a gazdáját idősebbnek mutatja a koránál, a bőre pedig nem az idő múlását sínylette meg, hanem az életkörülményeit. A szeme sarkában és a szája mentén húzódó ráncokról egy páncél repedései jutnak eszembe.

Rákönyökölök a pultra, és lehajtom a fejem. Most, hogy megálltam, érzem, mennyit kivett belőlem a vezetés. Nem vagyok hozzászokva az ilyen hosszú vezetéshez, és kurvára elfáradtam. A hátam merő görcs. Arra összpontosítok, hogy képes legyek minden egyes apró fájdalmat egy helyre fókuszálni, amit aztán figyelmen kívül tudok hagyni.

Úgy egy perccel később egy férfi tűnik fel a konyhából. Olajbarna bőre van, borotvált feje, és gyönyörű, színpompás tetoválások borítják mindkét karját. Halálfejek és virágok. A fekete ray’ses póló ráfeszül a mellkasára, pont annyira szorosan rásimulva, hogy jól láthatóvá tegye a testének azon részeit, amiken bizonyára keményen dolgozott. Beletörli a kezét az övére akasztott zsíros konyharuhába, és gyors, kutató tekintettel végigmér.

– Mit hozhatok?

A hangja, mint a borotvapenge, amit emberek bőrén fentek élesre; olyan megfélemlítő, hogy el sem merem képzelni, hogyan hangozhat, amikor kiabál. Mielőtt megkérdezném, hogy ő-e Ray, észreveszem a pólójára tűzött névtáblát, amin az áll, SAUL. Jelentőségteljesen felém fordítja a fülét, és megkér, hogy legyek olyan szíves, ismételjem meg, mintha mondtam volna bármit is, ő pedig épphogy csak lemaradt a szavaimról.

A dadogásom javarészt konstans. Jobban ismerem, mint bármelyik testrészemet, viszont ha fáradt vagyok, olyan lehetetlenül kiszámíthatatlanná válik, mint Mattie, amikor négyévesen elkezdett bujócskázni a környéken anélkül, hogy bárkivel is közölte volna, hogy a játék elkezdődött. Itt nekem beszédem lesz valakivel, de addig nem vagyok hajlandó egy lehetséges cirkuszi mutatvánnyal elszórakoztatni valakit, ameddig nem tudom róla biztosan, hogy birtokában van az információnak, amire szükségem van, így megköszörülöm a torkom, kézbe veszem a szalvétáskosár mellett heverő kis, laminált étlapot, és gyorsan átfutom valami olcsó dolog után kutatva. Jelentőségteljes pillantást vetek Saulra, majd a torkomra és a számra mutatva bocsánatot kérek, mintha valami kibaszott gégegyulladás miatt nem tudnék megszólalni. Megkocogtatom az étlapot, hogy leessen neki, mondani szeretnék valamit a mozdulattal. A szeme követi a mutatóujjamat, ami kopp-kopp-kopp a kétdolláros KÁVÉ sorára mutat.

Egy perccel később már az orrom alá is tolja a bögrét.

– Csak hogy az elején tisztázzuk: nem nyammoghatsz ezen az egy kávén egész éjjel. Megiszod, amíg még meleg, vagy rendelsz mellé valami kaját is – mondja.

Hagyom, hogy a gőz felkússzon az arcomig, mielőtt belekortyolnék a kávéba. Úgy megégeti a nyelvem és a torkom, hogy fényévekkel előbb ébreszt fel, mint arra a koffein valaha is képes lett volna. Szerencsére elég erősnek érződik, hogy azért a koffeinre is számíthassak. Leteszem a bögrét, és egy nőre leszek figyelmes a tálalóablaknál. Saulhoz hasonlóan rajta is fekete ray’ses póló van, és egy leheletnyivel fiatalabb May Bethre emlékeztet, bár ennek a nőnek feketére van festve a haja. May Beth haja csupa ősz, néhol pár szürkésebb tinccsel. Mindkettőjüknek hasonlóan hamvas arca és hozzá képest éles arcéle van, és minden, ami a nyakuk alatt kezdődik, már sokkal puhább és kevésbé kontúros. Puha. May Beth szorosan a karjába zárt és magához szorított, amikor senki más nem volt, aki ezt tegye – még akkor, amikor nem voltam túl öreg az ilyesmihez –, én pedig imádtam azt a puha ölelést. Hagyom, hogy az emlék óvatos mosolyt csaljon a számra. Nem rejtem el a nő elől, mire ő válaszul visszamosolyog rám.

– Úgy nézel rám, mintha ismernél valahonnan – mondja.

Ez a másik, ami különbözik benne és May Bethben a hajszínükön kívül: a hangjuk. May Beth hangja morzsolódó kockacukorra emlékeztet. Ezé a nőé viszont inkább almás pitére hasonlít. De lehet, hogy nem a hangja miatt ugrott be ez a kép, hanem attól, amit érzek.

Pár méterre tőlem a pulton ugyanis van egy süteményes állvány, a tetején a bisztró híres almás pitéjével. Puha, szirupos gyümölcsdarabok, csodásan omlós tészta közé rejtve. Megindul a nyálelválasztásom, és bár tudom, hogy voltam már életemben ennél sokkal éhesebb is, ez a karamellás, fahéjas, cukros ígéret a levegőben nehézkessé teszi, hogy visszaemlékezzek arra, vajon mikor is. Megkordul a gyomrom. A nő megemeli a szemöldökét, nekem pedig akkor tűnik fel a jobb melle fölötti névtábla, amelyen ez áll: RUBY. Na, mekkora szopás lesz majd megpróbálnom ezt kiejteni.

– Hagyd a francba, Roo! – veti oda Saul a tálalórészleg mögül. – A csaj nem tud beszélni.

Ruby felém fordul.

– Ez igaz?

– …

Behunyom a szemem. Jön a blokk: az a végeláthatatlan pillanat, amikor nyitva a szád, de nem történik semmi. Vagyis a külső szemlélő számára nem. Belül már készen van a szó, én pedig lefagyok a küszködéstől, hogy formába önthessem végre. Mint akit lekapcsoltak az áramkörről.

– Ú… Úgy… né-né… – küzdök a z betűért, küzdök, hogy visszataláljak magamhoz.

Kinyitom a szemem. Érzem, hogy a mellettem ülő nő engem bámul. Rubynak viszont a szeme sem rebben, amiért hálás vagyok neki, bár igazából ezt is kurvára utálom, mert a minden normális ember számára egyértelmű illedelmességért nem kellene, hogy hálás legyek.

– Úgy né-néz ki, mint e-egy ismerősöm.

– És ez jó hír?

– Igen. – Bólintok, és halvány elégedettség jár át, hogy ilyen simán kimondtam a szót. Igen.

– Azt hittem, nem beszélsz – szúrja közbe Saul, akit abszolút nem nyűgözött le a dolog.

– Szeretnél még valamit a kávéhoz? – kérdezi Ruby.

– Nem, kö-köszönöm.

Elcsücsöríti a száját.

– Tudod, hogy nem nyammoghatsz azon egész éjjel.

Jesszusom! Megköszörülöm a torkomat.

– A-azon tű-tűnődtem, hogy ké-kérhetek-e va-va… – Valamit. – Egy szívességet.

Ez néha össze szokott jönni. Mármint, hogy kicselezem a dadogást. Belehajszolom magam, hogy a küszködés teljesen szétszedjen egy szót, majd az utolsó pillanatban kicserélem egy másikra, és így valahogy nem ér utol a dadogás szorítása. Amikor először jöttem rá erre, azt hittem, végre szabad vagyok, de nem, csak másképp voltam a dadogásom rabja. Kimerítő az a sok gondolkodás egy olyan párbeszéd érdekében, ami mindenki másnak csípőből jön. Nem fair, persze, de nem sok minden van az életben, ami az.

– Persze – válaszolja.

– Be-beszélhetnék R… – egy pillanatra lehunyom a szemem – Rayjel?

Ruby arca megvonaglik.

– Ray pár éve meghalt.

– Sa-sajnálom. – Picsába…

– Miért akartál beszélni vele?

– Ön ré-régóta dolgozik i-itt?

– Már vagy harminc éve – feleli, és figyelmesen végigmér. – Miről van szó tulajdonképpen?

– Csa-csak meg akarok ta-találni valakit.

Van ennek gyorsabb módja is. Mielőtt még válaszolhatna, összeszorítom a szám és feltartom a mutatóujjam. Csendben kivárja az egy percet, amit kértem tőle, én pedig kinyitom a hátizsákomat, és előveszek egy fényképet. Nyolcéves már a kép, de ez az egyetlen, amin szerepel az általam keresett személy. Nyáron készült a fotó: mindannyian May Beth lakókocsija előtt állunk. Onnan tudom, hogy nyár volt, mert az ágyásai teljes pompával virágoznak.

Ő csinálta a képet, én pedig elvettem tőle, az albumából, ahol a Mattie-ről és rólam készült képei között lapult egészen addig. Ez az egyetlen kép rólunk, amin rajta van anya és Keith is…

Kemény vonású arca van, egyhetes szakálla és a szeme körül szarkalábak, amik nem tudom elképzelni, hogy a túl sok mosolygástól kerültek volna oda. Úgy néz ki, mint aki menten kilép a fényképből, csak hogy úgy istenigazából, közvetlen közelről tudjon gyűlölni. Egy gyereket tart a csípőjére ültetve, és a kisgyerek a torzonborz szőke hajával nem más, mint Mattie. Ötéves volt akkor. A kép túlsó felén az elmosódott kontúrú, két copfba kötött hajú, tizenegy éves kislány pedig én vagyok. Emlékszem arra a napra. Hogy mennyire kényelmetlenül meleg volt, hogy alig lehetett meggyőzni, hogy maradjak egy helyben a fotó erejéig, míg aztán anyám megunta, és azt mondta, „Jó, akkor megcsináljuk nélküled”, ami végül ugyanúgy nem tűnt helyénvalónak számomra, így mégiscsak visszasomfordáltam a kép szélére, és így lett belőlem a pillanat elmosódott kerete. Túl hosszan bámulok a képre, mint mindig, majd végül rámutatok a Ruby kötényzsebébe tűzött tollra. Felém nyújtja. Megfordítom a képet, és gyorsan ráfirkantom a hátoldalára: ISMERŐS EZ A FÉRFI?

A választ azonban úgyis tudom, mivel hallottam a Ray’sről már Keithtől. Többször is említette ezt a helyet; azt is mondta, hogy törzsvendég volt, és miközben magához ölelte Mattie-t, és végigsimított a haján, azt ígérte neki, hogy egy nap talán elviszi majd a Ray’sbe egy szelet almás pitére, mert annál jobbat sehol sem ettél még, kiscicám. Így, ha Ruby tényleg olyan régóta dolgozik itt, mint ahogy mondja, biztosan látnia kellett itt Keitht. Átnyújtom neki a képet. Óvatosan veszi át, én pedig előrehajolva kutatom az arcán a felismerés legkisebb jelét is. A vonásai viszont semmit sem árulnak el.

– Ki akarja tudni? – kérdez vissza végül.

Hagyom, hogy a szívemet egy kissé átjárja a remény.

– A l-l-lá… A lánya.

Megnyalja a száját, nekem pedig feltűnik, hogy lekopott a rúzsa, amiből mindössze a harsogó piros kontúr maradt meg. Mélyen a szemembe néz, majd úgy sóhajt fel, hogy el kell gondolkodnom azon, vajon milyen gyakran esik meg vele, hogy lányok olyan férfiak után kérdezősködnek nála, akik semmit sem tudnak nyújtani nekik.

– Rengeteg férfi fordul meg itt nálunk, és egyikőjük sem valami emlékezetes jelenség, hacsak valami nem stimmel velük – mondja apró vállrándítás kíséretében. – Lehet, hogy járt itt, de nem emlékszem rá, ha így is volt.

Messziről kiszagolom, ha valaki hazudik. Ez nem valami dadogással járó szupererő, amitől teljesen egy hullámhosszon vagyok a többi ember érzelmi drámázásával. Ez történik, ha az ember egész életében hazudozó emberek között lavírozik.

Ruby pedig hazudik.

– A-azt m-mondta, ho-hogy törzsv-vendég volt. I-ismerte R-Rayt is.

– Hát, én viszont nem Ray vagyok, és nem ismerem. – Visszacsúsztatja elém a fotót, a hangja pedig átcsap mézesmázosba. – Tudod, én sokkal fiatalabb voltam nálad, amikor apám elhagyott minket. Hidd el nekem, néha jobb is úgy.

Ráharapok a nyelvemre, különben még valami irtó csúnyát mondanék. Helyette inkább kényszerítem magam, hogy mereven a pultot bámuljam, egy odaszáradt kávéfoltot, amit nem takarítottak le. Leejtem a kezem az ölembe, nehogy meglássa, hogy ökölbe szorult mindkettő.

– Szóval azt mondod, törzsvendég? – kérdezi Ruby. Bólintok. – Mi a telefonszámod?

– Ni-nincs te-telefonom.

Felsóhajt, gondolkodik egy pillanatig, majd elvesz egy elviteles étlapot a szalvéták melletti rendezett kis csomagból, és rámutat a számra.

– Ígérem, hogy nyitva tartom a szemem. Hívd ezt a számot, kérj engem a kagylóhoz, én pedig elmondom, ha esetleg láttam. De nem ígérek semmit. – Összehúzza a szemöldökét. – Tényleg nincs telefonod?

Megrázom a fejem, ő pedig összefonja a karját, és az arckifejezéséből ítélve mintha egy köszönömöt várna, amitől csak még inkább felmegy bennem a pumpa.

Összehajtom az étlapot, és a fényképpel együtt visszatuszkolom a táskámba, miközben próbálom figyelmen kívül hagyni a testemet átjáró forró hevületet, ahogy szétárad bennem a szégyen, amiért megtagadtak tőlem valamit. Elég szar ügy, hogy megtörténik az ilyen, az viszont még rosszabb, hogy valaki belekényszerít egy ilyen helyzetbe.

– M-maga h-hazudik – csúszik ki végül a számon, mert nem vagyok hajlandó elviselni a szégyent.

Egy hosszú pillanatig csak bámul rám.

– Tudod mit, kölyök? Ne is hívj! És szerintem azzal a kávéval is végeztél.

Visszaindul a konyhába, én pedig csak bambulok utána.

Szép munka, Sadie. Mekkora idióta vagy!

Most mi legyen!

Most mi lesz?

Lassan kifújom a levegőt.

– Hé! – A hang erőtlen, mint egy tollpihe a szélben, bizonytalan. Oldalra fordítom a fejem, és látom, hogy a nő egyenesen rám bámul. – Nem láttam még senkit, aki befenyítette volna Rubyt a szarakodásáért.

– …– Átverekszem magam a belém fagyott szó gátján, és egy apró lélegzetvétel kíséretében végül sikerül kimondanom: – N-nem tudod v-véletlen, hogy m-miért sz-szarakodik v-velem?

– Nem vagyok itt olyan régóta. Ahhoz viszont elég rég, hogy tudjam, hatalmas picsa tud lenni, ha akar.

Lenéz a kezeire. Hosszú, hegyes, pink körmei vannak, nekem pedig átfut az agyamon, hogy milyen érzés lehet, amikor ezek a körmök végigkarmolják valakinek a bőrét. A legapróbb dolog is lehet fegyver, ha van elég eszed, hogy tudd, hogyan használd.

– Nézd… Van itt egy srác. Néha a bisztró mögött szokott chillelni, néha meg a benzinkúton… Mármint, ha épp nem zavarták el. Ha viszont igen, akkor általában a parkoló mögötti kukáknál találod. Caddy Sinclairnek hívják. Magas, vékony csávó. Lehet, hogy ő tudna neked segíteni.

– D-drogd-díler? – kérdezem, bár érzem, hogy a kérdés költői, ő pedig ehhez mérten válaszra sem méltat. Lecsusszanok a bárszékről, és egy ötdollárost dobok a pultra. Már tudom, hova kell mennem. – K-köszönöm. É-értékelem a s-segítségedet.

– Még ne köszönj semmit! – mondja. – Semmit sem tesz ingyen, és mindenki csak akkor beszél vele, ha nagyon muszáj, úgyhogy jól gondold meg, hogy tényleg akarod-e ezt.

– K-kösz – ismétlem meg.

A nő a félig megivott kávém után nyúl, és rákulcsolja az ujjait a bögrére, majd keserűen még hozzáteszi:

– Tudok egyet s mást az eltűnt apákról.

– Mi kell? Jöhet a Ruby Special?

Olyan a hangja, mint a felköhögött slejm: sűrű és undorító. Átvágok a fényről a kamionos pihenő hosszan elterülő árnyékai közé, míg végül szemtől szemben találom magam Caddyvel, Caddy pedig velem. Megkerültem a bisztrót és a benzinkutat is, de nem találtam. A legutolsó helyen találtam csak rá az említett lehetőségek közül: a parkoló háta mögötti kukáknál. Az egyik konténernek támaszkodva álldogál, és úgy öleli körbe a sötétség, hogy egy pillanatra úgy látszik, komoly termetet kölcsönöznek neki az árnyak, míg aztán közelebb nem érek, és ahogy a szemem végre hozzászokik a fényhez, látom, mennyire szánalmasan csenevész alkata is van valójában. Sovány, a szeme pedig ködös és élettelen. Borosta borítja az állkapcsát és a hegyes állát.

– N-nem.

Dohányzik. Szippant egy mélyet a hosszú ujjai közé befészkelt cigarettából. Nézem, ahogy a parázs felizzik, majd elhamvad, és kellemetlen szurkálások kíséretében ráz ki a hideg a nyakam tájáról indulva, ahogy eszembe jut Keith. Nem akarok túlzottan belemenni a részletekbe, elég annyi, hogy a mai napig megvan a cigarettacsikk nyoma a tarkómon, és utána még nagyon sokáig féltem a tűztől. Tizennégy éves koromban rákényszerítettem magam, hogy egy egész éjszakát azzal töltsek, hogy egy csomag gyufát gyújtogassak meg szálanként. Néztem, ahogy fényes lánggal égnek, és olyan hosszan tartottam őket, amíg csak bírtam. Remegett a kezem, de ez nem állított meg. Mindig elfelejtem, hogy a félelem legyőzhető dolog, ezért mindig újra és újra meg kell tanulnom, bár ez még mindig jobb, mintha egyáltalán soha nem tanulná meg az ember.

Caddy az aszfaltra pöcköli a cigarettát, és eltapossa.

– Nem mesélt róla anyukád, hogy mi történik, ha veszélyes fickókkal cimborálsz a sötétben?

– É-észben t-tartom, a-arra az esetre, ha e-esetleg találkoznék e-egy v-veszélyes fi-fickóval.

Teljességgel hiányzik belőlem az önfenntartási ösztön. Ezért is mondogatta nekem May Beth mindig, hogy „Az sem érdekelne, ha belehalnál, csak tiéd legyen az utolsó szó!”. Nem elég, hogy dadogtam, még játszottam is az okostojást minden adandó alkalommal.

Caddy lassan ellöki magát a konténertől, és rám függeszti zavaros pillantását.

– Té-té-té-té-tényleg?

Nem ez volt az első gáz utánzás, amit magamról hallottam, mégis alig tudtam megállni, hogy ki ne húzzam a nyelvét a mocskos szájából, és ott helyben meg ne fojtsam vele.

– Be-be-be-be… – Nyugi! Próbálom nyugtatni magam, de egyből szeretném is képen törölni magam érte. A Nyugi! semmire sem jó. A Nyugi!-val azok traktálnak, akiknek nem jut eszükbe jobb; mintha a dadogás és a nem dadogás az ember kibaszott belső békéjétől függene. Még Mattie-nek is volt annyi esze, hogy ne mondja azt nekem, hogy Nyugi!. – B-beszédem v-van v-veled.

Köhint egyet, és valami száradásnak indult folyékony ragasztóra emlékeztetőt köp ki az aszfaltra. Felfordul a gyomrom a látványtól.

– Valóban?

– A-azt sz-szeretném…

– Senki sem kérdezte, mit szeretnél.

Előveszem a fényképet, és beletolom a kurva képébe, mivel kezd egyértelművé válni, hogy teljesen más módszerekhez kell folyamodnom, mint az előbb Rubynál. Hogy is van az a mondás? Jobb bocsánatot kérni, mint engedélyt!

Mondjuk, a bocsánatkérés sem tartozott soha az erősségeim közé.

– I-ismered e-ezt a f-f-férfit? M-muszáj m-megtalálnom.

Caddy felnevet és elcsörtet mellettem, csontos válla úgy vágódik belém, hogy dicstelenül hátratántorodom. Van valami magabiztosság a mozgásában ahhoz képest, hogy a csávó vaságyastól nem lehet több ötven kilónál. Próbálom az eszembe vésni, hogy indítja a mozgását egyenesen a vállából.

– Mi vagyok én? A kibaszott tudakozó?

– F-fizetek é… Fizetek érte.

Megtorpan és visszanéz rám. Mérlegeli a helyzetet, mialatt a nyelvét párszor végigfuttatja a fogsorán. Egyetlen szökellő lépéssel visszaér hozzám, és kitépi a fényképet a kezemből. Ha egy kicsit is erősebben markoltam volna, a másik fele a kezemben marad. Az első reakcióm, hogy utánakapok, de szerencsére még időben fékezni tudom magam. Nem úgy néz ki, hogy túlzottan előnyömre válna bármilyen hirtelen mozdulat is.

– Mi dolgod neked Darren Marshall-lal?

Próbálom letörölni az arcomról a név hallatán eluralkodó sokkot. Darren Marshall.

Szóval Keith jelenleg ezen a néven fut. Vagy az is lehet, hogy amíg velünk élt, felvette a Keith nevet, és igazából Darrennek hívják. Titkon remélem, hogy ez a helyzet. Van valami jó érzés abban, hogy ilyen gyorsan ráleltem az első nyomra. És nagyon rég nem éreztem már jól magam.

Darren Marshall.

– A l-l-lánya v-vagyok.

– Nem említette soha, hogy lenne lánya.

– M-m-mégis m-miért tette v-volna?

Hunyorítva a kevéske fény felé tartja a képet, és a hosszú, bő ingujja pont annyira csúszik vissza a karján, hogy látni engedje a bal karját borító tűszúrások nyomait. May Beth mindig azt mondta nekem, hogy ez betegség, és erősködött, hogy Mattie-nek is ezt kell mondani, de én soha nem hittem neki, mert az ember nem választja, hogy beteg legyen, nem igaz? Legyen benned egy kis együttérzés, legalább a húgod kedvéért! Gyűlöld a bűnt, de szeresd a bűnöst! Mintha a drogos anyám függősége valahogy az én személyes kudarcom lett volna, mert nem tudtam elég együttérzően viseltetni az iránt, hogy hogyan és hányszor hagyott éhezni.

– Van valami problémád?

Pontosan tudja, hová nézek.

– Nincs.

– A rohadt életbe… – Elmosolyodik haloványan, majd újra visszamászik az arcomba. – Hát, pénzről van szó? Amikor otthagyott, le se szartad, most viszont éhes vagy, mi? Eltaláltam? Miért hiszed, hogy egy férfi bármi többel tartozik neked, mint az élettel, amit neked adott? – Egy pillanatra elhallgat, és alaposan szemügyre vesz. – Hát, kölyök, meg kell hagyni, egy fikarcnyi hasonlóságot sem látok. – Felszegem az állam, mire finoman felhorkant, és kissé hitetlenkedve visszapillant a fotóra. – Hallottál már a veszett fejsze nyeléről?

Veszett fejsze nyele. Főnév. Azt hiszem. Amikor az ember a semmi után kajtat. De néha a semmin kívül nincs másod, és néha a semmiből is lehet valami. Én pedig a semminél már többet tudtam meg. Tudom, hogy a képen lévő férfi életben van. És ha életben van, akkor meg is lehet találni.

Próbálom visszaszerezni a képet Caddytől.

– Hát akkor v-veszett fejsze ny-nyele.

– Ismertem Darrent, de már rohadt régen nem járt errefelé. Lehet, hogy még arról is tudnék neked mondani egyet s mást… – teszi még hozzá, mire elszorul a torkom. Mint már mondtam, messziről kiszagolom a hazugságot.

Caddy pedig nem hazudik.

– Sokba fog ez neked fájni – folytatja.

– M-mondtam m-már, h-hogy fizetek. M-mennyi k-kell?

– Ki beszélt itt pénzről?

A kép után nyúlok, mire ő karon ragad, és a pókszerű ujjainak meglepő erejű szorításától egyszeriben azt érzem, hogy bárcsak ki tudnék bújni a bőrömből, csak ne kelljen magamon érezni a kezét. A bőréből pulzáló hőt. Ajtócsapódás hallatszik valahol mögöttünk. Odakapom a fejem.

Egy kamion dohog üresben a sötétben, mint valami óriási, fekete szellemkutya. Egy lány szalad felé. Olyan kis termetű, hogy egyből Mattie ugrik be róla, ahogy figyelem az apró testét, az apró kis csontok összhangját, és látom, hogy megáll az utas felőli oldalon. Egy hosszú, fájdalmas pillanatig csak bámul az ajtóra, én pedig nem tudom megakadályozni, ami ezután következik. Végignézem, ahogy a lány – aki nem Mattie – kinyitja az ajtót. A kamion utasfülkéjének világítása egy pillanatra kigyullad, ahogy beszáll. Majd becsukja az ajtót. A kamion belső világítása egyre halványul, majd végül egészben elnyeli a lányt.

Caddy belém vájja az ujjait. Élesek a körmei.

– H-hagyjál b-békén!

Elengedi a karomat, és beleköhög a könyökhajlatába.

– Sokba fog ez neked fájni – ismétli.

Oldalra billenti a fejét, átpillant a fejem fölött, majd az előzőnél kicsit tapogatózóbb stílusban karon fog, és távolabb vezet, bele a sötétségbe. Közelebb kúszik hozzám, matat az övcsatjánál, közben pedig apró kis semmiségeket suttog a fülembe, amik ha akarná se hangoznának kedvességként. Savanyú a lehelete. Belenézek a szemébe. Vörösek a szemei.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 1. RÉSZ

WEST McCRAY

May Beth albumának első felében csak Sadie látható. Apró, boldog, barna hajú, szürke szemű, rózsaszín bőrű, egészséges kisbaba volt. Cseppet sem hasonlított az anyjára.

MAY BETH FOSTER

Sadie kiköpött mása volt Irene-nek, amit Claire ki nem állhatott, és ha bárki látta együtt Claire-t és Sadie-t, joggal tette volna fel a kérdést, hogy Claire miért akart egyáltalán gyereket. Gyűlölte fogni, szoptatni, csitítgatni. Nem túlzok. Egyszerűen gyűlölte. Én persze teljes szívemből szerettem Sadie-t, ahogy csak tőlem telt, de ez soha nem bizonyult elégnek ahhoz, hogy befoltozza a lyukat, amit az anyja hanyagsága ütött a szívén.

WEST McCRAY

Ki volt Sadie édesapja?

MAY BETH FOSTER

Nem tudom. Szerintem Claire sem tudta. Azt mondta, a vezetékneve Hunter volt, így azt íratta a születési anyakönyvi kivonatra.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

May Beth elbeszélése alapján Sadie gyermekkorának első hat éve nagyon magányosan telt. Claire függősége minden érzelmi szükségletet felülírt, így Sadie egyenesen szomjazta a törődést.

Sadie emellett borzasztóan félénk is volt a kétéves korára kialakult dadogásnak köszönhetően. Nem volt egyértelmű kiváltó ok. Lehet, hogy csak genetika. Öröklődött. Sadie egyetlen ismert családtagja sem küzdött dadogással, bár az apai ág felderítetlen. May Beth előásott egy felvételt, ami Sadie hároméves korában készült. Szereznünk kellett hozzá egy kazettás magnót, hogy meg tudjuk hallgatni.

MAY BETH FOSTER [FELVÉTELRŐL]

Belebeszélsz ide a mikrofonba, csillagom? [ELHALLGAT] Nem? Pedig vissza tudom játszani, hogy meghallgasd, milyen a hangod.

SADIE HUNTER [HÁROMÉVESEN] [FELVÉTELRŐL]

E-e-e-ez cs-cs-csoda!

MAY BETH FOSTER [FELVÉTELRŐL]

Igen, drágám, ez bizony csoda. Na, de beszélj ide bele! Csak mondd, hogy szia!

SADIE HUNTER [HÁROMÉVESEN] [FELVÉTELRŐL]

D-de é-én… Én h-hall…

MAY BETH FOSTER [FELVÉTELRŐL]

Csak előbb fel kell vennünk valamit!

SADIE HUNTER [HÁROMÉVESEN] [FELVÉTELRŐL]

D-de én h-ha… Hallani a-akarom.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Sadie sosem nőtte ki a dadogást. Talán segített volna, ha korán elcsípik a dolgot, de May Beth soha nem tudta rávenni Claire-t, hogy lépjen az ügy érdekében. Így az iskola különleges kegyetlenségnek bizonyult Sadie számára.

A gyerekek nem épp túl megértők az olyan dolgokkal kapcsolatban, amit nem értenek, és May Beth véleménye szerint a tanárok sem figyeltek kellően oda.

MAY BETH FOSTER

Sadie viszont ennek ellenére is kezdett szépen alakulni. Mindenki azt hitte, hogy a dadogás egyet jelent azzal, hogy buta. És erről nem is szeretnék többet mondani.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A negyvennégy éves Edward Colburn soha nem felejtette el Sadie-t. Akkoriban indult a tanári karrierje a parkdale-i általános iskolában, amikor Sadie az osztályába került.

Parkdale, mint ahogy említettem, úgy negyven percre van Cold Creektől, és iskolabuszok viszik be a városba a gyerekeket, hogy megfelelő oktatásban részesüljenek. Edward így emlékszik vissza a néhai első osztályos diákjára.

EDWARD COLBURN

Nagyon sokat csúfolták az osztálytársai a dadogása miatt, így visszahúzódó lett… Legjobb tudásunk szerint próbáltunk segíteni neki, de egy dolgot tudnia kell: Parkdale mindig is arról volt híres, hogy túlzsúfolt és alulfinanszírozott. Ehhez jön még az, hogy az anyja javarészt elérhetetlen volt, bármilyen aggályunk volt is, és hát… Nem éppen ez a siker kulcsa egy gyermek sikeres egyéni fejlődéséhez. Gyakran megesik az ilyen, gyakrabban, mint hinné, és nem csak a gazdaságilag kedvezőtlenebb területeken. Sadie elmélázó és távolságtartó kislány volt. Nem olyannak tűnt, mint akit sok minden, sőt egyáltalán bármi érdekelne. Magának való volt, de ennél még tovább is mennék… Majdnem mintha üresjáratban élte volna az életét.

MAY BETH FOSTER

És akkor jött Mattie.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Mattie érkezését May Beth albumában egy Polaroid-kép jelzi, amin az apró, egynapos kis csecsemő a hatéves Sadie karjában látható. Leírhatatlan az a pillantás, ahogy Sadie az újszülött húgára tekint. Szinte elviselhetetlenül gyöngéd.

WEST McCRAY [MAY BETHHEZ]

Nézd azt a pillantást, ahogy Mattie-re néz… Azt a mindenit!

MAY BETH FOSTER

Ugye megmondtam? Sadie teljes szívéből szerette Mattie-t, és ez a szeretet végre értelmet adott az életének. Sadie élete értelmének tekintette, hogy gondoskodjon a kishúgáról. És hiába volt gyerek még, pontosan tudta, hogy Claire képtelen lenne jól csinálni.

WEST McCRAY

Hogy tudná jellemezni a lányok viszonyát az édesanyjukkal?

MAY BETH FOSTER

Claire jól elvolt Mattie-vel, mert nagyon hasonlítottak. Claire inkább tekintett rá játék babaként, mint a gyermekeként. Mattie még a Southern vezetéknevet is megkapta. Mattie pedig úgy hitte, Claire a világ legjobb anyukája… De ez mind Sadie műve volt.

WEST McCRAY

Hogy érti ezt?

MAY BETH FOSTER

Sadie mindig falazott az anyjának; ha kellett, még hazudott is az érdekében. Gondoskodott róla, hogy Mattie úgy gondolja, Claire beteg… Gondolom, azt hitte, hogy így majd kevésbé fog fájni Mattie-nek, amikor majd végül elkerülhetetlenül cserben hagyja őt is. Nem tudom, hogy származott-e bármelyiküknek is előnye ebből a ferdítésből. Sadie nagyon megszenvedte, főleg, miután Claire elhagyta őket. Nem tudom, vajon Mattie valaha is képes volt-e teljes egészében értékelni, mit is tett érte Sadie ebből a szempontból. Talán ha elég hosszú ideig élhetett volna… Talán akkor.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Erőt próbáló végignézni a Mattie-ről készült képeket. Fényes szőke haj, csillogó kék szem, Claire szívformájú arca. Szinte lehetetlen összeegyeztetni ezt az élettel teli jelenséget azzal, ahogy véget ért a története ennek a kislánynak.

WEST McCRAY [MAY BETHHEZ]

Nem tudom nem észrevenni, hogy Mattie viszont nem ugyanazzal az elragadtatottsággal néz a nővérére.

MAY BETH FOSTER

Mattie szerette a nővérét. Egyenesen imádta Sadie-t. De ennyi erővel Sadie Mattie anyja is lehetett volna, ami feltételez egy bizonyos fajta kapcsolati dinamikát, és akkor a hat év korkülönbségről még nem is beszéltünk. A Mattie-vel való törődés előcsalogatta Sadie-t a csigaházából, és rákényszerítette, hogy igenis használja a hangját, dadogás ide vagy oda. Volt rá eset, hogy Sadie-nek vagy nem volt kedve beszélni, vagy egyszerűen csak belészorultak a szavak, Mattie-nek viszont elég volt csak ránéznie, és pontosan tudta, mire van szüksége a nővérének. Úgyhogy félreértés ne essék, nagyon is elkötelezettek voltak egymás iránt a maguk módján. Nem tudom, minden testvérpár ilyen-e, mint amilyenek ők voltak. Nekem három lánytestvérem van, és szívem mélyéről szeretem őket, viszont soha nem voltunk ilyenek.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

May Beth hangja úgy válik egyre fátyolosabbá, ahogy fogynak a lapok a fotóalbumból. Ahogy a végére érünk, már könnyben úszik a szeme.

MAY BETH FOSTER

Ó…

WEST McCRAY

Mi a gond?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Felém fordítja az albumot. Az egyik oldalon egy fotó látható a lányokról. Egy vörös és narancsszínű takaróba burkolózva, elnyúlva fekszenek May Beth piros, műanyag borítású kanapéján, Mattie ölében egy túlméretezett tál pattogatott kukorica. Teljesen magával ragadja őket, bármi is az, amit épp a tévében néznek – May Beth később elmondta, hogy valószínűleg egy régi film lehetett az. A lányok imádták a régi klasszikusokat. Sadie különösképp rajongott bármilyen filmért, amiben Bette Davis szerepelt. Ami viszont ebben a szent pillanatban meghökkenti May Betht, az a másik oldal. Ami üres. Hevesen bizonygatja, hogy márpedig volt ott is egy fénykép, és kétségbeesetten lapozgat az albumban, hogy meggyőződjön, vajon nem mozdult-e el a kép, és került át olyan helyre, ahol nem szabadna lennie. Még a padlót is megnézi körülöttünk, hogy nem csúszott-e ki véletlenül. De sehol sem találjuk.

MAY BETH FOSTER

De mégis hova… Egyszerűen nem fér a fejembe, hova tűnhetett… A kép a… Szóval a lányokról… Kiről is… Kiről… Nem emlékszem pontosan, kik voltak még a képen, de tudom, hogy a lányok is rajta voltak. Itt voltak. Pontosan itt…

sadie

MEG FOGOK ÖLNI EGY EMBERT.

El fogom lopni a fényt a szeméből. Végig akarom nézni, ahogy kialszik. Erőszakra nem szabadna erőszakkal válaszolni, de szerintem néha az erőszak az egyetlen megoldás. Ő is ezt tette Mattie-vel, akkor ő mégis miért érdemelne különb véget?

Nem arra számítok, hogy ezzel majd visszahozhatom a húgom. Nem fogja visszahozni. Nem is arról szól, hogy békére leljek. Soha nem lesz itt béke.

Nincsenek ábrándjaim azzal kapcsolatban, hogy mennyi marad meg belőlem, miután véghez vittem még ezt az egy dolgot. De gondolj bele abba az érzésbe, hogy tudod, a férfi, aki megölte a húgodat, azt a levegőt szívja, amit Mattie már nem tud; hogy átjárja a tüdejét; hogy érzi a levegő édességét. Gondolj bele, hogy érzi a lába alatt a talajt; a húgod pedig már a föld alatt pihen.

Most vagyok életemben a legtávolabb mindentől, amit valaha is ismertem. A vezetőülésben ülök, és csak pörgetem, pörgetem a rugós kést a kezemben. A levegőben poshadt víz szaga terjeng.

Behunyom a szemem, majd kinyitom, és még mindig ott ülök a vezetőülésben. Még mindig pörgetem a kést, és a levegőt még mindig átitatja a tó poshadt szaga. Még egyszer becsukom és kinyitom a szemem. Olyan, mint egy álom, ahol csak rohansz, és minden egyes hiábavaló előrerugaszkodással egyre inkább megbizonyosodsz arról, hogy újra és újra el kell majd rugaszkodnod a földtől, célegyenes viszont nincs, azt pedig nem tudod, hogyan állíthatnád meg magadat.

– Mattie.

Az M betű könnyedén gördül. A dupla t sem él vissza a vendégszeretetemmel.

Amikor még csak ötéves volt, én pedig tizenegy, rendszeresen átmászott hozzám az ágyba, mert borzalmasan félt a sötétben, és kétségbeesetten kérlelt, hogy mondjak valamit, amitől megnyugszik. A félresikerült biztatásaim sosem bizonyultak elég megnyugtatónak; mással nem is tudtam segíteni, mint a puszta jelenlétemmel, ő pedig hálás volt azért, amit adni tudtam, és végül a homlokát szorosan a vállgödrömbe nyomva elaludt. Reggelre az összes takaróm az ő apró kis teste köré volt csavarodva, a párnám pedig valamilyen úton-módon az ő feje alatt végezte. Amikor én tizenegy voltam, ő pedig csak öt, mindenáron úgy akart beszélni, mint én, és darabosan kiejtett szavak kavalkádjában randalírozott a házban fel-alá, amíg Keith rá nem húzott a fenekére, mert „senki sem beszél így, ha van más választása”, én pedig hiába gyűlöltem ezért a mondatért, megmondtam Mattie-nek, hogy bizony Keithnek igaza van. Amikor Mattie öt volt, én pedig tizenegy, már nem tudtam tovább úgy tenni, mintha lenne rá szemernyi esélyem is, hogy épen hagyja el a számat akár egyetlen mondat is. Az emiatt érzett gyászom okán két hétig nem szóltam egy szót sem, akkor aztán Mattie rám szegezte azt a hihetetlenül nyílt tekintetét, és azt mondta: „Áruld el, hogy mit szeretnél mondani!”

Keith nem az apám, viszont néha szeretett úgy tenni, mintha az volna; nem javította ki az embereket, ha ezt feltételezték, engem pedig némán figyelt, meg merem-e cáfolni őket. Mindig vett nekem cukrot a benzinkúton, ha akartam, ha nem, és színpadias mozdulattal tette a tenyerembe, csak hogy hallja, ahogy kipréselek magamból egy „köszönöm”-öt. Éjszakánként kiültetett az asztalhoz, és imádságokat memorizáltatott velem – May Beth legnagyobb örömére –, és Mattie-nek jó oka volt arra, hogy féljen a sötétben, Keith ugyanis éjjel bejött a szobámba, és elmondatta velem az összeset.

Amikor én tizenkilenc voltam, Mattie pedig tizenhárom, Keith visszajött.

Pördítek még egyet a rugós késen, és érzem az elegáns fekete nyél súlyát – a benne fészkelő könyörtelen pengével – az izzadt tenyeremben.

Régen az övé volt.

Most már az enyém.

És ezzel fogom belevésni a nevemet a lelkébe.

LÁNYOK

2. RÉSZ

WEST McCRAY

Az előző részben bemutattam a podcast két központi alakját: Mattie Southernt és Sadie Huntert. Mattie-t meggyilkolták, a testére az otthonától – a coloradói Cold Creektől – nem messze találtak rá. Sadie-nek nyoma veszett, a kocsiját több száz kilométerre találták meg elhagyatva, minden személyes holmijával együtt. May Beth Foster, a lányok fogadott nagymamája keresett meg, és a segítségemet kérte Sadie felkutatásában és hazahozatalában.

A most csatlakozó hallgatóink kedvéért szeretném megjegyezni, hogy podcastünk sorozatjellegű, így ha még nem hallották az első részt, most visszatérhetnek rá. Sokkal több mondandóm van, mint amennyi időm, bár ez szerintem mindannyiunkra igaz lehet.

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

BEMONDÓ

A Lányok a MacMillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Claire akkor hagyta el a lányokat, amikor Sadie tizenhat, Mattie pedig tízéves volt. Az anyjukat addigra már teljesen bekebelezte a drogfüggőség, nem csoda, hogy a távozás volt a helyzet leglogikusabb záróakkordja. May Beth utoljára két nappal azelőtt beszélt vele, hogy Claire örökre elhagyta volna a gyerekeit és a Cold Creek-i életét.

MAY BETH FOSTER

Pénzt akart tőlem, én pedig pontosan tudtam, hogy mire kell neki. Azt mondta, hogy a lányoknak élelemre, amire én csak annyit feleltem, hogy „akkor mondd meg, mire van szükségük, én pedig bevásárolok nekik Stackettéknél”, mire ő azzal válaszolt, hogy „nem, csak a pénz kell”. Csúnyán összevesztünk, jobban, mint valaha. Próbáltam türtőztetni magamat, mert akárhányszor túl messzire mentem, eltiltotta tőlem a lányokat…

Szóval, figyelmeztettem, hogy kapja össze magát, mert elég fiatal még ahhoz, hogy jó útra térjen, és a Jóisten is megjutalmazza majd a fáradozásait, de ehhez neki is oda kell tennie magát. Olyan durván csapta rám a kagylót, hogy egész éjjel csengett utána a fülem.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Másnap May Beth kéthetes vakációra indult, hogy meglátogassa a lányát Floridában. Claire egy nappal később ment el.

Mattie épp akkor kezdte az ötödik osztályt, és vígan élte a világát. Sadie idejének nagy részét két tevékenység töltötte ki: a középiskola, amit May Beth szerint egyáltalán nem szeretett, és a McKinnon benzinkútnál szerzett állása.

A főnöke, Marty McKinnon eddigi életének negyvenöt évét Cold Creekben élte le, és úgy számol, hogy a hátralévőt is itt tölti.

A meghökkentően hatalmas termetű, pirospozsgás arcú embert városszerte csak gyengéd óriásként emlegetik. Az utolsó fityingjét is odaadná, ha van merszed kérni tőle.

MARTY McKINNON

Sadie jó gyerek volt, keményen dolgozott. Viszont inkább neki kellett a segítség, mint nekem, már ha érti, mire gondolok. Mert hát… Próbálkozott ő mindenhol a városban, mire aztán végül nálam kötött ki. Joel bárjában is erről beszéltek mindig. Gúnyolták, hogy…

WEST McCRAY

Mivel gúnyolták?

MARTY McKINNON

Egyszerűen csak viccesnek találták, hogy Sadie bármire is alkalmas lehet, amiért pénzt fizetnek. Alig negyvenöt kiló, és a beszéd sem az erőssége, hogy fogja így munkára az ember? Ilyenek… Mindig úgy éreztem, hogy igazságtalanul bánnak vele, így amikor nálam próbálkozott, ajánlottam is neki valami kis munkát. Annyira hálás volt, hogy akkor életében először és utoljára megölelt. Ha ismerte volna Sadie-t, akkor tudná, hogy nem volt az az ömlengős típus… Mintha a fogát húznák, olyan volt, amikor az ember csak annyit akart volna kiszedni belőle, hogy hogy van. Gondolom, azért volt, mert folyton attól rettegett, hogy valaki hívja a gyámügyet, és elveszik tőle Mattie-t. Bár ettől nem kellett volna tartania.

WEST McCRAY

Ezt hogy érti? Egész nyilvánvaló, hogy a lányoknak segítségre volt szükségük.

MARTY McKINNON

Persze, mint itt mindenkinek. Érti, mire gondolok. Nem szívesen vesszük a nyakunkba más baját. Ettől még nagyon aggasztotta Sadie-t, és azt hitte, Claire távozása után vége mindennek – mintha May Beth engedte volna, hogy bármi ilyesmi történjen –, így egyetlen szót sem szólt a dologról, és Mattie-t is megeskette, hogy ugyanígy tesz. Aztán úgy egy héttel később, hajnali négykor csörög a telefonom. Mattie hívott. Magánkívül volt. Azt hitte, Sadie haldoklik. Átmentem hozzájuk, és láttam, hogy Sadie nagyon rossz állapotban van. Annyira, hogy úgy döntöttem, azonnal kórházba viszem. Bekötöttek neki valamilyen infúziót, és jobban lett… Ez is ilyen érthetetlen dolog volt.

MAY BETH FOSTER

Szerintem a Claire távozása miatti stressz válthatta ki. Az lehetett az oka.

MARTY McKINNON

Na, szóval, ott ültünk a váróteremben, és Mattie-nél egyszer csak elpattant a húr. Keservesen elkezdett zokogni, és habár Mattie mindig is hajlott egy kicsit a drámázásra – csakúgy, mint Claire –, ez most más volt. Halálra volt rémülve. Úgyhogy elmentem az automatához, vittem neki egy zacskó cukrot, és próbáltam valamennyire megnyugtatni. Akkor árulta el, hogy Claire elment, és ha bárki megtudja, akkor Sadie-vel soha többé nem látják majd egymást. Uram ég, a kölyök olyan zaklatott volt, hogy összehányta még az ingemet is. Teljes káosz volt az egész. Az volt az első dolgom, hogy felhívjam May Betht Floridában, aki még aznap haza is repült. Tényleg nagyon szereti azokat a lányokat. Sadie olyan dühös volt Mattie-re, amiért elmondta nekem, rám, amiért elmondtam May Bethnek, May Bethre pedig csak azért, mert szimplán tudomást szerzett az esetről, hogy azt hiszem, vagy egy hétig nem szólt egyikünkhöz sem.

MAY BETH FOSTER

Fura egy dolog, de mindig is azt éreztem, hogy Claire egy nap, így vagy úgy, de elhagy majd bennünket. Ettől még nem voltam felkészülve rá. Sadie-nek soha nem volt anyja ebben az értelemben, így nem is nagyon tudta, hogyan kellene feldolgoznia az elvesztését. Egyetlen dologtól félt csak, hogy elveszítheti az egyetlen embert, aki még a családot jelentette neki, és ez bizony Mattie volt. Mattie pedig… Egyenesen megsemmisült a történtek után.

WEST McCRAY

Meséljen még erről egy kicsit!

MAYBETH FOSTER

Azt hittem, belehal. Teljességgel meg voltam róla győződve. Olyan depresszió lett úrrá Mattie-n, hogy még enni sem akart. Annyira lefogyott, hogy az kezdett szinte veszélyessé válni. Alig aludt… Valóra vált rémálmok gyötörték. Azt álmodta, hogy Claire elmegy, majd kinyitotta a szemét, és rájött, hogy mégsem álmodott. Még Sadie sem volt képes lenyugtatni. Az idő nagy részében hisztérikus volt, a többiben pedig majdhogynem katatón állapot lett úrrá rajta. Mondtam Sadie-nek, hogy jobb lenne orvoshoz vinnünk, de Sadie hallani sem akart róla, és az igazat megvallva, én magam sem éreztem úgy, hogy jó vége lenne a dolognak. Sadie ehelyett inkább otthagyta a középiskolát. Úgy gondolta, ha otthon van, az talán segíthet.

WEST McCRAY

És segített?

MAY BETH FOSTER

Nem. Egyetlen dolog jutott csak el Mattie-ig.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Úgy három hónappal azután, hogy Claire elhagyta őket, a lányok először és utoljára hírt kaptak az anyjuk felől. A hír egy képeslap formájában érkezett, amit később Sadie holmijaival együtt találtak meg. Az elülső lapon egy sor pálmafa, mögöttük a gyönyörű, nyers, kék ég. Üdvözlet a napsütötte Los Angelesből! – állt a lapon, amit egyedül Mattie-nek címeztek. Bárcsak itt lennél! – volt olvasható az üzenet Claire rendetlen macskakaparásával. Légy anyuci jó kislánya, Mats!

MAY BETH FOSTER

Mattie-t ezután mintha kicserélték volna. Attól kezdve Los Angeles megszállottja lett: oda kell menniük, hogy megtalálják Claire-t, egyszerűen muszáj, mert az anyjuk azt akarja, hogy találják meg, és együtt kezdjenek új életet.

Gyűlöltem azt a képeslapot, bármennyire hálás voltam is akkor érte. Mattie új erőre kapott, az a lap visszaadta nekünk a kicsi lányunkat, de istenemre mondom, hogy Sadie és ő soha nem voltak már a régiek utána.

WEST McCRAY

Sadie nem akart Claire keresésére indulni?

MAY BETH FOSTER

Teljesen lehetetlen is lett volna több okból. Ott volt a pénz. Nem engedhették volna meg maguknak. Azt sem tudták, a városon belül hol keressék. Mármint hagyjuk már! Claire valószínűleg épp be volt tépve, amikor a képeslapot írta. Nem kérte, hogy keressék meg. Az a képeslap nem volt más, mint búcsúüzenet. Csak épp Mattie vagy nem értette, vagy nem tudta elfogadni. És hát… Sadie talán viselkedhetett volna egy kicsivel elesettebben is a húga kedvéért, de esze ágában sem volt…

WEST McCRAY

Mattie Sadie-t hibáztatta, amiért Claire elhagyta őket?

MAY BETH FOSTER

Nem. Azért viszont igen, hogy nem indultak a keresésére.

WEST McCRAY

Mit érthetett Claire az alatt, hogy „légy anyuci jó kislánya”?

MAY BETH FOSTER

Amikor Mattie anyuci jó kislánya volt, az általában azt jelentette, hogy halálra idegesítette Sadie-t. Úgy érzem, szörnyű alaknak állítom be Mattie-t, pedig nem így volt. Egyszerűen csak fiatal volt. Mattie szerette Sadie-t, Claire-t viszont egyenesen bálványozta.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A képeslap megérkezése után a lányok viszonya lassú romlásnak indult.

MAY BETH FOSTER

Szívszorító volt látni, ahogy Mattie Sadie-vel viselkedett. Kegyetlenül vad volt. Sadie pedig mindent megbocsátott neki. Tudta, honnan jön ez a düh, és elviselte. Ami nem azt jelenti, hogy valami szent lett volna, mert nem. Sokszor veszítette el a türelmét, és lehordta Mattie-t, hogy ostoba és reménytelen eset… Ez volt az első igazi törés kettejük között. És a szakadék egyre csak szélesedett. Hihetetlen belegondolni is, Mattie milyen erővel és milyen hosszan kapaszkodott Claire-be, mialatt Sadie csakis azzal törődött, hogy Mattie-t víz fölött tartsa.

A Mattie halála előtti hónapban annyira megromlott közöttük a viszony, mint még soha. Mattie kezdett nővé cseperedni, és ez veszélyes időszak egy lány életében. Magára talált, és ebben a nagy önfelfedezésben egészen más nézeteket alakított ki a dolgok állásáról, mint ahogy azt Sadie jónak látta volna. És bár Sadie soha nem mondta egy szóval sem, tudom, hogy nagyon bántotta.

Nem is értem… Ha Claire nem küldi… Ha el tudott volna csak úgy simán tűnni az életükből, azt hiszem, Mattie végül képes lett volna megbékélni a helyzettel. De neki muszáj volt még onnan, Los Angelesből is szétzilálnia a dolgokat. Akkor éjjel is ezen veszekedtek Sadie-vel, amikor Mattie eltűnt.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Az egyetlen dolog, amiben mindenki egyetért, hogy mi volt Mattie távozásának a kiváltó oka: megpróbálta elhagyni Cold Creeket, hogy az anyja keresésére indulhasson. Úgy szállt be a gyilkos teherautójába, hogy azt hitte, az lesz a Los Angelesbe vezető útjának az első állomása.

MAY BETH FOSTER

Mattie soha nem adta volna ilyenre a fejét, ha nem jön az a képeslap. Tudom, hogy azóta is kísérti Sadie-t az a lap. És tudom, hogy ha Sadie még életben van, most sem hagyja nyugodni.

sadie

VALAMI A SZÉLVÉDŐNEK ÜTŐDIK.

Puff.

Kipattan a szemem, és felkapom a fejemet, a nyakam tiltakozik az órák óta istentelenül kényelmetlen szögbe kényszerített pozíció miatt, és mindezt egy sor gyors egymásutáni pattanással jelzi. A testem már félig lelóg a hátsó ülésről, mire felfogom a szituációt. Két gyerek, kissrácok, úgy tíz-tizenegy év körüliek lehetnek, állnak úgy három méterre az autótól. Olyan alultápláltak mindketten, hogy May Beth hivatalosan is éhenkórásznak nyilvánítaná őket. Az egyikőjüknél kosárlabda. Mogorván vizslat. Én is visszafenyítek szemmel. Nekidobja a kosárlabdát a szélvédőnek. Puff. A labda visszapattan a kezébe. Újra megcéloz, engem pedig elönt a düh. Előrenyúlok az első ülés mellett, és villámgyors mozdulattal rátenyerelek a dudára. Megnyomom, és nem eresztem.

Eliszkolnak.

Hagyom, hogy az orrhangú dudaszó betöltse az elhagyatott környéket, és nézem, ahogy a nyurga lábaik végigröpítik a srácokat az utcán. Amint befordulnak a sarkon, elengedem a dudát, és újra csend és mozdulatlanság vesz körül. Egy zsákutcában parkolok. A környező házak mind az építkezés különböző fázisaiban állnak, egy nagy hirdetőtábla pedig lehetetlenül közeli átadási dátumot harsog az egész környék építkezési munkálatainak a befejezésére. Velem szemben egy mocsarasnak kinéző kis tó terül el, a felületén apró hullámokat vetnek a víztükör fölött elsuhanó bogarak.

Egy kis időre beindítom az autót, hogy rá tudjak nézni az órára. Nyolc óra van. Jesszusom! May Beth mindig azt mondta, hogy modortalan dolog valakit reggel kilenc előtt zavarni, de még kilenckor is kifejezetten bárdolatlannak számít, hacsak nem vészhelyzetről van szó. Végigdörzsölöm a tarkómat, majd felkapom lentről a hátizsákomat, és addig turkálok benne, amíg rá nem akadok a félig teli vizespalackra, a fogkefémre és a fogkrémre. Megmosom a fogam, majd kinyitom az ajtót, kihajolok, és kiöblítem a szám a maradék vízzel, végül pedig kiköpöm. Megkordul a gyomrom. Tudnék enni. Van egy fél zacskó ecetes-sós chipsem a kesztyűtartóban. Épphogy belefogtam, mire már ki is ürült, most pedig nyalogathatom a maradék sós-savanyú port az ujjaimról. Mattie irtó dühös lenne, ha most látna, és már szájalna is, hogy én bezzeg sosem engedném meg neki, hogy elsinkófálja a reggelit egy ilyen alacsony tápértékű választással, mert bármit csinálhattam, ő már csak azért is ugyanúgy csinálta, hogy visszavághasson egy adandó alkalommal vele. De hát ilyenek a kishúgok.

Még megállnál a növekedésben, mondanám neki. Csak nem akarsz ilyen kis nyeszlett maradni örökre!

Bár Mattie magasabbra nőtt volna, mint én. Elég volt csak a lábára nézni. Annyival hosszabb volt, mint a teste többi része, hogy ha egy darabig csak a lábát bámultad, egyszeriben minden más testrésze nagyon furának kezdett tűnni: túl sovány karok, túl zömök derék, túl nagy kezek. Mindig arra a pillanatra várt, amikor majd felülről nézhet le rám fenyítve, és anya mindig figyelmeztetett, hogy egyszer bizony eljön az a nap is. Előszeretettel hangoztatta ezt olyankor, amikor Mattie-vel épp egymás torkának estünk, mert anya mindig Mattie pártját fogta, legyen szó akármiről. Felőle akár azon is veszekedhettünk volna, hogy kék-e az ég, és Mattie teljes nyugalommal állíthatta volna, hogy lila, anya akkor is neki adott volna igazat pusztán azért, hogy lássa az arcom, amikor kimondja. Elmondani is alig tudom, milyen érzés lenyelni a békát egy ilyen pillanatban, annyit viszont elmondhatok, hogy kegyetlenül keserű.

Átöltözöm az áporodott ingpólóból, fehérneműből és farmerból egy gyűrött leggingsbe, tiszta fehérneműbe és egy még elviselhető állapotú pólóba. Lassan találnom kell majd egy helyet, ahol ki tudom mosni a szennyest, már amennyiben meg tudom győzni magam, hogy megváljak ennyi pénztől az ügy érdekében. Felveszem a hajkefét, és lassan bontogatni kezdem vele az összegubancolódott hajamat, csak hogy menjen az idő, majd végül lófarokba fésülöm. Megnyalom a hüvelykujjam, és lesimítom vele a szemöldököm. Végignyalom a fogsorom, megszabadulok egy száraz bőrdarabkától az alsó ajkamról, majd beindítom a kocsit, hogy áthajtsak Wagneren.

Wagner egy főnixmadárra emlékeztet, ami éppen meghalni készül, és egy hajszál választja el az újjászületéstől. Az átépítés alatt álló városrész, ahol az éjszakát is töltöttem, már magában hordozza a jövőbeli város képét, ami a mostani település lángokban álló romjaiból sarjad majd, hogy a hamuból a végén kiemelkedjen egy sajátságos, kis turistacsalogató komplexum. Egyelőre viszont akárhova nézek, csak olyan szerencsétlen alakokat látok, akik mind Cold Creekre emlékeztetnek. Marakodnak, hogy akár csak egy kicsivel is jobb parcellát kanyarítsanak ki maguknak a város területéből, mint a szomszédé, holott egyik sem túl kiemelkedő.

Egy lehangoló kinézetű általános iskola előtt leteszem az autót, átsétálok a parkolón, megkerülöm az épületet, és kiérek az iskola mögötti játszótérre, mert a játszótérrel szemben ott van a ház. Zsebre vágom a kezem, és indulás előtt megacélozom magam. A hintán ülnek, háttal nekem. Egy férfi és egy kislány, egymás mellett. Lassulnak a lépteim, ahogy a férfi átnyúl a hinta lánca mellett, hogy a lány csontos kis vállára tegye a kezét.

– Minden rendben? – duruzsolja felé, a hinta lassú ringásának ütemére a lába a földet súrolja. A hangja lágy, szinte selymesen kedves. – Tudom, hogy még hozzá kell szoknod a helyzethez, de hidd el, egész rendes fickó vagyok, szóval, ha bármikor szükséged lenne valakire, aki meghallgat, rám számíthatsz…

A lány válla merő görcs, minden egyes izma megfeszül, ahogy a kérges tenyér a teste legpőrébb felületét érinti. Egy szót sem szól, és nem is fog, én pedig tudom, hogy miért. Hogy miért bénult meg a nyelve. Nem bízik a férfiban. Olyan kedvesség az övé, ami a szemében már nem tükröződik, és lehet, hogy a kislány csak csenevész kis tizenegy éves, de attól még van esze. Jól ismeri a vihar előtti csendet, a hallgatag feszültséget, ami némán növekszik, amíg egyszer csak káoszba nem torkollik. Ennek a rendes fickónak egyetlen mozdulata sem illik bele az életük jelenlegi kereteibe. Túl józan, túl odafigyelő és túlságosan kéznél van, amikor a kislány egyedül érzi magát. Sok más jelző is megfogalmazódik még a lányban vele kapcsolatban, amire viszont még nem találja a megfelelő szavakat. Mint például ez a mostani érintés: sokkal bennfentesebb, mint amennyire szabadna, és sokkal intimebb, mint ami megengedhető lenne.

– Minden rendben lesz, Sadie – mondja a férfi.

Marlee Singer.

Ezt a nevet húztam ki Caddyből, amikor a késem a torkának feszült, miközben az öve kicsatolva, élettelenül lógott a nadrágszára mentén. A szavait egyenesen a pengén éreztem lecsapódni. Marlee Singer. És még annyi, hogy Wagnerben él. Ő tud mondani neked egyet s mást Darren Marshallról. Egészen a bokájáig letolattam vele a nadrágját, mielőtt elvettem volna a kést, csak hogy legyen időm szabadulni.

Süppedős kavicságyon sétálok végig, amíg elérem Marlee bejárati ajtaját. Életnek nyoma sincs, még egy kíváncsi függönylibbenés sem látszik az ablakban. Bekopogok és várok. Egy autó hajt el a közelben. Beletúrok a hajamba, és visszafordulok a kocsi felé. Háromnegyed tíz volt, amikor utoljára néztem az időt, bár lehet, hogy Marlee még mindig ágyban van. Visszafordulok a ház felé, és felnézek az emeletre, hátha ott látszik valamilyen mozgás, de semmi.

Settenkedve indulok meg a ház háta mögé, és bekukucskálok az első ablakon.

Nappali szoba. Közelebb hajolok, a kezem az ablakpárkányt markolja. Kanapé. Dohányzóasztal. Babajátékok a földön. Mintha távolról a bejárati ajtó nyitódását hallanám, majd másodpercekkel később közeledő léptek zaját… Egész testemmel érzékelem a tekintete súlyát, ahogy mind közelebbről és közelebbről méricskél… Izzadság gyöngyözik a homlokomon és a hajam tövében, majd ráérősen végigcsordul a tarkómon.

Megfordulok, és egyenesen szemben találom magam a nővel, akit keresek.

Marlee.

– Te meg ki a franc vagy?

Inkább tippelném negyvenhez közelebbinek, bár… A szinte fehérbe hajló szőke haja szoros copfba van fogva, a szája nem több egy vékony, piros rúzsvonásnál. Magasan ülő arccsontok. Még a szemöldöke is fehér, vagy ha nem, akkor egyáltalán nincs is neki. Csontos nő, majdnem úgy, ahogy Mattie volt csontosan sovány, bár ő biztos nem azért, mert növésben van. Inkább drogok, táplálkozási rendellenesség vagy pénzhiány miatt. Felismerem az ilyen dolgokat, de nem mindig tudok különbséget tenni. Rojtos, tépett farmert visel, és egy korai dizájnú, kézzel rajzolt Mickey egeres pólót, ami közvetlenül a melle alatt van megcsomózva. A hasán ezüstös striák húzódnak. A karján viszont nem látom az árulkodó jeleket, mint Caddynél.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz? – Ércesen reszelős hangja van. Az a fajta, amit képtelen vagy elképzelni suttogás vagy éneklés közben.

– …

Mintha kötél tekeredne a nyakam köré. Túl sokáig köt gúzsba a néma szótag. Úgy néz ki, mint aki körülbelül egy percet ad még nekem, mielőtt hívja a rendőrséget. Nyögd már ki, biztatom magam. Csak nyögd már ki! Keith vágta ezt mindig hozzám, amikor már megunta a várakozást. Ha elég közel voltam, fél kézzel arcon ragadott, mintha ki akarta volna erőszakolni belőlem a szavakat azzal, hogy elég erősen szorít.

– Hahó! – integet a nő a képembe. – Mi a tökömért settenkedsz a házam körül? Egyetlen indokot mondj, miért ne hívjam most nyomban a rendőrséget!

Élesen kifújom a levegőt.

– K-k-keresek v-vala-valakit.

Marlee a hasonlóképp csontos csípőjére vágja a csontos kezét. Szerintem egyszer, kétszer, de lehet, hogy háromszor is körbeérném az ujjaimmal a csuklóját. Akár ketté is tudnám toppantani, de van benne valami, ami azt súgja, hogy nem jutnék túl messzire, és még azelőtt elmetszené a torkomat, hogy észbe kapnék. Nehéz nem tisztelni az ilyen kisugárzást.

– Az én házamban? – Egyet felém lép, én pedig küzdök az ingerrel, hogy ne hátráljak meg előle. – Próbáljunk nagyon lassan, egyesével haladni a kérdésekkel: ki a franc vagy?

– L-Lera.

Néha elgondolkodom, mégis hogy jutott anyámnak eszébe összetenni a Sadie és a Lera neveket. Amikor megkérdeztem erről, mindig csak annyit mondott, hogy valahogy csak el kellett nevezzelek, nem? De ennél biztos több volt ebben. Én legalábbis akarom, hogy legyen. Az is elég lenne, ha tudnám, külön-külön mindkét név tetszett neki annyira, hogy összekapcsolja őket annak ellenére, hogy egyáltalán nem hangzanak jól együtt.

– Lera…?

– Cad-Caddy Sin-Sinclairtől hal-hallottam a-a a nevedet – folytatom. Nyugtalanítóan villan egyet a szeme. – A-azt mo-mondta, te tu-tudsz ne-nekem se-segíteni.

– Ó, vagy úgy… Kit keresel?

– D-Darren Ma-Marshallt.

Kellemetlenül száraz kacaj hagyja el az ajkát, amitől a hátamon feláll a szőr.

– Na, ne bassz fel… – feleli. Nem hangzik kérdésnek. Szipog egyet, és gyors mozdulattal az alkarjába törli az orrát. Enyhén tompított gyereksírás hangja szűrődik ki az utcára. Egy oldalpillantásra sem méltat, mielőtt megindulna vissza a házba. – Menj haza, kiscsaj! – mondja még, majd eltűnik.

Hallom, ahogy csapódik a bejárati ajtó.

Én viszont nem azért jöttem idáig, hogy visszaforduljak.

Megkerülöm a házat, és leülök a lépcsőjére bokánál keresztbe tett lábbal, a hátizsákom mellettem. Bámulom az eget, és nézem, ahogy a nefelejcskék színe egyre sötétebbé válik, mi is az a szó…? Égszínkék! Addig bámulom az eget, amíg a nap teljesen bele nem ér a látómezőmbe, és muszáj elfordítanom a tekintetemet. Hagyom, hogy süsse a bőröm. Majd egyenesen égesse. A szám is kiszárad. Ez vajon önbántalmazásnak számít? Ha érzed a fájdalmat, de nem teszel ellene semmit?

Akár meg is halhatnék, morfondírozok. Semmiségnek érződik a kijelentés.

Három óra múlt, mire Marlee ajtaja végül résnyire nyílik, én pedig felocsúdom a ködös mozdulatlanságból. A fejemet sem fordítom felé, amíg meg nem szólal.

– Vonszold be a segged!

Hangosan csapódik mögötte az ajtó, én pedig fájdalmasan próbálok lábra állni; a testem merev, a bőröm húzódik és leégett. Megerőltetem magam, kihúzom a vállam, és úgy sétálok be Marlee otthonába, mintha én lennék a ház ura. A hely áporodott, és cigifüst szaga terjeng mindenhol, mintha valaki tüzetesen meggyőződött volna arról, hogy minden ablakot becsukjon, mielőtt kibont egy doboz Lucky Strike-ot.

Félhomályos folyosón állok, előttem az emeletre vezető lépcső. A folyosó két irányba vezet: egyik a nappaliba – amit ugye már láttam –, a másik pedig a konyhába. Innen lép ki Marlee. Teljesen más ruha van már rajta: egy szakadt farmer, amin olyan művésziek a lábrészen a kivágások, hogy nem tudom eldönteni, vajon szándékosan ejtették-e vagy sem, és egy piros top, ami premier plánban engedi láttatni a kulcscsontját egy késből és virágokból álló tetoválás kíséretében. Mintha csak azt lesné, merészelek-e odanézni.

– Gondolom, sehogy máshogy nem tudtalak volna elűzni a lépcsőmről – mondja Marlee, mire egyetértően bólintok, és összefonom a karom. Ő is így tesz. – Totál leégtél.

– A-Aha.

– Ez holnap még nagyon fog fájni.

Már most is fáj.

– I-igen, az me-meglehet.

Rám hunyorít.

– Miért beszélsz így?

– So-soha ne-nem hallottál m-még da-dadogóst?

– Nyilván hallottam. Azt kérdeztem, miért dadogsz.

– Nye-nyertem az ö-ötös lottón.

– És kit is keresel…? Darrent? – kérdezi, mire bólintok. Felsóhajt, és megindul vissza a konyhába. – Gyere már, baszki, mit álldogálsz ott!

Iszonyúan fáj. Mintha nem férnék bele a saját bőrömbe. Ahhoz is mentális nyugalmat kell magamra erőszakolnom, hogy egyáltalán el tudjak indulni. Mire végre beérek a konyhába, Marlee már a konyhapultnak támaszkodva ácsorog. Oltári a rendetlenség, de nem undorító. Mindössze annyit árul el az itt álló nőről, hogy nem várható el tőle, hogy egyszerre mosogassa el az edényeket és közben lássa el a gyerekét is. A mosogatóban hegyekben állnak a tányérok, tálak és cumisüvegek. Ezzel szemben egy kis étkezőasztal van közvetlenül az ablak alatt, ami egyenesen az utca túloldalán lévő iskolaudvarra néz. Két szék áll az asztal két szemben lévő oldalán. Az egyik ülőfelületéből kezd kijönni a bélés. Minden kicsit retró, de nem úgy néz ki, mintha átgondolt vagy tudatos választás lenne. Ahhoz túl szedett-vedett az egész. A földön bomló laminált parketta, a falak bézs színűek. A függönyök mély haragoszöldben játszanak. Rohadt ocsmány.

– J-jó kis ke-kecó.

Pontosan tudja, hogy hazudok, de nem érdekli. Az áthatónál is áthatóbb pillantással mér végig a lábam ujjától a fejem búbjáig. Beletúrok a hátizsákomba a fotóért, és átadom neki. Hosszú ujjai vannak, és azon gondolkodom, vajon csak képzeltem-e, hogy a hosszú ujjak enyhén megremegnek, ahogy a tízszer húszas képen ábrázolt jelenet elér a tudatáig.

– Jesszusom… – mormolja maga elé.

– A l-lánya v-vagyok.

Nem tudom, hogy Marleenál szükséges lesz-e az átverés, de nem akarom megbánni, hogy nem dobtam be, ha esetleg már túl késő lenne hozzá. Ugyanazzal a kellemetlenül száraz kacajjal nevet fel, amit már korábban is hallottam. Visszaadja a képet, és kihúz egy fiókot, amiből egy doboz cigit vesz elő. Rágyújt, és hosszan élvezi az első nikotinlöket hatását. Ahogy beszívja a levegőt, a szája körüli összes ránc egyszeriben kisimul.

– Szóval azt akarod mondani, hogy Darren Marshallnak van egy lánya. – A rúzsa nyomot hagy a cigi füstszűrőjén. Az arcáról lerí a küszködés, hogy valahogy értelmezze a kiejtett szavakat. Két slukkot szív még a cigiből, és köhögni kezd, én pedig esküszöm, hallom, ahogy még mélyebbre vájja bele magát a tüdejébe, bármi legyen is az, amit fel akar köhögni. – És ez a lány te lennél.

– Ja.

– A kicsi is az övé? Az is tőle van?

– N-nem.

– Kérsz valamit inni?

Bólintok. Igen, szeretnék valamit inni, de legfőképpen szeretnék valamit enni. Kinyitja a hűtőjét, és a kezembe nyom egy doboz kólát. A hűvös alumínium érintése a tenyeremben a legjobb dolog, amit órák óta éreztem. A kóla kellemes szisszenéssel nyílik, én pedig hallgatom az azt követő pezsgő hangot.

– Nem sokáig volt az életed része, gondolom – folytatja.

– Ki-kicsit túl so-sokáig is.

– Tényleg ő az apád? – kérdezi, de kivárja, amíg épp a korty közepén tartok. Hagyom, hogy a szénsav még pezsegjen a számban. Kellemes, múló érzés… – Mármint Darren.

– M-miért mo-mondod így a ne-nevét?

Idegenül hangzik a szájából, mintha a saját hangja küzdene a név ellen.

Mielőtt válaszolni tudna, a már korábban hallott gyereksírás az emeletről újból betölti a házat. Marlee elereszt egy halk picsába-nt, a mosogatóba dobja a cigarettát, és vizet folyat rá. Rámutat az egyik székre.

– Ide rakd le a segged! Mindjárt visszajövök. – Nem mozdul, amíg tényleg le nem rakom a seggemet. Kisiet a konyhából, és a válla fölött még visszasziszegi, hogy eszedbe ne jusson elemelni bármit is, és már el is tűnik.

A figyelmeztetés hangneme arra ösztökél, hogy teljességében értékeljem újra a helyet, mivel előtte semmi sem tűnt úgy, mint amit megérné elemelni. Az asztalon mondjuk akad pár számla. Lejárt számlák. A puszta látványuk is grépfrútnagyságú gombócot varázsol a torkomba. Olyan iszony ez, amit nem felejtesz el, ha egyszer már átélted. A fojtogató pánik, hogy olyan pénzt kell kifizetned, amit még meg sem kerestél.

Pár perccel később érkezik vissza egy kisfiúval a karjában. A kiskrapeknak ugyanolyan fehéresszőke haja van, mint az anyjának, szerencsétlenségére viszont idétlen bilifrizurára igazítva. A szeme kékebb, mint a kinti égbolt, és a világ legkerekebb arcocskájának közepén turcsi orr ül. Hurkás kis lábak, hurkás kis kezek. Gondolom, ő a ludas abban, hogy az anyjának alig futja másra kaján kívül. Összevissza tekereg az anyja karjában, amíg meg nem pillant engem, és egy csapásra szégyenlős lesz az idegen látványára, belefúrja az arcát az anyja oldalába. Marlee a sarokban álló, összecsukott etetőszékre bök.

– Nyisd azt ki nekem gyorsan!

Öt perc sem telik bele, a baba az etetőszékben, Marlee pedig újból a hűtőszekrényben kutat. A fia le sem veszi a szemét rólam, és a tekintete olyan hátborzongató, mint azoknak a gonosz gyerekeknek az Elátkozottak falujában. Mattie volt az egyetlen csecsemő, aki valaha igazán megnyerte a tetszésemet. Soha nem láttam annyira édes kisbabát, mint amilyen ő volt. Annyira kerekded volt, puha és kedves. Egyetlen tincs kis szőke haja volt a feje búbján, és azon kívül hosszú ideig nem is nőtt más. Úgy nézett ki, mint egy kis paróka. Örökké nevethetnékem támadt tőle. Az apró kis kezei folyton ökölbe szorultak, mintha minden pillanatban verekedésre készülne. Mintha csak arra a napra várna, amikor elég idős lesz ahhoz, hogy igazából verekedhessen. Imádta meglepő erővel szorongatni az ujjaimat. Annyi erő volt benne!

Tökéletes volt.

– H-hogy h-hívják?

– Breckin.

Valahogy lecsitítja, majd már nyúl is az almapüré után, amit elkezd belediktálni a gyerekbe, aki egyfolytában nyammog, így a fele a pólóján végzi. Marlee elneveti magát. Ez a nevetés viszont teljesen más, mint az eddigiek. Megengedő, gyöngéd nevetés. Amióta itt vagyok, most hallottam a legkedvesebbnek a hangját. Odasutyorog még valami kis badarságot neki.

– Ho-hol van D-Darren?

May Beth szerint néha nagyon kellemetlenül meghökkentő tudok lenni, ahogy egyből a lényegre térek, és figyelmen kívül hagyom a sallangokat, ha valamit a fejembe vettem. Mármint nem szentelek elég időt a felvezetésnek, hogy a másik ne érezze magát kényelmetlenül, gondolom. Én viszont úgy döntöttem, hogy lehet ezért szeretni vagy utálni, mindenki annyit tud csak tenni, hogy elfogadja, mert változtatni nem fogok ezen, az is biztos.

Marlee arckifejezéséből nem tudom eldönteni, hogy ő utál-e vagy sem. A mosolya valamennyit halványul ugyan, de a szeme továbbra is Breckinen.

– Figyelj, kölyök… – kezdi, én pedig nagyon szeretném, ha mindenki leszokna már arról, hogy kölyöknek szólítson. – Alig tudok rólad valamit, és tényleg azt hiszed, hogy kötelességem lenne bármit is elárulni neked?

– V-valahogy úgy.

Tovább kanalazza az almapürét Breckin szájába.

– Mégis mit akarsz tőle?

– M-meg akarom ö-ölni.

A kanál megáll a levegőben, pár centire Breckin szájától, aki azonnal ki is fejezi az emiatti zavarodottságát. Paskolni kezdi az etetőszék tálcáját, hogy visszairányítsa magára az anyja figyelmét. A kanál még egyszer eltűnik Breckin szájában, utána viszont Marlee félreteszi az evőeszközt.

– Cs-csak v-vicceltem – mondom.

– Hogyne… – válaszolja.

Piszkálgatom a kólásdoboz nyitóját, hagyom, hogy befeszüljön a körmöm alá, majd hangos pöccenéssel visszaugrik a helyére.

– Kell még egy cigi – folytatja Marlee.

– H-hát, akkor gy-gyújts rá!

– Nem gyújtok rá a gyerek mellett.

De végül csak rágyújt. Elvonul a konyha sarkába, és meggyújtja a cigarettát, gondosan elfordítva a fejét Breckintől, amikor kilélegzi a füstöt. Mintha ez bármit is számítana.

– Jó pár éve nem járt itt. Előtte viszont annál többször – mondja.

– A R-Ray’sben?

– Néha. – Kelletlenül mocorog, és az ajkát harapdálja. – Amúgy honnan jöttél?

– N-nem sz-számít.

Erre csak a szemét forgatja.

– Gyerünk, kölyök, hadd tudjak már valamit én is!

– …– Leteszem az asztalra a kólát. – N-nem v-vagyok k-kölyök.

A szájához emeli a cigit, de végül csak az öklén kezdi rágcsálni a bütyköket, a füst pedig lustán kanyarog az arca körül. Breckin nem úgy néz ki, mint akit megviselt az uzsonna hirtelen jött félbeszakítása. Jól elgügyög magában, és teljes átéléssel hallgatja a saját hangját.

– Lebontják az egész várost… – folytatja végül Marlee úgy egy perc múlva. – Indul a nagy építkezés. – Nagyot szippant a cigiből, olyan mélyen, hogy a szemem előtt felsejlik a rákos daganat a jövőjében. – Hülyeség az egész. Nem is értem, mit pattognak. Ez itt nem olyan, mint az Államokban mindenhol máshol, érted? A kurva Whole Foods-os biokajával meg a jógastúdiókkal… De ha mégis összejön nekik, akkor én már nem engedhetem meg magamnak, hogy ezen a szaros helyen éljek. Fogalmam sincs, hova megyek majd.

– C-Cold Creek.

– Mi?

– O-onnan j-jöttem.

– Soha nem hallottam még róla. – Rám hunyorít. – Tudod te egyáltalán, hogy milyen ember Darren?

– I-igen – válaszolom. Jobban, mint gondolnád.

Iszom még egy kortyot a kólából, ami hirtelen túl édes kezd lenni. Bárcsak lenne itt valami levegő! Marlee újból beleszív a cigarettába, Breckin tovább csapkod a kezével, én pedig úgy érzem, hogy pont ugyanez a szituáció már vagy százszor lezajlott a mostani pillanat előtt, és hogy mindent láttam az életükből, amit csak látni lehet. Lepillantok magamra, és a rákvörös bőröm látványától valahogy elfog a vágy, hogy valahol máshol legyek. Bárhol máshol.

– Tudod, hogy nem Darren a neve, ugye? – kérdezi Marlee, én pedig bólintok. – Mármint ezt a nevet használta, amikor itt élt, nekem viszont valahogy sosem állt rá a nyelvem.

– M-mi az i-igazi neve?

– Egyelőre maradjunk csak a Darrennél – válaszolja.

– Amikor é-én ismertem, K-Keithnek nevezte ma-magát.

– Hmm… – hümmög, miközben az ajkát rágcsálja. – Ez sem az igazi neve.

– H-honnan t-tudod?

– Mert a bátyámmal együtt jártak iskolába. Én hét évvel vagyok fiatalabb náluk. Mire végeztem, már rég elhúztak onnan. Én ideköltöztem, férjhez mentem, aztán elváltam, közben a bátyám… Szóval a bátyám közben fényes karriert futott be.

– M-mégis h-hogy hozta ö-össze?

Az itteni lakosokra valahogy nem volt jellemző a fényes karrier.

– A szüleimnek egy gyerekre volt elég pénzük, de végül kettőt hoztak össze. – Marlee megvonja a vállát. – Ő volt a fiú. Benne volt minden reményük, így ő kapott többet. Ő mehetett egyetemre.

– Mi-milyen v-volt a-akkoriban? – kérdezem. Úgy néz ki, képtelen vagyok türtőztetni magamat. Marlee tisztában van vele, hogy Keithről kérdezem. – M-mármint r-régen.

Elkapja a tekintetét.

– Csóró volt, mint a legtöbbünk. Viszont csendes. És valahogy koszos is, mint aki nem ad magára, mármint higiéniai szempontból… Furcsa volt… Fura dolgokat csinált, és el is intézték miatta. Gondolom, betalálták a menő arcok. A szülei pedig… Csődtömeg volt mind a kettő. Az apja ivott, és olykor az övével rakta helyre a fiát.

– Ó… – csúszik ki a számon.

Marlee megköszörüli a torkát.

– Mire középiskolások lettek, a bátyám, akiről tudni kell, hogy a szó szoros értelmében minden téren ő volt a megtestesült aranyifjú, a szárnyai alá vette Darrent, vagy valahogy így, és elkezdett feltűnően kedvesen viselkedni vele. Amikor rákérdeztem, hogy miért, csak annyit mondott, hogy fontos az ilyen példamutatás, mert nem vagyunk se jobbak, se rosszabbak, mint a körülöttünk élők. – Elhallgat. – Igazi seggfej volt a bátyám, ha ebből már nem lett volna egyértelmű. Na mindegy, szóval a többi nagymenő így leszállt Darrenről, és ő meg a bátyám attól fogva elválaszthatatlanok voltak. Olyan volt, mint… Valószínűleg túl fiatal vagy hozzá, hogy ismerd azt a mesét, ahol a kiskutya a nagyobbik nyomában lohol, nem? Francokat, ahhoz még én is túl fiatal vagyok. Darren örökké a bátyám sarkában volt. Örökké nálunk maradt vacsorára is… – fullad el a hangja. – Tőle kaptam az első csókomat. Én tíz voltam, ő pedig tizenhét. Hát ilyen volt akkoriban Darren.

– H-hogy ma-maradt vé-végül itt, Wagnerben? Mi-mikor v-volt ez?

Marlee megvonja a vállát.

– Pár éve. Csak átutazóban volt. Tudta, hogy itt élek, mert a bátyámmal azóta is kapcsolatban voltak. Szóval beugrott akkor hozzám, és mintha más lett volna. Kicsit összeszedettebb, nem úgy, mint amikor… – A padlót bámulja. – Csak vacsorára volt hivatalos, végül aztán mégis sokkal tovább maradt.

– Mama! – szalad ki tétován Breckin szájából. Marlee odalép hozzá, és a fejére teszi a kezét, majd felém fordul. – Amint eldöntötte, hogy marad, azt mondta, ezentúl a Darren Marshall nevet fogja használni, és nagyon király lenne, ha én is tudnék neki ebben segíteni.

– M-mondta, h-hogy m-miért?

Breckin tovább gügyög, Marlee pedig csak megrázza a fejét.

– És m-még így is e-engedted neki, h-hogy ma-maradjon?

Gondolom, nem sikerül eléggé kilúgoznom a megvetést a hangomból, mert Marlee teste megfeszül, és elveszi a kezét a fia fejéről. Egy percig vár még, hogy van-e merszem tovább tolni a témát – és egy részem van annyira fiatal, hogy meg is akarja tenni. Volt egy olyan korszakom, amikor hittem, hogy le tudom beszélni anyámat a legrosszabb döntéseiről: az ivásról, a drogokról, a pasikról, akiket az ágyába cipelt. Keithről. Néha még eszembe jut az a Sadie. Aki könyörög az anyjának, hogy mentse meg magát… Mentse meg, saját magától.

Gyűlölöm azt a Sadie-t.

– Nem vagyok köteles válaszolni neked, de igen, engedtem – feleli egy apró fejrázás kíséretében, összehúzott szemöldökkel. – Tudod, amíg Darrennel voltam, egyszer sem említette, hogy lenne gyereke. A bátyám sem említette soha. Ő biztos tudott volna róla.

– N-nem ha-hazudok – hazudom. Marlee pedig csak néz rám, és attól félek, ha továbbra is így néz, a végén még valahogy kihúzza belőlem az igazságot. – É-és mi t-történt?

– Együtt voltunk pár hónapig. Reggelente ott ült, ahol most te is, és azon az ablakon nézett ki, amíg a reggeli kávéját itta.

Követem a tekintetét ki az ablakon, egyenesen az iskolaudvarig. Most csak néhány nőt látni, ahogy vagy a saját, vagy a felügyeletére bízott gyerekeket hintáztatja. Elképzelem ezt a helyet iskolaidőben: az étkezőasztalnál ülő férfi árgus szemmel figyeli a gyerekektől zsibongó udvart, ahogy futkároznak, játszanak, nevetgélnek.

– Épp a mosást raktam be – folytatja Marlee. – Kiürítettem a farmerja zsebeit, mielőtt bedobtam volna a nadrágot a gépbe, amikor a kezembe akadt az a kép… Egy régi, elnyűtt Polaroid-kép. Egy… – Egy pillanatra lehunyja a szemét, a homloka ráncba szalad, mintha most is látná maga előtt azt a képet beleégve a retinájába, és azzal küzd, hogy bármi mást lásson, csak azt ne. – Nem akarok belemenni, a lényeg, hogy olyan volt a képen, amit sem megmagyarázni, sem igazolni nem lehet. – Reszketegen kifújja a levegőt, majd kinyitja a szemét. – Az emberek nem változnak. Csak ügyesebben rejtik el a világ elől, milyenek is valójában. Még aznap ki is adtam az útját. Akkor sem akartam foglalkozni már a dologgal, most sem akarok.

Kiemeli Breckint az etetőszékből, és a nyakába temeti az arcát. Megvakarom a mellkasomat, de azonnal meg is bánom. A saját, gyengéd tapintásom is valódi erőszaknak érződik a leégett bőrömön.

– H-hallottál azóta r-róla? H-hogy merre le-lehet?

– Nem.

– És a b-bátyád?

– Nem beszélek a bátyámmal – csattan fel. – Szerinte nem viselkedtem megfelelően Darrennel, és azóta nem is beszéltünk.

– Ké-kérlek…

– Nézd, sajnálom, legyen az bármi is, ami idehozott – folytatja. – Együttérzek annyira, hogy egyáltalán ennyit megosztok veled. De van egy gyerekem, és nem engedhetem meg magamnak, hogy valami olyanba keveredjek… – Találomra felém int a kezével. – Bármi legyen is ez.

– …

Marlee figyeli, ahogy küzdök a szavakért.

– K-kérlek! – nyögöm ki nagy nehezen.

Behunyja a szemét, Breckin pedig csak ül ott közöttünk, fogalma sincs az egészről.

– Jack Hersch. Ez a valódi neve. Kezdj vele, amit akarsz!

– D-de hisz n-nem is ezt a ne-nevet használja! Ezzel n-nem me-megyek túl s-sokra!

– Talán nem is baj! – vág vissza élesen. – Lehet, hogy nem kéne valaki olyan után kajtatnod, akinek beteg a lelke, legyen az apa vagy sem. – Tágra nyílnak a szemei. – Téged is bántott?

– Igen – vágom rá egyszerűen és szenvtelenül. – É-és a t-testvéremet is.

– Hát, sajnálom… – torpan meg egy pillanatra Marlee. – De nem segíthetek.

Igazán számíthatott volna a dolog, de mégsem megyek vele semmire. A fájdalmaddal nem tudod megvesztegetni az embereket. Szimplán csak távol akarják majd tartani magukat tőled. Felveszem az egyik lejárt számláját, és lassan megforgatom a kezemben.

– Hé! Tedd azt le! – figyelmeztet. – Most mondom utoljára! Fogalmam sincs, hol van most.

Kihúzom a borítékból a számlát, és megnézem az összeget. Nem tud megállítani, mert túlságosan lefoglalja a karjában a gyerek. Hát, nem ez lesz az. Ez túl sok. Felveszek egy másik számlát, ami már ki is van bontva a borítékból, és gyorsan ránézek az összegre. Ez… Ezt az összeget már meg tudom ugrani.

Csak mert nem tudod megvesztegetni az embereket a fájdalmaddal, attól még… Az nem azt jelenti, hogy ne tudnád megvenni őket.

Feltartom a számlát, és újra megkérdezem.

– Mi-mi is a h-helyzet a b-bátyáddal?

LÁNYOK

1. ÉVAD – 2. RÉSZ

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A Sadie hátizsákján található azonosító kártya May Beth Fostert jelöli meg vészhelyzet esetén értesítendő személynek. Ő volt az, aki júliusban magához vette a hátizsákot, Sadie minden egyéb ingóságával együtt a farfieldi rendőrkapitányságon.

MAY BETH FOSTER

És hadd mondjak még valamit a farfieldi rendőrkapitányságról: nem érdekli azokat az ég egy adta világon semmi.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Sheila Gutierrez nyomozó törékeny kis ötvenes nő – három gyermek édesanyja –, aki az elmúlt tizenöt évben a farfieldi rendőrkapitányságon dolgozott. Abszolút megértően áll May Bethhez, a véleményét viszont nem osztja teljes mértékben.

SHEILA GUTIERREZ NYOMOZÓ

Minden tőlünk telhetőt elkövettünk, hogy nyomára bukkanjunk Miss Hunternek.

Keresést szerveztünk, beszéltünk a helyiekkel, hirdetéseket tettünk ki, és még a sajtót is értesítettük, nemkülönben a környező területek helyi rendőri kirendeltségeit. A helyszínen nem találtuk nyomát idegenkezűségnek, és tekintettel arra, hogy Miss Hunter önszántából hagyta el Cold Creeket egy magánéleti trauma következtében, joggal feltételezzük, hogy ez is csak a láncolat része. Az autón nyoma sincs sérülésnek. Nagy a valószínűsége, hogy saját döntéséből hagyta ott a gépjárművet. Ettől függetlenül viszont Miss Hunter gyakorlatilag köddé vált. Ez nem jelenti azt, hogy ezentúl kevésbé követjük majd figyelemmel a fejleményeket, és ezúton is szeretnék biztatni mindenkit, aki bármiféle információval rendelkezik az üggyel kapcsolatban, hogy hívjon minket az 555-3592-es számon.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A kocsi May Beth háza mellett parkol. A Chevy öreg, de még működik. May Beth talált a kocsi csomagtartójában egy átadás-átvételi nyilatkozatot, de nem Sadie és az előző tulaj, hanem az előző tulaj és az előtte lévő között. Sikerült elérnem azt, akitől Sadie vette az autót, és aki beleegyezett, hogy találkozzunk egy kávézóban Milhavenben, ami úgy harminc mérföldre fekszik Cold Creektől, hogy elmesélje a találkozásukat.

BECKI LANGDON

Nagyon fura volt a csaj… [GYEREKSÍRÁS] Jajj, csend legyen már! Csend! Viselkedj már, anyuci épp beszélni próbál.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Becki Langdon – Becki, „i-vel a végén”, amit nem győz kihangsúlyozni az e-mailjeinkben, holott egyértelműen le is van írva – beszédes, barna hajú nő, egy kisfiú büszke anyukája. És bár a Sadie-vel történt találkozása rövid volt, abszolút élénken él az emlékezetében.

BECKI LANGDON

Szóval el akartuk… mármint én és az exférjem, így értem a többes számot… el akartuk adni az autót. Eredetileg az enyém volt, és megvolt már, mióta is…? A jó ég tudja… Talán már tinédzserkorom óta. De a férjemnek is volt saját autója, és jól jött volna a pénz a babára, ezért úgy döntöttünk, hogy meghirdetjük eladásra. Most már bánom, hogy eladtam, mert az a rohadt alak elhagyott közvetlenül azután, hogy Jamie megszületett, így most anyámnak kell mindenhova fuvaroznia.

WEST McCRAY

El tudná mesélni, milyen volt Sadie? Említett bármit is, hogy mire kell neki az autó?

BECKI LANGDON

Elég sztenderd adásvétel volt. Nem igazán mentünk bele magánéleti dolgokba. Bár mondjuk, Lerának hívatta magát. És arra is emlékszem, hogy azt hittem, idősebb. Legalábbis annak tűnt az e-mailjei alapján.

WEST McCRAY

Megvannak még azok az e-mailek? Nagyon szeretnék egy pillantást vetni rájuk.

BECKI LANGDON

Nem, sajnos nincsenek. Már a zsernyákok is kérdezték, de sajnos kitöröltem mindet. Amúgy, amikor találkoztam vele, rohadt nyugtalannak tűnt, és a beszéddel is gondjai voltak. Aggódtam, mert fogalmam sem volt, hogy agyilag százas-e a csaj. Biztos nem tudtam valami jól leplezni, mert egyből elkezdett szívózni velem.

WEST McCRAY

Mit ért azon, hogy „szívózni”?

BECKI LANGDON

Mint aki visszakozni akar. De aztán megmutattam neki az autót, odaadta a pénzt, és mindenki ment a maga útjára. Úgy gondolja, én lehettem az utolsó, aki látta?

WEST McCRAY

Remélem, nem.

BECKI LANGDON

[FELNEVET] Szent ég! Nem úgy értettem! Vigyáznom kéne a számra. Elnézést! [ELHALLGAT] Amúgy az autó… Mármint használja most valaki? Maga szerint hajlandók lennének eladni nekem?

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mi a helyzet az üggyel kapcsolatban?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Rengeteg háttérsztorim van eddig, plusz adott egy lány, aki minden valószínűség szerint elszökött otthonról, miután meggyilkolták a húgát. Őszintén úgy gondolom, nem akarja, hogy megtaláljuk. Most pedig ki kell találnom, hogyan közöljem mindezt a fogadott nagyanyjával.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

És utána mi lesz?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Mármint mi után mi lesz?

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mit akarsz kezdeni az üggyel a továbbiakban?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Szerintem Sadie szimplán csak elszökött, és nem tudom, hogy ebből mekkora sztorit lehetne egyáltalán kanyarítani…

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Remélem, azért érzed, hogy van itt egy komoly emberi vetület is: összeköthetnél egy lányt valakivel, aki szereti és hazavárja. Dolgoztál velem az Úton veleteken, tudhatnád, hogy ez is benne van. Egyébként mi az igazi probléma, miért nem akarod megkeresni?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Szó sincs arról, hogy ne akarnám megkeresni.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Akkor rendben.

Szóval azt mondod, elszökött. De mi elől szökött el?

WEST McCRAY [TELEFONON]

A trauma elől. A húgához kapcsolódó rengeteg emlék elől. Elég egyértelműnek tűnik.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Na és mégis merrefelé vette az irányt a szökés után?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Csupa fül vagyok.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Hát hol szakadt meg a nyom? Farfieldben. Nem tudunk mást, mint hogy hol volt. Kövesd vissza a lépéseit! Nincs más lehetőséged. [ELHALLGAT] Lehet, hogy találsz valamit, de az is lehet, hogy nem. Ez már nem a műsorról szól.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Na igen…

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Akkor is hozd a legjobb formádat! Mást nem is kérek tőled.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Leginkább a név maradt meg bennem, amit Sadie Beckinek mondott. Amikor megkérdeztem May Betht, elárulta, hogy a Lera Sadie középső neve.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Tehát álnéven vett autót…

May Beth, ez kezd nagyon úgy hangzani nekem, mintha Sadie nem akarná, hogy megtalálják.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Még ha az elején ez is volt a szándéka, valami változott útközben, ugye érti, amit mondok? Valami nincs rendben. Érzem.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nekem viszont egy feltételezésnél többre lenne szükségem, hogy tovább tudjak haladni.

sadie

Az INTERNETEN AKAROM ÉLNI AZ ÉLETEMET. Ott minden tökéletes.

Kendall Bakert egy épp útba eső, felejthető kisváros könyvtári számítógépén fedeztem fel. Egyszerűen csoda szép. Van benne valami ragyogás. Tizennyolc éves. Az a fajta tizennyolc éves, akiről a regényekben írnak. Az a fajta tizennyolc éves, akit nagy ívben kerül ki a fájdalom.

Egy lány, akinek az égvilágon semmi oka nincs feltételezni, hogy az élete és ő maga ne lenne időtlen.

Ahogy végigpörgetem az Instagramját, feltűnik, hogy az életének minden gondosan retusált pillanatképe tökéletesen nézne ki a rengeteg filter nélkül is, amiket ráerőszakol a képekre. Kendall Baker társasági élete hektikus. A hétköznapok azzal telnek, hogy tökéletes lánya apucinak és hibátlan barát; a hétvégéken pedig ereszd-el-a-hajamat van, hogy kipihenje a hétköznapok során viselt álarccal járó nehézségeket. A hírfolyama és a képeihez fűzött kommentek alapján kinyomozom, hogy a legtöbb hétvégén ő és a bátyja, Noah – no meg a gondosan válogatott udvartartásuk – elhagyja a várost, Montgomeryt, ahol élnek, és az órányi autóútra lévő Cooper’s nevű bárt veszik célba egy kis zülléshez.

Így én is a Cooper’s előtt kötök ki; Wagner több száz mérföldnyire a hátam mögött. Egy csütörtöki napon érkezem, leparkolok a bárral szemben, és várok.

Egészen szombatig kell várnom rájuk, hogy felbukkanjanak.

Kendall Baker az összekötő kapocs Silas Baker – Marlee bátyja – és köztem, és Marlee nem viccelődött, amikor azt mondta, hogy mindent a bátyja kapott meg. Ő mehetett egyetemre. Bizony, ő mehetett egyetemre… Sok jó befektetése volt, amiket aztán vissza is forgatott a saját közösségébe. Rengeteg tőkéje van városszerte a helyi vállalkozásokban. Hat évvel ezelőtt elnyerte a Montgomery Mintapolgára címet a kiemelkedő munkájáért, amit a coloradói Montgomeryért végzett, a városért, amit büszkén vallunk az otthonunknak. Az előásott cikkhez mellékelt fotón Silas sugárzóan fehér mosollyal és szőke hajjal feszít a felesége és a gyermekei gyűrűjében, és bár Silasszel lenne dolgom, a gyerekei azok, akiken elidőzök a fotót nézegetve.

És tessék, Kendall Baker élete beteges módon már magába is szippantott.

A hírfolyama alapján mások oldalára is eljutottam, és hirtelen össze tudtam rakni az egész életét. Kendall egyik barátjával, Javier Cruzzal – mindenki csak Javinak hívja, a J-t nyilván H-nak ejtve – kapcsolatban az az érzésem, hogy valamit érezhet Kendall iránt az alapján, ahogy fotózza a lányt. Az alapján pedig, ahogy Kendall viselkedik Javival, nyilvánvaló, hogy az érzés nem kölcsönös. Van egy videó – azt hiszem, itt készülhetett a Cooper’sben –, ahol épp Kendallt filmezi, ahogy táncol, mint valami mozifilmben: a karja kinyújtva, a keze maga előtt lebeg. Újra és újra megnéztem. Eluralkodott rajtam Javi igéző felvételének hatása. Soha nem csókoltak meg úgy, ahogy azt én akartam, és soha nem kaptam olyan érintést, amilyet én akartam volna. Nem gyakran hagyom magam, hogy ezen agyaljak, ám amióta először láttam azt a videót, képtelen vagyok leállni.

A Cooper’s egy kétszintes krimó, ízléstelen fa belső burkolattal, az emeleten lévő szobák kiadásra átalakítva. A lehető legközelebb parkoltam a bejárathoz. Ott hagyom az autót, és elhaladok egy sor parkoló motor mellett, követve a kiszűrődő gitárszóló hangját. Sötét meggyszínt kölcsönöz a falaknak a piros megvilágítás. A terem túlfelén játszik a zenekar, előttük elnyúlva helyezkedik el a táncparkett, ahol emberek dörgölőznek egymáshoz vagy éppen a semmihez.

A közönség javát a keményen dolgozó munkásosztály adja, kezdve a középkorúaktól az egészen öregekig. És akik kilógnak a sorból: egy csapat tökéletes kinézetű tinédzser, akiknek nyilván rohadtul semmi keresnivalójuk itt, de valahogy mégsem jutott el hozzájuk ez az infó. Az egyik sarokban tömörülnek egy fülkében, mindegyikük kezében egy-egy PBR sör. Nagyon furcsa élőben látni őket, hús-vér emberekként, és rájövök, hogy a közösségi média tünékeny celebmázat varázsolt rájuk a szememben. Kendall és Noah Baker pont olyan szőke, mint a nagynénjük, Marlee, belőlük viszont hiányzik az a sápatag fakóság, ami az éhség, a kialvatlanság és a stressz velejárója. Az ő szőkeségüket arannyá érlelte a napfény. Kendall haja két laza copfba van fogva, az ajka lebiggyesztve is pinken ragyog. Jól időzített és begyakorolt unottság játszik a vonásain, ennek ellenére még pontosan tudom, hogy semmi mást nem csinálna annál szívesebben, mint amit most. Noah haja rendezett, rövidre nyírt fazon, a válla széles. Kettejük közül ő hasonlít jobban az apjukra. Javinak kócos barna haja, világos csokoládészín bőre, éles vonalú orra és inas teste van. Egy lány ül mellette, akit felismerek a hírfolyamaik alapján, de a nevét nem sikerült megtudnom. Épp hátravetett fejjel nevet valamin, amit Noah mondott. Csoda szép barna fürtök omlanak alá vízesésszerűen a válláig, a bőre arannyal kevert melegbarna. Gyémántpiercing csillan az orrában, akárhányszor ráesik a fény. Csinosabb, mint Kendall, valami mégis azt súgja, hogy ezzel nincs tisztában. Igazi tragédia az ilyen, komolyan mondom. Szomorú, ha valaki nem ismeri fel a saját értékeit.

Elevickélek a pultig, és kikérek egy feles whiskey-t. A pultos egy tagbaszakadt fehér srác hosszú, fekete, zsíros hajjal, ami már rég megérett egy vágásra. Szkeptikus pillantásokkal méreget, miközben beletörli a kezét az övén lógó konyharuhába.

– Egy kissé fiatalnak nézel ki – mondja.

Pont olyan nyersen merész a hangja, mint a zenekarnak. Odabiccentek a terem túlfelén üldögélő tinik felé.

– Cs-csakúgy, m-mint ők.

Elém teszi a felest, és kioktat, hogy ha elázok és bajba kerülök, csak magamra számíthatok, bár nem hiszem, hogy teljesen komolyan gondolta. Lehajtom a felest, elfintorodom az erejétől, és várom, hogy beüssön a szesz. Van egy tökéletes határmezsgyéje a józanságnak és a fátyolos részegségnek, ami ellágyítja a dadogásom. Ha le tudom magam odáig inni, egyszerűbben beszélek. Beletúrok a hajamba, és kikérek még egyet, le is húzom, élvezve ahogy végigmarja a torkom. Ezután már úgy érzem, kiérdemeltem pár választ a kérdéseimre.

Mielőtt belekezdenék, egy férfi és egy nő párosára leszek figyelmes nem messze tőlem a bárpultnál. A férfi arcát nem látom, a nőét viszont igen: tökéletesen metszett, sápadt arcél, vékony szálú szőke haj, pink hajcsattal hátrafogva. Totál részeg. Alig tudja megtartani a fejét. Anyámra emlékeztet. Anyámra és Keithre egy bárban. Joel’s volt a bár neve. Anyám berúgott, Keith pedig hazahozta. Néha elképzeltem a találkozásukat, ahogy anyám a drogoktól és piától fátyolos hangján előadja, milyen nehéz is a sorsa így, hogy két kislányt kell egyedül nevelnie. Keith hirtelen érdeklődni kezd, és meg is kérdezi a nevüket. A fejemben úgy él a jelenet, hogy anyámnak el kell gondolkodnia a nevünkön, és közben üveges tekintettel mered a semmibe.

Majd felajánl bennünket.

A pultos elveszi előlem a két üres poharat, mielőtt továbbmenne a pult mentén a többi vendéghez.

– Hé… – hívom vissza –, ismered azokat a srácokat?

– Persze – bólint a pultos.

– M-mondd el, a-amit t-tudsz róluk.

– Nos, az a kettő ott Si Baker gyereke, a másik kettő pedig a haverjuk.

– I-ismered Si-Silas Bakert?

Felnevet.

– Tudom, ki Silas Baker. Ez a bár is az övé. De egy olyan fazon nem jár ilyen helyekre. Soha nem találkoztam vele személyesen. Azt sem tudtam volna, hogy azok ott az ő gyerekei, ha nem kürtölték volna világgá mindenki füle hallatára.

Közömbösen nyugtázom a hallottakat, majd visszafordulok feléjük, és addig bámulom őket, amíg Javi mintha kezdené valahogy megsejteni. Felkapja a fejét, és elkezdi vizslatni a termet. Kitérek a tekintete elől, és a mosdók felé veszem az irányt, mert úgy érzem, nem így akarok találkozni velük. Szemügyre veszem magam a mosdó feletti törött tükörben. Elég hosszú időbe telt idáig eljutnom, hogy a leégett bőröm mostanra barnává szelídüljön, így akár még majdnem el is vegyülhetnék köztük. Előhalászok egy hajgumit a zsebemből, és kócos kontyba csavarom a hajam a fejem tetején. A rövidnadrágom szárait annyira felhajtom a combomon, ameddig csak tudom, majd szoros csomót kötök a pólómra a derekam tájékán. Nyújtózkodom egyet felfelé, és ellenőrzöm, hogy a hasam eléggé kilátszik-e. Rosszul időzített korgás tör elő a gyomromból, ami már kétségbeesetten várna valami emészteni való kaját. Megcsipkedem az arcom, és párszor ráharapok a számra, amíg nem látom, hogy mindkettő kipirosodik egy kissé.

Mire visszaérek a mosdóból, a zenekar épp tizenöt perc szünetet tart, így a beépített hangszórókból szól tovább a zene: a dal lassú, szinte álomszerű. Gondolom, nem épp a közönség ízlésére van szabva, mert oszlik a tömeg, és mindenki szivárog vissza a pult felé. Odapillantok a fülkéjük felé, Kendall épp a táncparkettel szemez. Úgy tűnik, Noah, Javi és a másik csaj is próbálja kituszkolni a fülkéből a parkett irányába. Lehet, hogy a videó, amit láttam, ahol Kendall táncol, nemcsak egy csodával határos módon elkapott pillanat az idő szövetében, hanem egy újra és újra előadott valami.

Mi van, ha ellopnám tőle ezt a pillanatot?

Kendall átmászik Noah-n, én viszont addigra már el is foglaltam a helyét. A táncparkett közepén vagyok. Kendall megtorpan, amikor meglát. Nem hiszem, hogy hozzá lenne szokva, hogy bárki is megállásra kényszerítse. Hosszan állok ott. Az ő szeme meredten rajtam, és a többiek pillantását is én tartom fogva.

Érzem, ahogy rám nehezedik a kíváncsiságuk súlya.

Kendall hibátlan ajkairól le lehet olvasni a halk Ez meg mi a fasz? mondatot.

Itt ez a lány.

Mégis mire készül?

Kinyújtom a karjaimat magam mellett, és ringatózni kezdek. Behunyom a szemem, és hagyom, hogy magával ragadjon a zene. Megszületik belőlem egy lány álomképe – vagy talán egy álomkép álomképe csak –, mint Zooey Deschanel az Az igenemberben; az a fajta, akit elvileg mindenki megun egy idő után, bár sosem voltam benne biztos, hogy tényleg komolyan gondolják-e. A lány, akit senki sem szeret túl sokáig vagy túl jól, viszont képtelenek meglenni nélküle.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy Kendallban túltengnek a gyilkos indulatok. Noah és a barna csajszi határozatlannak tűnnek. Javi iszik egy kortyot a PBR-jából, áthajol az asztalon, és odasuttog valamit Kendallnak, aki megvonja a vállát, mire Javi felkel a fülke asztalától, és egyenesen felém veszi az irányt. Felszökik a pulzusom. Tudom a neved, mondom magamban. Tudom a neved, neked viszont fogalmad sincs, hogy ki vagyok én. Magasabb, mint amire számítottam. Idegesnek tűnik. Kinyújtom felé a kezem, ő pedig látványosan nagyot nyel, mielőtt megfogná. Izzadt a tenyere. Magammal vonom még beljebb, a táncparkett közepe felé, a kezeit a csípőm felé irányítom, ő pedig valahogy megtalálja a testem legpuhább részeit. Olyan helyekre téved, amiknek a létezéséről eddig nem is tudtam. A kezem rátalál a tarkója bőrére, az ujjbegyeim a hajvonalát simítják, és csak ámulok az érzésen: soha ezelőtt nem nyúltam még így senkihez. Izzadság szaga érződik rajta, de valahogy inkább kellemes, és amikor összetalálkozik a pillantásunk, úgy néz rám, mint aki tisztában van azzal, hogy mindez nem valóság; hogy ez csak egy film, amit ugyan ő maga forgatott, de álmodni sem mert arról, hogy egyszer ő lesz a főszereplő. Bár talán mégis, elvégre melyik srác ne akarná eljátszani a titokzatos lány zsánerét a filmben?

Ki ne szeretné a love storykat?

Bárcsak egy szerelem története lehetne mindez! Egy szerelemé, ahol a szerelmesek ajka úgy forr össze, mint két összeillő kirakósdarab; ahol a másik neve elektromos kisülések kíséretében gördül ki a szádon, mert soha senki azelőtt nem ejtette ki így a nevedet; ahol a két ember a csillagokat bámulva tölti együtt az éjszakát, amíg egész csillagképek nem rajzolódnak a lelkükbe. Ilyen elvont értelemben mindenki lehet tökéletes, és az így elképzelt élete minden egyes jelenete valóságosabbnak tűnik, mint minden más, amit eddig valaha is tapasztalt vagy átélt. A szerelmi történetek és a romantikus sztorik mindig abba a hiszembe ringatják az embert, hogy a vége happy end lesz: örökké együtt… És hát ki ne szeretne egy ilyen történetet? Bárcsak egy szerelem története lenne mindez, de tudom, hogy az én történetem másképp alakul, és ennek a kegyelmi állapotnak az apró pillanatai csak ennek a mesének a sorai között létezhetnek, akkor is csak testetlenül. De van a tarsolyomban valami, amivel el tudom venni az élét a fájdalomnak, amely elkerülhetetlenül hozzátartozik a történet befejezéséhez.

A legrosszabb már megtörtént.

Véget ér a dal.

– Helló! – szólal meg Javi, a hangja mély és megnyugtató.

Kiráz tőle a hideg.

Tudom a nevedet.

– H-helló!

– Meghívhatlak egy italra?

– I-igen – válaszolom, majd gyorsan hozzáteszem: – D-dadogok.

Az ajka szívmelengető mosolyra húzódik.

– Semmi gond – mondja. – A nevem Javi.

– Szóval új vagy errefelé – állapítja meg Kendall, miután mind bemutatkoztunk egymásnak.

A hangja idősebb, mint bármely más porcikája. Az a fajta hang, amit csak évek óta tartó whiskey-zéssel és mezítlábas cigivel érhet el az ember. Fogalmam sincs, honnan lesz ilyen hangja egyes lányoknak, de valahogy mégis megesik.

Leplezetlen nyíltsággal méricskél, ahogy azt csak a csajok tudják, én viszont nem jövök zavarba, hozzászoktam már, hogy kétszer is megnéznek maguknak az emberek a dadogás miatt. Nem szeretem, de attól még tudom, hogy képes vagyok elviselni. Kendall viszont nem az, aki hozzá lenne szokva, hogy ellenálljanak neki, és ez egyelőre úgy tűnik, számomra előny.

Azt mondtam nekik, hogy a nevem Lera.

– I-igen – válaszolom. Be vagyok szorítva Javi és a másik csaj közé, akinek közben kiderült a neve: Carrie Sandoval. Javi combja az enyémhez ér. Carrie-é nem. Egyértelmű, hogy szándékos mind a hozzám érés, mind pedig annak hiánya is. – Ne-nemrég k-költöztünk.

Belekortyolok a Pabst sörbe, amit Javi vett nekem, és aminek egyenesen húgyíze van, de a felesek és a sör között mégis azon kapom magam, hogy dudorászok és azon morfondírozom, anyám miért nem volt képes megállni ezen a ponton, ahol már minden jó, de még megvan a kontroll.

Emlékszem az első alkalomra, amikor megpróbáltam inni, csak hogy lássam, vajon menne-e. May Beth próbált eltántorítani az italtól, és azt mondta, hogy anyám betegsége ragályos, öröklődő és lappangó kórként bújik meg a vérvonalunkban, és ha szerencsém van, nem nálam üti fel a fejét, de minek kockáztatni. Én viszont kockáztattam. Muszáj volt. És ezt kapjátok ki: nem lettem függő! Talán pont ez volt az igazi indok, hogy May Beth miért nem szerette volna, ha kipróbálom, mert egy újabb dolog, amit utána már nem leszek képes megbocsátani anyámnak.

– És csak úgy… Csak egyszerűen itt lyukadtál ki? – érdeklődik. – Pont a Cooper’sben?

– H-hát… – piszkálgatom a söröm címkéjét –, az Instagramon n-nagyon ú-úgy állítottad b-be, mint a l-legmenőbb he-helyet errefelé.

Noah elvigyorodik. Javi eltátja a száját és lehajtja a fejét. Kendall és Carrie hitetlenkedő pillantást vetnek egymásra.

– Most konkrétan bevallottad, hogy mániákusan követsz Instán? – kérdezi Kendall.

– Cs-csak k-kíváncsi voltam, é-élőben is tu-tudod-e hozni u-ugyanazt.

Javiból kitör egy fékezhetetlen kis kacaj foszlány, amit a szája elé kapott öklével próbál eltitkolni.

Csak bámulom Kendallt, és közben az jár a fejemben, milyen lehet ennyire védett közegben élni, hogy a szerencsétlen kis beszólásom ilyen karcolást ejtsen a páncélján. A szeme szikrát szór, ami meggyőz, hogy haladéktalanul vegyek vissza, ha rajta keresztül szeretnék eljutni az apjáig.

Elvégre emiatt vagyok itt.

– Na és hogy haladok eddig? – kérdezi hidegvérrel.

– F-fiatal m-még az este.

– Bírlak, Lera! – jelenti ki Noah, és felém emeli a sörét. Koccintok vele. Noah Baker hangja egy tévébemondóéra hasonlít, már amennyiben a bemondó enyhén ittas. – Maradhatsz.

– És merrefelé laktok? – kérdezi Javi, és azonnal bele is pirul a kérdésbe, mintha valahogy túl magánjellegűnek érezné a dolgot, holott nemrég még a csípőmön volt a keze.

Kendall csak a szemét forgatja, viszont végre nyugodtan dől hátra ültében.

Carrie csettint egyet, és csilingelő, édes hangon dobja be:

– Jajj, várj csak! Nem ti költöztetek be a régi Cornell-házba? Ti vagytok a Holden család, nem?

Ez az előnye a nagyvárosnak. A dolgok folyamatos mozgásban vannak. Nem emlékszem, hogy Cold Creekben valaha is láttam volna ehhez hasonló jövés-menést, amiben így pulzált volna egy jobb élet ígéretének ereje. Cold Creekben az egyetlen jövés-menést a születés és a halál jelenti. A Cornell-ház… Holdenék… Túl szép, hogy ne éljek a lehetőséggel.

– Aha – válaszolom.

– Az csak háromutcányira van tőlem! – jegyzi meg Javi.

– A sógornőm intézte az adásvételét annak a kecónak – folytatja Carrie. – Atom király az a ház! Van benne szauna, hátul az udvarban meg valami lombház is, vagy mi.

Bólintok. Hát hogyne.

Noah fürkészőn vizslat.

– Apucinak jól megy, mi?

– Cs-csak úgy, m-mint a t-tiednek.

– Mégis mit tudsz te a mi apánkról? – kérdezi Kendall.

– A-azt, hogy e-egy na-nagyágyú – felelem, és bátran a szemébe nézek. Noah elismerésképp finoman rácsap az öklével az asztalra, majd nagyot kortyol a söréből. – T-ti… – és négyőjük felé bólintok – mind e-együtt nőttetek f-fel?

– Mondd meg te! – kekeckedik Kendall. – Ha már úgyis tudsz mindent.

– Az én családom úgy harmadikos korom körül költözött Montgomerybe – kezdi Carrie, majd Javi, Noah és Kendall felé int. – Ők viszont gyerekkori barátok.

– Az apukájuk volt a T-ball edzőm. – Javi Noah irányába int, aki épp akkor végezte ki a sörét egyetlen, lenyűgözően hatalmas korttyal. Átnyúl az asztal fölött, és megütögeti Javi karját.

– Gyerünk, haver! Kövi kör! Én állom. – Vakítóan fehér mosolyt lövell felém. – Az új haverunk tiszteletére.

– E-egyelőre j-jól v-vagyok még ezzel, kösz!

Megkocogtatom a körmömmel a még majdnem teli sörömet. Ennél akár csak egy kicsivel is több alkohol, és lehet, hogy nem lesz jó vége az estének. A srácok elvonulnak a bár felé. Kendall felé fordulok.

– N-nem ismersz v-véletlenül egy J-Jack Hersh nevű f-fickót?

Felvonja a szemöldökét.

– Kit?

– S-senki – napolom el a témát. – V-vagy egy D-Darren M-Marshall nevűt?

– Mégis mi a tökömről beszélsz?

Csendben ülünk tovább. Soha nem tudtam, hogyan kell viselkedni a lányokkal. Főként a csinos lányokkal. Mindig szerettem volna, ha kedvelnek. Különös, majdnem zsigeri szükséglet ez, ami mélyen beléd eszi magát, és ostobának meg gyengének érzed magad tőle. Mélyen belém ivódott, rossz reflex ez, amit egyenesen anyámig tudok visszavezetni. És ami még ennél is rosszabb, az az, hogy hiába ismerem fel magamban ezt a szükségletet, soha nem tudok eléggé erőt venni magamon, hogy egyszer és mindenkorra a végére járjak. Elég, ha azt nézzük, hány barátom volt, akár azelőttről is, hogy Mattie-t meggyilkolták volna.

– Nem semmi belépőt toltál amúgy – jegyzi meg Carrie, én pedig nem tudom eldönteni, hogy dicséretként vagy sértésként értelmezzem-e.

Kendall ajka mosolyra görbül.

– Hát, nem is tudom… – mondja. – Kicsit ismerősnek tűnt.

Furcsa büszkeség tölt el. Nevetséges volt az egész ötlet, közben mégis állati merész.

Viszont valószínűleg jól csináltam, mivel most itt ülök.

– Javinak eléggé bejött – teszi hozzá Carrie.

Kendall a hosszú szempillái rejtekéből méricskél.

– Olyan gyáva nyúl a csávó, hogy szinte csodaszámba megy, hogy egyáltalán oda mert menni. Ajánlom, hogy légy vele rendes!

– N-nagyon a-aranyos srác. – A fiúk felé pillantok, akik még mindig a bárpultnál álldogálnak. – És mi a helyzet Noah-val?

– Noah-nak van pasija.

Épp befejezem a PBR sörömet, amikor Kendall telefonja pittyen. Előhalássza a zsebéből, a készülék kijelzőjének fénye megvilágítja az arcát.

– Matt az – mondja.

– Ne válaszolj neki! – szól rá Carrie.

– Muszáj – szól vissza Kendall harapósan. – Legutóbb is azt mondtad, hogy ne válaszoljak, így most muszáj lesz, különben…

– Különben mi? Még nagyobb seggfej lesz veled?

– Kicsoda? – kérdezem.

– Matt Brennan. Kendall seggarc pasija. – Carrie vasvillaszemeket mereszt Kendall felé, akiről viszont lepereg a sértés. – Úgyis találkozol majd vele az MKI-ben, hacsak Kendall addigra ki nem gyógyul a baromságból, és nem dobja a seggfejet, mint ahogy azt már rég meg kellett volna tennie!

– MKI?

Erre már Kendall is felkapja a fejét a telefonjáról.

– Montgomery Középiskola. – A te szerencsétlen barom kimondatlanul is benne van a levegőben.

Kierőszakolok magamból egy kis kacajt.

– F-fejben n-nem sikerült m-még átállni.

– Milyen volt a régi sulid? – kérdezi Carrie.

Feszes kis félmosolyt dobok felé, és megpróbálok visszaemlékezni a középsulira. Soha nem szerettem iskolába járni; senki sem fektetett abba túl sok energiát, hogy megismerjen azon kívül, hogy kigúnyoljon a beszédhibám miatt, és mire az osztálytársaim túltették magukat a dadogásom újdonságélményén, és kiviccelődték magukat, addigra én már rajtuk tettem túl magam. A középiskolát mindig is valamilyen kifinomult félrevezetésnek éreztem, egy kitalált fantázia-kalandparknak, ahová a nap bizonyos számú órájára be voltam zárva, és aminek az ajtaja mögött ott állt a lakókocsi, amiből anyám elegánsan távozott, viszont benne még ott volt a húgom, akinek szüksége volt rám. Szóval mi értelme is van akkor az algebrának? Volt egyáltalán valaha is?

Kendall telefonja újra pittyen. Meg vagyok mentve.

Carrie felnyög.

– Szard már le!

– Kit kell leszarni? – kérdezi Javi, aki visszacsusszan mellém a fülkébe, mögötte rögtön jön Noah is.

– Mattet – feleli Carrie, figyelmen kívül hagyva Kendall figyelmeztető gyilkos pillantását.

Noah átnyúl az asztal fölött, és kikapja Kendall kezéből a telefont. Kendall add vissza azonnal, te rohadék, most azonnal add vissza szitkozódások közepette nyúl utána, mire Carrie csak ennyivel kommentálja: – Később majd még megköszönöd.

– Jesszusom, Kendall… Ha már nem fogod dobni, legalább könyörögjön már egy kicsit a csávó! – teszi hozzá Noah.

– Add ide a kurva telefonom! – sziszegi felé.

– Megígérted! – Noah meglóbálja Kendall arca előtt a telefont még utoljára, aztán elsüllyeszti a zsebében. – Megígérted, hogy ezt a szarakodást ma estére elfelejted, én pedig azt ígértem meg neked, hogy pontosan ezt fogom csinálni, ha nem menne. – Keresztbe átnyúl a fülke asztalán, és befogja Kendall száját a kezével, mielőtt tiltakozni kezdhetne, nekem pedig az jut eszembe, hogy ha velem bárki ilyet csinálna, legyen az akár a bátyám is, tövestől tépném ki a karját a helyéből. – Úgyhogy egy szót se többet Mattről, és idd a piát, amit hoztam neked!

Kendall dühödt pillantást vet rá, de engedelmeskedik, és a lázadását kifejezendő, hatalmasat kortyol az újonnan elé rakott sörből, miközben a szabad kezével beint Noah-nak.

– Szeva! – fordul felém Javi.

– Szia!

– Na, most nem dadogtál! – jegyzi meg, én pedig megfogadom magamban, hogy ez lesz az első és utolsó alkalom, hogy elpirulok a jelenlétében, mindegy, mennyi időt töltök vele innentől kezdve. – Az unokatesóm is dadogott, de akkor nem, ha énekelt. Éneklés közben egyszerűen nem jött rá. Nálad is ez a helyzet?

Megrázom a fejem, annak ellenére, hogy éneklés közben valóban nem dadogok.

Viszont semmi hangom, és kedvem sincs nagyon ahhoz, hogy cirkuszi látványosságot csináljak magamból.

– A-akkor n-nem da-dadogok, ha e-egyedül vagyok.

– Király – válaszolja Javi, bár én nem ezt a szót használnám. – Az unokatesóm kinőtte végül.

– Sze-szerencséje v-volt.

Kendall rám sandít.

– Szóval azért csinálod, mert ideges vagy? Nem vágom.

Visszanyelem a késztetést, hogy közöljem vele, kurvára nem érdekel, érti-e vagy sem.

Javi összekulcsolja az ujjait a tarkója mögött.

– Na és hogy tetszik eddig Montgomery? Miért költözött ide a családod?

– Hát… – Egy hosszú pillanatig az asztalt bámulom, majd úgy döntök, egyszerűbb lesz olyan hazugsággal előállni, ami valamennyire közelebb áll a valósághoz, így nem lesz olyan könnyű elvesztenem a fonalat. – M-meghalt a k-kishúgom. K-kellett egy kis v-változás. – Pont annyira hallgattatja el őket a kijelentésem, mint ahogy számítottam rá. Amikor végre felnézek, látom, hogy Kendall arckifejezése ellágyult, végtére is nem szörnyeteg alapból. – D-de nem k-könnyű elmenekülni i-ilyesmi elől.

– Azt elhiszem… – teszi hozzá Javi.

– A-attól még m-megpróbálhatja az e-ember – mondom olyan vidáman, amennyire csak telik tőlem. Eleresztek egy kis mosolyt Kendall felé. – Így j-jutott e-eszembe, hogy megölöm a b-bulidat.

– Hát… Nagyon sajnálom az okot, ami idehozott, viszont örülök neki, hogy itt vagy – mondja Javi, de még mindig valahogy hamisan cseng az egész. – Mert amúgy Montgomery rohadt unalmas egy hely. Jól jön egy kis vérfrissítés.

– Annyira azért nem gáz – ellenkezik Carrie.

– De! Pont annyira gáz! – vág vissza Javi. – Ugyanaz a szarakodás minden áldott nap…

Noah gombócba gyúr egy szalvétát, és Javi fejéhez vágja.

– Amennyiben az ugyanaz a szarakodás nálad azt jelenti, hogy szart se csinál az ember, akkor egyetértek, Kispadok Gyöngye! – Noah rám pillant, majd Javira mutat. – Neki van itt vérfrissítésre szüksége. Amúgy a pasikra buksz, Lera?

– Fogd be, Noah! – tiltakozik Javi.

– V-van úgy, ja – válaszolom, és megrántom a vállam.

– Te! Vegyél a csajnak egy piát! – mondja Javinak, majd felém fordul. – Te! Te pedig sürgősen vidd ágyba ezt a csávót!

Javi arca olyan vörös lesz, amiről nem is tudtam, hogy létezik egyáltalán.

– Akkora gennyláda vagy… – motyogja maga elé.

Noah a létező legnagyobb, legseggfejebb mosolyt villantja Javira.

– Figyu, haver, ha neki nem veszel piát, akkor legalább nekem hozz egyet!

– Az előbb vettünk sört.

Noah lefordítja az üvegét.

– Attól én még megittam.

– M-megyek v-veled – ajánlkozom Javinak, akinek nem is kell több.

– Nagyon sajnálom – szabadkozik Javi, miután kimászunk a fülkéből. Félig felém fordul, hogy teljes egészében érzékeltetni tudja velem az őszintesége mértékét, de végül csak elbotlik a saját lábában. – Noah annyira…

– N-nics s-semmi baj.

Amikor elérünk a bárhoz, a pultos kisorakoztat elénk egy rakat felest, de Javi ahelyett, hogy fogná és visszafelé indulna az italokkal, gyorsan lehúz egyet, és üzenetet pötyög Noah-nak.

Mielőtt elküldené, felém fordítja a képernyőt: Ha annyira kell, gyere, és a tied! Javi felvesz még egy felest, egy másikat pedig felém kínál.

– A húgodra! – mondja.

Azon kapom magam, hogy könnyeket pislogok vissza a szemem sarkából a hirtelen jött, váratlan kedvesség hallatán. Egy kis darabot már el is lopott a szívemből. Remegő kézzel nyúlok a feles pohár után, és így szólok: – A húgomra… – Alig bírom leerőltetni a torkomon a tüzes alkoholt. A tenyerem mögött köhécselve kérdezem. – Ez m-meg mi v-volt?

– Jäger – válaszolja, én pedig biztosra veszem, hogy soha többet nem leszek képes Jägert inni majd. Mindig erre a pillanatra emlékeztetne, Mattie-re, ahogy fuldokolva nyelem vissza a könnyeimet egy olyan srác előtt, akinek előbb tudtam a nevét, mint ő az enyémet.

– Annyira… – Szünetet tart. – Amikor láttalak ott táncolni, egyszerűen a szavam is elállt.

Az alkohol megoldotta a nyelvét.

– Ú-úgy teszel, mintha m-még soha nem l-láttál volna t-táncoló csajt.

– Csak annyit akartam mondani ezzel, hogy érdekesnek talállak… – motyogja maga elé.

Észreveszem, hogy Noah vág át a termen, és elfog egy érzés… Az érzés, hogy teret akarok. Szeretném egyedül megélni ezt a pillanatot Javival, és szeretném, ha még tovább tartana. És ez valahogy szégyennel tölt el. Nem ezért vagyok itt. De lehet, hogy csak be vagyok rúgva egy kicsit, és azzal áltatom magam, hogy akár ezért is lehetnék itt.

– N-nincs ke-kedved egy kicsit k-kimenni?

– De – bólint rá Javi buzgón –, igen, nagyon is.

Igazi felszabadító élmény kilépni a bárból. Észre sem vettem, mennyire állott a Cooper’s levegője odabent, amíg mélyet nem szippantok a kinti, tiszta levegőből.

– N-Noah m-mindig így u-utazik rád?

– Ennyire nyilvánvaló? – kérdezi, és zsebre vágja a kezét.

– M-minek is h-hívott? K-kispadok gy-gyöngye?

Javi belepirul.

– Na, igen… Mindig is én voltam az a srác, vágod? Mármint, úgy értem, hogy nekem nem olyan egyszerű, hogy… – Keresgéli a szavakat, de mintha nem találná a megfelelőt. – Kicsit talán emiatt is alakult úgy, hogy Kendall-lal és Noah-val kezdtem lógni. Ők legalább próbálnak úgy élni, hogy maguk alakítsák a sorsukat. És ez a legszarabb az egészben, mert még mellettük is csak a kispadon ülök és a partvonalról nézem az eseményeket.

– P-pedig n-nem ők j-jöttek oda t-táncolni ve-velem.

Apró, őszinte mosoly játszik az ajkán. Már idejét sem tudom, mikor tudtam ilyen elégedettséget kicsiholni valakiből saját magával szemben. Sírhatnékom támad az egésztől.

– Mondjuk, tényleg nem – ért egyet Javi halkan, mintha ez bármit is jelentene.

– Ö-örülök, hogy v-végül te j-jöttél oda.

– Holnap Noah és Kendall kecójában lazulunk majd – mondja. – Gyere te is!

– Sz-szerinted Ke-Kendall is odalenne az ö-ötlettől?

– Kendallnak jól fog jönni a vérfrissítés – vélekedik, és megvonja a vállát. – Látom, hogyan néz rád. Ő is tisztában van vele, hogy szüksége lenne rá. Mondtam már… Montgomery olyan város, amit néha inkább falunak érez az ember. Nem véletlenül kötünk itt ki minden héten, csak hogy egy kicsit elszabadulhassunk.

– A sz-szüleik is o-otthon lesznek?

– Ja, lehet, hogy ők is ott lesznek.

– M-merre l-laknak?

– Young Street 212.

Valami halk kattanással a helyére került bennem. A kirakós újabb darabja. Így fogok eljutni Silasig, aki pedig majd elvezet Keithig, addig pedig…

Addig talán még meg is engedhetem magamnak, hogy megnézzem, mi sül ki ebből az egészből.

– J-jó mó-mókának ha-hangzik.

– Király! – válaszolja.

A parkoló autók mentén lődörgünk. Bámulom a tintafekete égen pöttyöződő csillagokat. Minél távolabb érünk a bártól, annál több csillagot lehet látni, ami egyszerűen csoda szép, én pedig egyre jobban szenvedek ettől a szépségtől. Nem beszéltem eleget Mattie-nek ezekről a dolgokról. Az élet apró csodáiról, mint amilyenek a csillagok is éjszaka, és hogy mennyivel fényesebbek télen. Vagy a felkelő napról, ami lenyugszik, majd újra felkel. Úgy döntök, inkább megosztom Javival is a gondolatot, csak hogy szabadulni tudjak az érzéstől. Halványan elmosolyodik, és így szól: – Apró csodák. Ez tetszik.

Szerintem tetszene neki bármi, ami most elhagyja a számat.

Teljesen új érzés.

Előremutatok. Megérkeztünk az autómhoz.

– I-itt élek.

– Hogy mi?

– V-viccelek. D-de ez az é-én autóm.

Kinyitom az ajtót, és kitárom előtte, mielőtt időm lenne átgondolni, mit is csinálok pontosan.

Bemászik a hátsó ülésre.

– Otthonos – kommentálja, én pedig követem, és mellé mászom az ülésre.

Profilból vizsgálom az arcélét, mire kényelmetlenül fészkelődni kezd a pillantásom súlya alatt. Elképzelem, ahogy a tenyerem a mellkasának feszül; ahogy a testem az övének feszül. Elképzelem, ahogy a tenyerem alatt érzem a szíve dobbanását. Elképzelem, ahogy megcsókolom: az ajka olyan puha és lágy, mint a lelke. Engedném, hogy a gyöngédsége magával ragadjon egy ismeretlen helyre; és megengedném magamnak, hogy úgy tegyek, jogom van érezni, milyen is tartozni valakihez. Engedném magamnak, hogy kisimítsam a haját a szeméből, hogy lássam, ahogy lát engem… De ez nem egy love story… És mégis, ezen a szűkös kis helyen eltűnődöm, hogy vajon mibe kerülne nekem, ha mégis love storyt szeretnék faragni a történetemből.

Nagyot nyelek, és megnyalom az ajkam, a feles halványuló íze még mindig érződik rajta.

A húgodra!

Előrehajolok, és átnyúlok az első ülés fölött, hogy a kesztyűtartóból elővegyek egy filctollat. A kezébe adom, mire ő értetlenül bambul rám.

– O-otthon ha-hagytam a m-mobilomat – magyarázom, és felé nyújtom a karomat. – Í-írd fel a sz-számod, r-reggel pedig e-első dolgom lesz, h-hogy h-hívjalak.

Javi leveszi a kupakot, és a fogai közé szorítva rágcsálja, amíg ráfirkantja a számát az alkaromra; a lágy, óvatos érintés pedig megerősíti bennem, hogy bizony pont olyan lehetne vele, mint ahogy elképzeltem. Megkérdezi, hogy ő is elkérheti-e a számomat, és mivel nem lehet, ráadásul nem tudom, mi mást csinálhatnék – és valószínűleg nagyon is meg akarom tenni –, finoman arcon csókolom. Nem hinném, hogy túl ügyes voltam, ahogy az ajkam ügyetlenül utat talál az enyhén borostás állához, ő viszont láthatóan nem bánja.

– A sz-számom he-helyett m-most legyen e-elég ennyi – mondom. – M-most me-mennem k-kell.

– Máris?

– I-igen, d-de ho-holnap hívlak.

– Hát, jó – nyugszik bele. Félénk kis mosolyt villant rám, majd kiszáll a kocsiból. Aztán egy pillanattal később mégis visszafordul, behajol az ablakon, és így szól: – Nagyon-nagyon örülök, hogy találkoztunk.

Megígérem, hogy holnap hívni fogom, mert fogalmam sincs, mit válaszolhatnék. Nézem, ahogy visszasétál a bárba, majd csak bámulok a számára az alkaromon, és hangtalanul ismételgetem magamban, amíg már fejből nem tudom. Mint ahogy minden más lány tenné a helyemben.

Aztán átmászok az első ülésre, bedugom a slusszkulcsot a helyére, és elhajtok a város irányába.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 2. RÉSZ

WEST McCRAY

May Beth megengedi, hogy átnézzem Sadie személyes holmiját, amit a kocsiban találtak. Abban reménykedem, talán valamivel közelebb kerülök ahhoz, hogy megértsem, merre járhatott, merre tarthat most, és vajon odaért-e, ahová tartott. És ha nagyon nagy szerencsénk van, talán még azt is, hogy most hol lehet.

Ruhákat találok, semmi divatos. Minden arra utal, hogy a kényelem, a használhatóság és a kompakt méret volt a fő szempont. Pólók, farmerleggingsek és cicanadrágok, pulóverek, fehérnemű és pár melltartó. Van még itt egy zöld szövet hátizsák – Sadie egyik elmaradhatatlan tartozéka, ritkán látták Cold Creekben enélkül –, benne egy üres pénztárca, egy félig megevett fehérjeszelet, egy összenyomott, üres vizespalack és egy elviteles étlap egy Ray’s nevű bisztróból, ami egy Wagner melletti kisváros kamionos pihenője mellett található. Ez az egyetlen dolog, amivel tovább tudok puhatolózni. Megkérdezem Gutierrez nyomozót, hogy a farfieldi rendőrség utánanézett-e a helynek.

SHEILA GUTIERREZ NYOMOZÓ [TELEFONON]

A Ray’s bisztróban lefolytatott érintőleges nyomozás nem hozott új információkat. Eleve elvetélt ötlet volt, ugyanis egy kamionos pihenő bisztrójáról van szó, ahol folyamatosan jönnek-mennek az emberek. És ha még azt is számításba vesszük, hogy a Ray’s az egész környéken osztogatja az étlapjait, akkor végképp bebizonyosodik, hogy valóban elvetélt ötlet volt. Sokkal hatékonyabbnak ítéltük, ha az időnket és az erőforrásainkat arra a területre összpontosítjuk, ahol megtalálták az autót.

[KAMION LÉGFÉKJÉNEK A HANGJA A HÁTTÉRBEN]

WEST McCRAY

A kamionos pihenőt Whittler’snek hívják, én pedig egy keddi napon érkezem oda, miután repülővel jöttem el New Yorkból. A legközelebbi város, Wagner egyik moteljában szállok meg.

Ha készpénznek veszem Sheila Gutierrez nyomozó állítását, akkor semmi másra nem számíthatok, mint hogy elfecsérelt időnek bizonyul a látogatásom. Ezzel együtt folyamatosan ott motoszkál a fejemben May Beth általános bizalmatlansága a farfieldi rendőrség munkájának hatékonyságával kapcsolatban. Nincs más hátra, magamnak kell utánajárnom a helyzetnek.

Az, hogy hogyan köthetett ki pont itt Sadie – már amennyiben valóban járt itt –, legalább annyira titokzatos, mint az eltűnésével kapcsolatos összes eddigi adat. Vajon konkrét céllal érkezett, vagy csak véletlenszerűen állt meg ezen a helyen?

[EGY BISZTRÓ HANGJAI. ÖSSZEFOLYÓ BESZÉLGETÉS, KÉSZÜLŐ ÉTELEK ZAJA ÉS TÁNYÉRCSÖRÖMPÖLÉS]

RUBY LOCKWOOD

Mit hozhatok?

WEST McCRAY

Ruby Lockwood rettenthetetlen asszonynak néz ki a feje tetejére tornyozott éjfekete fürtjeivel. Az arcán húzódó ráncok arra engednek következtetni, hogy kissé idősebb a koránál, valójában a hatvanas évei közepén járhat. Harminc éve dolgozik a Ray’s bisztróban, amiből húszat a volt tulajdonos, Ray feleségeként töltött.

RUBY LOCKWOOD

Ray tizenöt évvel volt idősebb nálam. Amikor elkezdtem itt dolgozni, nem volt több a hely egy koszos kis helyi kocsmánál, de én csak egy egyszerű pincérnő voltam, szóval tartottam a szám. Aztán Ray belém esett, nagy nehezen én is belé, összeházasodtunk, és azóta is azon dolgoztunk, hogy különleges helyet varázsoljunk ebből a krimóból.

Kérdezzen meg akárkit, tessék, itt van például Lenny! Lenny Henderson. Lenny, ez az úr a rádiótól jött.

LENNY HENDERSON

Komolyan? Van, aki még egyáltalán rádiót hallgat?

RUBY LOCKWOOD

Mondd el az úrnak, milyen különleges ez a hely!

LENNY HENDERSON

Mindig is szerettem a Ray’sbe járni, nagyon otthonos az egész. Ruby úgy kezeli a törzsvendégeket, mintha a tulajdon családja lennénk, pedig soha nem is akart családot. [RUBY ELNEVETI MAGÁT] A fasírt pedig jobb, mint amit anyám süt, de el ne merje mondani neki!

WEST McCRAY

Hát, sajnos ez már rajta van a felvételen, de hát úgysem hallgat már manapság senki rádiót.

[MINDKETTEN FELNEVETNEK]

WEST McCRAY

Nem tudom, milyen lehetett a Ray’s, mielőtt Ruby ki nem csinosította, azt viszont el tudom mondani, mit hozott ki a helyből. Van valami nosztalgikus hangulat, ami egyből elfogja az embert, ahogy átlép a küszöbön; vagy talán nem is az, inkább a nosztalgia ábrándja csak. A Ray’s bisztró direkt játszik az ötvenes évek Amerikájának hangulatára: laminált pult, piros műbőr és türkiz kiegészítők. Az illatok pedig mintha egy filmbéli hálaadásnapi vacsora képét idéznék. Éhes vagyok, így rendelek is egy adag fasírtot, amiről kiderült, hogy Lennynek igaza volt, mert tényleg jobb, mint amit anyám készít.

Ray pár éve elhunyt torokrákban.

RUBY LOCKWOOD

Át akartuk keresztelni a helyet Ruby & Ray’s névre. Nagy újranyitást is terveztünk, nagy hajcihővel. Viszont megbetegedett, és nemsokára meg is halt, utána pedig nem volt szívem bármi másnak hívni a helyet, mint Ray’snek. Életem minden egyes napján hiányzik. Ő volt a lelkitársam, és most ez a bisztró a legszorosabb kapocs hozzá, amíg majd rám nem kerül a sor, hogy hazatérjek hozzá.

Sosem fordult meg a fejemben, hogy nyugdíjba menjek.

WEST McCRAY

Ruby állítása szerint soha nem beszélt a farfieldi rendőrséggel Sadie ügyében.

RUBY LOCKWOOD

Egy pillanatra már majdnem elhitette velem, hogy valami baj van a memóriámmal, hiszen csak nem felejtettem volna el, ha beszélek a rendőrökkel, már amennyiben itt voltak. Aztán eszembe jutott Saul.

WEST McCRAY

Saul Ruby sógora, az elhunyt Ray Lockwood legfiatalabb öccse. Kopasz férfi, a negyvenes évei elején, mindkét karját színes tetoválás borítja. Ő felel az üzletért, ha Ruby épp nincs jelen. Ruby pedig nem volt itt, amikor a farfieldi rendőrség itt járt, hogy egy eltűnt lány után kérdezősködjön.

SAUL LOCKWOOD

Fiatal srác volt a rendőr, aki itt járt. Megkérdezte, láttam-e, és mutatott egy képet. Nem tűnt ismerősnek elsőre.

RUBY LOCKWOOD

De hiszen borzalmas az arcmemóriád!

SAUL LOCKWOOD

Aztán kikérdezett még párat a pincérek közül, és nekik is megmutatta a képet, de ők sem emlékeztek a lányra. Nálam hagyta a fotót, és azt mondta, kérdezzek meg mindenkit, aki akkoriban lehetett műszakban…

RUBY LOCKWOOD

Engem persze nem kérdeztél meg! Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna azt a képet a lányról. Fogadok, hogy azzal a lendülettel kidobtad, nem, Saul?

SAUL LOCKWOOD

Még az is lehet. De annyi biztos, hogy nem foglalkoztam vele utána. Végül is ne hülyéskedjünk már! Egy elveszett lány? Errefelé? Csak nézzen ki a csajokra ott a parkolóban! Mind el van veszve… Nekünk pedig az üzlet az első. Rengetegen jönnek-mennek errefelé. Nem emlékezhetek minden egyes alakra!

RUBY LOCKWOOD

Igaza van. Az is igaz, hogy inkább az egyszeri vendégek vannak túlsúlyban, mint a törzsvendégek, én viszont nem felejtek el egyetlen arcot sem, nem úgy, mint egyesek.

WEST McCRAY

Nos, akkor lássuk is, hogy ez az arc vajon ismerős lesz-e, miért pont van nálam egy kép.

RUBY LOCKWOOD

Rendben, adja csak ide! Ó…

WEST McCRAY

Ruby igazat mondott. Soha nem felejt el egyetlen arcot sem.

sadie

MONTGOMERY MÉG SÖTÉTBEN IS GYÖNYÖRŰ.

De nincs más választásom, mint gyűlölni. Mintha egy film megelevenedett díszlete lenne. Az utcán katonás rendben sorakozó házak mindegyike csoda szép, ízléses dekorációval és hibátlan kertrendezéssel. A kifüggesztett amerikai zászlók csendes büszkeséggel lógnak az épületekről. Olyan autók állnak a bejárókon, amik valószínűleg többe kerülnek, mint sok – ezeknél kevésbé lenyűgöző – ház. A főutcán egymást érik az üzletek, amiknek a megjelenéséről sugárzik a természetes, kézműves hangulat, és kérkedve hirdetik, hogy helyiek vagyunk! Helyi vagy bio vagy mindkettő. Kézműves sör. Jógastúdió. Kanabiszbolt. Egy kis kávézó, ami búzafűléfeleseket hirdet. Egy helyen poszter lóg, egy szabadtéri koncertet hirdet a parkban ezen a hétvégén, a bandáról még sosem hallottam. Az egyik utcát lezárták, a már felállított bódék a reggeli termelői piac árusait várják. Elhaladok az őszi tanév kezdését váró, üres középiskola épülete előtt is, és elképzelem, ahogy megannyi hófehér mosolyú tinédzser – köztük Kendall, Noah, Carrie és Javi – özönlik ki a kapukon, mindannyian az iskola színeit viselik, mert mégis mi másban lennének. A város egyik végében játszótér, rajta mászóka, pancsoláshoz kialakított kis szökőkút, és a csúszdák meg hinták olyan… Olyan újak.

Több eszem van annál, mintsem megengedjem magamnak a luxust, hogy vágyakozni kezdjek, de akárhányszor gyenge vagyok és engedek a kísértésnek, a lakókocsi, ahol felnőttem, egyszerre csak házzá változik; a parkoló udvarrá, ahol elég helyed van úgy heverészni a napon, hogy ne a szomszédok kocsányon lógó szeme vizslasson; és az üres hűtő is egyszeriben telivé változik. Nyaranta a perzselő hőségtől vibráló szobák hűvössé válnak, télen pedig nem kell vagy száz takarót magadra húznod egy kis meleg reményében. Cold Creek főutcája egyszeriben átváltozna, és üzlet után üzlet jönne, ahol minden abba a varázslatos árkategóriába esik, amit nemcsak megengedhetsz magadnak, de egyenesen jár is neked. Montgomery szinte már több, mint amit képes lennék befogadni, mert annyival másabb és több mindennél, amit valaha is akarni merészeltem volna az élettől. Gyűlölöm. Gyűlölöm minden egyes lakóját. May Beth mindig csitított, hogy nem csinálhatom ezt, nem gyűlölhetek mindenkit, akinek egy kicsivel is több jutott, mint nekem, de nincs igaza. Igenis gyűlölhetem. És gyűlölöm is. Ez az én védőbástyám magam és a hiábavaló vágyakozás között, ami megmérgez és kifordít önmagamból.

Silas Baker egy hegyen épült házban él, természetesen. Nem hittem volna el, hogy Marlee bátyja, ha nem ő maga mondja nekem. Szerintem nem lehet könnyen megfejteni az embereket, mindegy, mit gondolunk vagy nem gondolunk róluk a külsejük alapján, és leginkább abból nem, hogy mi hagyja el a szájukat. Furcsa belegondolni, hogy Silas Keitht választotta a húga helyett. Én képtelen lennék bárkit is Mattie elé helyezni. Egyszerűen nem menne. Azon morfondírozom, vajon mennyit mondhatott el Marlee Keithről Silasnek. De akárhogy is van, ezen a helyen nyoma sincs a Marleenál tapasztalt szegénységnek. Van úgy, hogy mindegy, mennyire leszel sikeres, a múlt akkor is nyomot hagy rajtad, amit nem tudsz eltüntetni, ám Silas Bakernek sikerült lesikálnia és a gazdagságával elfednie. Az otthona hatalmas, kétszintes, modern stílusú ház óriási ablakokkal, amiken keresztül egyenesen beláthatsz az életükbe, ha elég közel merészkedsz. A tető enyhén lejt, és tele van pakolva napelemekkel. Okosautónak kinéző kék Mercedes parkol a kocsibejárón.

Lassan gurulok el a ház előtt, és elég messzire parkolok, hogy észrevétlen maradjak, de mégis elég közel, hogy szemmel tarthassam a kocsibejárót és a bejárati ajtót a visszapillantó tükörből. A kocsi ablakának hajtom a fejem. Úgy egy órával később ormótlan nagy, piros teherautó – az a fajta, aminél még ahhoz is létra szükséges, hogy a fellépőt elérd – hajt el mellettem az út rossz oldalán. Bekanyarodik Bakerék kocsibejárójára, és épphogy nem csapja el a Mercedest. Egy hosszú perc elteltével Noah kászálódik ki az autóból. Megkerüli a járművet, és kirángatja a húgát az anyósülésről. Sokkal részegebbek, mint amikor otthagytam őket. Azon tűnődöm, vajon Javi is ennyire részege, és volt-e olyan ostoba, hogy volán mögé ült ilyen állapotban. Undorító dülöngéléssel szenvedik el magukat az ajtóig, és fájdalmas végignézni, ahogy vagy tíz percig próbálkoznak, hogy beledugják a kulcsot a zárba. És mialatt ők ezzel szórakoznak, az én húgom halott.

– Mattie meghalt – suttogom magam elé, és magam sem tudom, miért pont ezt mondom ki hangosan, mert iszonyúan fáj kiejteni a mondatot, érezni a rám nehezedő valóság súlyát, ahogy elhagyják a számat a szavak, ahogy valósággá válnak a körülöttem lévő térben. De az, hogy Mattie meghalt, az oka annak, hogy én még életben vagyok.

És az, hogy Mattie meghalt, az oka annak, hogy meg fogok ölni egy embert.

Vajon hány ember él ezzel a tudattal nap mint nap?

Én mégis azt kívánom, bárcsak itt lenne Mattie mellettem. Bárcsak itt ülne mellettem a maga tökéletességében olyan mozdulatlanul, hogy a szavam is elállna, és unottan bámulna kifelé az ablakon. Én pedig valami olyasmit csinálnék, ami mindig felidegesítette, mondjuk, összeborzolnám a haját. Mattie ki nem állhatta, ha a finom szálú, egyenes tincsek összegubancolódtak, mert a világ összes fésűje és vagy tizenhárom Üdvözlégy Mária kellett ahhoz, hogy újra kiegyenesítse. Ellökné a kezem, én pedig csuklón ragadnám, és elcsodálkoznék, milyen apró, és hogy ennél mennyivel apróbb is volt még ezelőtt. Amikor kicsi volt, imádtam a tenyerembe venni a kicsiny kis ökleit. Mintha csak tegnap lett volna. Fogalmam sincs, hová lett az akkor és a most között elmúlt idő. Tizenhárom év. Hosszú idő az, és én végigéltem.

Tizenhárom, Mattie!

Tizenhárom évig sikerült életben tartanom téged.

Felkelteni reggel, megcsinálni a reggelijét, kikísérni az iskolabuszhoz, a nap végén ugyanott várni rá, szanaszét forgácsolódni, csak valahogy egyről a kettőre jussunk. Ha így visszanézek az egészre, fogalmam sincs, hogyan voltam rá képes. Nem tudom, hogy az események sodrában valahol egyáltalán még megtalálnám-e újra magamat. De nem érdekel. Újra és újra végigcsinálnám, ha kell, egy örökkévalóságig is, ha muszáj.

Nem értem, ez miért nem elég ahhoz, hogy visszahozhassam.

Emlékszem, amikor megszületett. Anya sosem nézett ki olyan jól, mint amikor Mattie-vel volt terhes. Nem volt egészséges – még akkor is ott bujkált az arcán a drogosok jól ismert sápadtsága –, de Mattie miatt valahogy úgy nézett ki, mint aki valamire vihetné. Amikor megkezdődtek a fájások, átküldött May Bethhez, ahol addig maradtam, amíg vissza nem jött egy csecsemővel a karján. Első dolga az volt, hogy a kezembe nyomta Mattie-t, majd három órára bezárkózott May Beth hálószobájába, mert „pihenésre” volt szüksége. Annyira boldog voltam! Olyan nagyon szerettem volna már valakinek a nővére lenni, hogy nem is nagyon kellett győzködni. May Beth tartott tőle, hogy nem fogom szeretni a kis trónfosztót, mert a legtöbb gyerek utálja a hirtelen megcsappant szülői figyelmet, Mattie viszont nem tudott olyat elvenni tőlem, ami amúgy sem volt az enyém. Ő maga volt a valami ígérete. Tudtam, hogy én lehetek az egész világa. Azt pedig biztosan tudtam, hogy számomra ő jelenti az egész világot.

Annyit szerettem volna csak, hogy számítsak valakinek.

Letekerem az ablakot, és a Baker-házon tartom a szemem. Hajnal környékén jelentkeznek az élet első jelei, ami még mindig korábban van, mint ahogy arra számítottam volna. Az ég alja épphogy halványodni kezd, a nap még csak gondolat, én pedig félálomban ülök, a nyálam az államról az inggalléromig csordul, amikor egy autó riasztójának pittyenő hangjára riadok fel. Azonnal teljesen éber vagyok, az elmosódott jelenet lassan élessé válik előttem.

Silas Baker sokkal lenyűgözőbb jelenség, mint ahogy arra az online talált kép következtetni engedett volna. Ugyanolyan szőke, mint Marlee, csak egészségesebb, és egyértelműen nem hátráltatják olyan apró-cseprő dolgok, mint például a havi lakbér. Vagy a kaja. Vagy hogy a semmiből neveljen fel egy családot. Magas ember. Széles válla van, és az a fajta sportosan elegáns stílusa, ami okosan rejti el a ruha alatt bizonyosan megbújó izmokat. Van valami meghökkentően csiszolt a megjelenésében. Majdnem olyan, mint valami Ken baba, és úgy érzem, még ha elég közel lennék hozzá, akkor sem látnék egyetlen ráncot sem az arcán.

Körbekémlel a csendes utcán, majd beszáll a Mercedesbe, számomra pedig nem kérdés, hogy utánaeredjek-e vagy sem, mert akármi történik is itt, túl sok kérdést vetett fel bennem, amik közül az elsődleges a mi a fasz történik itt? A kezem már a slusszkulcson, de azonnal aggódni kezdek, nehogy túl feltűnő legyek. Nem tűnik úgy, hogy már kiszúrt volna. Az ujjaim a kulcson matatnak, miközben próbálom eldönteni, hogy is csináljam ezt az egészet. Nem gondoltam volna, hogy ma még követnem kell valakit. És nem mellékes az sem, hogy még sohasem követtem senkit. Csak láttam, hogy csinálják. A filmekben.

A Mercedes kigördül a kocsibejáróról, így nincs más hátra, mint beindítani a saját autómat is, ha követni akarom. A műszerfalon lévő óra háromnegyed hetet mutat. Izzad a tenyerem, ahogy mindketten végiggördülünk az utcán. Amikor rákanyarodik a főútra, legalább már van egy kis tumultus, amitől kevésbé leszek feltűnő. Eladók érkeznek a termelői piacra. Két autó is kerül közém és közé, amitől még inkább megnyugszom.

Mire már a városból kifelé vezető országúton vagyunk, egyre kevésbé érzem magam gyanúsnak, holott a nap is felkelt, és nincs hová elbújni. Még vagy öt mérföldet megyünk, amikor Silas hirtelen lefordul egy földútra, ami mintha az örökkévalóságig húzódna egyenesen a semmibe. Megállok a fordulónál, elszámolok hatvanig, és csak utána követem. Aggaszt a köztünk kialakult távolság, lehet, hogy elveszítettem. Még jobban nyomom a gázt, de akkor meg azon kezdek aggódni, hogy ettől túl feltűnő lehetek, így inkább mégiscsak lassítok.

Mezőgazdasági földek vesznek körül, műveletlen területek mindkét oldalon. Egy külön világ a világ végén. Legalábbis ilyennek érződik, mintha tényleg a semmi felé autóznék. Fogalmam sincs, mi a francot keres itt ez az ember. Vesz egy bal kanyart, és olyan, mintha eltűnne, én pedig majdnem gondolkodás nélkül ugyanúgy befordulok balra, de furcsa görcs alakul ki a gyomromban, így kanyarodás helyett inkább újra lelassítok. A Mercedes egy mellékúton parkol, ami egyenesen egy házhoz vezet. Egy futó pillantás alapján elhagyatottnak tűnik.

Silas arra vár, hogy elhajtsak mellette.

A kurva életbe!

Egy mérföldbe is beletelik, mire le tudok parkolni egy kis tisztáson egy ház előtt, aminek a kapuján nagy BEHAJTANI TILOS tábla lóg. A jó ég tudja, mi lehet a kapun túl. Ha Silas Baker errefelé távozik majd, meg fogja látni a kocsimat, de ezt a rizikót be kell vállalnom. Kiveszem a kulcsot a gyújtásból, kiszállok, kapkodva bezárom a kocsit, és zsebre dugom a kulcsot. Már most hőség van. Ez is egy olyan nap, amikor addig forrósodik a levegő, hogy az ember legszívesebben megfulladna. Nagy levegőt veszek, és futni kezdek. Lefutom az addig visszavezető egy mérföldet, ahol Silas balra kanyarodott. Mire a közelébe érek, teljesen átizzadtam a pólómat, és már én is érzem a saját szagomat. Kellene egy zuhany. Már rég kellett volna, de ezzel majd később foglalkozunk. Végiglopakodom az úton, ahol a távolban, a ház mellett, a Mercedes áll. Silas már nem ül a volán mögött. Óvatos kalapálásba kezd a szívem. Fogalmam sincs, mibe csöppentem. Simán el lehet jutni a házig, én mégis inkább a magas fűben gázolok közelebb, majd leguggolok. Bogarak zsongják körül az arcomat, a karomat és a lábamat, mielőtt a bőrömön landolva szét nem csípnek. A sípcsontomat csiklandozva súrolja a fű, ami olyan száraz, mint a tulajdon torkom. Elindulok előre, a lábaim nehézkesen mozognak. A fülemet hegyezem minden egyes apró neszre, ami Silasre utalhat, de nem hallok semmit.

Annyira lassan mozgok, hogy egy örökkévalóságnak tűnik, amíg végre elérek a házig, amire a leginkább illő kifejezés az lenne, hogy lassan elenyészik. Legalább ötvenéves lehet az épület. Kétszintes ház, beépített terasszal, ami épp összedőlni készül. A bejárati ajtót alig tartják a rozsdás sarokvasak, a földszinti ablakokat pedig egy kivételével furnérlapok takarják. Az az egy viszont tökéletes belátást enged a ház belsejébe. Az emeleten egyetlen ablak sincs lefedve, és mindnek töröttek az üvegei. A falakat régóta díszítheti már a néhol ocsmány, néhol egész szép graffitik sokasága. Joey szereti Andyt. Egy meztelen nő, elnyúlva a két ablak közötti falfelületen. Festett borostyán a ház talapzatától egészen olyan magasra nyújtózkodva, amennyire csak tud. Villás nyelvű sátán. Egy sor árgusan figyelő szem. Carrie utálja Leanne-t. Faszszopó.

Elérek a törött üvegű ablakig, és belesek. Bent még rosszabb a helyzet, mint idekint. A padlólemez repedéseit felverte a gaz, a természet kezdi átvenni az uralmat. Egy küszöbszerű kiemelkedés mintha egy másik szobát sejtetne, ahonnan majdnem ömlik ki a szemét. Silast nem látom, de ha kilépne a bejárati ajtón, mindössze a fejét kéne elfordítania, hogy azonnal észrevegyen.

Hallgatózom. Semmi. Otthagyom az ablakot, és elkezdek jobb megfigyelőállás után keresgélni. Az emelet felé nyújtogatom a nyakam, és rádöbbenek: az, hogy én nem látom Silast, még nem jelenti azt, hogy ő ne látna engem. Picsába! Nem szabadna túl sokáig időznöm egy helyen.

Lassan a ház oldala felé veszem az irányt. Már épp elérem, amikor hallom, hogy nyílik a bejárati ajtó. Teljes önkívületben és a biztonságról megfeledkezve a ház sarka felé vetem magam, és hallom, hogy ugyanabban a pillanatban ütődik neki a testem a ház falának és csukódik be az ajtó. Beleharapok a számba, ahogy érzem, hogy a szilánkosra tört faburkolat beledöf a vállamba. Ott van. Tudom, hogy ott van. Az ezt követő néma csend egyértelműen elárulja, hogy pontosan tudja, nincs egyedül. És ezután:

– Ki van ott?

A hangja mély és hűvösen tiszteletet parancsoló. Várok, a tenyerem a földre simulva. A csendet csak a léptei zaja töri meg – egy lépés, két lépés, három… –, és rám tör az érzés, hogy mennyire egyedül is vagyok igazából. Hogy ha Silas Baker most itt talál, hiába kezdek neki sikoltozni is akár, úgyis csak mi ketten hallanánk.

Mattie. Ott a gyümölcsösben. Sikít.

Enyhe szellő siklik át a fűszálak között. Majdnem olyan hangja van, mint az óceánnak. Ha behunynám a szemem, most odaképzelhetném magam. De nem hunyom le a szemem.

– Van itt valaki? – kérdezi újra. Most már csendesebben.

A szél hirtelen… eláll.

Túl csendes lesz minden.

Újból léptek zaja. A cipője puha surrogása… Ahogy az autója felé veszi az irányt. Nem fújom ki a levegőt, amíg meg nem hallom az autó motorját, és még sokáig nem mozdulok azután sem, hogy már biztos vagyok benne, elment innen. Akárhova vigyen is innen az útja. Lassan felállok, és a vér szédítő erővel visszaáramlik az elgémberedett tagjaimba. Egy hosszú pillanatig nekidőlök a háznak, aztán szembefordulok vele.

Mit kerestél itt, Silas?

Visszabotorkálok a ház elejéhez, és óvatosan fellépek a tornácra, kikerülve a legkorhadtabbnak kinéző részeket. Tétovázom, mielőtt megragadom a kilincset, és elképzelem, hogy még az ő érintésétől meleg, bár tisztában vagyok vele, hogy nem ez a helyzet. Kinyitom az ajtót, és belépek a házba, majd összerezzenek, ahogy nyikorogva bevágódik mögöttem. A mellkasomhoz szorítom az öklömet, és nyugalmat erőszakolok magamra.

Mindössze egyetlen fénynyaláb világítja meg a földszintet, ami azon a törött ablakon át szűrődik be, amin korábban benéztem. A hely dohos, poros, és enyészet szaga lengi be. Egymás után nyolcat tüsszentek, amitől annyira könnyes lesz a szemem, hogy semmit sem látok. Letörlöm a könnyeket, és belesandítok a sötétségbe, majd megkezdem a ház feltérképezését szobáról szobára, törmeléken és szeméten átgázolva – van, amelyik felismerhető, de a legtöbb egyáltalán nem. Feszült vagyok. Túl hangosnak érződik minden apró nesz, amit csapok, és folyamatosan hátrafelé kémlelek a vállam fölött, azon aggódva, hogy Silas esetleg újra felbukkan. De nem jön.

Eddig legalábbis.

Észreveszek egy kólásdobozt, ami a dizájnjából ítélve a nyolcvanas évekből maradhatott itt. Ha nem onnan, akkor legalábbis jóval korábbról, mint ahogy én megszülettem. Átlopakodom a valamikori konyha, étkező és nappali árnyai között, és egy majdnem érintetlen lépcsősor előtt találom magam, ami az emeletre vezet. Fentről napfény ömlik be a törött ablakon át, és épp egy tenyérnyomra esik, ami az öreg fakorlát porában látszik.

Erre! – suttogja a nyom.

A lépcső félúton be van omolva, és akkora lyuk tátong középen, amin nem lesz egyszerű átjutnom. Egy Silashez hasonlóan magas férfinak persze ez nem jelenthetett gondot, hiszen majdnem kétméteresnek tűnt. A jobb lábamat átemelem a lyuk felett, és a legközelebbi ép lépcsőfokra teszem, majd a korlátba kapaszkodva átlendülök. Riasztóan inog jobbra-balra, belőlem pedig a vártnál több erőt vesz ki az egyszerű mozdulat, és küzdök a hányingerrel meg a remegéssel. Lassan muszáj lesz egy normális ebédet magamba lapátolnom. Tudom, milyen érzés éhesnek lenni, és a legtöbb embernél jobban kezelem a dolgot, de most már én is az utolsó tartalékaimat égetem. És nem szokásom hasznavehetetlenné válni.

A lépcső aggasztó hangokat hallat, ahogy az utolsó pár fokot is megjárom, de végül sikerül két lábbal biztonságos talajra érkeznem odafönt. Sokkal kisebbnek érződik az emelet, mint kívülről, és kicsit tisztább is, mint az alsó szint. Gondolom, a beomlott lépcső valószínűleg elég elrettentő erővel bír a betolakodók ellen.

Körbepillantok. Nem tudom, innen merre indulhatott Silas, nem Iátok hasonló jeleket, mint az előbb a tenyérnyom. Az egyik hálószobában üres, réz ágykeret penészes lepedőkkel és törött bútordarabok. A másik háló üresnek tűnik, kivéve az egyik falat, amin egy erdőt ábrázoló kis festmény függ. Valahogy sikerült túlélnie ezen a helyen, pedig ki tudja, mióta lehet itt. A fürdőszobában a mosdó a falból kitépve hever, és a földet mindenütt egy szétzúzott fürdőszobai szekrény tükrének szilánkjai borítják. A koszos, repedezett, láb nélküli, porcelán fürdőkád belseje kicsorbult vécét rejt. A padló pedig olyan, mintha az évek alatt magába szívta volna az összes elfolyt vizet. Félek is rálépni. Megtörlöm gyöngyödző homlokomat, mert meleg van idebent, fullasztó a hőség. Meglazítom az inggalléromat.

Mi a francért jön ide egy Silas Baker kategóriájú ember?

A festmény.

Visszamegyek az üres hálóba, és megállok előtte. Olajfestmény, szignó nélkül, és valahogy kilóg innen. Túlságosan… Túl célzott az elhelyezés. Odanyomom az ujjbegyem a vászon göröngyös felületére, majd végigsimítom a képet a hibátlan szélekig.

Még csak nem is poros.

A sarkainál fogva leemelem a festményt a falról, és a padlóra helyezem. A kép mögött a falba tökéletesen formázott lyukat fúrtak, amiben egy lelakatolt kis fémdoboz bújik meg. Benyúlok, és meglepetten tapasztalom, hogy milyen könnyű. Megrázom, és a surrogó hang a fülemben azonnal meggyőz, hogy bizony megütöttem a főnyereményt. Tényleg az lenne, amire gondolok?

Silas Baker készpénzt rejtegetne? Mégis minek…?

De számít ez egyáltalán?

Elvihetném a pénzét. Bármikor szükségem lehet rá.

Kifelé tartok a házból, kezemben a dobozzal, átugrom a vérfagyasztó lyukat is a lépcsőn, majd kilépek a szabadba. Ahogy kiérek, kő után kutatok, amivel leverhetem a dobozról a lakatot, hiszen bármi lehet törékeny, ha elég erőt fejtesz ki ellenében. Végül rátalálok egy jó kis szürke, egyenetlen szélű kőre, aminek komoly súlya is van. Megmarkolom, és nagy durranással ráhúzok egyet a dobozra. A kő eltalálja a lakatot, majd lecsúszik, és a talaj fogja meg a becsapódást, aminek az ereje lehorzsolja a bütyköket az öklömön, és könnyek gyűlnek a szemembe. A mellkasomhoz szorítom a kezem, és minden erőmre szükségem van, hogy ne kiáltsak fel hangosan.

Újra megpróbálom.

Megint.

És megint.

A nap egyre magasabbra és magasabbra kúszik az égen. Felfordul a gyomrom a hőségtől. A forróságtól ködös minden gondolatom. Az átizzadt pólóm már rám száradt, most viszont újra átizzadom. A lakat nem akar letörni, de az azt tartó zsanér kezdi feladni, és amikor megtörténik, és végre letörik, nem is tűnik fel. Egyre csak verem a fémdobozt, míg végül az oldalára pattan, és kiszóródik a tartalma a földre.

LÁNYOK

3. RÉSZ

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

RUBY LOCKWOOD

Igen, láttam. De szőke volt.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nos… Azt hiszem, mégis új nyomra bukkantam a lánnyal kapcsolatban. Azt még nem tudom, pontosan hova is fog majd ez a nyom vezetni, de mindenesetre több, mint amire eddig hagyatkoznom kellett.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Nem hangzol valami lelkesnek.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Megkeresem Sadie-t, aki viszont semmi mást nem szeretne, mint hogy békén hagyják. Ezzel tisztában vagy, ugye?

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

WEST McCRAY [A BISZTRÓBAN]

Szóval azt mondja, hogy más hajszíne volt, mint itt a képen? Barna helyett szőke volt?

RUBY LOCKWOOD

Igen, és ahogy kinézett, azt mondanám, hogy ő maga festette be. Csontsovány volt, az első szél elfújta volna, semmi különös. Furcsán is beszélt. Inkább emiatt emlékszem rá, mint bármi egyébről. Dadogott.

SAUL LOCKWOOD

Ó, igen… Így már emlékszem rá. Mit is rendelt… Igen, kávét! Azt hittem, valami kis otthonról meglógott szökevény. Valamit be is szólt neked, nem, Roo?

WEST McCRAY

Szóval akkor mégiscsak beszélt vele?

RUBY LOCKWOOD

A lány velem beszélt. Nem csak átutazóban volt. Valaki után kutatott, és kérdezősködni is kezdett.

WEST McCRAY

Kit keresett?

RUBY LOCKWOOD

Az apját.

WEST McCRAY

Kicsodát?

RUBY LOCKWOOD

Az apját kereste, Legalábbis ezt mondta. Volt nála egy kép is, vagy valami ilyesmi. Tudta a nevét, és azt is tudta, hogy pár évvel ezelőtt törzsvendég volt nálunk a bisztróban. Mindenképp kapcsolatba akart lépni vele, és mindenre kíváncsi volt, amit csak ki tudott szedni belőlem.

WEST McCRAY

És mit mondott neki?

RUBY LOCKWOOD

Megmondtam neki, hogy soha nem láttam azt az embert. De annyira elszántnak tűnt, én pedig annyira megsajnáltam, hogy elkértem a számát, és megígértem neki, hogy felhívom, ha esetleg felbukkanna.

WEST McCRAY

Megvan még a szám?

RUBY LOCKWOOD

Na, ezt hallgassa meg! Az volt a második dolog, ami szöget ütött a fejembe, hogy azt mondta, nincs telefonja, pedig manapság minden fiatal, de még a nagyanyjuk is telefonnal rohangál. Nekem is van, de még a francos, kilencvenéves anyámnak is van! Így végül csak a kezébe nyomtam egy étlapot, hogy ezen a számon érdeklődhet, vajon láttuk-e a férfit.

WEST McCRAY

Álljunk csak meg egy pillanatra! Azt mondja, ez volt a második dolog, ami szöget ütött a fejébe? Mi volt az első?

RUBY LOCKWOOD

Pontosan tudtam, ki az a férfi, akit keres, és neki bizony nincs egyetlen gyereke sem.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A neve Darren M. A vezetéknevét addig nem szeretném felfedni, amíg nem nyomoztam le a kilétét. Utánanéztem online, és rengeteg találat jött ki a nevére, viszont akikkel felvettem a kapcsolatot, egyikük sem az a Darren volt, akit én kerestem.

WEST McCRAY [RUBYHOZ]

Tehát ismerte.

RUBY LOCKWOOD

Így bizony. Igazából ő maga mondta nekem, hogy régen évekig törzsvendég volt. Amikor errefelé járhatott átutazóban, gondolom, mindig megállt az almás pite miatt, én viszont csak azután tekintettem törzsvendégnek, hogy Wagnerben telepedett le. Néhány hónapig össze is bútorozott valami helybéli nővel, és mindennap itt ebédelt egyedül. Igazán rendes fickó volt. Csendes, és soha nem kereste a bajt.

WEST McCRAY

Tudja esetleg annak a nőnek a nevét, akivel együtt élt?

RUBY LOCKWOOD

Marlee Singer.

WEST McCRAY

Kapcsolatban áll még Darrennel?

RUBY LOCKWOOD

Nem. Miután szétmentek Marleeval, el is költözött innen. Még néhanapján sem láttam utána errefelé. Régen volt egy számom hozzá, mert ugyan Ray akkor még életben volt, de már nagyon a végét járta, és Darren megkért, hogy értesítsem, ha meghalna. Gyönyörű virágcsokrot küldött, amikor Ray végül elment: fehér rózsa és fátyolvirág… Nagyon figyelmes dolog volt tőle szerintem. A szám viszont már nincs meg.

WEST McCRAY

Megkérhetném, hogy azért nézzen utána, és értesítsen, ha netán előkerül? Nagyon nagy segítség lenne, ha valahogy a nyomára tudnék bukkanni.

RUBY LOCKWOOD

Kétlem, hogy meglenne, és higgye el nekem, Darrennek nincsenek gyerekei.

WEST McCRAY

Olyan biztosan mondja ezt, pedig ha olyan rövid ideig élt csak itt, elég valószínűnek tűnik, hogy sok dolog lehetett, amit nem volt alkalma kideríteni róla.

RUBY LOCKWOOD

Biztosan tudom, mivel megkérdeztem. Ott ült, ahol most maga, ment nagyban a süketelés, én pedig rákérdeztem, hogy vannak-e gyerekei, és egyből rávágta, hogy nincsenek. Mit érdekelt engem, hogy van-e gyereke, vagy sem? Neki mi előnye származott volna abból, ha hazudik nekem? Semmi.

WEST McCRAY

És Sadie-nek vajon mi előnye származhatott volna abból, ha hazudik magának?

RUBY LOCKWOOD

[FELNEVET] Ugyan már! Maga szerint ő az első lány a világon, aki megpróbál sarokba szorítani egy férfit, akit apucinak hisz? És mondok még valamit: rendkívül undok volt az a lány.

WEST McCRAY

Hogy érti, hogy undok?

RUBY LOCKWOOD

Amikor azt mondtam, hogy soha nem láttam még Darrent, hazugnak nevezett.

A nyakamat teszem rá, hogy valami rosszban sántikált, és nagyon nem tetszett neki, hogy átláttam rajta.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBAN]

A Rubyval való beszélgetésem után, de még azelőtt, hogy online kezdenék kutakodni Darren után, felhívom Marleet, ám ő nem veszi fel a telefont. Ezután May Betht hívom fel. Amikor elmondom neki a fejleményeket, teljesen megdöbben.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem. Valami nincs rendben. Sadie ugyanis nem tudta, ki az apja. És mindig azt mondta nekem, hogy nem is nagyon érdekli.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Hát, ha erről a pasasról van is szó, neki bizony nem Hunter a vezetékneve.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Darren… Komolyan mondom, életemben nem hallottam még ezt a nevet. [ELHALLGAT] Bár mondjuk, ez még nem mérvadó. Claire rengeteg férfival szűrte össze a levet azelőtt és azután is, hogy Irene meghalt… Istenem… Tényleg az apja után kutatna? Ezt mondta?

WEST McCRAY [RUBYHOZ A BISZTRÓBAN]

Van arra bármilyen esély, hogy önön és Saulon kívül Sadie bárki mással is kapcsolatba került volna itt a bisztróban?

RUBY LOCKWOOD

Rajtam és Saulon kívül? Fogalmam sincs. Alig lehetett itt úgy… Még egy óra sem volt.

WEST McCRAY

Ha hagyok egy fotót Sadie-ről, ki tudná tenni és esetleg kérdezősködni néhány embertől?

RUBY LOCKWOOD

Semmi akadálya.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Egy nappal később egy Caddy Sinclair nevű férfi keres telefonon.

sadie

A HELYET LILI’S KÁVÉZÓNAK HÍVJÁK.

Behúzott nyakkal bemegyek, és kikerülöm a nevetségesen hosszú sort a kasszánál, s közben próbálom nem belélegezni az étel és a kávé illatát. Úgy érzem, hogy soha többé nem akarok enni. És azt is érzem, hogy ha nem eszem valamit nagyon hamar, nem sokáig bírom már. Egész testemben reszketek, remegek, és majdnem megfagyok, pedig meleg van, a fogaim mégis vacognak. Nem tudom, hogy parancsolhatnék megálljt a testemnek. De valahogy muszáj lesz. Besurranok a mosdóba, és a csapnál próbálok megmosakodni, többszöri idegtépő megállással, amikor a nők ki-be járkálnak a toalettről. Csak. Tiszta. Akarok. Lenni. Remegő kézzel vékonyan beszappanozom a karjaimat és a lábaimat az olcsó, virágillatú szappant és az érdes papírtörlőt használva. Lemosom magamról a ház piszkát, utána csak az apró vágások tömkelege marad a sípcsontomon, amit észre sem vettem, amikor a fűben gázoltam. Becsúsztatom a kezem a pólóm alá, és letisztogatom az izzadságot a mellem alól. A hajam talán még egy napot kibír, aztán mindenképp találnom kell valamilyen módot arra, hogy megmossam. Szoros kontyba kötöm. Ráhajlok a mosdókagylóra, és hagyom, hogy feltörjön belőlem egy zokogásfoszlány, miközben azt ismételgetem magamnak suttogva, hogy oké, oké, oké, amíg meg nem érzem a hideg porcelánt az ujjaim alatt.

A szárnyai alá vette Darrent, vagy valahogy így, és elkezdett feltűnően kedvesen viselkedni vele. Rohadj meg, Marlee! A szárnyai alá vette…

Rohadj meg, Marlee! Fogadok, hogy Silas megérezte, hogy ugyanaz a beteg lélek bujkál Keithben is. Valaki, akivel végre megoszthatja az igazi énjét. Csak ő ügyesebben tudta leplezni a dolgot, mint Keith. De Marleenak tudnia kellett! Biztos tudta! Nem beszélek a bátyámmal. Mégis mi másért adott volna fel egy olyan kapcsolatot az egyetlen emberrel, amelyik kihúzhatta volna a pénzügyi csődből? Ököllel verem a mosdókagylót, mert nincs itt más, amit üthetnék. Marlee. Tudta.

És most már én is tudom.

Végigsimítom a szám a kezemmel. A szemem tágra nyílt, a tekintetem vad, és már nem is emlékeztet saját magamra. Arra emlékeztet már csak, amit láttam.

Megöljem?

Megöljem Silas Bakert?

Aznap éjjel loptam el Keith rugós kését, amikor anya kidobta.

Az az éjszaka sok tekintetben nem úgy alakult, ahogy kellett volna, de már akkor – zöldfülű kis senkiként – is azt hittem, meg tudom ölni, amikor feleakkora sem voltam, mint most. Vagy talán nem is arra gondoltam, hogy megölöm – talán túl fiatal voltam ahhoz, hogy eszembe jusson bármi ennyire végletes, visszafordíthatatlan –, de annyi fájdalmat akartam okozni neki, hogy úgy féljen tőlem, ahogy én szerettem volna.

Mint ahogy most kellene félnie tőlem.

Keith a kést anya szobájában tartotta az éjjeliszekrényen, a Bibliája mellett. Egyszer, néhány héttel azután, hogy odaköltözött, behívott a szobába, az ölébe ültetett, és megmutatta. Sadie, ezt nézd meg! – mondta, én pedig csak néztem, ahogy a penge kicsusszan a nyélből, mielőtt rájöttem, hogy egy kést látok. Ez a hegyes vége, folytatta, és a kés hegyére mutatott. Soha nem akarom a kezedben látni, megértetted?

A kezem a zsebembe mélyesztem, és hagyom, hogy az ujjaim kitapogassák a kés kontúrjait. Emlékszem, hogy nézett ki a kezemben, amikor az ujjaim sokkal kisebbek voltak még. A látvány majdnem értelmezhetetlen volt. Meg is lepődtem, mennyire hozzám nőtt, amikor Caddy ellen fordítottam.

Nem hagyhatom magam mögött ezt a várost, mintha mi sem történt volna.

Erősen megnyomom a homlokom az ujjaimmal.

Véget kell ennek vetnem.

Na, de akkor Keithszel mi lesz?

Na, várjunk csak!

Egy nő lép be. Felé fordulok, az agyam még mindig lázasan pörög. Középkorú, sötétfekete bőrű nő. Nagyon kedvesen érdeklődik, hogy rendben vagyok-e. Megmondom neki, hogy minden rendben, és megkérdezem, hogy használhatnám-e a telefonját. A történtekkel járó stressz csak súlyosbítja a dadogásomat, így a kérés a szokásosnál darabosabban hangzik el a számból.

– Hát persze – válaszolja a nő a lehető leggyengédebb hangon, ami valahogy csak még jobban kiborít, bár nem tudom, a megkönnyebbülés miatt-e, hogy mégiscsak létezik kedvesség a világban, vagy azért, mert szinte lelkiismeret-furdalást ébreszt bennem, hogy egy olyan világban létezik kedvesség, ami meg sem érdemli.

Felhívom Javit. Harmadik csörgésre veszi fel, a hangja rekedtes az álmosságtól, én pedig megkérem, hogy találkozzunk itt, mire ő gyorsan és izgatottan feleli, hogy rendben, oké, ott leszek, ne menj sehova! A nő rám mosolyog, amikor visszaadom neki a telefont. Visszamegyek a mosdó elől a kávézóba, és a bejárati ajtó mellett várakozom, s közben addig-addig rágom az egyik körömágyamat, hogy végül vérezni kezd. Javi nyolc perccel később érkezik, és próbál nagyban úgy tenni, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, de én látom a még enyhén ziháló mellkasáról, hogy futva tette meg idáig az utat. A bőre egy leheletnyit sápadt, az izzadságába pedig enyhe alkoholszag keveredik. A múlt éjszaka maradványa.

Milyen messzinek érződik az a tegnapi éjszaka most!

– Helló! – köszön rám, én viszont képtelen vagyok viszonozni a mosolyát. De nem tűnik fel neki. Hátradől a sarkaira nehezedve, és úgy kémlel az eladópult felé, majd összecsapja a tenyerét. Kapkodva és idegesen ömlenek belőle a következő mondatok. – Kicsit még korán van ahhoz, hogy átmenjünk Noah-ékhoz. Adhatnánk nekik egy kis időt, hogy felkeljenek, mit gondolsz? Még nem is reggeliztem. Éhes vagy? Együnk valamit. Meghívlak! Mit ennél?

Nem akarok enni.

De muszáj ennem.

Azon töprengek, hogy ha ez egy teljesen hétköznapi szituáció lenne, vajon megpróbálnék-e finomkodni, eljátszanám-e a finnyáskodó csajszit, vagy ami még csábítóbb, a nem létező étvágyú csajszit?

Végül közlöm vele, hogy a fehérjetálat kérem, és a hely legkalóriadúsabb smoothie-ját a legnagyobb kivitelben. Képtelen elrejteni az arcára kiülő meglepetést, de gyorsan összeszedi magát, és leadja a rendelést. Egész hamar megkapjuk az ételt, és a kérésemre bepasszírozzuk magunkat egy asztalhoz a kávézó hátsó sarkában, legmesszebb a jövés-menéstől. Javi próbált lépést tartani az étvágyammal, amikor leadta a saját rendelését, de ahogy eszik, látszik, hogy nem volt annyira éhes. Most, hogy józan, még félénkebb és bizonytalanabb, mint volt.

Bámulok az előttem lévő ételre, és szinte felfordul a gyomrom, de akkor is muszáj lesz ennem.

Muszáj ennem, ha bármit is szeretnék csinálni ezek után.

Futólag lehunyom a szemem, majd a számba veszek egy szelet almát, és gondosan pürévé rágom, mire rájövök, hogy egyáltalán nem érzem az ízét. Mintha semmi sem lenne a számban. Figyelmen kívül hagyom az egyre növekvő pánikot a bensőmben, és újra beleharapok az almába, próbálom átküzdeni magam mindenen, ami rossz és helytelen, hogy végül elérjek a ropogós, édes és friss ízhez a számban.

Egy kínkeserves pillanattal később megérkezik az íz az ízlelőbimbóimhoz, majd gyorsan ki is derül, hogy túl édes.

Soha nem szerettem az almát.

May Beth úgy mesélte, hogy kiskoromban egyedüli gyerekként örökké éhes voltam, mindig éheztem, a kezemet mindig valami étel után kutatva nyújtogattam, és még így is válogatós voltam. Azt mondta, a testem soha nem értette a cukron és a zsíron kívüli ételeket, és ha megpróbált bármi olyat tenni elém, ami elég jó volt ahhoz, hogy megerősödjenek tőle a csontjaim, addig sírtam, amíg be nem dagadtak a szemeim, és nem láttam. Ilyenkor cselhez folyamodott: almadarabkákat tett a számba, és azt mondta, cukorka. Nem kellett hozzá sok idő, hogy rájöjjek a turpisságra, és olyan erősen haraptam a kezébe, hogy kiserkent a vére. De aztán jött Mattie, és May Beth közölte, hogy még nálam is válogatósabb lesz, ha nem járok elöl jobb példával, és ugye nem akarom étel után sóvárogni látni a kishúgomat.

Nem tudok elképzelni semmit, amit ennél kevésbé akartam volna.

– Kérdezhetek valamit?

A számba veszek egy darabka sajtot, és csak tartogatom a nyelvemen. Hatalmasat kortyolok a smoothie-ból, hogy valahogy leerőszakoljam.

– P-persze.

Javi előrehajol, a szeme az arcomat fürkészi.

– Mi a baj, Lera?

– H-hadd e-egyek előbb – kérem. – E-előbb h-hadd egyem m-meg ezt i-itt.

Feszengve, de türelmesen üli végig, amíg lassan leküzdöm a reggelit, amit vett nekem. Borzalmas és abszurd önfenntartó rítusnak érződik, ahogy egyre csak pakolom a számba az ételt, és tudatosan utasítom magam, hogy nyeljek, mert ha nem, akkor ott marad, ahol van. Mindez a hajcihő csupán azért, hogy elérjek a következő pillanatig. Javi apró mosolyt küld felém, és hallom a hangját, ahogy múlt éjjel a bárpult zsongása mellett azt mondja, hogy „Az apukájuk volt a T-ball edzőm”.

Néha rám tör a Mattie hiányából táplálkozó teljes üresség, amit egyetlenegy dolog tesz elviselhetővé és csillapítja kissé: az a tudat, hogy mozgásban vagyok, egyre távolodok a meggyilkolása helyszínétől, és egyre közeledek az ígéret felé, hogy kioltsam Keith életét. Viszont még mindig fáj. Folyamatosan fáj. Van, hogy csak a súlyát érzem. A teljes súlyát. Hogy akárhányszor születnék újra, akárhányszor dönthetnék újra, minden egyes lépés, amit elhibáztam, ide vezetne.

A mostba. Így. Egyedül.

A smoothie feléig jutok el, amikor a gyomrom azt mondja, hogy most volt elég, és az asztal lapjába kapaszkodva próbálom legyűrni a testem viszolygását minden normális és hétköznapi cselekedet ellen. Emlékszem, mikor éreztem magam így utoljára. Azután, hogy Mattie meghalt.

– Lera! – Javi átnyúl az asztal felett, és a kezét a karomra teszi. – Mi a baj?

LÁNYOK

1. ÉVAD – 3. RÉSZ

WEST McCRAY

Caddy Sinclair a harmincas évei közepén járó, magas, vékony fehér srác. Wagnerben él egy lakásban a bátyjával. Napjai legnagyobb részét a Whittler’s kamionos pihenőnél tölti, a környéken lézengve, vagy – ha épp megengedheti magának – a Ruby’s bisztró híres specialitását falatozva.

Helyi legenda, mindenki ismeri a nevét, és ez – ahogy megtudom tőle – egyben a legnagyobb problémája is.

CADDY SINCLAIR

Nem bánnám, ha kurvára békén hagynának már!

WEST McCRAY

Ebben az esetben nagyra értékelem, hogy mégis hajlandó beszélni velem.

CADDY SINCLAIR

Tök mindegy. Nem mintha túl nagy szívességet tennék vele. Ha megtalálja azt a csajt, tudni akarok róla.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBAN]

Caddy érdekes ellentmondás. Mielőtt azt szerette volna, ha békén hagynák, egy gyors Google-keresés alapján kiderül, tinikorában kétségbeesetten vágyott arra, hogy ő legyen a következő Eminem. Ha ellátogattok a musiccamp.com oldalára, és rákerestek a „Sick Caddy” nevű felhasználóra, meghallgathattok hat demófelvételt, amit egy barátja alagsorában vett fel. Ha a podcast hivatalos weblapjáról indítjátok a streamelést, találtok egy beágyazott lejátszót az epizód aloldalánál. Egy dolgot viszont tegyetek meg a kedvemért, mielőtt belehallgatnátok: olvassátok el a tartalomra vonatkozó felhívást.

CADDY SINCLAIR

Az egy nagyon más… rohadt béna időszak volt az életemben. Nincs több hozzáfűznivalóm. Egy ponton minden gyerek azt hiszi magáról, hogy benne van a szikra, holott szart sem ér közben. Aztán megtanulod, hogy amúgy is jobb senkinek maradni. [KÖHÖG] Szóval a csajról akar kérdezni, vagy mi? Eltűnt?

WEST McCRAY

Igen, nyoma veszett. Próbálok segíteni a családjának, hogy megtalálják.

CADDY SINCLAIR

Valszeg már halott.

WEST McCRAY

Tudna róla, ha ez valóban így lenne?

CADDY SINCLAIR

Nem. Gond, ha rágyújtok? [ELHALLGAT, ÖNGYÚJTÓ HANGJA] Amikor én utoljára láttam, még életben volt, de ha ugyanannyira zakkant, mint amikor én találkoztam vele, és a rossz embernek megy úgy neki, ahogy nekem, akkor… Hát, ennél kevesebbért is hagyták már ott a fogukat ebben a világban.

WEST McCRAY

Álljunk csak meg egy szóra! Amikor telefonon beszéltünk, azt mondta, hogy Sadie azért kereste meg, mert Darren után érdeklődött. Amennyire tudom, azelőtt soha nem járt még Wagnerben, akkor mégis honnan tudta, hogy magával kell beszélni?

CADDY SINCLAIR

Gondolom, valaki odabent mondta neki. Fingom sincs. Ez a rész viszont nem is annyira fontos, bárki mondhatta. Errefelé én vagyok a mindenes srác. Ha valakinek kell valami, mármint valami infó, akkor hozzám jönnek. Én mindig tudom, mi a helyzet, mert… Mert tudom, és kész.

WEST McCRAY

Ismerte Darrent?

CADDY SINCLAIR

Barátok ugyan nem voltunk, de ha látott errefelé, mindig beszéltünk. Ruby jobban ismerte. Nem tudtam, hogy van egy lánya.

WEST McCRAY

Tehát ezt mondta magáról Sadie, hogy ő… Darren lánya.

CADDY SINCLAIR

Ja, megmutatta a fényképet, és az valóban Darren volt.

WEST McCRAY

Van esetleg képe róla?

CADDY SINCLAIR

Nincs, de el tudom mondani, hogy néz ki: fehér, magas, széles vállú. A haja sötét. Átlagos csávó.

Semmi különös nem volt benne.

WEST McCRAY

Mondja el, mi történt aztán.

CADDY SINCLAIR

Kést rántott rám.

WEST McCRAY

Tényleg? Csak úgy a semmiből?

CADDY SINCLAIR

Ja. Azt mondta, meséljek el mindent, amit Darrenről tudok, vagy baj lesz.

WEST McCRAY

És így is tett?

CADDY SINCLAIR

Nem nézek ki elég élőnek?

WEST McCRAY

Mit mondott neki?

CADDY SINCLAIR

Az igazat. Elmondtam, hogy a legutóbbi hír, amit Darrenről tudok, már többéves, amikor még Marlee Singerrel volt, aki biztos többet tud róla, mint én. Azt is mondtam neki, hogy Marlee itt él Wagnerben. Erre a csaj már lépett is. Kicsit zakkant volt, ha engem kérdez. Ha megtalálja, mindenképp értesítsen! Azt akarom, hogy ennek nyoma legyen, mert be fogom perelni a kis ribancot testi sértésért. A rugós kés amúgy sem legális.

WEST McCRAY

Nagyon köszönöm, hogy szakított rám időt, Caddy.

WEST McCRAY [TELEFONON]

May Beth, ön szerint Sadie erőszakos természet volt?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem. Nem! Soha! Mármint… lehetett volna, de csak annyira, mint mindannyian. Ez nem vallott rá. Nem volt rá jellemző, ha erre volt kíváncsi.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Caddy azt mondta, volt nála egy rugós kés. És hogy azzal fenyegette. A személyes holmija között viszont nem találtunk rugós kést.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Akkor hazudik. Sadie nem volt… Ő nem csinálna… Ha nincs a holmija között, akkor hazudik az az ember.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Vagy még mindig nála van.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Akár nála van még, akár nem, az igazi kérdés inkább az, miért érezte szükségét, hogy legyen nála kés.

sadie

ÚJBÓL SILAS BAKER HÁZA ELŐTT ÁLLOK.

Hideg verejték ütközik ki a tarkómon, miközben leparkolok a Mercedese mögé. Ez azt jelenti, hogy itthon van. A Lili’s kávézóban magamba imádkozott étel kelletlen bukfencet vet a gyomromban. Kiszállok a kocsiból, zsebre vágom a kulcsot, és a bejárati ajtó felé veszem az irányt, amikor nevetés üti meg a fülemet – a hang alapján Noah és Kendall lehetnek azok –, ami a ház mögül szűrődik ki. Lassan az épület mögé kerülök, és ott is találom őket, a medence partján heverészve.

A Baker-rezidenciának ez az oldala nem kevésbé lenyűgöző, mint az utcafronti rész. A medence süllyesztett, hosszú, széles és mély, ugródeszkával felszerelve. Négy nyugágy áll mellette, kettő-kettő mindkét oldalon, köztük fémasztalka.

A hátsó kert buján pompázik: a fű smaragdzöld, egyik szélén veteményes, szemben vele virágágyások. Fenyőburkolatú terasz vezet a teraszajtóhoz, amely a ház belsejébe nyílik. Noah a medence vizén ringatózik egy matracon. Kendall – a maga vibráló érzékiségével – apró, piros bikiniben napozik egy puha, monogramos törülközőn. Mintha körülöttünk minden áldaná a pillanatot, amikor idekerült, én pedig próbálom feldolgozni a körülöttem levő luxust: minden, amit most látok, kontrasztban áll azzal, amit ezen a napon korábban láttam. Az egyetlen dolog, ami eszembe jut, az, hogy ez nem lehet igaz…

– Javi meg merre jár? – kérdezi Noah, felém billentve a fejét.

– F-fogalmam s-sincs. – Megvonom a vállam. – A-azt mo-mondta, hogy itt ta-találkozunk.

– Hát jó… – Noah a telefonja után nyúl, ami ott fekszik a hasán, és gyorsan pötyögni kezd egy üzenetet. Egy percig vár, majd közli: – Nem válaszol. Lehet, hogy már úton van idefelé.

– Nem ez volt rajtad tegnap is? – kérdezi Kendall.

Noah felröhög.

– N-nem me-mentem haza te-tegnap éjjel.

Kendall felkönyököl, amitől még előnyösebben előredomborodik a lenyűgöző dekoltázsa, és van egy olyan érzésem, hogy a mozdulat mintha szándékosan nekem szólna, hogy megfélemlítsen.

– Hogyhogy? – kérdezi.

– T-túl ne-nehéz o-otthon le-lennem.

– Remélem, nem bánod, ha ez lesz az egész délelőtti program – mondja Noah. – Szobafogságot kaptunk, mert amikor hazaértünk tegnap éjjel, valaki – és vádlón a húgára mutat – nem vette a fáradságot, hogy eljátssza a józan kislányt. Egy teljes rohadt hónapra szobafogságot kaptunk!

Körbepillantok.

– Me-mekkora sz-szívás az i-ilyen büntetés!

Noah elvigyorodik.

– Nem ismerlek túl jól, Lera, de mintha egy kis szarkazmust éreznék a hangodban.

– Cs-csak egy ki-kicsit – válaszolok gyorsan. – Ho-hol vannak a sz-szüleitek?

Felnézek a házra, és félig arra számítok, hogy Silas Baker arca néz majd vissza rám az egyik ablakból, ahogy a medence partján játszódó jelenetet vizslatja. Merre vagy, Silas…

– Apa elment a virágoshoz – tudatja velünk Kendall.

– Micsoda? – kérdi Noah felhúzott szemöldökkel. – Már megint elcseszett valamit?

Kendall bágyadtan nyújtózkodik, a karja a feje fölött, a lábujjai a semmibe feszülnek.

– Anya hallotta, hogy ma hajnalok rohadt hajnalán kelt, hogy bemenjen az irodába. És azt is mondta, hogy tegnap kurva későn ért haza a T-ball edzéséről. Azt ígérte, hogy a hétvégén itthon lesz, nulla meló, és kiderült, hogy hazudik. Úgyhogy anya most állati pipa, elhúzott Jane-nel, hogy beüljenek valahová, és nem veszi fel a telefont. Annyira jó lesz így a vasárnapi családi ebéd!

– K-Kendall – szólok közbe váratlanul –, kö-kölcsönkérhetnék e-egy f-fürdőruhát?

– Nem lesz jó rád egy sem – válaszolja, és a melle felé bólint.

– Jesszusom… – vág közbe Noah, mert úgy látszik, ő azért tudja, hol a határ. – Akkor adj neki kölcsön egy topot vagy egy sortot, vagy tudom is én. – Kalimpál párat a lábával, és a medence széle felé manőverezi a matracot, hogy kiszálljon. – Rápróbálok még egyszer Javinál. Nem vall rá, hogy nem válaszol.

– Nem mindegy? – teszi hozzá Kendall.

Morogva feláll, mintha ez lenne a legutolsó dolog a világon, amihez most kedve lenne, ami nálam szinte azonnal kivágja a biztosítékot, de a fellobbanó dühöt rögtön felül is írja valami, ami még ennél is sokkal rosszabb.

Fogalma sincs róla, hogy az apja egy szörnyeteg.

– Gyere! – morogja felém, én pedig követem a házba. – Kölcsönveheted Noah valamelyik bokszeralsóját meg az egyik régi pólóját…

– N-nem vagy va-valami nagy r-rajongója az o-osztozkodásnak, mi?

– Már ne is haragudj, de úgy nézel ki, mint akire ráférne egy zuhany.

– M-már ne is ha-haragudj, de úgy n-nézel ki, m-mint egy igazi ribanc.

Megtorpan, felém fordul, és bájosan mosolyog.

– Bármikor el lehet innen húzni – közli.

Egy szót sem szólok. Megrázza a fejét, mintha ennyivel el lehetne intézni a dolgot, majd belépünk a hátsó ajtón. Elképzelem, milyen lehet minden egyes nap átlépni ezt a küszöböt kizárólag azért, mert ez az otthon, és itt élsz. Ugyanaz az érzés fog el, mint amikor először láttam Montgomeryt: ha nem lehet az enyém, akkor inkább lássam romokban.

Odabent minden szigorú és egyszínű. Minden egyes családi fotó profi munka, fekete-fehér, és mind odakint készült a virágágyások mellett. Jól megnézem magamnak az összeset, ahogy elhaladok mellettük, és végigkövetem Noah és Kendall fejlődését, ahogy csecsemőből gyerekké, majd béna kis tinikből a mostani önmagukká váltak. Az édesanyjuk egy karcsú, szőke nő, akinek képről képre rövidülni látszik a haja. Silas viszont egyáltalán nem változott az évek során. A legtolakodóbb a megjelenésében éppen az, mennyire nem tűnik tolakodónak. Bárki, aki ránéz, azt hiheti, nincs félnivalója.

A családi fotók egyszerre csak témát váltanak, és Silas következik a T-ball csapataival.

– Az ott Javi – jegyzi meg Kendall, amivel a szívbajt hozza rám.

Rámutat az egyik képen, én viszont képtelen vagyok odanézni.

– Neked meg mégis mi bajod? – kérdezi.

– Cs-csak egy k-kis má-másnaposság.

– Én nem vagyok másnapos – teszi hozzá büszkén.

Követem át a nappalin, ahol fehér kanapé áll, engem pedig már a gondolatától is elkap az ideg. Amikor kilencéves volt, Mattie épp az ügyetlenkedés virágkorát élte. Az igazat megvallva nem tudom, hogy valaha kinőtte-e teljesen, de az biztos, hogy akkoriban volt a legrosszabb. Nincs egyetlen négyzetcentimétere a lakókocsinak, ahová ne borított volna ki valamit.

Kendall bevezet a konyhába. A pult mindenhol szürke és fehér márványból van, a gépek rozsdamentes acélból. Az ebédlőasztal egy ablak előtt kapott helyet, ahonnan belátni a ház kert felőli részét, a terasz csücske épphogy belóg a képbe. A szoba további része hosszan elnyúlva terül el egészen a bejárati ajtóig.

– Várj egy kicsit! – állít meg, és kinyitja a hűtőajtót. – Rohadt éhes vagyok.

Kinyílik a bejárati ajtó.

– Kendall, kinek a kocsija az odakint?

A testem jéggé dermed.

Silasnek csak a hátát látom, ahogy becsukja az ajtót. Fehér rózsából és fátyolvirágból kötött csokrot tart az egyik kezében. A másikkal beletúr a rövid, szőke hajába, aztán felénk fordul, és egyből rajtam állapodik meg a tekintete.

– Ez meg ki? – kérdezi.

– Apa, ő itt Lera Holden – válaszolja Kendall. – Új még a városban. Nem meséltem róla tegnap este? Nem is emlékszem.

– Azt elhiszem, hogy nem emlékszel… – jegyzi meg a férfi szárazon. Hátraveti a fejét, és úgy tanulmányoz. Megremegnek az ujjaim. – Holdenék… Ti költöztetek be nem is olyan régen a Cornell-házba, igaz? – Mindössze egy bólintásra futja tőlem. – Hallottam, hogy van egy lányuk. A te kocsid az odakint?

Mosolyogva teszi fel a kérdést. Széles, fehéren villanó a mosolya.

Kendall felé nézek, aki épp félig már be is mászott a hűtőbe.

– H-használhatnám a m-mosdót?

Silas arcán apró, majdnem észrevehetetlen grimasz fut át a dadogásom hallatán.

– Hát persze – mondja. – Az emeleten találod. Jobbra a harmadik ajtó.

Köszönet nélkül kikerülöm, és befordulok a folyosóra, ami a lépcsőhöz vezet. A testem szinte elgyengül a megkönnyebbüléstől, amikor végre kikerülök a látómezejéből. Komoly erőfeszítésbe telik, hogy egyik lábam a másik után tegyem, és felkapaszkodjak a lépcsőn az emeletre. Ott aztán fülelni kezdek.

Mély hangú suttogás. Az ő hangja. Majd Kendall érdes hangú válasza. Végiglopakodom a folyosón, és rátalálok a fürdőre. Belököm az ajtót, majd egy lépést hátratántorodom.

– M-menj i-innen! – kiabálja egy lány. – A-azt a-akarom, h-hogy m-menj ki i-innen!

Tizenegy éves. Meztelenül ül a kádban. A lába szorosan felhúzva a mellkasához, a karja a térdét öleli. Minden erejével azon van, hogy eltakarja a rózsabimbónyi kis melleit. Ahogy előrehajol, szabadon hagyja a hátát, melyen fájdalmasan látható minden egyes csigolya dudora. A fejét a térdének szorítja, és gyűlöletteli pillantást vet a balján álló férfi felé, aki a mosdókagylónak támaszkodva szinte az egész fürdőszobát uralja a jelenlétével. Karba tett kézzel áll, és nem mozdul. A lány kétségbeesetten szeretné, ha eltűnne – hangosan szóvá is tette –, de a férfi csak nem mozdul.

– Semmi szükség rá, hogy így viselkedj! – mondja lassan tagolva a szavakat a férfi.

– M-menj i-innen! H-hol van a-anya? Anya!

– Mégis mit gondolsz, mit csinál majd?

A lány szóra nyitja a száját, de azonnal be is csukja, mire apró, szinte szomorú mosoly villan a férfi arcán. Mintha épp most ismert volna be valamit előtte, aminek egyikük sem örül kifejezetten. A lány elfordítja felőle az arcát, én pedig nézem a válla parányi emelkedését és süllyedését, ahogy szaporán ki-be lélegzik, elárulva, milyen mérges is valójában. A víz kezd kihűlni. A lány viszont nem fog kiszállni a kádból, amíg a férfi ki nem megy.

Annak viszont esze ágában sincs kimenni.

– Sadie – szólal meg végül –, már egy család vagyunk.

Lentről nevetés foszlánya szűrődik fel. A hang irányába fordulok, majd vissza az üres fürdőszoba felé, a szívem csak úgy kalapál. Folyton ez van, amióta Mattie meghalt. Egyre előbukkannak ezek az ocsmány emlékek, és arra kényszerítenek, hogy tanúja legyek újra a történteknek, mintha nem lett volna épp elég, hogy átéltem őket. Amikor még Mattie élt, el tudtam fojtani magamban az érzéseket, mert mindig volt mit tenni, muszáj volt gondját viselnem a húgomnak.

És most…

Még mindig van mit tennem.

A szememre szorítom a kezem, majd leengedem, és újra körbenézek. Ez a helyiség sem marad el a ház többi része mögött, ha látványosságról van szó. Sokkal nagyobb, mint amire bármilyen egyéb olyan szoba jogot tarthatna, amibe klotyót raktak. Külön zuhanyzó és kád is helyet kapott. A törülközőtartón sorakozó törülközők puhábbnak néznek ki, mint bármi más, amivel eddig valaha is kezet töröltem. Az egymás mellé elhelyezett mosdókagylók felett végigfutó tükröt végig apró lámpákkal rakták körbe.

Hangosan becsukom az ajtót, ha netán lentről hallgatóznának, majd továbbhaladok a folyosón, míg rá nem találok egy szobára, ami minden kétséget kizáróan Silasé és a feleségéé. Középen hatalmas franciaágy, tiszta, fehér pléddel leterítve. A gardróbba vezető ajtó félig nyitva. A szoba egyik sarkában fésülködőasztal, a másikban pedig mahagónifából készült íróasztal, a tetején laptop. Lábujjhegyen odaosonok, és megmozgatom a kurzort. Felvillan a képernyő, és jelszót kér a továbblépéshez. A francba… Színes fotó áll az asztalon róla és a gyerekekről. Felemelem, és megfordítom, de semmi sincs a hátulján. A laptopot is felemelem. Semmi.

Kinyitok minden egyes fiókot, és átpörgetem a bennük lévő papírokat és lomokat, hátha találok bármit, ami egy kis könyvre vagy jegyzetfüzetre hajaz egy rohadt jelszólistával – végül is még simán vannak olyan hülyék az emberek, hogy ilyet csináljanak, nem? –, de nem találok semmit. Nagy nehezen leküzdöm magamban a késztetést, hogy hangosan bevágjam az utolsó fiókot, és idegesen kisimítom az arcomból a hajamat. Túl régóta vagyok már itt fent.

Muszáj visszamennem.

Kisurranok a szobából, be a fürdőbe, és lehúzom a vécét, aztán lefelé veszem az irányt a lépcsőn.

Silas még mindig a konyhában van, és a pultnak dőlve pörgeti a telefonját.

A telefon.

Kendall már kiment. Az ablak felé kapom a fejemet, amin keresztül beszűrődik, ahogy Noah és a testvére beszélgetnek.

– Adhatok valamit inni, Lera?

Bólintok anélkül, hogy ránéznék, mire Silas leteszi a telefonját, és a hűtőhöz lép.

Gyorsan hozzányúlok a képernyőhöz, hogy ne zárjon le, arra viszont nincs időm, hogy zsebre is vágjam.

Silas meg sem kérdezi, mit innék, csak letesz egy üveg vizet közénk. Magának is hoz egyet, én pedig végignézem, ahogy lecsavarja az üveg tetejét. Nagyok a kezei. A kézfeje eres, az ujjai vastagok.

Úgy néz ki, hogy… hogy erősek.

– Üdv, a környéken! – bólint a víz felé, mire én is kinyitom az üveget. – Ha jól tudom, a feleségem még ajándékkosarat is állított össze anyukádnak és apukádnak. Úgy terveztük, hogy a hétvégén át is visszük, de így akár te is hazaviheted. Hogy tetszik eddig Montgomery?

Megvonom a vállam, és belekortyolok a vízbe. A jéghideg folyadék megváltás a kiszáradt torkomnak. A szemem visszatéved a telefonja még mindig aktív képernyőjére. Nem tudom, mennyi idő múlva fogja automatikusan lezárni magát. Pár perc, öt vagy talán tíz, ha nagyon nagy szerencsém van…

– A Cornell-ház csoda szép.

– I-igen.

Mert néha azért válaszolnom is kell, nem?

– Mit szeretsz benne a legjobban?

– V-van n-négy fala és t-t-teteje.

– Igazi áldás ez Montgomerynek, hogy a szüleidhez hasonló embereket üdvözölhetünk a sorainkban. Tudom, hogy nem a legjobb móka pont a végzős éved előtt felrúgni az eddigi életedet és új helyre költözni, de édesapád kutatása… – Elhallgat, és összeráncolja a szemöldökét. – Mi is a kutatási területe?

– V-valami f-fontos. – Kurva életbe!

Lágyan felnevet; a szeme körüli ráncok finoman összehúzódnak.

– Na, jó. – És már nyoma sincs a nevetésnek. Egyszerűen megszűnik. Iszonyú, amikor valaki képes csak úgy ki-be kapcsolni az ilyet rövidebb idő alatt, mint ahogy más egyet pislog. – Az autód. Mintha korábban láttam volna már valahol.

Leteszem a vizet.

– H-hol?

Súlyos csend nehezedik közénk, nekem pedig máson sem jár az eszem, mint hogy minél előbb szabadulni akarok a közeléből. Csak el a közeléből.

Egy pillanatra megtorpan.

– Mindegy is.

Kinyílik a hátsó ajtó, és Noah hajol be a teraszról, végigcsöpögtetve vízzel a parkettát.

– Apa! Tudnál dobni nekem valami piát meg a tegnapi marhahúsos szenyót a hűtőből? Lera, nem jössz ki?

– Persze – válaszolja Silas.

– Noah!

Noah visszafordul Kendall hangjára. Silas hátat fordít nekem, miközben kinyitja a hűtőt. Megragadom a telefonját, zsebre teszem, majd…

Nem emlékszem a sietős lépteimre a bejárati folyosón. Nem emlékszem, hogy kinyitottam vagy becsuktam volna az ajtót. Kint vagyok, és zihálva veszem a levegőt, mintha legalábbis valami maratoni futottam volna le, és kapkodva nyitom a kocsiajtót, hogy aztán félig beüljek. Izzadó kézzel pörgetem végig Silas kontaktlistáját. Nincs köztük Keith. Nincs köztük Darren. De van egy Jack. Jack H. Langford. Egy Langford nevű hely. Twining Street 451, Langford… 451…

– Most pedig szeretném visszakapni a telefonom.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 3. RÉSZ

WEST McCRAY

Bizonyos tekintetben Wagner nagyon is hasonlít Cold Creekhez.

A főutcán a kelleténél kevesebb üzlet van, a házak pedig mintha… legyőzöttek lennének. Egyvalamiben viszont különbözik Cold Creektől: itt érződik a városban valami jobbnak az ígérete.

Kezd meghonosodni a külvárosi lét. Az új beruházás remélhetőleg meghozza a várt gazdasági fellendülést, de az is lehet, hogy eközben a környék túl drágává válik majd néhány őshonos lakó számára. Marlee Singer egyike az ilyen lakóknak. A harmincas évei vége felé járó, fehérszőke hajú nő. Egy másfél éves kisfiú anyukája. Egy iskolai játszótérrel szemben lakik, ami iskolaidőben délutánonként telis-tele van gyerekekkel, akik vagy csúszdáznak, vagy azon vitáznak, ki ül fel következőnek a hintára.

Végre-valahára felveszi a telefont a sokadik hívásomnál, épp aznap, amikor készülnék vissza repülővel New Yorkba. Amikor elmondom neki, hogy Sadie-ről és Darrenről szeretnék vele beszélni, mindössze abba egyezik bele, hogy hajlandó találkozni, de csak annyira, hogy elmondja, az égvilágon semmit sem tud az ügyről. Ő és Darren csak rövid ideig voltak együtt, a kapcsolat nem működött, és nem, nincs meg a jelenlegi elérhetősége. Nincs meg a száma, és fényképe sincs róla. Nem szívesen emlékszik vissza arra az időre, ami már önmagában több kérdést vet fel, mint amennyire alapból is hajlandó lett volna válaszolni.

MARLEE SINGER [TELEFONON]

Három hónapig jártunk. Soha nem beszélt arról, hogy lenne egy lánya. Már nem tartjuk a kapcsolatot. Nem áll módomban kapcsolatba lépni vele. És örülök is, hogy így van. Még csak nem is gondolok rá, hacsak valaki elő nem hozza a témát. Szóval ezúton is kösz!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Caddy Sinclair mondta, hogy ő irányította önhöz Sadie Huntert, hogy Darren után érdeklődjön. Egyértelműnek tűnt, hogy errefelé vezetett a következő lépése. Csak szeretnék rájönni, hogy mi történhetett.

MARLEE SINGER [TELEFONON]

Mondtam már magának, hogy soha nem találkoztam vele, és még ha járt is itt, és keresett engem, rohadtul fogalmam sincs az egészről.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Muszáj hinnem Marlee Singernek, pedig nem vagyok meggyőződve, hogy helyesen teszem-e. Miatta viszont áttettem a járatomat egy későbbi időpontra, így most itt ülök a motelban, és sorra veszem, amit eddig tudok Sadie eltűnésével kapcsolatban. Semmi sem bizonyul meggyőző nyomnak; semmi, amit félreértelmeztem volna. Az a legzavaróbb az egész dologban, hogy – azt leszámítva, hogy szőkére festette a haját, és mindenkinek a második nevén mutatkozott be – nem igazán erőltette meg magát, hogy eltüntesse a nyomait. Nem szabadna ilyen nehéznek lennie, hogy a nyomára bukkanjunk. May Bethszel is megosztom a csüggedtségemet.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Gondolkodtam… Sok férfi megfordult Claire életében, de csak egypáran maradtak tovább a szokásosnál. Lehet, hogy ők tudhatnak valamit. Ott volt ugye Keith, ő volt velük, amikor a lányok még kicsik voltak. Aztán jött Arthur McQuarry, de ő már nem él. És Paul. Paul volt az utolsó hosszabb kapcsolata, mielőtt végleg lelépett. Ha bármelyiküknek is sikerült egy kicsivel közelebb férkőznie Claire-hez, van rá esély, hogy elejtett neki valami kósza dolgot erről a Darren nevű fickóról.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Megnézem, hogy a még életben lévő kettő közül hajlandó-e bármelyik is beszélni velem.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

De hogy az apját keresné… Egyszerűen nem fér a fejembe. Nem is értem, mit akarhatna attól az embertől Sadie. Segítséget? Pénzt? Én bármit megadtam volna neki, amire csak szüksége van, hát nem volt ezzel tisztában? Az egész életem akörül forgott, hogy mindig segítsek ezeknek a lányoknak. Nem hagytam volna fel ezzel csak úgy!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Tudom, May Beth, tudom.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Csak nézzen utána ezeknek a férfiaknak, akiket említettem!

sadie

ÉN MEG MÉG AZT HITTEM, Keithnél rosszabb rémálom nem jöhet.

Arra nem számítottam, hogy a belőle fakadó erőszak inda módjára burjánzik tovább, és csak új rémálmok felé sodor. Silas Baker nagyon dühös. Úgy mérges, mint aki próbál úgy tenni, mintha nem lenne az, engem viszont nem ver át. Én vagyok az egyetlen ebben a városban, akit nem tud átverni. A keze felém nyújtva, az én kezemben pedig az ő telefonja. Langford, Twining Street 451, Twining Street 451 – kitépi a kezemből a telefont, nekem viszont a szemem sem rebben. Langford, Twining Street 451.

– Ki vagy te? – A hangja mély, és veszély árad belőle.

– Ki vagy te?

– L-lera H…

– Nem-nem. – Kikémlel az üres utcára. – Onnan tudom, hogy ma reggel találkoztam a Holden családdal, akiknek valóban van egy lányuk, de az nem te vagy. – Visszafordul felém. Az egyik keze az autóm tetejét, a másik a nyitott ajtót markolja. – Követtél.

Megrázom a fejem.

– Követtél ma reggel. Láttam az autódat.

– F-fogalmam s-sincs, mi-miről b-beszél.

Egyre erősebben markolja az ajtót. Látom, ahogy elfehérednek a bütykök a kezén. A tekintete végigsiklik rajtam, a szememen, próbál megfejteni. Vajon ismer-e, ismert-e valaha, vagy kell-e ismernie? A figyelme elvándorol rólam a kocsi belseje felé. A hátsó ülésen szétszóródott piszkos ruhákra és az összegyűrt kajászacskókra. Az anyósülésen heverő zöld hátizsákomra. Átnyúl előttem, hogy elérje, én viszont olyan erősen visszalököm, hogy hátratántorodik. Kapkodva az ajtó után nyúlok, hogy becsukjam, de Silas túl gyorsan magához tér, és olyan erővel tépi fel újra a kocsiajtót, hogy az belenyikordul.

– Elvitted a telefonomat. Még mit emeltél el?

– T-tűnjön i-innen! T-tűnjön innen a picsába!

Belenyom az ülésbe, a karja a torkom előtt, hogy egy helyben tudjon tartani. Beljebb hajolva ismét megpróbál a hátizsákom után kapni, miközben én fulladozom a szorítása alatt. Az ujjaim sietve kutatnak a zsebemben a rugós kés után. Előhúzom, megnyomom a kioldót, és a penge éles hegye a hasának nyomódik. Elképedve lenéz a késre, majd lassan rám emeli a tekintetét, nekem pedig csak az jár a fejemben, hogy igen.

Most meg fogom ölni Silas Bakert.

Ugyanabban a pillanatban döföm belé a kést, amikor a keze a tarkómra ér. Nekivágja az arcom a kormánykeréknek. A sokk és a fájdalom felülírja az érzékszerveim normál működését, és a testem azon nyomban bénultan összecsuklik. A rugós kés kicsúszik az ujjaim közül, és leesik a lábtérbe. Kirángat a kocsiból, én pedig eltompultan megállapítom, hogy tiszta vér vagyok, de nem az övétől.

Pedig ennek az övének kellene lennie.

Ó, és már ott is van a sérülés megkésett, szédítő fájdalma. Ez a barom eltörte az orromat? Olyan erős a szorítása, hogy biztosan zúzódás marad utána. Ömlik a vér az orromból, ami mostanra már őt is eláztatta.

– Ki vagy te?

A szemem jobbra-balra jár abban a reményben, hogy hátha megpillantok valakit a környező házak ablakában, aki épp arra készül, hogy hívja a rendőrséget, de senkit sem látok. Az egyetlen hang Silas fújtató lélegzete. A mellkasa zihál. Megnyalom a szám. Rézíze van.

– Tudod te, mekkora bajban vagy? Hívom a rendőrséget!

– Nem h-hívja – felelem elfúló hangon. – Nem t-teheti.

A tettetés utolsó máza is lehullik rólunk.

– Mégis mit képzelsz, mit tudsz te rólam? – sziszegi felém. A lélegzete elviselhetetlenül közelről, melegen csapja meg az arcomat. Amikor nem válaszolok, elkapja az arcom, és ugyanúgy összeszorítja, mint Keith. – Mégis mit képzelsz, mit tudsz te rólam, hmm? Pénz kell, mi? Mit gondolsz…

Mindkét kezemre szükségem van, hogy lefejtsem magamról. Lenyom a földre, az állam ér le előbb az aszfaltra, aztán a testem többi része, és végighorzsolom a bőröm a talajon. Köpök egyet, a hátamra gördülök, felbámulok rá, majd sikítani kezdek. Azonnal felém mozdul, mire fektemben megpróbálok hátramenekülni előle, miközben kosz és kavicsok mélyednek a könyökömbe. Még hangosabban sikítok, és hagyom, hogy a hangom félreérthetetlenül és csúnyán belerondítson a tökéletes életébe.

– Apa, mi a franc…?

Silas pár lépést hátrál a fia hangjának hallatán.

– Uramisten, apu!

Kendall.

Noah és Kendall bárgyún merednek az előttük játszódó jelenetre, és képtelenek kihámozni a lényeget. Vért látnak, engem a földön, az apjukat, ahogy fölém magasodik, és ettől földbe gyökeredzik a lábuk. Egyikük sem indul felém, hogy segítsen.

– Ez a lány nem az, akinek mondja magát! – Silas rám mutat, mire én lassan felkászálódok és talpra állok, közben figyelem, ahogy a vérem pöttyöket hagy a betonon. – Találkoztam a Holden családdal, ma reggel találkoztam velük, és ez itt nem az ő lányuk! Ez valami kósza hajléktalan… Valami tolvaj! Megpróbálta ellopni a telefonomat, aztán meg kést rántott rám.

– Úristen… – Kendall megindul vissza a ház felé. – Hívom a rendőrséget!

– Nem! – üvölti el magát Silas, mire Kendall mozdulatlanná dermed. Silas rám mutat. – Te, takarodj el a házamból… tűnj el innen!

Botladozó, kábult lépéseket teszek a kocsi felé. Silas elhúzódik előlem, mire Kendall odarohan, és a karjánál fogva magához húzza. Szipogni próbálok, de azonnal megbánom, mert megérzem a vér fémes és átható ízét a torkomban. Lassan bemászom a kocsiba, és kiállok a bejáróról. Mire az utca végére érek, annyira elfog a remegés, hogy nem is tudom, hogyan vagyok képes még vezetni, és a fejemben egyre csak három… nem is… négy szó kavarog: Twining Street 451., Langford… Twining Street 451. … Langford.

Amikor Silas Baker házát már elég messzinek gondolom, lehúzódom az útról.

Réges-régen, pont, miután anya otthagyott minket, negyvenfokos lázam lett. May Beth túl messze volt családlátogatóban, én pedig olyan beteg voltam, hogy a saját nevemet sem tudtam, hiába szólongatott annyit Mattie.

Sadie, szerintem beteg vagy…

Sadie, mondd el, mit kell tennem!

Sadie, szerintem haldokolsz.

A végén felhívta a főnökömet, Martyt, aki felnyalábolt, és a teherautóján elvitt az egyórányira lévő kórházba, ahol infúziót döftek a karomba, és megvárták, amíg a lázmérőn szépen lejjebb kúsznak a számok. May Beth megszakította a családlátogatást, hogy visszajöjjön ápolni, én pedig olyan dühös voltam mindannyiukra, hogy egy hétig hozzájuk sem szóltam.

Túl sokba került már ez nekünk a végén.

Végignézek magamon. A pólómat átitatta a saját vérem, az orrom pedig még mindig vérzik. Örülök, amiért Mattie-nek nem kellett ezt megélnie, mert el tudom képzelni, hogy repdesett volna körülöttem tehetetlenül a keze, mert sosem tudta, mi a teendő, amikor nekem volt szükségem valamire, amikor nekem volt szükségem segítségre. Soha. De nem lehet hibáztatni érte. Még csak gyerek volt.

És a gyerekeknek nem kellene ilyen dolgok miatt aggódniuk.

Sehogy sincs ez így jól.

LÁNYOK

4. RÉSZ

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Arthur, Keith és Paul.

Ezeket a neveket tudtam meg May Bethtől. Olyan férfiak, akik elég időt voltak Claire-rel ahhoz, hogy esetleg tudhassanak valamit Darren M-ről, akit Sadie az apjaként keres.

Arthur halott, ahogy azt May Beth említette is. Hat hónapig élt Claire-rel és a lányokkal, amikor Sadie tizenhárom, Mattie pedig hétéves volt. Két évvel később halt meg túladagolásban. May Beth nem nagyon pazarolt rá több szót. Díler volt. Keithnek sehogy sem akadunk a nyomára, pedig egy csapatnyi embert állítottam rá a keresésére. May Beth információi alapján Keith élt velük a legtovább. Akkor Lépett be a lányok életébe, amikor Mattie öt-, Sadie pedig tizenegy éves volt.

MAY BETH FOSTER

Ő volt az, aki igazán igyekezett. Legjobb tudása szerint viselte gondját a lányoknak, már amennyire Claire hagyta. Keith volt a kedvencem.

WEST McCRAY

Megkérdezhetem, hogy miért?

MAY BETH FOSTER

Minden egyes alkalommal, amikor Claire hazahozott egy újabb férfit, olyan volt, mintha… Elszorult a szívem, mert tudtam, hogy mindig rosszabb lesz a vége, mint ahogy indult. Pedig mindig rosszul indult. Keithnél viszont nem ez volt a helyzet. Egy bárban jöttek össze Claire-rel – a Joel’sben, ahol gyakran megfordult –, és hazahozta… Ráadásul színjózan volt. Na, erre már felkaptam a fejemet. Nem a rossz értelemben mondom, csak Claire általában olyan pasikat szedett fel, akik hasonlóan elveszettek voltak, mint ő maga. Keith akkor éjjel ágyba dugta Claire-t, majd átjött, és bemutatkozott nekem.

Azon nyomban megkedveltem. Nagy… Nagy tisztelettel bánt velem. Úgy kezelt, mint a lányok valódi nagyanyját. Sokat jelentett ez nekem. Aztán megtudtam, hogy istenfélő ember. Én magam is hiszek az ima erejében. Vitt egy kis vallásosságot a lányok életébe. Szóval így volt. Nagyon kedveltem Keitht. Először úgy volt, hogy csak egy hétvégére marad. Egy év lett belőle, de ha rajtam múlt volna, örökre marad.

WEST McCRAY

Meséljen a férfinak a lányokkal való viszonyáról!

MAY BETH FOSTER

Azt mondta, mindig is szeretett volna gyerekeket, és hogy valószínűleg ez volt és ez is lesz a legközelebbi élménye az apasággal. Mattie szerint nagyszerű volt… Volt valami gyermeteg a humorában, Mattie pedig még elég fiatal volt ahhoz, hogy élvezni tudja. Ami Sadie-t illeti… Hát, ő soha nem szerette Keitht.

WEST McCRAY

Miért érezhetett így?

MAY BETH FOSTER

Ahogy említettem is, Keith tiszta volt. Tudom, ez hogyan hangzik, de a lényeg, hogy nem használt semmilyen szert. Claire-t nem akadályozta meg abban, hogy használjon, de ő maga mindig tiszta volt. Úgy fogadta el Claire-t, ahogy volt, és csak szeretett volna az életük része maradni.

Lehet, hogy ez is egyfajta betegség… Mármint az, hogy elnézte neki. Viszont próbált valami rendszert vinni a lányok életébe, ami addig a pontig, a kislány elképzelése szerint, Sadie dolga volt. Nem csoda, hogy betolakodóként tekintett rá.

WEST McCRAY

Az ember azt gondolná, hogy Sadie-nek is jól jött volna egy kis stabilitás. Hogy egy igazi felnőttel az életében végre újra gyerek lehetett volna.

MAY BETH FOSTER

Nem tudta, hogy kell gyereknek lenni. Mattie annyira része volt a terveinek, hogy megrémült, amiért elveszítheti.

WEST McCRAY

Hogy ért véget végül Keith és Claire kapcsolata?

MAY BETH FOSTER

Rettenetesen. Ennyiben azért követte a szokásos mintát. Claire az éjszaka közepén adta ki az útját. A park másik végéből is lehetett hallani, ahogy üvöltözik vele. Csodával határos módon senki nem hívta rájuk a rendőrséget. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy Claire addigra már Keith minden holmiját kihajigálta a fűbe, aki onnan üvöltözött vissza neki.

Tudja, Claire egyszerűen csak rájuk unt. Ahogy megérezte, hogy többet már nem húzhat ki az adott kapcsolatból, ki is adta az útjukat. Itt sem történt másként. Keith pedig felnyalábolta a holmiját, és elment. Errefelé jövet látta, hogy az ablakból figyelem, és búcsúzóul felém intett. Soha többé nem Láttam.

Az igazat megvallva, őt megsirattam.

WEST McCRAY

Paul Good egy fakitermeléssel foglalkozó cégnél dolgozik fent északnyugaton. Úgy is néz ki, mint akinek testhez áll ez a munka: magas, izmos ember, vörös hajjal és szakállal, és az arca – a kelleténél kicsit jobban is – napbarnított. Nem volt túl nehéz a nyomára bukkanni, azt viszont majdnem egy hétig latolgatta, hogy hajlandó-e hivatalosan is nyilatkozni az ügyben. Az igaz, hogy nyolc hónapig volt együtt Claire Southernnel, de ez egy nehéz időszak volt az életében. Drogozott és depresszióval küzdött. Négy éve tiszta, és nem volt benne biztos, hogy szeretné újra felidézni ezt.

PAUL GOOD [TELEFONON]

Nem tudom, mit mondhatnék… Vagy hogy pontosan mire kíváncsi.

Ha visszanézek arra az időre… Szinte gyerek voltam még. Egy csődtömeg. Most viszont már családos ember vagyok. Feleségem és kislányom van. Azt sem tudom, mit csináltam akkor régen. Nem… Ez így hazugság. [FELNEVET] Azt hittem, szerelmes vagyok Claire-be.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Hogy ismerkedtek meg?

PAUL GOOD [TELEFONON]

Ó, istenem… Hazafelé vezettem, akkoriban Abernathyben laktam, a bárból. Részeg voltam. Nem is szabadna elmondanom ezt. Ostoba egy dolog volt, és ma már nem erről szól az életem. Szóval, Claire az út mentén sétált. Sötétben, az út rossz oldalán. [FELNEVET] Csoda, hogy nem öltem meg. Félreálltam, és megkérdeztem, hogy ne vigyem-e el valameddig, mire ő igent mondott, majd ahogy beszállt a kocsiba, sírva fakadt. Ronda egy estéje volt, amit részben végigivott, de mégis kevésbé volt részeg, mint én. Lyukat beszélt a hasamba, mire elértünk a lakásáig. Amikor odaértünk, azt mondta, nagyon jó hallgatóság voltam, és talán valamikor megismételhetnénk a dolgot. Aznap este nem hívott még be magához, de uramég… Már akkor elvesztem.

A kapcsolatunk első fele telefonon keresztül zajlott. Én pedig szerelembe estem az általa kiszínezett és beadagolt élet minden mozzanatával, ami nagyon másként hangzott akkor, mint amilyen igazából volt… Claire elmondása alapján az édesanyja beteg volt, és ő ápolta. Aztán terhes lett. Aztán az édesanyja meghalt, ő újból terhes lett, és már két kislányról kellett gondoskodnia egyedül. Olyan elhivatott szülőnek állította be magát… Én pedig mindig is szerettem volna gyerekeket.

Összeköltöztem mindhármójukkal, és csak utána derült fény az igazságra. Mármint voltak jelei annak, hogy valami nem stimmel nála… Túl sokat ivott. Még telefonon keresztül is meg tudtam mondani, mikor részeg. Volt, hogy elszundított. Az már a heroin miatt volt.

Mire rájöttem, mennyire súlyos a dolog, már végleg befészkelte magát a szívembe. A gyerekekkel is elvoltam, Claire-t viszont imádtam. Így én is ráálltam az anyagra. Megbetegítettem magam a kedvéért.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Paul akkor érkezett a lányok életébe, amikor Sadie tizenöt, Mattie pedig kilencéves volt.

PAUL GOOD [TELEFONON]

Nem mintha utáltak volna, egyszerűen csak nem akarták, hogy az életük része legyek. Így én elkerültem őket, ők meg engem. Bár valószínűleg jobbat érdemeltek volna tőlem. Nem sok állandóság jutott nekik az életben, és láttam, hogy Sadie nagyon igyekszik ezt mégis biztosítani Mattie-nek. Én pedig ráhagytam.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Milyennek látta akkor Sadie-t?

PAUL GOOD [TELEFONON]

Akaratos volt, mint egy öszvér. Gyűlölte az anyját. Sadie meg volt arról győződve, hogy jobban tudja, mi a helyes, ha Mattie-ről van szó, és az igazat megvallva, valószínűleg igaza is volt. De Claire-rel örökösen csak marták egymást… Claire pedig mindig Mattie felé húzott, úgyhogy néha elfajult a helyzet. Nem is tudom.

De ahogy mondtam is már, nem álltunk egymás útjába, és akárhányszor megszimatoltam, hogy elkerülhetetlenül jön a veszekedés, már pucoltam is. Az egyetlen dolog, ami érdekelt, az Claire és a drog volt.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Elmesélné, hogyan ért véget a dolog?

PAUL GOOD [TELEFONON]

Elege lett belőlem, nekem pedig elfogyott a pénzem. Egyszer, amikor hazaértem, egy másik fickóval találtam az ágyban. Ennyi volt. Egy fikarcnyit sem tisztelt. A legrosszabb, hogy még akkor is szerelmes voltam belé, de ezek után már nem maradhattam vele. Rohadt dolog, viszont…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Pontosan mi?

PAUL GOOD [TELEFONON]

Ahogy eljöttem, mintha felszállt volna a köd az agyamról. Rájöttem, hogy félresiklott az életem, és igazából nem is akarok függő lenni. Úgyhogy összedobtam a cuccomat, és eljöttem a városból. Végül itt telepedtem le, és elmentem elvonóra. Olyan egyszerűnek hangzik így elmesélve! Pedig semmi egyszerű nem volt a dologban. Viszont az első lépést megtettem: kikerültem Claire bűvköréből. Az a hely… A lányok… Volt valami olyan érzésem… Nem is tudom, hogy elmondjam-e…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Szeretném hallani.

PAUL GOOD [TELEFONON]

Mintha ők hárman el lettek volna átkozva. Valahogy mindig is tudtam, hogy nem érhet jó véget a történetük. Amikor felhívott, és elmondta, mi történt velük… Hát, nem is tudom… Mondanám, hogy meglepődtem, de igazából mégsem. Azért még szomorú. Rohadt szomorú.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Paul, amíg együtt voltak, Claire nem említett egy Darren nevű embert?

PAUL GOOD [TELEFONON] Nem emlékszem ilyenre.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Szóval soha nem hallotta még ezt a nevet?

PAUL GOOD [TELEFONON]

Így igaz.

WEST McCRAY

Ahogy befejeztem a beszélgetést Paullal, egyből hívtam is May Betht.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Kissé elakadtunk újra, és nem nagyon látom, merre indulhatnék tovább.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Ez mit jelent? Hogy feladja?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nem, csak annyit jelent, hogy mélyebbre kell ásnom, hogy megtaláljam a következő nyomot, amin elindulhatunk. És ha nem találok, csak reménykedhetek, hogy időközben jön valami újabb fejlemény az ügyben.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Hát, ez nagyon úgy hangzik nekem, mintha feladná. És erre nincs időnk. Sadie odakint bolyong valahol… Bármi megeshet vele…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Sok időbe telik kibogozni egy ilyen történetet, May Beth. Tudom, hogy nem ezt szeretné most hallani, de muszáj türelmesnek lennünk, érti? Muszáj türelmesnek lennie!

[HOSSZÚ SZÜNET]

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Lehet, hogy van itt valami…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Micsoda?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Lehet… Lehet, hogy tudok valamit, ami hasznára lehet. Nem vagyok benne biztos… [ELHALLGAT] Csak nem akarom Sadie-t még nagyobb bajba sodorni… De hát… Hát, ha már amúgy is bajban van, és ezzel talán a nyomára bukkanhatunk…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Mi az? Mi jutott eszébe?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem tudom. Nem tudom, mitévő legyek. Nem akarom, hogy emiatt kerüljön bajba, én csak… Én csak azt szeretném, ha végre biztonságban lenne. Ha végre itt lenne. [ELHALLGAT] Nem akarom, hogy bajba kerüljön…

Szenvedett már eleget.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Rendben… Rendben, May Beth! Emlékszik, mit mondott a legelső alkalommal, amikor telefonon beszéltünk?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

A segítségét szerettem volna kérni.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Igen, ez így van, de emlékszik, hogyan fejezte ki magát? Azt mondta, hogy nem akar még egy…

[HOSSZÚ SZÜNET]

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Hogy nem akarok még egy halott lányt.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Úgyhogy akármilyen információ birtokában is van, nem akarhatja, hogy ezen múljon, élve vagy holtan találunk-e Sadie-re, igaz? Ha Sadie életben van, és ön úgy gondolja, hogy ezzel bajba keveri, akkor fogja fel úgy, hogy a lány még életben van, és helyre tudja hozni. Ért engem? Ameddig életben van, helyre tudja még hozni. Mi helyre tudjuk hozni!

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Tudom, de…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Ha nincs meg minden információm, nem tudom megtalálni Sadie-t, nemhogy segítsek neki. És muszáj tudnom, hogy bízhatok önben, ahogy haladunk előre. Nem kell, hogy a hivatalos anyag része legyen. Szeretné így intézni inkább?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Igen. Kérem, legyen így.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Rendben, akkor így fogunk tenni.

sadie

ÜDVÖZLET A NAPSÜTÖTTE LOS ANGELESBŐL! BÁRCSAK ITT LENNÉL!

A leállósávban parkolok, Montgomeryt már majdnem magam mögött tudva.

Muszáj volt megállnom egy percre.

Csak bámulok a képeslapra; az elején pálmafák virítanak.

Lassan megfordítom.

Légy anyuci jó kislánya, Mats!

Az azt megelőző éjszakán, hogy anya lelépett, kint aludtam a kanapén. Nem emlékszem, miért nem az ágyamban aludtam, de nem ott voltam, és nem is az lehetett az oka, hogy ébren vártam rá, mert soha nem tettem. Csak feküdtem ott, furcsán elnyúlva, a lábam a karomon átvetve, a fejem a kanapé közepén besüppedve a két párna közé. Anya épp tivornyázni volt valamelyik pótpasijával, akiket szeretett alkalmanként előrántani, az a fajta, akit le tudott rántani vagy egy kis pénzzel, vagy legalább pár kör piával, de közben nem kellett őket cserébe hazainvitálnia. Arra ébredtem, hogy az ujjai lágyan végigsimítják a hajam, és hirtelen olyan kicsinek éreztem magam, mint ahogy Mattie érezheti magát gyakran, mivel mindig is ő volt anya kis kedvence.

A távirányító után nyúlt, halkan bekapcsolta a tévét, és végigzongorázta az adókat, de egy idő után feladta a keresgélést. Közel hajolt hozzám, óvatosan az ujjai köré csavart egy tincset a hajamból, majd szórakozottan a fülem mögé tűrte. Emlékszem, hogy minden izmom megfeszült az érintésére; hogy mennyire aggódtam, amiért a görcs miatt le fogok bukni, és féltem, hogy emiatt abbahagyja. De nem hagyta abba, és közösen folytattuk a színjátékot. Én azt tettetve, hogy alszom. Míg ő a kezével a homlokomon, később pedig az a megnyugtató óvatosság, ahogy az ujjai a hajamat fésülték. Sokáig maradtunk így… Lehetett egy óra is, vagy talán egy kicsit kevesebb.

Arra gondoltam, hogy ilyen lehet valakinek a lányának lenni.

Arra gondoltam, hogy istenem, nem csoda, hogy Mattie imádja anyát.

Majd egészen közel hajolt az arcomhoz, és belesuttogta a fülembe: „Az én teremtményem vagy.”

Akkor jöttem rá, hogy józan. Az volt az alap, hogy anyám részeg. Azon ritka alkalmakkor, amikor a szemtanúja lehettem a józanságának, az felért egy gyomrossal. Örökké azt kívántam, bárcsak mindig józan lenne, még akkor is, ha tudtam, hogy ettől nem fog jobban szeretni. Így maradtunk egészen addig, amíg én végül tényleg elaludtam, anya pedig reggelre elment, és én tisztában voltam ezzel. Tudtam, hogy a távozása örökre szól, és azt is tudtam, hogy nem fogom tudni elmagyarázni Mattie-nek. Alig élte túl.

Aztán jött ez… Végigsimítom a képeslap szélét.

Csak elodáztuk ezzel is az elkerülhetetlent.

Tizenhat voltam. Otthagytam a középsulit, ami pedig sokkal egyszerűbbnek bizonyult, mint gondoltam. Emlékszem, hogy ott álltam a parkdale-i középiskola előtt, és vártam, hogy valaki megállítson, hogy valaki azt mondja, ne dobjam el a jövőmet, de mint kiderült, nem olyan helyen éltem, ahol futotta volna az ilyen fajta kreatív gondolatokra. Sokaknak a jövő az éppen előttük álló lehetőség. Másoknak a jövő csak idő, amit még nem éltek meg, és ahonnan én jövök, inkább az utóbbi értelmezés volt divatban. Nálunk nem vesztegeti az ember az idejét, hogy megvédje a jövőjét. Csak próbálod túlélni a soron következő napot, amíg egy nap majd nem te győzöl.

Nekitámasztom a fejem az ülésnek, és a lélegzetemre koncentrálok. Kibújok a pólómból, és libabőrös leszek a levegő érintésétől. A póló eleje úgy fest, mint valami bűntény. Kiveszek egy üveg vizet a táskámból, és a póló tiszta felét bevizezve végigtörölgetem az arcom és a felhorzsolt könyökömet. Újra átnézem a holmimat, és magamra húzom a legtisztább felsőt, amit találok. A véreset begyömöszölöm a hátsó ülés alá, hogy ne is kelljen ránéznem, majd megvizsgálom az arcomat a tükörben. Az államon egész súlyosnak néz ki a horzsolás. Az orrom duzzadt, fáj, és érzékeny a legfinomabb érintésre is. Nem tudom, hogy eltört-e. Azt sem tudom, hogy mit tennék, ha eltört volna.

De legalább megvan a következő úti cél, így nem volt hiábavaló az egész. Végigsimítom az arcom, kurvára fáj… És mintha nehéz lenne. Annyira fáradt vagyok! Muszáj lesz tényleg megállnom most már. Viszont távolabb kell jutnom ettől a helytől, mielőtt elkezdhetnék egyáltalán gondolkodni ezen. Előrehajolok, és kilesek a szélvédőn. Az ég szürke, vihar készülődik a horizonton. Mire elindulok a leállósávból, már el is eredt az eső. Nézem, ahogy eltűnik az út a kocsi alatt. Olyan érzés, mintha egy szakadék szélén táncolnék, aminek nem látok a peremén túl.

Twining Street 451., Langford.

Ha lenne telefonom, meg tudnám nézni, hol a francban van, és milyen messze az a hely. Majd a következő városban… A következő városban majd keresek egy másik könyvtárat. Rápillantok az üzemanyagszint-mérőre. Félig üres. Lecsukódik a szemem. Nem! Kidörzsölöm belőle az álmot, és belepislogok a szembejövő autók fényszórójába.

Javi. Kényszerítem magam, hogy rágondoljak, mert az emlékére pont annyira forr fel a vérem, hogy egy kicsit felébredek. Javi elgyengített, miatta túl kétségbeesetten szerettem volna megízlelni egy másfajta életet. Most viszont túl éhes és túl fáradt vagyok ahhoz, hogy tisztán át tudjam gondolni.

Megpróbáltam. Nyugtatom magam. Legalább megpróbáltam. Nem mintha ez bármin is javítana így, hogy Silas Baker szabadlábon garázdálkodik és még mindig életben van. Rohadj meg, Javi! Egy röpke pillanatra szorosan behunyom a szemem, és eszembe jut, mit találtam abban a házban…

A késem, ahogy Silas Baker hasának feszül.

Megpróbáltam.

Mi értelme megpróbálni, ha aztán elbuksz?

Elhessegetem a gondolatot, és állóra fékezem az autót, mert piros lámpa tűnik fel előttem. Rámeredek, és figyelem, ahogy elmosódik a széleinél, mielőtt zöldre váltana. Egy pillanattal később végre elérem a MONTGOMERY – VISZONTLÁTÁSRA táblát.

Az eső jobban rákezd, a világ pedig felhős-ködös vízfesték érzetét kelti. Néha-néha villám cikázik át az égbolton. Ez még csak a vihar kezdete, érzem. Elektromosság érződik a levegőben, amitől szinte sistereg a bőröm, és csak még rosszabb időjárást ígér. Az országút végeláthatatlanul nyúlik a semmibe, de hirtelen mintha egy emberalak bontakozna ki az út szélén. Erőlködve próbálok átlátni a vízfüggönyön. Kint van a hüvelykujja. Nem is tudtam, hogy még mindig ez a szokás. Lelassítok, ahogy elhaladok mellette, hogy jobban megnézzem magamnak. Nagyon nehéz tisztán látni, de…

Egy lány.

Óvatosan félrehúzódok. Egy teljes perc is beletelik, mire ráeszmél. Mint aki nem hiszi el, hogy valaki tényleg megállt neki, amitől egy kicsit elfacsarodik a szívem. De csak azért, mert tudok érzékeny is lenni, nem jelenti azt, hogy buta vagyok. Letekerem az utasülés felőli ablakot. Behajol az autóba. Kapucnis kabát van rajta, ami nem igazán védte meg az elemek dühétől ebben az időjárásban. Szőke, de akár barna is lehet. Addig nem is fogom tudni, amíg meg nem szárad a haja. Fehér bőre láthatóan nem bírja az esőt, mert piros foltok éktelenkednek rajta, de még így is egy árnyalattal jobban néz ki, mint az én arcom.

– U-ugye n-nem vagy ba-baltás gyilkos?

Belepislog az esőbe.

– Nem tudok róla. Na és te?

Nem tudom megállapítani, milyen lehet a hangja az autó üresben menő motorja és a vihar mellett.

– M-még az is le-lehet. M-merre tartasz?

– Markette-be. – Egyenesen előre mutat. – Úgy negyven mérföld innen. Nyílegyenesen előre.

– T-tudod, m-merre van L-Langford? El k-kell j-jutnom o-oda.

– Fogalmam sincs, de meg tudom nézni a telómon.

– Akkor é-én meg el t-tudlak v-vinni.

– Nagyon hálás lennék.

Arra vár, hogy én nyissam ki neki az ajtót. Egy pillanatra lefagyok.

– S-sose csi-csináltam még i-ilyet.

– Tudok fizetni is – vágja rá. – Kápé vagy benzin a következő benzinkútnál.

Kinyitom az ajtót.

A lány azóta nem hagyta abba a szabadkozást, amióta beült a kocsiba, mert neki köszönhetően az ülés tiszta víz lett. Lefejti magáról a kabátot, ami alól egy kicsit kevésbé vizes pántos póló tűnik elő. A farmerja úgy néz ki, mintha ráfestették volna. Iszonyú kényelmetlen lehet, és bár együttérzek vele, nem nagyon tudom, mit tehetnék az ügy érdekében.

Hátracsúszik az ülésen, kinyújtja a lábát, és előrángatja a zsebéből a tárcáját, majd kinyitja, és felém mutatja a készpénzt meg a bankkártyákat. Nem tudom elképzelni, hogy hasonlóan felelőtlen baromságot követne el, ha egy pasi vette volna fel, ami enyhén bántó rám nézve.

Közölni akarom vele, hogy veszélyes vagyok.

Ez után a nap után azonban már magam is egyre kevésbé hiszek benne.

– Csak azért mutatom, hogy lásd, nem kamuzok – mondja, és most, hogy végre hallom a hangját, feltűnik, hogy a szavai szinte egymásba folynak, mint ahogy a régi filmek színésznői beszéltek.

Ha én így tudnék beszélni, egész nap abba sem hagynám.

– Rendben.

Ezután előveszi a telefonját, és még egyszer megkérdezi, mi a pontos cím, amit keresek. Twining Street 451., Langford. Bepötyögi, és egy perc múlva már mondja is: négyszáz mérföldre van innen. Megmondom neki, hogy vegyen ki egy papírlapot és egy tollat a kesztyűtartóból, és írja le pontosan az útvonalat, meg hogy hogy jutok oda. Csend ereszkedik közénk, amíg írogat. A toll sercegése és a lány lélegzése újra beleringat abba a ködös, félig éber állapotba. Bekapcsolom a rádiót. Egy férfi hangja tölti be az autót.

– West McCray vagyok, ez pedig itt a WNRK adásában a…

A hang zavaróan tiszta és gyengéd; olyan kellemes, mint Silas Baker hangja, mire a gyomrom szinte azonnal akkorát fordul, ami egyértelművé teszi, hogy semmilyen férfi hangját nem szeretném jelenleg hallani. El is zárom a rádiót. A lány féloldalas mosolyt villant felém, és befejezi az útmutató leírását, majd felém nyújtja. Oldalról rápillantok, aztán ráteszem a műszerfalra.

– H-hogy h-hívnak?

– Cat.

– S-Sadie.

Egy pillanatra lehunyom a szemem. Nem ezt a nevet akartam mondani.

– Köszönöm, hogy elviszel, Sadie.

– N-nincs m-mit, Cat.

– Úgy látszik, mindketten el akartunk húzni Montgomeryből – kezd bele. – Én pedig már nem is tudom, hogy mióta vagyok úton… De annyit elárulok neked, hogy mindig a legszebb helyek a leggázosabbak. Mindenük megvan az égegyadta világon, mégsem tudsz belőlük kihúzni semmit sem. Pumpolja őket az ember, de semmi.

– S-sokat p-pumpolod az e-embereket?

Felém billenti a fejét; pár kócos tincs elkezd száradni, és felfedi a szőke színt. Mindössze rám mosolyog, majd megkérdezi: – Mi történt az arcoddal?

Szipogok egyet, de azonnal meg is bánom.

– E-elestem.

– Aú…

– N-nem k-komoly.

– Nem gond, ha lecserélem a farmerom? Iszonyú undorító érzés így.

Vállat vonok, mire ő már nyúl is a csuromvizes táskája után, és turkálni kezd benne. A közben elmotyogott káromkodásokból nem úgy hangzik, hogy túl sok minden megúszta benne az esőt. Egy hosszú perc eltelte után diadalmasan jelenti be, hogy ahá, és előhúz egy fekete leggingset, ami annyira össze van gabalyodva minden mással a táskában, hogy ahogy előkerül, ránt is magával minden egyebet, így az összes cucc az autó padlóján végzi.

– Uh, baszki…

Cat a következő néhány percet az ülések közötti és alatti tapogatózással tölti, amíg meg nem győződik arról, hogy mindene megvan. De mindezt úgy teszi, hogy egyértelművé válik, nem engedheti meg magának, hogy bármit is elveszítsen.

Ahogy végzett és elégedett az eredménnyel, lehámozza magáról az esőtől feszessé merevedett farmert és a fehérneműjét – meztelenül hagyva mindenét deréktól lefelé –, és belebújik a száraz nadrágba.

Miután átöltözött, elégedetten felsóhajt:

– Mindjárt más.

Színtiszta túlélés az egész jelenet. Jól ismerem az ilyet. Önmaga tízszeresen felnagyított verziójával próbál megfélemlíteni. Szeretném megmondani Catnek, hogy előttem nem kell ezt eljátszania, de nem sok értelme lenne a dolognak.

– Na és mi a terv? – kérdezi, én pedig közlöm vele, hogy a terv a vezetés. Felnevet. – Mármint miért tartasz épp a coloradói Langfordba a Twining Street 451. alá?

Ijesztő egy teljesen idegen szájából hallani ilyen tökéletesen elismételve, bár gondolom, csak azért ragadt meg a fejében, mert annyiszor írta le.

– K-kirándulás – válaszolom. – A t-testvéremmel.

– Király. – Körülnéz az autóban az üres hátsó ülés felé intve. – Na és hol van?

– O-ott fogom fe-felvenni m-majd.

– A Twining Street 451. alatt, Langfordban?

– E-ez a t-terv, igen.

– De azt nem tudtad, hogy kell odajutni – állapítja meg. Nagyot nyelek, de fogalmam sincs, mit mondhatnék erre. Érzem, ahogy vizslat. Végül elengedi a dolgot. – Nekem nincsenek testvéreim. És szerintem jobb is ez így. Hány éves? – Egy ujjal kopogtatja az ajtónyitót, és ekkor esik le, hogy sikerült kiidegelnem. – Lány vagy fiú?

– A h-húgom. És tizenhárom. É-én t-tizenkilenc vagyok.

Elfüttyenti magát.

– Azta! Tizenhárom. Az nekem már egy évtizede volt. Emlékszel még arra az időre? Amikor meg vagy róla győződve, hogy mindent jobban tudsz.

– I-igen.

– Atyaég! – motyogja maga elé, nekem viszont az a sanda gyanúm, hogy bármire is emlékszik tizenhárom éves korából, az nagyon más, mint amire én emlékszem tizenhárom éves koromból.

Anya akkor még egy Arthur nevű fickóval lógott. Tartott vagy fél évig a dolog köztük. Valamilyen Arthur. Nem emlékszem rá valami jól. Keith után minden szinte álomszerűvé vált, de Arthurnak mintha… Mintha fényes, fekete haja lett volna, és nagy orra. A hangja sértően magas volt. Nem értettem, hogy anya mit eszik rajta, amíg rá nem jöttem, hogy a pasinak mindig volt pénze, és mindig volt nála drog is. Díler volt. Anya azonban sikeresen kizsigerelte a végére, amikor már a saját készletét égette a fickó. Mire véget ért a kapcsolatuk, már semmije sem maradt.

Aztán le is lépett.

Mattie nyolcéves volt, és akkoriban kezdett feltűnni neki, hogy valami nincs rendben anyánál. Addigra elkezdett barátokat is szerezni a suliban, és azon a ponton már nem volt nehéz összerakni, hogy mások anyukája nem gyógyszerezi magát a reggelinél, képes még ép mondatokban beszélni délben, és nem üti ki magát vacsoráig. Emlékszem, kint ültünk a lakókocsi előtt, miközben May Beth kedvenc szövegeit magyaráztam neki, mert May Beth figyelmeztetett, hogy ügyelnem kell Mattie-re, hogy képes legyen szeretni azt az anyát, aki neki jutott, ne pedig arra vesztegesse az életét, hogy egy másik anya után ácsingózzon, mint én. Szeretem May Betht, de gyűlölöm, hogy erre kényszerített. A mai napig úgy tesz, mintha mindez az én ötletem lett volna.

Anya beteg, érted, Mattie? Nem tehet róla. Ugyanúgy, ahogy nem ítélnél el valakit csak azért, mert rákos lett, nem?

– …és mekkora egy ribanc voltam! – fejezi be Cat a félmondatot. Egész eddig beszélt. – El sem tudtam képzelni, milyen lesz majd húsznak lenni, de ettől még simán azt hittem, hogy mindennel tisztában vagyok már. Olyan akartam lenni, mint… – hallgat el egy pillanatra –, mint most! Konkrétan kurvára azt akartam csinálni, amihez épp kedvem szottyant. Út szélén stoppolni. – Felnevet. – Sokkal szebben állt össze a fejemben. – Mielőtt még rákérdezhetnék, hogy mi is volt annyival rosszabb, mint amit elképzelt, már nekem is szegezi a kérdést. – Na és veled mi a helyzet?

– …– Csak bámul rám, mialatt küzdök a következő szóért. Ahogy elmúlik a pillanat, érzem, hogy elönti az arcomat a forróság, és olyat teszek, amit még soha. Elnézést kérek. – N-ne haragudj!

– Semmi gond.

– A-akkor szo-szokott e-előfordulni, ha f-fáradt vagyok. – Megvakarom a homlokom, és közben azt kívánom, bárcsak ezt se mondtam volna ki. – Khm… N-nem is t-tudom. S-sokat k-kellett v-vigyáznom a hú-húgomra. A-anyám ne-nem volt épp… – gyámoltalan kézlegyintéssel folytatom –, épp a-anyának v-való.

– Ez szívás. Hogy hívják?

– M-Mattie.

Szinte elviselhetetlen hangosan kiejteni a nevét valaki más előtt. Még Javi előtt sem mondtam ki. Hosszú-hosszú idő óta ez az első alkalom, hogy bárki is hallotta, ahogy hangosan kiejtem a nevét. Volt egy pont May Bethszel, amikor Mattie-ből egyszerűen csak ő lett. Ő. Mert képtelen voltam…

Egyszerűen képtelen.

– Mi a baj? – kérdezi Cat, mert minden az arcomra van írva.

– Semmi.

– Ne haragudj, ha…

– Semmi g-gond. Cs-csak egy i-ideje már n-nem láttam.

Remegve kifújom a levegőt. Nem érzem jól magam. Úgy érzem, mintha épp valami lázas álomból ébrednék. Magamat látom Silas kapubejárójában. A vért látom, amit épp csak letakarítottam magamról. Már úgy tűnik, mintha évek távlatában lenne, holott, ha ránézek az időre, még alig múlt el pár óra azóta.

– Amúgy milyen?

– Ki?

– A húgod.

Kibámulok az útra, és próbálom megállapítani, hol van a pont, ahol véget ér az esőfüggöny, de ha lehet, ettől csak még rosszabb lesz. Ami rohadt kis látótávolság még volt az előbb, az azóta már a semmibe veszett. Az ég már majdnem egyenesen fekete. Épp azon gondolkodom, hogy talán jobb lenne, ha félreállnánk, amikor a Chevy egyszer csak elkezd úszni a vízen.

Elvesztem a kontrollt.

Cat az ajtónyitó után kap, ahogy az autóm átpördül a szembejövő sávba. Hallom a halk ó, bazmeg-et, ahogy az ellenkező irányba kapom a kormányt, ami nem a legokosabb dolog. Kétségbeesetten próbálom felidézni, hogy mi lenne az okos húzás ebben a helyzetben. Rátaposok a fékre. Megint csak nem a legokosabb dolog. Mire végre vége az ide-oda pörgésnek, az autó már keresztbe fordult az úton, én pedig úgy érzem, mintha haldokolnék. A szembejövő sávban egy autó élesen ránk dudál és kikerül bennünket, valahogy megoldva, hogy ne faroljon meg a vízen. Aztán mindenre csend borul, amit csak a kettőnk lihegése tör meg az épphogy megúszott helyzet okozta stressz és félelem miatt.

Egy örökkévalóság múlva Cat végül megszólal:

– Lehet, hogy meg kellene állnunk egy kicsit.

– I-igazad lehet – válaszolom, amikor végre sikerül feloldani a görcsöt az állkapcsomban. Egyenesbe állítom az autót, és visszanavigálom magunkat az út jó oldalára, a jó irányba haladva.

Úgy tíz mérfölddel később találunk egy alkalmas helyet, ahol leparkolhatunk, és bár fogalmam sincs, hogy kell megállítani egy autót, ha pörögni kezd, azt legalább tudom, hogy nem állunk meg a leállósávban kivilágítás nélkül. Egy mező mellett állunk meg, ami lassan tóvá kezd válni.

Cat valamennyire már lenyugodott, és most épp próbálja elmagyarázni, mit kell tenni ilyen helyzetben, ha valamikor újból szembesülök vele, amivel rohadtul felbosszant, mivel tudom. Tudom, hogy puhán szabad csak fékezni és ellen kell kormányozni. Csak abban a pillanatban nem jutott eszembe, mert az más, ott és akkor nem jut ilyen az ember eszébe. Látványosan lehunyom a szemem, mire végre leesik neki, hogy kicsit túltolja, mert megjegyzi: – Látom, ezzel nem segítek.

Kinyitom a szemem.

– Hát, nem.

Az ablaknak dől, orral az üvegnek.

– Vajon mikor áll el?

– Fingom nincs.

– Eleresztheted ám a kormányt.

Elpirulok, és lefejtem az ujjaimat a kormánykerékről, majd próbálok valami életet masszírozni beléjük. Cat előrehajol, és felveszi a táskáját a padlóról. Előszedi pár cuccát – egy ázott térképet, egy guriga műanyag zacskót és egy felpúposodott noteszt –, és kiteszi őket a műszerfalra.

– Addig akár meg is szárogathatok pár dolgot – teszi hozzá.

Rábökök a noteszre.

– A-az meg m-mi?

– Napló. – Egy mosolyt villant felém, majd felkapja a kis noteszt, belelapoz, és röviden felém fordítja, hogy belepillanthassak. Semmi mást nem látok, mint tintát, ami több helyen elfutott pacákba kenődött. Van néhány oldal, ahol betűzött jegyzetlapok, jegyek és mások vannak beragasztva a noteszbe. – Mindent feljegyzek. Helyek, ahol jártam, emberek, akikkel találkoztam. És hogy mit gondolok róluk.

– R-rólam m-mit fogsz be-beleírni?

– Még nem döntöttem el. – Kinyitja a noteszt, és fedlappal felfelé fordítva visszateszi a műszerfalra. – Elszöktem otthonról. Ennek már jó néhány éve.

– A-azt lá-látom.

– Mégis mit látsz pontosan?

Megvonom a vállam.

– T-téged.

Apró mosoly fut át az ajkán. Visszafordul az ablak felé, és kibámul a mezőre. A távolban egy pajta látszik. Úgy néz ki, mintha fokozatosan feloldódna a háttérben. Laposat pislantok, és megrázom a fejem.

– E-egyszer a h-húgom is elszö-szökött otthonról.

– Tényleg?

– D-de csak e-egyszer.

Libabőrös lesz a tarkóm, és gyorsan hátranézek a vállam fölött, hogy megbizonyosodjak arról, üres a hátsó ülés.

– Kis pokolfajzat, mi?

– Az.

– Tinédzserek.

– I-inkább há-hálátlan kis sz-szaros – pontosítok. – Fo-folyton a m-marhaságon járt az e-esze. S-soha nem hagyott l-lógva. M-mindig p-próbált elszökni e-előlem.

Fáradtnak lenni sokkal rosszabb, mint részegnek. Olyan dolgok jönnek ki a szádon, amiket soha nem akartál volna hangosan kimondani, és megálljt sem tudsz parancsolni magadnak, mert mire rájössz, hogy nem kellett volna kimondani, már túl késő. Árulásnak érződik. Vissza akarok szívni minden egyes kiejtett szót – még akkor is, ha igaz –, mert nem beszélek így Mattie-ről senkinek. Lehet, hogy gondolsz ilyesmit, de akkor sem beszélsz így a családodról senkinek. Kész lennék meghalni Mattie-ért, akarom mondani, mert azt akarom, hogy Cat ezzel legyen tisztában, ha már tisztában kell lennie akármivel is. Nem pedig azzal, hogy hányszor bosszantott fel Mattie, hiszen tizenhárom éves volt, és a tizenhárom évesek már csak ilyenek.

– Talán majd meg tudjátok beszélni most.

– N-neked n-nincs senkid? – kérdezem, mert igenis szeretnék valamit azért a sok mindenért cserébe, amit el sem akartam mondani neki.

– Mire gondolsz?

– Sz-szülők?

– Ja, persze.

– B-bírod ő-őket?

– Egész rendben vannak.

– A-akkor m-miért szö-szöktél el?

– Mert az volt a helyes döntés.

– Miért?

– Mert apám seggfej.

– N-nem azt mo-mondtad, hogy re-rendben va-vannak?

– De, igen. – Felnevet. – Nem mindenkire tartozik az élettörténetem… De ha úgy nézzük… Mégis mit árthat, ha elmondom neked? Apám egy nyakkendős rabszolga, én pedig meguntam, hogy én vagyok az otthoni pofozózsákja. Ennyi a sztori. Elfajult a helyzet. Anyám pedig rossz oldalra állt. Bla-bla-bla.

– Ez szo-szomorú – felelem, majd vállat vonok. – N-nekem nincs a-apám.

– Nincs?

– A-anyámnak t-túl sok sz-szararc cs-csávója volt.

– Úgy legalább volt egy kis szusszanásnyi időd kettő között.

– A-amilyen ü-ütemben v-váltogatta ő-őket… n-nem n-nagyon.

– Azta! Gratula Sadie mamájának! Egy nőnek is vannak ám igényei! – nevetgél Cat. Én nem nevetek. Kutatva rám pillant. – Hány pasiról beszélünk? Ki volt a legrosszabb?

Vállat vonok.

– Na, gyerünk már!

– …– Nem mindenkire tartozik az élettörténetem… De ha úgy nézzük… Mégis mit árthat, ha elmondom neki? Az egyik kezem a kormányon, a másikkal megemelem a hajam, és megpróbálom kitapogatni a tarkómon lévő cigaretta okozta heget. Ahogy megtalálom, szólok Catnek, hogy nézze meg. – E-ez v-volt.

– Baszki! Csak úgy neked nyomta a csikket?

– V-valahogy ú-úgy.

Odanyúl, végigfuttatja az ujjbegyeit a heges, felpúposodott bőrfelületen, és hosszan elidőzik rajta. Elfog a reszketés ettől a mákszemnyi melegségtől. Ez volt az egyetlen olyan érzés, hogy tetszett a heg a nyakam bőrén.

– Mi történt?

Nézz rám, ha hozzád beszélek!

Nem szeretném most újraélni ezt az emléket itt, ebben a kocsiban.

Elhessegetem a gondolatot.

– N-nem a-akarok be-beszélni róla.

– Rendben – feleli.

– Mmilyen é-érzés? Í-így élni?

Vállat von.

– Ha pasival kerülök egy autóba, általában csak szexelni akarnak. Ha nővel kerülök egy autóba, ők meg általában csak dumálni akarnak. Bár nem mindig. Van úgy, hogy pont az ellenkezője.

– Cs-csinos vagy – teszem hozzá, mintha ez elég indok lenne. Érzem, ahogy mélyvörösre pirulok, és próbálom kimagyarázni magam. – M-mármint ú-úgy é-értem, hogy e-egyszerűbb m-megnyílni egy r-rokonszenves e-embernek.

Felém fordul.

– Egyébként mióta dadogsz?

– Egész életemben.

– Milyen cuki!

Rászegezem a tekintetem az autó plafonjára, mert van ebben valami halványan sértő és közben egyszerre furcsamód hízelgő is. A dadogás nem cuki, hacsak én nem mondom rá, hogy cuki, de azt meg soha nem tenném. Leginkább csak fárasztó. De még így is van valami kedves abban, hogy kiérdemeltem Cattől ezt a kozmetikázást. Pont annyira érzem kedvesnek, hogy minden más, ami fájna, egy kissé kevésbé fáj tőle. Mattie egyszer megkérdezte tőlem… Épp akkor ért haza, és totál bele volt zúgva Jonah Sweetenbe. Megkérdezte, hogy honnan tudja az ember, ha bejön neki valaki, és hogy nekem bejön-e bárki úgy, mint neki Jonah. Fogalmam sem volt, hogy mit mondjak neki. Hogy próbálok nem gondolni ilyesmikre, mert túl fájdalmas a tudat, hogy valószínűleg soha nem lesz benne részem, de ha mégis megtetszik valaki, akkor pedig a lényem legmélyéig váj belém a fájdalom? Egész korán rájöttem, hogy nem is igazán a személy számít, aki megtetszik.

Hogy egy kicsit mindenkit megszeretek, aki hajlandó meghallgatni.

Cat felé fordítom a fejem, aki csak bámul rám, én pedig rá, míg végül már nem bírom tovább, és elfordítom a tekintetemet. Bekapcsolom a rádiót, és épp egy dal megy. Ugyanaz, ami tegnap éjjel szólt a bárban. Csak tegnap történt… A szemem lassan lecsukódik, és fogalmam sincs, mennyi ideig marad úgy, míg aztán felrezzenek és nagy levegőt veszek.

– N-ne haragudj! – szabadkozom zavartan.

– Megkínzottnak látszol – állapítja meg Cat. – Szó szerint és átvitt értelemben is.

Belenézek a tükörbe, és látom, hogy az orrom oldalt a szemem alatt egy kicsit jobban fel van dagadva, mint eddig. A fáradtságtól a szemem alá kiülő sötét karikák még jobban kiemelik a sérülést.

– Fáj?

Megrántom a vállam, de persze hogy fáj. Jobban fáj, mint amikor beszálltam az autóba, és holnap még jobban fog fájni, mint most. De ezt felülmúlja, amilyen fáradt vagyok.

Cat felém nyúl, végigsimítja az arcom, és amikor összerándulva elhúzódok előle, így szól: – Ne haragudj, nem is tudom, miért csináltam!

Én pedig csak annyit szeretnék mondani: Ne haragudj, én meg nem tudom, hogyan kellene hagynom, hogy megtedd. De miért is nem tudom, hogyan kellene hagynom, hogy megsimogasson? Eszembe jut Javi az autó hátsó ülésén, és minden más, amit nem hagytam magamnak, hogy megtörténjen köztünk, de miért is nem? Igen, ez tényleg nem egy love story, de ettől még nem érdemelhetek egyetlen pillanatnyi gyöngédséget sem?

Mégis miért nem?

– S-semmi g-gond – nyugtatom, majd minden erőmet összeszedve folytatom. – E-esetleg… f-folytathatod, ha sze-szeretnéd.

Felém hajol és gyengéden a kezébe veszi az arcomat, majd szomorkás mosoly ömlik el az arcán, amitől egyértelművé válik számomra, hogy még jobban elárultam magam. Közszemlére tettem a gyenge, vágyakozó kis szívemet. Behunyom a szemem, és megengedem magamnak, hogy érezzem az arcomon a Cat tenyeréből sugárzó melegséget. Ezután pedig megcsókol. Az ajka érintése puha, váratlan, de valahogy mégis helyénvaló. Kinyitom a szemem.

– Kösz, hogy felvettél – mondja.

– N-nem e-ezért cs-csináltam.

– Tudom. Csak szerettem volna megköszönni.

Ráhajtom a fejem a kormánykerékre, és várom, hogy alábbhagyjon az eső. Leragad a szemem, de rögtön ki is nyitom. Kivagyok. Tudom, ha még egyszer engedem, hogy lecsukódjon, menthetetlenül elalszom. A Cat csókja után bennem kavargó kellemes bizsergés kezd alábbhagyni, és már kúszik is vissza a szomorú valóság. Az ujjaim közé csippentem az orrnyergemet, mire felszisszenek, de a fájdalomnak még a lényem legtompább részeit sem sikerül kiélesítenie.

– Aludj egy kicsit, ha akarsz.

Leengedem a karom.

– Ne-nem akarok – válaszolom makacsul.

– Nem úgy néz ki, mintha lenne más választásod – válaszolja. – Nincs semmi gond, Sadie – teszi még hozzá.

Pedig van.

Kibámulok az ablakon, és eszembe jut anyám ujjbegyének finom érintése a homlokomon. Az én teremtményem vagy. Azon gondolkodom, vajon tud-e Mattie-ről, akárhol is van.

Azon gondolkodom, vajon tudja-e, hogy már csak én maradtam.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 4. RÉSZ

WEST McCRAY

A nap, amikor Mattie eltűnt, ugyanúgy kezdődött, mint bármelyik másik. Élénken él May Beth emlékezetében, minden éjjel ezzel álmodik.

MAY BETH FOSTER

Aznap reggel átjött. Van egy szabályom: nem illik reggel kilenc óra előtt zavarni senkit. Így Mattie kedvenc elfoglaltsága az volt – már ha akkorra már felkelt –, hogy egy perccel kilenc óra után szélesre tárta az ajtómat, és hangos kiáltással jó reggelt kívánt. Igazából egyenesen az arcomba kiabálta a reggeli jókívánságot, mivel a bejárati ajtó a konyhába nyílik. [KUNCOG]

Aznap is így tett. Szélesre tárta az ajtót, én épp az asztalnál iszogattam a kávémat, és hangos kiáltással üdvözölt, hogy „Jó reggelt, May Beth!”. Úgy megszorongattam volna, annyira szerettem azt a kislányt, de végül csak mosolyogva megkérdeztem tőle, amit minden reggel: „Hova mész ma, Mats?” Mire ő azt válaszolta, amit minden reggel: „Mindenhova!”

A lelkére kötöttem, hogy simítsa el a dolgokat a nővérével, és közben próbálja meg elkerülni a bajt.

WEST McCRAY

Mattie és Sadie veszekedtek azon a héten.

MAY BETH FOSTER

Természetesen már megint Claire miatt.

Mattie Los Angelesbe akart menni, de tudta, hogy nincs rá pénzük. Ezért valahányszor veszekedést provokált a témában, a lelke mélyén tudta – legalábbis szerintem tudta –, hogy lehetetlen dolgot kér. Miután kidühöngte magát, hagyta, hogy elüljön a vihar, majd újrakezdte.

Valahogy rájött, hogy Sadie titokban félretesz pénzt vészhelyzet esetére. Sadie azt mondta nekem, hogy ha mégsem lenne rá szükségük, Mattie-nek jól jöhet majd, amikor egyetemre megy. Viszont ahogy Mattie tudomást szerzett a pénzről, magában úgy döntött, hogy ez azt jelenti, bármikor repülőre ülhetnének és elutazhatnának Los Angelesbe, hogy megkeressék Claire-t. Sadie nyilván közölte vele, hogy erről nagyon gyorsan tegyen le.

Aznap délután áthívtam őket egy korai vacsorára, és mindketten szótlanul ültek. Iszonyú volt. Általában Sadie próbálta meg elsimítani a nézeteltéréseket, de ezúttal nem így történt. Amikor utólag rákérdeztem nála, azt mondta – soha nem felejtem el –: „Nem hiszem, hogy Mattie valaha is meg fog elégedni velem.”

Mattie soha nem volt elégedett azzal a helyzettel, hogy csakis a nővérére számíthat.

WEST McCRAY

Aznap éjjel Sadie a benzinkúton dolgozott.

MARTY McKINNON

Nem mondanám, hogy Sadie az a kitárulkozó fajta lett volna, de még így is látszott rajta, hogy valami bántja. Utólag tudtam meg, hogy ez a veszekedés volt az oka.

WEST McCRAY

A veszekedés az abernathyi rendőr-főkapitányság figyelmét sem kerülte el, mivel Sadie maga számolt be róla, viszont az információ nem játszott lényeges szerepet a Mattie meggyilkolásával kapcsolatos vizsgálódásukban. Egy adalék volt egy tragikus történetben, ami már enélkül is eléggé szívszorító volt.

MARTY McKINNON

Emlékszem, hosszú műszak volt az aznap esti. Sadie azt mondta, nagy szüksége van most a pénzre, így ráosztottam még pár plusz órát. Nagyon későn adta át a műszakot, és aztán…

MAY BETH FOSTER

Átjött hozzám. Nem volt mindennapos eset, inkább csak akkor csinálta, ha nagyon elgyötört volt, vagy talán ha… Talán akkor, amikor egy kis anyai gyöngédségre vágyott. Én pedig boldogan álltam elébe, mert Sadie-nél nem sokszor volt rá lehetőségem. Szóval úgy esett, hogy az én kanapémon nyomta el végül az álom, és olyan békésen aludt, hogy nem volt szívem felkelteni. Pedig kellett volna. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy másként alakult volna a helyzet, ha mégis felkeltem. Úgy talán összefutottak volna még azelőtt, hogy Mattie beszállt abba a teherautóba… Mert pont ez a lényeg: történhetett köztük bármi, Sadie soha nem mulasztotta el, hogy benézzen Mattie-hez, hogy szüksége van-e esetleg valamire. Mindig várta egy tál étel vagy az asztalon, vagy bent a hűtőben, hogy csak fel kelljen melegítenie. Lehetett bármilyen mérges a húgára, Sadie soha nem felejtett el gondoskodni róla.

Viszont aznap éjjel megakadályoztam ebben. Nem keltettem fel. Arra gondoltam, jót tesz Mattie-nek, ha hátralép, megérzi a nővére hiányát és azt, hogy az mennyi mindent tesz érte, még ha az esetek többségében szerinte Sadie-nek nem sikerült jól intéznie a dolgokat. Így ráírtam Mattie-re, hogy Sadie nálam van, és aznap éjjel nem megy haza.

WEST McCRAY

Az üzenet már nem érkezett meg Mattie-hez. A telefonját a lakókocsiban hagyta. Erre Sadie csak akkor jött rá, amikor már a sokadik dühödt üzenetet küldte a húgának, és követelte, hogy árulja el, merre jár. Íme az üzenetek:

NE HARAGUDJ, MATTIE. ELALUDTAM.

HOL VAGY?

NEM AZÉRT CSINÁLTAM, HOGY DIREKT KICSESSZEK VELED, KOMOLYAN!

TELJESEN KIVAGYOK, CSAK MONDD EL, HOL VAGY!

NE CSINÁLD MÁR EZT VELEM!

MAY BETH FOSTER

Soha nem felejtem el. Sadie visszajött hozzám azzal, hogy Mattie-nek nyoma veszett. Mire közöltem vele, hogy „Biztos itt bujkál valahol a városban, csak direkt ki akar akasztani a kis szaros.” Szó szerint ezt mondtam. Soha nem bocsátom meg magamnak. Sadie csak nézett rám, és ennyit válaszolt: „Ez most más. Érzem.” És igaza lett.

WEST McCRAY

Nem hinném, hogy szükséges lenne részleteznem, miként éli meg ezt a visszaemlékezést May Beth, mivel hallhatjátok a hangjában az egyértelmű gyötrődést. Ezzel együtt szeretném, ha tudnátok, hogy egész idő alatt itt ül velem szemben az asztalnál, a tekintete a semmibe fókuszál, valamire, ami számomra láthatatlan, közben görcsösen gyűrögeti az asztalterítőt. Nem futamodik meg a fájdalom elől, és megtiszteltetésnek érzem, hogy megosztja velem, bár abból ítélve, amilyen kétségbeesetten próbálja kontrollálni magát, biztosra veszem, hogy a szemem láttára kibontakozó fájdalom meg sem közelíti a benne kavargó érzelmek nagyságát. Őszintén szólva nem tudom, hogyan élte túl. És úgy tűnik, ő sem tudja.

MAY BETH FOSTER

Minden egyes nap egy kicsivel jobban belehalok. És ha én így érzem magam, akkor el sem tudja képzelni, mit okozott ez Sadie-ben. Mintha… mintha a régi Sadie árnya lett volna csupán. Őt is minden egyes nappal egy kicsit jobban és jobban elvesztettem.

WEST McCRAY

Érthető tehát, hogy May Beth meg akarja óvni Sadie-t minden további fájdalomtól. Annyira retteg attól az információtól, amit eddig eltitkolt előlem, hogy arra kért, repüljek vissza Cold Creekbe, hogy elmondhassa. Nem mintha nem bízna bennem, magyarázza, de jobban érezné magát, ha a szemtől szemben mondhatná el.

Amikor odaérek, kikapcsolom a mikrofont, ő pedig megosztja velem, amit tud. Öt nappal később már új nyomon járok, és amint sikerül biztosítanom arról, hogy az elhangzottak nem okoznak majd semmiféle problémát Sadie-nek, már amennyiben a nyomára bukkanunk, May Beth beleegyezik, hogy újra elmondja nekem a podcast kedvéért.

MAY BETH FOSTER

Amikor elmondom, amit tudok, mindenki megérti majd, miért nem tartom sokra a farfieldi rendőrséget, mivel ha valóban olyan alapos munkát végeztek volna, ahogy azt állítják, és valóban minden tőlük telhetőt megtettek volna annak érdekében, hogy megtudják, mi történt Sadie-vel, akkor megtalálták volna ezt, és ezt a nyomot követhették volna. Ezt az anyósülés alatt találtam.

WEST McCRAY

Egy bankkártya. Sadie-nek nem volt semmiféle bankkártyája, amíg Cold Creekben élt. És ez sem az ő nevén van, hanem egy Cat Mather nevű nőén.

Nem volt nagy erőfeszítés a nyomára bukkanni.

sadie

MEGGYÖTÖRT KIS TESTEKRŐL ÁLMODOM.

Hason fekvő és bántalmazott testek, katalogizálva és gondosan elzárva sötét kis helyekre. A tekintetükben fájdalomba és ürességbe forduló teljes értetlenség. Van, hogy egyenesen rám bámulnak. Van, hogy csak valahova közénk. Nem tudok mit tenni. Már túl késő.

Mattie arcáról álmodom.

Felriadok, és a fejem oldala nekikoppan a szélvédőnek. Az orrom környékén már szinte elviselhetetlen a pulzáló fájdalom. De túlélem.

Túlélem, mondom magamnak.

Beindítom az autót, rápillantok az órára, és akkor jövök rá, hogy alig aludtam egy órát. Fáradtabb vagyok, mint előtte, amikor engedtem az álom hívásának, a csontjaim pedig úgy sajognak, hogy elkezd hiányozni az ágyam, elkezd hiányozni a tudat, hogy egyszer volt otthonom. A lakókocsi viszont már nem az. Már akkor sem volt az, amikor otthagytam. Nem lehet otthon, ha én vagyok az egyetlen lakója.

Ásítok egyet. A mellőlem érkező kotorászás és mocorgás ébresztett fel. Gondolom, Cat rendezkedett, de mire kinyitom a szemem, már mozdulatlanul ül mellettem, és kifelé bámul az útra. Követem a pillantását. Elállt az eső. Nemrég állhatott csak el. A kora délutáni nap sugaraitól csillog az aszfalt.

Valami nem stimmel Cattel. Minden, amit kiteregetett a műszerfalon, eltűnt, visszakerülhetett a táskájába, gondolom. Nem hiszem, hogy egy óra alatt mind megszáradt volna.

– V-veled meg mi-mi van? – kérdezem.

– Mi? Semmi. Csak vártam, hogy felébredj.

– F-fent v-vagyok. – Megköszörülöm a torkomat. – H-húzzunk el innen, m-mit szólsz?

– Tetszik az ötlet.

Visszakormányozom az autót az útra. Cat úgy ül mellettem, mint aki karót nyelt. A következő egy órában némán vezetek. Valami változott. Nem tudnám megmondani, miért, végtére is semmi mást nem tettem, mint aludtam. Lehúzom az ablakot, és mélyet szippantok a levegőből. Látom a levegőt, eső utáni párával terhes.

– Figyelj csak! – Cat megböki a karomat, míg a másik kezével balra mutat.

Az út mentén kis benzinkút tűnik fel, és valószínűleg a „valahol” és a „sehol” határán lehetünk éppen, mert meglepően nagy a forgalom a kúton. Elöl két tankállomás látszik, hátrébb pedig a világ talán legundorítóbb mosdója. Bekanyarodom. A tankállomások mellé kirakott táblán ez áll: ÖNKISZOLGÁLÓ (CSAK KÉSZPÉNZ, FIZETÉS BENT).

Ez a lehető legjobb a sok rossz lehetőség közül, mert valamivel kevesebb kötelező beszélgetést vetít előre, mint ha egy alkalmazott jönne ide és várná csendesen, hogy mondjam el neki, mit szeretnék. Semmi kedvem hozzá. Ha Mattie itt lenne, hagynám, hogy ő intézze a beszédet. Mindig szerette elővenni a legjobb alakítását, hogy a lehető legmagabiztosabb egyén szerepében tetszelegjen, hogy megmentsen „a nézéstől” vagy még rosszabbtól. Mert bizony vannak rosszabb emberek Becki, i-vel-nél – Beckit tekintsük a jéghegy csúcsának –, és higgyétek el, találkoztam már az összessel. Sokan vannak, akik mások hangjával akarnak fizetni a kényelmükért.

Cat kikapcsolja a biztonsági övét, és néhány gyűrött bankjegyet nyom a markomba.

– Ennek elégnek kell lennie – magyarázza gyorsan. Egy sárga teherautó áll be mögénk. – Én ö… gyors kinyújtóztatom a lábam, meg elugrom mosdóba.

– Oké.

Kiszáll az autóból.

Nézem, ahogy megkerüli az épületet, majd csak ülök még vagy egy percig magamban, vagy lehet, hogy volt az több is, mint egy perc, mert arra riadok fel, hogy egy idősebb pasas kopog be az ablakon, mire akkorát ugrok ijedtemben, hogy majdnem lefejelem a tetőt. Letekerem az ablakot, és kibambulok rá. Tiszta ősz a haja és bozontos a szemöldöke, a sötétre lebarnult arcbőrét pedig épp eleget érte a nap, hogy ne lehessen megtippelni, mióta is van ezen a földön. Negyvenéves? Vagy hatvan? Fogalmam sincs.

– Ejha! Nem akartam megijeszteni! – A hangjában elkapom az idősekre jellemző száraz kaparást. – Csak hát a kút önkiszolgáló, maga meg olyan régóta ül itt, hogy azt hittem, nem látta a kiírást. Egész csinos kis torlódás alakult már ki maga mögött, úgyhogy…

– …– Persze hogy lefagyok. A nyelvem hegyén van a szó, és kétségbeesetten küzd, hogy szabadulhasson. Amikor végre sikerül neki, csak ennyi jön ki belőlem: – Sssssssajnálom.

Úgy hangzik, mintha részeg lennék.

– Maga ivott? – kérdezi a férfi.

Sosem tudom, hogy eggyel jobb-e, ha azt hiszik, részeg vagyok, mint ha azt hinnék, hogy gyengeelméjűvel van dolguk, de szerintem egyre megy: valami alapvető dolog nincs rendben velem, és ahogy ezt megérzik az emberek, nem tehetnek róla, de szabadulni akarnak.

– Ha ittas, tudja, hogy nem engedhetem, hogy tovább vezessen innen, ugye?

– Ne-nem tudna m-megállítani. – Egy mosolyt villantok rá. – N-nálam v-van az e-előny.

Kitartom a mosolyt, még úgy is, hogy érzem, forróság kúszik fel a nyakamon, át a fülemen, és végül eléri az arcomat, ami így mélyvörösre vált. A férfi barna szeme körül mintha megenyhülnének a ráncok. Vagy azért, mert rajtam sajnálkozik, vagy mert magát szégyellte el. Nem fogom megtudni, amíg ő ki nem nyitja a száját.

Megköszörüli a torkát, és békülésként felajánlja: – Mit szól hozzá, ha megtankolok magának?

– F-fizetek o-o-o…

Feladom, és csak a fejemmel intek az épület felé.

Fizetek odabent.

A légkonditól harapós hideg fogad bent az épületben, minden szál szőröm égnek áll a karomon és a lábamon. Muszáj feltöltenem egy kicsit a készleteimet – kaja és víz –, bár nem a legokosabb húzás részemről, hogy mindezt egy olyan helyen akarom megejteni, ahol a valamirevaló egészséges étel olyan áron van, hogy ránézni sem merek, és még a szar kaját is aranyáron mérik. Kiveszek egy palack vizet a hűtőből, és leemelek egy poros üveg mogyoróvajat a polc legmélyéről. Magamhoz veszek még egy műanyag kanalat a pultnál, ahol elgondolkodom egy hetvenöt centes kotyogós kávén, de végül úgy döntök, hogy jobb, ha ételre költöm a pénzt. Így nincs kávé, viszont a fémes felületen tükröződő arcképem láttán az jut eszembe, hogy bárcsak így látna mindenki: az arcom bőre elképzelhetetlen mértékben kifeszítve fenti és lenti irányba is, a szemeim valahol középtájon révedezve, az orrom hosszan, ezüstösen nyúlik meg a végén két parányi orrcimpával. Mintha mindenem furcsán összefröcskölt, elmosódott vízfestékként terülne el egy vásznon, ami nem képes megtartani a rábízott műalkotást.

A bejárati ajtó fölötti csengő görcsösen tolakodó csilingeléssel jelzi az idősebb férfi jelenlétét. Valahogy arra számítok, hogy Cat is mögötte lesz, de nincs. Követem a férfit a kasszához, és a víz, a mogyorókrém és mellé a benzin – még Cat hozzájárulásával együtt is – túl sok pénztől szabadít meg.

A pénz gyorsan fogy. És a tudat nem lesz könnyebb az évek múlásával, sőt csak rosszabb, ha túl korán tanulja meg az ember. A gyerekkor egyik csodája, hogy még nem teljesen fogjuk fel a megélhetés költségeit: az étel csak úgy ott terem a hűtőben, tető van a fejed felett – mert hát az mindenkinek jár –, az áram pedig csak valami boszorkányság, mint a Harry Potterben, hiszen ki merné pénzért adni a világosságot? Talán nem is arról van szó, hogy hiszel-e a csodákban, vagy sem. Inkább csak arról, hogy soha azelőtt még nem kellett elgondolkodnod ilyesmin. Aztán egy nap rájössz, hogy egész addig pengeélen táncoltál.

– Kö-köszönöm! – fordulok a férfi felé.

Mire kiérek, Catnek még nyoma sincs, a mögöttem feltorlódott sor viszont már több mint dühösnek tűnik. Beszállok és félreállok egy parkolóhelyre, amikor észreveszem, hogy minden cucca eltűnt az anyósülésről.

– M-mi a tököm… – motyogom magam elé.

Újból kiszállok a kocsiból. A hely egyből zsúfoltabbnak érződik, mint egy pillanattal ezelőtt, az emberek ki-be járkálnak az épületből.

Tölcsért formálok a kezemből.

– C-Cat!

Páran felém kapják a fejüket, de egyikük sem Cat. Elkocogok az épület háta mögé a mosdók felé, ahol az ajtón egy tábla hirdeti, hogy bent kell elkérni a kulcsot. De Cat nem járt odabent. Kiszállt a kocsiból, megkerülte az épületet, most pedig nincs sehol… Sehol.

Az épület háta egy meredeken felfelé ívelő, vadvirágokkal teli mező felé néz. Úgy egy mérföldnyi hosszan terül el, amíg el nem éri az országutat. Senkit sem látok. Elszorul a torkom. Valami történt? Valaki…?

Valaki esetleg elrabolta?

Visszanézek, a szívem csak úgy kalapál, a bőröm lúdbőrzik. Magam előtt látom Catet – egy lányt, akit nem is ismerek –, ahogy itt áll, és ki szeretné nyitni az ajtót. Látja, hogy kulcsra lesz szüksége hozzá. Kell egy kulcs, ő pedig már fordul is, hogy elkérje bent, de valaki ott áll mögötte, valaki már odalopakodott mögé…

Nem.

Elég legyen!

Emlékszem a botladozó kutakodásra, ahogy Cold Creek legmagányosabb, legüresebb helyein kiabáltam Mattie nevét tökéletesen, dadogás nélkül, és remegve vártam, hogy mikor törik meg a hangom, mert az azt jelentené, hogy nem vagyok egyedül, hogy visszajött.

Az volt életemben az egyetlen alkalom, amikor dadogni akartam.

Egyre csak hívtam és hívtam, és nem adtam fel a keresést. Nem engedhettem meg magamnak, hogy abbahagyjam a keresést, hogy sírni kezdjek, mert soha életemben nem kockáztattam meg, hogy Mattie sírni lásson. Az ő szemében nekem mindig erősnek kellett lennem.

Emlékszem a pillanatra, amikor végül feladtam, amikor már nem volt több erőm küzdeni a valóság nyomasztó ereje ellen. Engedtem, hogy eleredjen a könnyem, és abban a pillanatban üzenet érkezett May Bethtől.

Itt van a rendőrség. Azonnal haza kelt jönnöd!

Egy nő halad el mellettem. Alaposan rám ijeszt.

– Bocs! – veti oda, ahogy már nyitja is a mosdó ajtaját. Kulcs van a kezében.

Hol a picsában van Cat? Visszafutok az épület elejéhez, és kicsit nagyobb hévvel nyitok be az ajtón, mint kellene, de nem tudom türtőztetni magamat. Az ajtó feletti csengő valósággal meggajdul. Az idős férfi riadtan kapja fel a fejét.

– N-nem l-látott itt egy l-lányt? – kérdezem. – V-velem érkezett. S-sehol sem t-találom. – Összevonja a szemöldökét. – Sz-szőke, g-göndör hajú…?

Nagyot csettint az ujjával.

– Nem tudtam, hogy magával jött. Láttam, igen. Bekéredzkedett egy pasashoz egy sárga teherautóba. Akkor indultak, amikor maga épp idebent volt.

Egy lépést hátrálok.

– O-oké. K-köszönöm!

– Nincs mit!

Visszabaktatok az autóhoz, és az eddigi pánik zavarodott megszégyenülésbe csap át bennem.

Az ajkamhoz emelem az ujjam.

Cat lecserélt.

Amúgy nem érdekel…

Nem mintha úgy lettünk volna, hogy…

Nem mintha mi…

Amikor visszaérek az autóhoz, egyszerre szemet szúr, hogy a hátsó ülésen a káosz kicsit mintha más lenne, mint mielőtt felvettem Catet…

A cuccaim között turkált, de… De mit keresett?

Kinyitom az ajtót, és mellbe vág a vér látványa. A véráztatta pólóm kirángatva az ülés alól, ahová korábban rejtettem, most gyűrött kupacban hever a padlólemezen, mellette a rugós késem. Bevágom az ajtót, és visszamegyek a vezetőoldali üléshez.

Remélem, bárkivel is hozta össze a sors, nem rosszabb ember, mint én.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 4. RÉSZ

WEST McCRAY

Cat Mather a kansasi Topekában él.

Egy időben eltűnt személyként volt nyilvántartva.

Az első dolog, amivel szembetalálom magam, miután rákerestem a Google-ön, az anyai nagynénje, Sally Quinn Facebook-bejegyzései, amikben kétségbeesetten érdeklődik az unokahúga holléte felől. A bejegyzések már vagy kétévesek lehetnek. Nem sokkal azután, hogy közzétette a posztokat, Sally közli a barátaival, hogy hagyjanak fel a kereséssel, mivel Cat gyakorlatilag megszakított minden kapcsolatot a családjával, nemes egyszerűséggel senkiről semmit nem akar hallani. Nem több, mint egy egyszerű szökevény.

Sok tekintetben Cat olyan, mint amilyennek Sadie-t vártam volna. Nyughatatlan, meggondolatlan és kicsapongó. A saját Facebook-oldala telis-tele van olyan képekkel, amiken a nyelvét nyújtogatja, a haja pedig más és más élénk színekre festve tűnik fel. Gyakran látni rajta anarchiajeles felsőket is. Legalábbis még akkoriban. Akkoriban még hajlamos volt kendőzetlenül megosztani a magánéleti válságait bármilyen posztban. Rohadjon el ez a család, írja az egyikben. Állítsátok meg a világot, ki akarok szállni! – Így a másik. Nem sokkal az utóbbi bejegyzés után veszett nyoma, és a következő két évet egyik helyről a másikig vándorolva töltötte, míg végül néhány hónappal ezelőtt lebukott egy lopott autó volánja mögött ülve.

Jelenleg Sallynél él, és várja a bírósági tárgyalásának az időpontját.

Először Cat hallani sem akar rólam. Komolyan veszi a magánéletének tiszteletben tartását, emellett nem volt épp lenyűgözve, hogy ország-világ előtt taglaljuk a büntetett előéletét. Ám miután elmagyarázom neki, hogy Sadie miatt keresném, és hogy ráakadtunk az ülés alatt a bankkártyájára, mindjárt készségesebb a beszédet illetően.

45379

CAT MATHER

Igen, együtt utaztam vele, de csak rövid ideig. Elvitt egy darabon. A frászt hozta rám, mondhatni. Nem is tudom.

WEST McCRAY

Jelenleg így néz ki Cat Mather: fehér, huszonhárom éves nő, egyszerű, jóravaló arckifejezéssel, ami szinte meghazudtolja a tetteket, amik ebbe a kalamajkába sodorták. Sally, a nagynénje fogad az ajtóban. Sally középkorú, kedves, barna hajú asszony, aki rövid összefoglalóval lát el a Mather családról a rövid út alatt, ami a nappaliba vezet, ahol az unokahúga vár ránk.

SALLY QUINN

Cat a nővérem lánya. Nagyon régen megromlott már a viszonyuk. Családi problémák. Iszonyú ügy. Cat tizenkilenc évesen tűnt el. Egész végig abban bíztam, hogy… Hogy ez az egész kellemetlen história majd valahogy békülésre készteti őket, de eddig még sehol semmi. Talán majd egyszer. Nagyon remélem, hogy megtörténik, mert Cat apja…

CAT MATHER

Na-na, Sal! Azért hagyhatnál nekem is valamit a családi sztoriból.

SALLY QUINN

[NEVETVE] Szóval, itt is van!

Sok szerencsét!

WEST McCRAY

Ahogy egyedül maradunk, Cat egyvalamit azonnal leszögez: CAT MATHER

Azért vagyunk itt, hogy Sadie-ről beszéljünk, és kész. Értve vagyok?

WEST McCRAY

Abszolút. Egy dolog azonnal szöget ütött a fejembe: amikor először kerültünk kapcsolatba, és azt kérdeztem, ismered-e Sadie-t, azonnal igennel feleltél. Másoknak álnéven mutatkozott be, veled viszont nem köntörfalazott, amikor találkoztatok. Megmondta az igazi nevét.

CAT MATHER

Milyen álnéven mutatkozott be másoknak?

WEST McCRAY

Lera. Hogy került hozzá a bankkártyád?

CAT MATHER

A táskámban volt. Végszükség esetére tartottam magamnál, de inkább készpénzzel intéztem mindent. Biztos elejtettem, amikor együtt utaztunk.

WEST McCRAY

Nem használta.

CAT MATHER

Nem is tudta volna. Elég gyorsan feltűnt, hogy elvesztettem, úgyhogy le is tiltottam.

WEST McCRAY

Kérlek, mondd el, hogy találkoztatok!

CAT MATHER

Mindketten ugyanakkor hagytuk el Montgomeryt. Én stoppoltam, ő felvett.

WEST McCRAY

Tudod esetleg, hogy mi dolga lehetett Montgomeryben?

CAT MATHER

Fogalmam sincs.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Montgomery olyan, mintha egy képeslapról lépett volna elő.

Valójában nagyváros, de Danny szereti a kisváros jelzővel illetni a szerinte egyedi helyeket. Tudjátok, mire gondolok: azokat a helyeket, amikre ránézel, és azt kívánod, bárcsak ott lehetnél. Emlékeztek még, amikor azt mondtam, hogy Cold Creek nem kifejezetten az amerikai álom megtestesülése? Montgomery viszont az, egy az egyben. Varázslatos, festői szépségű egyetemi város, virágzó gazdasággal, amit javarészt az egyetemi diákságnak köszönhet, másrészt pedig a tehetős baby boomer generáció itt letelepedett tagjainak, akik a fiatalság ragyogásában fürödve szeretnék eltölteni a nyugdíjas éveiket. Ha nem jártál még itt, egyszer muszáj látnod ezt a várost. Ha viszont túlságosan messzire van tőletek, akkor nézzétek meg a Love the One You’re With, az A Fine Autumn Day vagy az Our Last Dance című filmeket. Mindet Montgomeryben forgatták.

CAT MATHER

Nagyon szeretett volna elhúzni onnan. Onnan tudom, mert én is így éreztem. Vannak ilyen helyek… Azok a helyek, amik annyira szépek, hogy szinte nem is tűnnek valódinak. Az elképzelhető legundorítóbb dolgok az ilyen helyeken történnek meg. És igazam is lett. Látta a hírekben?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Montgomeryben nemrég egy bizarr botrány kavarta fel az állóvizet, aminek főszereplője a városi közösség egyik oszlopos tagja volt.

Silas Baker a helyiek által nagyra tartott üzletember – legalábbis eddig az volt –, aki jelentősen hozzájárult Montgomery gazdasági sikereihez. Beszállt a felfutóban lévő legális marihuánaüzletbe, és kisebb vagyonra tett szert, amit visszaforgatott a város javára. Az ő tulajdonában van néhány bevásárlóközpont, egy helyi bár, a Cooper’s, egy élelmiszerbolt és ezeken kívül még városszerte jó pár üzletben érdekelt. Mindezért hat évvel ezelőtt neki ítélték a Montgomery Díszpolgára kitüntetést is.

Silas Bakert néhány hónappal ezelőtt letartóztatták, amiért az elmúlt hét évben szexuálisan zaklatott több fiatalt, akiknek T-ballban az edzőjük volt. A gyerekek öt és nyolc év közöttiek voltak.

CAT MATHER

…gondolom, megsajnált, mert olyan durván esett, hogy azt elképzelni sem tudja. Fél méterre alig láttam magam előtt, és csuromvíz voltam. Kicsit lassított, ahogy elhaladt mellettem, majd végül félreállt. Fekete autó volt, talán Chevy, ha jól emlékszem.

WEST McCRAY

Igen, egy fekete Chevyt vezetett.

CAT MATHER

Na, mindegy, szóval megkérdezte, hogy nem vagyok-e baltás gyilkos, mire én is megkérdeztem, hogy ő az-e, és ahogy tisztáztuk, hogy egyikünk sem az, beszálltam mellé az autóba. Dadogott. Kissé szét volt esve. Mármint nem a dadogás miatt, nem arra értettem.

WEST McCRAY

Akkor mire értetted?

CAT MATHER

Úgy nézett ki, mintha valaki behúzott volna neki egyet. Az orra fel volt dagadva, a szeménél monokli, és az álla is le volt horzsolva. Aznap történhetett vele szerintem, mert egyre rosszabb állapotba került, ahogy telt az idő.

WEST McCRAY

Elmondta, hogy mi történt?

CAT MATHER

Azt mondta, hogy elesett, ami nyilván oltári nagy kamu volt.

WEST McCRAY

Ezek szerint beszélgettetek?

CAT MATHER

Persze. Már magában az is kellemetlen, hogy egy autóban ülsz egy totál idegennel. Valahogy muszáj megtörni a csendet. Azt mondta, hogy kirándulni mennek a húgával, akit azután kell felvennie.

WEST McCRAY

Mattie-t, a húgát, nyolc hónappal korábban meggyilkolták.

CAT MATHER

Ha ezt tudom, biztos, hogy nem szállok be mellé. Azért, valljuk be, ez már így kicsit közelít a baltás gyilkos fogalmához. Mondjuk, nem mintha olyan sokáig maradtam volna vele végül.

WEST McCRAY

Mit mesélt Mattie-ről?

CAT MATHER

Hát, csak azt, hogy… Hogy testvérek, hogy ő az idősebb, és Mattie néha igazi kis rohadék tud lenni, és kábé ennyi. Azt viszont láttam, hogy felkavarta, amikor beszélnie kellett róla. Az jutott eszembe, hogy talán megromlott közöttük a viszony, és most akarják helyrehozni valahogy. De az eszembe sem jutott, hogy a kiscsaj esetleg halott lenne.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Úgy beszélt Mattie-ről, mintha még életben lenne?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Legalábbis Cat ezt mondta.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Biztos benne? Tényleg ezt mondta az a lány? Hogy Sadie úgy beszélt Mattie-ről, mintha még életben volna? Komolyan mondta? Sadie komolyan ezt hinné?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Lehet, de az is lehet, hogy nem. Talán csak egyszerűen ezt mondta mindenkinek. Nem mindenki traktál idegeneket az élettörténetével, May Beth.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

De mi van, ha tényleg ezt hiszi?

CAT MATHER

Szépen haladtunk, de az idő egyre csak romlott, és aztán hirtelen megpördültünk…

WEST McCRAY

Megpördültetek?

CAT MATHER

Megfaroltunk egy víztócsán, és végül az út közepén kötöttünk ki. Nem lett bajunk, de az idő csak nem akart javulni, ezért úgy döntöttünk, hogy jobb lesz, ha kihúzódunk a leállósávba, és megvárjuk, amíg enyhül a vihar, és akkor jött el az a pont, amikor már nem tudta nyitva tartani a szemét. Mintha… Azonnal kiütötte a fáradtság. Paff, egy csapásra. Az is megfordult a fejemben, hogy talán be van drogozva, vagy valami ilyesmi.

WEST McCRAY

Oké, tehát azt mondod, úgy nézett ki, mint akinek csúnyán behúztak, képtelen volt uralkodni az autón, és alig tudta nyitva tartani a szemét? Az eszedbe sem jutott, hogy talán megsérülhetett? Hogy netán agyrázkódása van?

CAT MATHER

Nem, eszembe sem jutott. Csak az, hogy… Hogy esetleg be van drogozva. Ahogy elaludt, rögtön elkezdtem kutakodni a kocsiban, hogy meggyőződjek róla.

WEST McCRAY

Mármint drogok után kutattál?

CAT MATHER

Igen. Tudni akartam, hogy mibe keveredtem. Ne nézzen már így rám!

WEST McCRAY

Nem nézek én rád sehogy sem, Cat.

CAT MATHER

Nem akartam kirabolni, értve vagyok? Rohadt sokat stoppoltam már. Az embernek mindenre fel kell készülnie. Egyszerűen muszáj.

Egyszer volt, hogy beszálltam egy pasas mellé, és azonnal fura érzés fogott el. Az egyik megállónál átkutattam a kocsiját, és az ülése alatt kötelet és egy csavarhúzót találtam, és nem hülyéskedek, de úgy nézett ki, mintha száradt vér lett volna rajta. Fogalmam sincs, milyen emberrel hoz össze a sors, amikor beülök egy autóba, de ha van rá esély, hogy kiderítsem, igenis élni fogok vele.

WEST McCRAY

Na és mit találtál?

CAT MATHER

Volt nála egy póló, ami kibaszottul csurom vér volt. A hátsó ülés alá volt begyömöszölve. Találtam még egy rugós kést is a földön, ami biztosan akkor kerülhetett elő az első ülés alól, amikor megpördültünk a kocsival.

WEST McCRAY

Biztos vagy benne, hogy vért láttál azon a pólón?

CAT MATHER

Csak felismerem, hogy néz ki a vér! De lehet… lehet, hogy az övé volt, de az is lehet, hogy valaki másé. De hogy ott volt még egy kés is? El volt dugva, mintha rejtegetni akarta volna. Ez szúrt szemet. Ezért kezdtem úgy érezni, hogy ebből még baj lehet.

WEST McCRAY

Nem kérdeztél rá?

CAT MATHER

Ez egy rohadt hülye kérdés volt.

Olyan… Olyan kedvesnek tűnt. Egyáltalán nem volt olyan fura érzésem vele kapcsolatban, mint például annál a pasasnál, de ott volt az a póló… Ha látta volna, biztos megérti. Csurom vér volt az egész.

Ott ültem az autóban, és egész végig azon töprengtem, hogy el kellene húznom a csíkot, újra és újra átgondoltam, míg aztán végül felébredt. Ez úgy egy órával azután volt, hogy elnyomta az álom. Aztán még együtt folytattuk az utat egy benzinkútig. Eredetileg egy Markette nevű városig maradtam volna vele, de nem kockáztathattam, még úgy sem, hogy tényleg kedvesnek tűnt, mivel nem tudtam biztosan, mi a helyzet. Úgyhogy otthagytam a benzinkútnál. Egy kicsit bántott a dolog, de muszáj tenned, amit tenned kell, ha életben akarsz maradni.

WEST McCRAY

Hiú ábrándokat kergetek, ha megkérdezem, hogy esetleg tudod-e, merre tartott?

CAT MATHER

Ami azt illeti, ezt pont tudom. Megkért, hogy nézzek utána a pontos útvonalnak a telefonomon. Le is írtam neki, és azóta sem tudtam kiverni a fejemből.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Az apját keresi.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Értem.

WEST McCRAY [TELEFONON]

És most már két különböző szemtanútól is tudjuk, hogy van nála egy rugós kés. Caddy azt mondta, Sadie azzal fenyegette meg. Cat pedig azt állítja, hogy az autójában találta meg.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mintha azt mondtad volna, hogy bántották.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Igen, Montgomeryben. De mi történhetett ott? Vajon mi lehet az apjában olyan különös, hogy ilyen helyeken köt ki miatta, és ráadásul még fel is fegyverezte magát? És mégis hogy jutott odáig, hogy feltehetően eltörték az orrát, és monokli van a szeme körül?

Volt valami nyugtalanító a Cattel való találkozásban…

DANNY GILCHRIST

Mégis mi?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Nehéz volt szavakba öntenem Dannynek az érzést, ami akkor elfogott. Nem tudtam kiverni a fejemből Catet; hogy ha őutána kutattam volna; ha az ő nagynénje keresett volna meg, hogy a segítségemet kérje, akkor a történet ott és akkor véget is ért volna: ültünk egymással szemben a nappaliban, és Cat nem volt hajlandó beszélni velem. De a történet talán mégsem ért volna ott véget, hiszen Cat volt az, aki idegen férfiak autójában kötött ki véres csavarhúzók mellett, mindezt csak azért, hogy elmeneküljön az elől, ami otthon kísértette. És akkor ott van Sadie, az autójában ülve, az arca szétverve és felhorzsolva. Talán megkésve, de hirtelen iszonyúan valóságosnak kezdett érződni mindaz a szörnyűség, amin ezek a lányok keresztülmentek; ami egy eltűnt lánnyal egyáltalán megeshet. Nem tudtam mit kezdeni az érzéssel. De akkor még nem tudtam, hogyan magyarázhatnám el Dannynek, ezért inkább másra tereltem a szót.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nem is lényeges.

Tehát már tudom, hogy végül nem maradt Montgomeryben, és azt is tudom, hová ment utána. Mit gondolsz, hová menjek először? Montgomery vagy Langford? Várj csak, valaki hív éppen.

Halló?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Claire visszajött.

sadie

MEGÉRKEZEM LANGFORDBA.

Hajnali négy van.

Az első, amit meglátok, egy éjjel-nappali mosoda. Úgy döntök, ez csakis jel lehet. Leparkolok. Majdnem összeesem a fáradtságtól, de ez most muszáj, mert néhány lépéssel közelebb kerülök ahhoz, hogy újra embernek érezhessem magam. Az arcom jó ideje már annyira fáj, hogy szinte émelygek tőle, és amikor a tükörbe nézek, elgondolkodom, hogy el kellene ugranom egy drogériába valami sminkért, elfedni a sérüléseket, hogy ne ijesszem el az embereket. Mattie jobban értett a sminkeléshez, mint én. Tizenegy éves korában egyszer rajtakaptam a fürdőben, ahogy tussal épp tökéletes macskaszemet rajzolt magának. Megmondtam neki, hogy nem akarom meglátni azt a szart az arcán, amíg tizenhárom nem lesz, és azóta sem tudom, honnan vettem ezt a szabályt. Tényleg ennyire helytelen dolgot művelt? Igazából úgy hangzott, mint amit egy szülő mondana ilyenkor, így rászántam magam, hogy én is ezt mondjam, pedig igazából azt akartam kérdezni tőle, hogy hogy csinálta, és fel tudná-e rajzolni azokat a tökéletes vonalakat az én szemhéjamra is.

Belépek a mosodába. A kasszánál egy öreg nő ül, aki úgy néz ki, mintha merő csökönyösségből tartaná csak magát életben. Átnyújtok neki egy bankjegyet, mire ő ugyanabba a kezébe köhögi fel a tüdejét, amivel aztán visszaadja az aprót egy kis mosószer kíséretében.

A gépek ősrégiek. Bedobom a negyeddollárost a nyílásba, és még ahhoz sem veszem a fáradságot, hogy szétválogassam a ruháimat. Leülök az egyik kemény műanyag székre, és hallgatom, ahogy forog a dob. Aztán az idős nőre pillantok, aki még mindig rajtam tartja a szemét. Nem hibáztatom. Elvégre ahogy kinézek…

– M-meg t-tudná m-mondani, mi van a T-Twining S-Street 451. alatt?

Oldalra billenti a fejét, egy pillanatig gondolkodik, majd így szól: – Az nem a Kék Madár véletlenül?

Fogalmam sincs, mi az a Kék Madár, amíg oda nem int magához, hogy a mobilján elém toljon egy elmosódott képet egy motelről, alatta megannyi közepes értékelés és komment.

Anyám egyik utolsó pasiját Paulnak hívták.

Volt vagy kétméteres, agyilag és testileg is lomha. A karja és a lába, mint valami ősöreg fa tuskói, a tenyere pedig olyan nagy, hogy át sem éred. Paul nem zavart, mert le sem szart bennünket Mattie-vel. Ha már úgy alakult, hogy ugyanabban a zsúfolt lakókocsiban kellett rontanunk a levegőt, ám legyen. Nem tett úgy, mintha útban lennénk, és ha mégis láb alatt voltunk, az sem számított. Nem sok minden hozta ki Pault a sodrából. Talán pont emiatt bírta olyan sokáig anyám mellett. Paul nem volt valami nagy dumás. Nem mintha nem tudott volna beszélni, csak egyszerűen nem akart. Akárhányszor a közelében voltam, elragadtatással figyeltem, ahogy a körülötte lévők egyoldalú párbeszédeket folytatnak vele, mindenféle válasz vagy reakció igénye nélkül. Összetéveszthetetlen volt a mód, ahogy ránéztek. Tisztelettel. Paultól tanultam meg, hogy a csendet felvállaló ember képes erőt és fontosságot sugározni. Persze, csak ha férfi az illető. Ha nőnek születtél, esélytelen a dolog, hacsak nem akarod, hogy mindenki duzzogó kis ribancnak nézzen.

Bárcsak megtehetném a következő lépést egyetlen szó nélkül!

A Kék Madár motel előtt ülök a kocsimban, pár mérföldre a mosodától, a mosott ruháim a hátsó ülésen száradnak. Idegesen dobolok a kormányon az ujjammal. Kék Madár. Sehol egy madár. Az ELADÓ tábla viszont jól látható: 39,99 DOLLÁR/ÉJSZAKA, WI-FI KÜLÖN FIZETENDŐ.

A motel igazi lerobbant koszfészek, ráférne egy új szigetelés, új tető… Igazából le kéne cserélni mindent. Pont a recepció előtt parkolok, ahonnan tökéletes belátás nyílik a nagy üvegajtón keresztül. Nekem háttal egy öregebb pasas nézi a falra erősített tévét. Fekete-fehér film van műsoron.

Ráborulok a kormányra.

Merre vagy, Keith?

Kiszállok az autóból, a vállamon a táska, de mire megindulok a motel felé, a recepciónál ülő pasas már nem a filmet bámulja megbűvölve. Az üvegajtó felé fordulva egyenesen rám néz, de úgy, hogy elgondolkodom, nem ismert-e fel. Vajon több hónappal ezelőtt volt-e egy olyan nap, amikor épp a tévécsatornák között keresgélt valami bambulnivaló után, és a hírekben egyszer csak az én arcom villant fel, amit azóta sem tudott kiverni a fejéből. Most pedig itt állok vele szemben.

Keresztülvágok a parkolón. Ahogy belépek, a férfi megszólal: – Nem sietted el a dolgot.

Közelről sokkal fiatalabbnak néz ki. Gondolom, csak korán kezdett őszülni. Nem lehet több ötvennél. A bőre világosbarna, a karját és a lábát mindenütt tetoválások borítják, és befutnak egészen a kék rövidnadrág szára alá is. A hangja mesterkélt. Az a fajta erőltetettség érződik benne, ami el akarja hitetni, hogy barátok vagyunk.

– K-két é-éjszakát m-maradnék.

Nagyot ásít.

– Már intézem is.

Elsiklik róla a tekintetem, és a mögötte lévő tévére esik. A készülék olyan idős, hogy még gombokkal működik. Bette Davis-film. Egyszerűen uralja a képernyőt az apró, csoda szép arc és a hatalmas, kerek szem. Talán a Sötét győzelem az. Azt nagyon szerettem. Volt rá eset, hogy Mattie és én néhány hétvégét May Bethnél töltöttünk, és klasszikus filmeket néztünk a három tévécsatornája egyikén. Mindig a Bette Davis-filmek voltak a kedvenceim. Bette Davis a mai napig a kedvencem.

Ez áll a sírkövén: Mindig a nehéz utat választotta.

– Kérek valami igazolványt, és már intézem is.

Pislogva szakítom el a tekintetemet a filmtől, és visszafordulok a férfi felé.

– H-hogy m-mit?

– A korod miatt. Nem adhatok ki szobát fiatalkorúaknak.

– D-de én n-nem v-vagyok f…

– Az majd az igazolványból kiderül – mosolyog rám. – Ellenkező esetben ez egy igen hosszú beszélgetés lesz.

Gyűlölöm.

– Ez a szabály – teszi még hozzá ugyanabban a pillanatban, amikor éles pukkanással durran egyet a tévé. A képernyőn fekete-fehér adásszünet, a hangszórókból fülsiketítő, statikus hangorkán árad.

– Azt a ku…

Még időben észbe kap, és visszanyeli a káromkodás végét. Megfordul, és már emeli is a kezét, hogy nyitott tenyérrel próbálja meg működésre bírni a készüléket. Bámulom a tarkóját, és próbálom kitalálni, hogy ismerheti-e Keitht. Már ha egyáltalán Keitht Keithként ismerik ezen a helyen. Lehet, hogy itt pont Darren volt. De az is lehet, hogy ez egyike azoknak a helyeknek, ahol kellő biztonságban érzi magát ahhoz, hogy az igazi nevét használja. Még az is lehet, hogy Jack.

– N-nem i-ismeri v-véletlenül D-Darren Marshallt?

Meglepetten fordul felém.

– De ismerem.

Néha nekem is lehet szerencsém.

– Az k-király. – Elhallgatok. – Cs-családi jó b-barát. M-mondta, hogy n-nézzek be, ha v-valamikor e-erre j-járok.

– A fene gondolta volna… Igen, Darren nagyon jó haverom. Mit is mondtál, mi járatban vagy errefelé? – kérdezi. – Két éjszakát mondtál? Egy-vagy kétágyas legyen a szoba?

– Egyágyas.

– Adok öt százalék kedvezményt. Darren barátai az én barátaim is.

– I-itt van m-most? E-egy i-ideje n-nem l-láttam m-már.

– Nem, nincs most itt. De biztos vagyok benne, hogy nemsokára újra beköszön hozzám – folytatja. – Tudod, milyen.

Fogalmam sincs, mire gondol. Újra nagyot ásít, majd aláíratja velem a szobafoglalást, amit Lera Holdenként szignózok, majd elveszi a pénzt, és odalöki a kártyát.

– Tizenkettes szoba – veti oda. – Az utolsó előtti a folyosón.

– K-köszönöm.

– Nagyapám idejében az apácák úgy hitték, hogy ki tudják verni az ilyet az emberből.

Röhög. Nyilván a dadogásomra célzott. Addig bámulok egyenesen az arcába, amíg sötétvörösre nem pirul, és hebegve próbálja menteni a helyzetet, de ebből már úgysem tudja kimagyarázni magát. Végül megelégszik ennyivel: – Hát, akkor jó éjt…

Az a fajta motel ez, ahol az ember tudatában van minden egyes titkának. A szállásnak pedig csak az az ára, hogy mennyire vagy hajlandó magadban lenni. Ez, és csaknem nyolcvan dollár. Becsukom magam mögött az ajtót, behúzom a függönyöket, kulcsra zárom az ajtót, és ahogy megvan ez az utolsó is, nekitámasztom a fejem az ajtónak, mert a négy fal között hagyom, hogy felszínre törjön a feszültség a kimerült, fájó izmaimból. Hagyom, hogy egy pillanatra elmerüljek a saját fájdalmamban. De csak egy pillanatra.

Aztán megfordulok, és szemügyre veszem az új környezetem.

A levegőben vegyszerszag terjeng, ám képtelen elnyomni a szoba fülledt levegőjét. A közönséges, fakó, foltos, bézs tapéta az ismétlődő virágmintával próbál kellemes hangulatot teremteni, de sehogy sem jön össze. Az ágyat élettelen zöld takaró fedi. A láthatóan töredezett szélű fakomódon egy régi tévékészülék, gombokkal működik ez is. Van még itt egy apró, piros asztal műanyag székekkel. A szőnyeg mély borvörös világító rózsaszín pöttyökkel, néhol bolyhos, másutt kopott. Kibújok a sportcipőmből, és belefúrom a zoknis lábujjaimat az érdes szőnyegbe. Innen épp rálátok a fürdő kékeszöld csempéire és a zuhanyzó oldalára.

Még mindig nem látok kék madarakat sehol.

De egy zuhany jólesne.

Beviszek magammal egy váltás tiszta ruhát a parányi fürdőszobába, ahol meztelenre vetkőzöm, és megnyitom a csapot, amiből nem folyik annyira meleg víz, amilyenre szükségem lenne, így egész végig vacogok, de sokkal jobb tisztának lenni. Vagyis legalább annyira tisztának, amennyire itt ez sikerülhet, ugyanis a csempe fugáiban penész bujkál, a kád széle pedig mindenütt foltos. Az apró motelszappant végigdörgölöm az egész testemen, és a hajamat is beszappanozom. Annyira jólesik, hogy legszívesebben elsírnám magam. Nem tökéletes, de nagyon jólesik. Ahogy végeztem, magamra kapok egy pólót, és beállok a mosdó fölötti tükör elé. Végigtapogatom az arcom érzékeny bőrfelületét, és felszisszenve hőkölök vissza az arcképem, a duzzadt orrom és a szemem körül sötétlő fekete karika láttán.

Lekapcsolom a fürdőben a világítást, kibotorkálok a szobába, és bemászom a takaró alá. A pléd súlyosan nehezedik rám, az alatta lévő ágynemű pedig dörzsöli a bőröm. Lecsukódik a szemem, és ürességet érzek magam körül. Végre valami, amibe belezuhanhatok.

De egy kis hang a fejemben visszatart.

Nem tudom, meddig lebegek ébrenlét és álom között, de egyszer csak hallom, ahogy halk kattanással nyílik az ajtó. Lassan ér el az agyamig a veszélyérzet, és amikor már tudatában vagyok, akkor sem vagyok képes teljesen észhez térni. Puha, surranó hangokkal valaki végigoson a szobán. Érzem a matrac puha süppedését, ahogy ránehezkedik az ágy szélére.

A keze a bokámon.

– Sadie… Sadie baba… Csak azért jöttem, hogy lássam, megvolt-e az esti imádkozás. – A hang puha és dallamos. Épp csak nem suttogás. Épp csak hangosabb, mint egy altatódal. A szemem csukva. A légzésem egyenletes. – Ó, vagy úgy, már alszol. Hát, rendben. – Mély sóhaj tör fel belőle. – Akkor, azt hiszem, meg kell néznem, hogy Mattie is elmondta-e az esti imát.

Felpattan a szemem.

LÁNYOK

5. RÉSZ

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Nagyon korán reggel, nagyon sötétben érek Cold Creekbe. Arra számítok, hogy Claire-rel majd csak valamilyen alkalmasabb időpontban találkozom – elvégre nem illik kilenc előtt alkalmatlankodni –, ám May Beth abban a pillanatban hív, ahogy leteszem a táskáimat, és ezeket a szavakat mondja: „Azonnal jöjjön ide!” Amint odaérek, már kívülről hallom, hogy bent vitatkoznak.

[KÉT NŐ ELMOSÓDOTT HANGJA]

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Szinte hihetetlen, hogy Claire valóban visszajött. Beszélni akarok vele. Hallanom kell az ő verzióját is. Eddig a történetnek csak az egyik oldalát hallottam, és azt sem a legnagyobb rajongójától. Claire azonban…

[AJTÓ NYÍLIK. MAJD NAGY PUFFANÁSSAL BEVÁGÓDIK]

MAY BETH FOSTER

Nem hajlandó beszélni magával, és fikarcnyit sem változott.

WEST McCRAY

Hogy érti ezt?

MAY BETH FOSTER

Ugyanolyan önző, mint régen.

WEST McCRAY

Nagyon szeretnék beszélni vele, May Beth. Itt a lehetőség, hogy egy lépéssel közelebb kerüljünk Darrenhez.

MAY BETH FOSTER

Mindjárt visszamegyek. Most épp rágyújtott.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

May Beth elmeséli, hogy épp lefekvéshez készülődött, amikor kinézett az ablakon, és fényt látott kiszűrődni Mattie szobájából. Az első gondolata Sadie volt. De nem Sadie volt az. Hanem Claire, összegömbölyödve Mattie ágyán. Letörte a lakatot az ajtóról, hogy bejusson. Amikor May Beth visszamegy, hogy másodszor is megpróbálja jobb belátásra bírni Claire-t, semmi mást nem hallok, csak az időnként dühödten felszökő veszekedés hangját. Hideg az éjszaka. Lenyűgözően csillagos az égbolt a Sparkling River Ingatlanügynökség lakókocsiparkja felett. New Yorkban nem sokszor látni ilyet, és eltöprengek, vajon Cold Creek lakói annyira hozzászoktak-e már a látványhoz, hogy szinte észre sem veszik. Végül majdnem két órát kell várnom, amíg Claire végül kijön a lakókocsiból.

CLAIRE SOUTHERN

Szóval maga az a riporter, akiről May Beth beszélt.

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Claire Southern nem az, akire számítok.

Először is, teljesen tiszta, és ez az egyik első dolog, amit közöl velem. Első ránézésre akár még igazat is mondhat. Azokra a képekre sem hasonlít, amiket eddig láttam róla. Felszedett néhány kilót, valójában nem is keveset. Az arcszíne egészséges rózsaszín, a szeme pedig élénk figyelemmel fordul felém. A haja hosszú. A válla alá ér, és fényesen omlik alá. Egymás után szívja a cigarettákat. Ezt az egy káros szenvedélyt nem tudta feladni. Nem hajlandó visszamenni May Bethhez, és az asztalnál ülve beszélgetni. Kint akar állni a sötétben, ahol előbb fontolóra veszi a kérdéseimet, és ha szerencsém van, válaszol rájuk. May Beth a szúnyoghálós ajtó mögött téblábol, hol előkerül, hol eltűnik a képből, úgy hallgat kettőnket, és gyanítom, nem sejti, hogy tudunk a jelenlétéről.

CLAIRE SOUTHERN

Kizárólag azért beszélgetek most magával, mert rájöttem, hogy May Beth nem akarja. És ha azt vesszük, hogy ő az egyetlen, akitől hallott rólam, akkor el tudom képzelni a sok marhaságot, amikkel eddig tömte a fejét velem kapcsolatban.

WEST McCRAY

A legutolsó, amit May Beth tudott, hogy maga drogfüggő volt, majd egyszerűen eltűnt.

CLAIRE SOUTHERN

Amikor hallottam, hogy Mattie… hogy Mattie meghalt múlt októberben, megpróbáltam öngyilkos lenni. Megpróbáltam túladagolni magam. Semmi mást nem akartam, mint a kislányommal lenni. De nem sikerült.

Arra gondoltam, hogy ez egy jel. Egy barátom segített találni egy elvonót. Gyorsított eljárás. Nem a legjobb hely, de ettől még működött. Eddig legalábbis nem estem vissza.

WEST McCRAY

May Beth azt mondta, Mattie szobájában talált magára.

CLAIRE SOUTHERN

Jogom van itt lenni.

WEST McCRAY

Hogy értesült arról, hogy Mattie meghalt?

CLAIRE SOUTHERN

A hírekben hallottam. Egy… egy barátom szólt, hogy kapcsoljam be a tévét.

WEST McCRAY

Azt is tudta, hogy Sadie eltűnt?

CLAIRE SOUTHERN

Tegnap éjjel tudtam meg.

WEST McCRAY

Miért most jött vissza, ha tudta, hogy Mattie meghalt, és azt is, hogy Sadie egyedül lehet itt?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

És ekkor legnagyobb meglepetésemre Claire elsírja magát. Úgy tűnik, hogy minden csepp akaraterejére szüksége van ahhoz, hogy ott maradjon, ahol van. Olyan, mint aki el akar futni. De nem teszi. Ám sok időbe telik, amíg újra képes beszélni.

CLAIRE SOUTHERN

Mégis mit gondol, miért szoktam le?

Maga is mondta, Mattie meghalt. És tudtam, hogy Sadie egyedül van. Szerettem volna vele lenni.

WEST McCRAY

Szereti a lányát?

CLAIRE SOUTHERN

[ELHALLGAT] Sadie megérdemli, hogy hallja a választ erre a kérdésre. Sokkal inkább, mint maga, akinek nincs joga megkérdezni ezt tőlem.

WEST McCRAY

Az autóját…

CLAIRE SOUTHERN

Szerzett magának egy autót?

WEST McCRAY

Igen, közvetlenül azelőtt vette, hogy elhagyta Cold Creeket. Ez júniusban történt. Egy hónappal később Farfieldben találtak rá, benne az összes holmijával. Sadie-nek viszont nyoma veszett.

Van bármi ötlete, miért mehetett Farfieldbe?

CLAIRE SOUTHERN

Nincs.

WEST McCRAY

Próbálunk rájönni, miért mehetett oda. May Beth keresett meg, hogy a segítségemet kérje. Azóta is próbálom megtalálni a lányát.

CLAIRE SOUTHERN

Miért?

WEST McCRAY

Hogy érti, hogy miért?

CLAIRE SOUTHERN

Miért keresi?

[KINYÍLIK AZ AJTÓ]

MAY BETH FOSTER

Uramisten, Claire!

CLAIRE SOUTHERN

Tudtam, hogy nem bírod ki, hogy ne ártsd bele magad! [WEST FELÉ FORDULVA] Úgy értettem, hogy miért maga keresi őt?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Mielőtt válaszolnék, May Beth határozottan Claire elé áll. Azt a képeslapot lobogtatja a kezében, amelyiket Claire küldött Los Angelesből.

MAY BETH FOSTER

Mégis minek kellett ezt küldened, ha tudtad, hogy úgysem jössz vissza soha, hmm?

Miért?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Claire kézbe veszi a képeslapot, és hunyorogva bámul rá a sötétben. Egy hosszú pillanat múltával az összeomlás jelei mutatkoznak az arcán.

Újból sírni kezd.

MAY BETH FOSTER

Van fogalmad arról, milyen volt Mattie, miután itt hagytad őket? Zokogott utánad…

CLAIRE SOUTHERN

Nem-nem-nem-nem! Volt időd beszélni, most én jövök!

MAY BETH FOSTER

Zokogott utánad! Minden áldott nap utánad zokogott! Nem evett, nem aludt, rémálmok gyötörték… Amikor megkapta ezt a képeslapot, olyan volt, mintha fény gyulladt volna… Volt miért élnie. De még akkor is csak téged akart. Azt mondják, azért szállt be abba a teherautóba a gyilkosához, mert utánad akart menni.

CLAIRE SOUTHERN [WESTNEK]

Most azonnal parancsolja vissza a lakókocsiba! Azonnal!

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Nem kis győzködés árán, de valahogy sikerül visszaküldeni May Betht a lakókocsiba. Claire feldúlt, és nem hajlandó megszólalni, míg el nem szív két szál cigarettát. Némán csorognak a könnyek az arcán.

CLAIRE SOUTHERN

Tudja, mi az, amiről mindenki szeret elfelejtkezni?

Még csak gyerek voltam. Gyerek voltam, amikor belekeveredtem abba a szarba! Gyerekként lettem függő. Gyerekfejjel szültem Sadie-t is. És az anyám… anyám halála. Gyerek voltam, amikor meghalt. Árva voltam. Nem mintha mentségeket akarnék találni, csak egyszerűen nem értem, miért is lett volna Sadie túl fiatal ahhoz, hogy kezelni tudja, amin keresztül kellett mennie miattam, miközben én… miközben én meg elég idős voltam már ahhoz, hogy ép ésszel viseljem, amit akkor rám mért az élet? Abban a pillanatban, ahogy Sadie megszületett, May Beth kitépte a karomból, és elkezdte ellenem hangolni. A szívem szakadt bele. De hagytam, hogy történjenek a dolgok, mert még csak gyerek voltam, elcseszett, és fogalmam sem volt, hogy lehetnék másmilyen. Anyám már nem élt. Senkim sem volt. Sadie gyűlölt engem, és én mindössze annyit tudtam tenni, hogy hagyom. Aztán jött Mattie… és Mattie szeretett.

WEST McCRAY

Claire, nem ismer esetleg egy Darren M…

CLAIRE SOUTHERN

Mi van?

WEST McCRAY

Sikerült már Sadie legtöbb lépését visszakövetnem Cold Creektől egészen Farfieldig – még nem végeztem, de már közel járok –, és eddig annyi bizonyos, hogy egy férfi után kutatott, akit az apjaként emlegetett. Darrenként hivatkozott rá. Létezik, de még neki sem tudtam a nyomára bukkanni.

CLAIRE SOUTHERN

Akkor mégis mi hasznát vesszük?

WEST McCRAY

Ha nem Darren, akkor mégis kicsoda Sadie apja?

CLAIRE SOUTHERN

Nem tudom. [ELHALLGAT] Azt hiszem, ennyire tellett az erőmből ma éjjel.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Claire még mentegetőzik egyet utoljára, majd beveszi magát May Beth vendégszobájába. Jelenleg nem fogok tudni, több információt kiszedni belőle. May Beth pár másodperccel később már csatlakozik is hozzám kint. Az előbb még sírt, most viszont próbál úgy tenni, mint akinek semmi baja.

WEST McCRAY

Milyen volt Sadie, miután Mattie eltűnt?

MAY BETH FOSTER

Hogy micsoda…? Ahogy az várható volt. Dühöngött.

WEST McCRAY

Úgy értettem, hogy később. Miután megtalálták Mattie holttestét.

MAY BETH FOSTER

Nem ment vissza addig a lakókocsijukba, amíg meg nem tudta. És az idő felét az enyémben töltötte. Sokszor idekint találtam rá, itt, ahol most állunk, és… és nem hiszem, hogy egyáltalán aludt volna. Amikor megjelent a rendőrség, hogy tájékoztassanak minket a történtekről, ő épp Mattie-t kereste valamerre. Képtelen vagyok szavakkal Leírni, hogyan… hogyan állt oda eléjük. A két rendőr pedig csak állt és várt. És mikor elmondták neki, egyszerűen… Elnézést…

WEST McCRAY

Semmi gond.

MAY BETH FOSTER

Egyszerűen összeesett. Nagyon drámaian hangzik, pedig egyáltalán nem volt az. Nem sírt, nem üvöltözött, vagy ilyesmi, csak mintha a teste nem bírta volna el a hallottak súlyát. Olyan volt, mintha valaki lehúzta volna a víz alá. Mintha elragadta volna valami. Ezután bezárkózott a lakókocsijukba, és elő sem jött, én pedig gyáva voltam. Egyedül hagytam… napokig, mert nem akartam látni azt, ami az arcára kiült. Nem tudtam, hogy kibírnám-e.

Amikor végre összeszedtem a bátorságom, átmentem, és ott találtam a kanapén. Megetettem, megmostam az arcát, megfésültem a haját, és ágyba fektettem. És miután felébredt, egyszerűen csak… volt. Ott volt, de belülről mintha hiányzott volna valami. Már nem jutottam el hozzá. Azóta egyetlen nap sem tudtam áthatolni a páncélon.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Jól hallható a teljes elkeseredettség a hangjában, ahogy felidézi a történteket. Most viszont képzeljétek hozzá azt, ahogy mindezt az univerzum felé mondja el, a fölöttünk lévő milliónyi néma csillagnak.

MAY BETH FOSTER

Gyűlölöm Claire-t. Tudom, hogy nem keresztényi cselekedet, de nem tudok mit tenni.

WEST McCRAY

Pedig muszáj arra kérnem, hogy néhány napig még marasztalja itt. Amennyiben hajlandó lesz, rengeteg dolgot kellene még megbeszélnem vele. És kérem, azonnal hívjon, ha bármi történne! Számíthatok magára?

MAY BETH FOSTER

Igen, de a Jóisten segítsen mind a kettőnket…

Most mi a következő úti cél?

WEST McCRAY

Egy Langford nevű hely.

MAY BETH FOSTER

És mit gondol, mit fog ott találni?

sadie

GYENGE FÉNY SZŰRŐDIK ÁT A REDŐNYÖN. A szoba lassan kitisztul a szemem előtt.

Soha nem érződött ilyen különösnek, ilyen magányosnak felébredni nap nap után az autó hátsó ülésén. Legalább tudom, mit kell tennem, miután felébredtem: előremászni a kormánykerékhez. Vezetni. Megtalálni Keitht. De ez… A puha párna a fejem alatt, a rugós, de majdnem kényelmes matrac a testem alatt, a takarók megnyugtató súlya felettem… Mindez csak arra emlékeztet, mintha otthon lennék, és arra a rengeteg dologra, amit már nem csinálok és már soha többet nem is fogok csinálni. Beosonni Mattie szobájába, és gyengéden felrázni álmából. Tíz perc múlva már nem annyira finoman lerántani róla a takarót, ha addigra nem sikerült kivonszolnia magát az ágyból. Mindig addigra sikerült odakeverednie a konyhaasztalhoz, mire a tojásrántottája már gumiállagúra hűlt, és soha nem mulasztotta el, hogy ne rinyáljon miatta, amíg egy idő után rá nem jöttem, hogy a kis mocsok pont így szereti…

Így teltek a reggeleim.

Keith megfosztott tőlük.

Az orrom úgy lüktet, hogy lassan már muszáj lesz valamit tennem az ügy érdekében. Kikecmergek az ágyból, magamra rántok egy farmert, és csak akkor tűnik fel, hogy az éjjeliszekrényen álló óra délután ötöt mutat. Jesszusom!

Mezítláb surranok ki a szobából. Hideg a föld. Annyira, hogy a lábujjaim érzéketlenné válnak tőle, pont úgy, ahogy az arcomat szeretném most érezni. A parkoló már nem olyan üres, mint tegnap este volt. Most már az enyém mellett egy másik autó is áll a legtávolabbi sarkában. Egy kicsit fényesebb. Egy kicsit fiatalabb. Elhaladok egy takarítónő mellett, ahogy kilép az egyik üres szobából. Az első, ami feltűnik, hogy mennyire magas nő. Magas és vaskos, hullámos, seszínű hajjal. Egy kicsit hosszabban bámul rám, mint kellene, miközben elmegyek mellette, és a homloka ráncokba szalad, mintha aggódna. Leszegem a fejem, mert el tudom képzelni, hogy nézhet ki az arcom, és egy kis bűntudatom van. Szeretnék megfordulni és biztosítani róla, hogy minden rendben.

Minden rendben.

Magamhoz veszek egy vödörnyi jeget a gépből, és indulok is vissza a szobámba, ahol egy törülközőbe csavarom a jeget, amit addig szorítok az arcomhoz, amíg teljesen érzéketlenné nem válik. A jég olvadni kezd, és a hideg víz az ujjaim közti apró réseken át szivárog. A szoba még rondábban fest a színtelen délutáni napfényben. Az ázott törülközőt behajítom a zuhanytálcába, lecserélem a pólómat, cipőbe bújok, és felhúzom a redőnyöket, aztán kezelésbe veszem a testem többi részét. Az orromért nem sokat tehetek, gondolom, idő kérdése, hogy magától összeszedje magát. A hajamat viszont kikefélem. Puhábbnak és göndörebbnek érződik a mosástól. Beletúrok a kezemmel. Élvezem az érzést, ameddig tart. Copfba kötöm a hajam. Mindenemet visszagyömöszölöm a táskába, és a vállamra vetem. És ugyan van még egy éjszakám, a Montgomeryben történtek után az az érzésem, hogy jobb menekülésre készen állni.

Amikor belépek a recepcióra, a tegnapi férfi már nincs ott, és rájövök, hogy meg sem kérdeztem a nevét. Egy srác van a helyén. A húszas évei közepén járhat. Az a fajta kölyökarca van, ami sehogy sem illik az izmos és szikár testhez. Az arcán gödröcskék. Göndör, barna haja van, és enyhén barna bőre, mintha az épp kezdődő nyár nagy részét már kint a szabadban töltötte volna. Egyenruha van rajta, amiről szintúgy hiányoznak a kék madarak, mint minden egyébről ezen a helyen, és épp egy kulcscsomót forgat az ujja körül – jobban mondva, inkább csak próbálkozik. Mert lecsúszik az ujjáról és hangos koppanással ér földet. Lehajol, hogy felvegye, és vöröslő arccal egyenesedik vissza. Visszacsatolja a kulcscsomót az övére. A tekintete átsiklik a meggyötört arcomon, és a mellemen állapodik meg. Nincs rajtam melltartó. Rámeredek, és figyelem, ahogy a kíváncsisága átcsap valami olyasmibe, amiről tudja, hogy gyorsan abba kéne hagynia, majd eszébe jut, hogy meg kellene kérdeznie, miben lehet a segítségemre. A hangja rekedtes. A hallatán még a lélegzetem is eláll. Megköszörülöm a torkom, felé lépek, és nekidőlök a pultnak. Névtáblát visel. ELLIS. Mögötte megy a tévé, ma este viszont csak híreket látni a képernyőn.

– I-itt v-van D-Darren?

Pislog párat a dadogásom hallatán, aztán gyorsan összeszedi magát. Legalábbis ő így gondolhatja. Nem nagyon lehet összeszedni magadat egy olyan pillanat után, amikor sikerült egy másik embert porig aláznod. Csak reménykedhetsz, hogy az a másik valamennyire megbocsát neked, még ha nem is érdemled meg.

Kikényszerítek egy mosolyt, amit nem érdemel meg.

– Hogyhogy? Visszajött? Nem láttam még, és Joe sem mondta, hogy… – feleli végre, és közben a hátam mögé vándorol a tekintete, mintha Keith érkezését lesné. – Darren általában előre szokott szólni, hogy mikor lesz a városban.

– T-tőle t-tudom, hogy n-néha itt sz-száll meg.

– Honnan ismered Darrent?

– R-régi cs-családi b-barát. – Elhallgatok. – Cs-csak n-néha v-van itt? H-hogy működik az i-ilyen?

– Állandó szobája van. Joe-val évek óta jó barátságban vannak. A tízes szobában van, ott tartja az összes cuccát is, mi pedig soha nem adjuk ki azt a szobát.

– E-elég sz-szarul m-mehet így a b-biznisz J-Joe-nak.

– Á, dehogy! Darren jó fej. Egyszer megmentette Joe életét – folytatja büszkén. Nem mintha bármi köze lett volna a dologhoz. – Viszont nem hiszem, hogy most itt lenne, hacsak nem tudsz valamit, amit én nem.

– Ó, b-bakker…

– Meddig vagy még itt?

– M-még egy n-napot.

– Szerintem bármikor befuthat, de ha szeretnél neki üzenetet hagyni, vagy hasonló, akkor szívesen átadom neki, amikor majd megjön.

Egy pillanatig rágcsálom az ajkam.

– N-nem t-tudnál b-beengedni a sz-szobájába…? A-amit itt hagynék n-neki, az i-inkább olyan m-meglepetésf-féle.

– Itt hagyhatod nálam, és odaadjuk neki, ahogy megérkezik.

Picsába!

– N-nem t-tudod v-véletlenül, hogy m-most merre j-járhat? Ha a k-közelben van, m-magam is oda t-tudnék m-menni, hogy o-odaadjam n-neki sz-személyesen.

Ellis egy hosszú pillanatig csak bámul rám.

– Mit is mondtál, hogy hívnak?

– Au… – kezdek szipogni és megvonaglik az arcom. Az orromhoz emelem a kezem. – Au…

– Megkérdezhetem, hogy mi történt veled?

– A-autóbaleset.

– Elég komolynak néz ki.

– F-fáj is r-rendesen.

Árgus szemekkel figyelem az övén lógó kulcscsomót. Bárcsak le tudnám onnan varázsolni valahogy, hogy legalább egy icipici része egyszerűbb legyen ennek a történetnek!

– Szóval tudok valamiben segíteni? – kérdezi újból Ellis.

Ráemelem a tekintetemet.

– M-mégis m-miféle m-motel ez?

– Hát ö… – Megvonja a vállát, és bizonytalanul vakargatja a fejét. – Ha valaki úgy néz ki, mint aki segítségre szorul, akkor megkérdezzük tőle, miben segíthetünk. Ilyenfajta motel.

Nem tetszik a válasz, sem az érzés, amit elindít bennem. Soha nem tudok normálisan reagálni az emberi kedvességre vagy figyelmességre, hacsak nem az a helyénvaló reakció, hogy le akarom tépni az arcom. Megköszörülöm a torkom, és visszaterelem a szót a megfelelő témára.

– M-mennyire i-ismered D-darrent amúgy?

– Neki köszönhetem ezt a munkát – válaszolja Ellis. – Online ismerkedtünk meg még régebben. Szorult helyzetben voltam, és ő segített: meggyőzte Joe-t, hogy vegyen fel erre a munkára. Joe pedig engedte, hogy itt maradjak addig, amíg összespórolok annyit, amennyiből tudok valamit bérelni magamnak. Remek fickó.

Hátralépek egyet. Azon jár az agyam, hogy Keithnek köszönhetően vajon belesétáltam-e egy Silas Bakerhez hasonló rémálomba, vagy sem. Online ismerkedtünk meg. Ez meg mi a szart jelent? És ha azt jelenti, hogy…

Ha azt jelenti, amire gondolok, akkor vajon ezúttal tétovázok majd?

– O-online?

– Igen.

– H-hogy?

– Közös az érdeklődési körünk. Csak ennyi.

– És m-mi az?

Összevonja a szemöldökét.

– Még nem mondtad meg, hogy hívnak.

– I-igazad van, t-tényleg n-nem mondtam m-még.

A tévé újra nagyot durran, és elmegy a kép. Amíg Ellis háttal áll nekem, elsurranok, és még az ujjbegyeim is bizseregnek, ahogy próbálom megfékezni magamban az egyre növekvő pánikot. Ahogy elhagyom a recepciót, egyből indulok is a szobák sora felé, és meg sem állok, amíg el nem érem a tízes számot. Próbálnám nyitni az ajtót. Nem nyílik. Minden önfegyelmemre szükség van, hogy ne rúgjam be. Beletúrok a hajamba. Képtelen vagyok felfogni, miért kell ennek ennyire nehézkesen mennie. Mintha nem lennék már túl pont elég szörnyűségen. Ennek egyszerűen kellene mennie. Mindig is egyszerűen kellett volna mennie. Nem ez a baszomkodás a gyönyörű házakkal, amik beteg, ocsmány, undorító dolgokat rejtenek, amit az ember képtelen kiverni a fejéből. Azóta, hogy elhagytam Montgomery!, minden egyes megtett mérfölddel egy újabb gyereket hagytam a sorsára. A húgom pedig halott. Halott. Nem tudom, mi a francért nem elég már ez?

Nagyot verek az ajtóra a felhorzsolt öklömmel, és elsietek, a szobámon túlra. Addig megyek, amíg a motel végébe nem érek. Biztos be lehet jutni valahogy Keith szobájába. Csak bámulom az épület mögött futó országutat, az elszórt házakat. Némelyik közelebb, némelyik távolabb. És bár Langford kicsi, mégis valahogy Cold Creekre emlékeztet. Füst gomolyog az ég felé. Valaki tüzet gyújtott az udvarában. Még talán az elmosódott figurákat is ki tudom venni, ahogy körülötte üldögélnek. A levegőben nevetés és countryzene hangjai lebegnek felém.

Megkerülöm az épületet, és a motel háta mögé jutok. Ezen az oldalon nem látni mást, mint ablakok hosszú sorát, és egyértelműen meg lehet állapítani, hol ér véget a telekhatár. A gondosan nyírt keskeny szegélyt követően a fű hirtelen a derekamig ér.

Lábujjhegyen odalopakodok az első ablakhoz. Mindegyik épp csak egy kicsivel magasabb és szélesebb nálam. Belekapaszkodom a málló, fa ablakpárkányba, és felhúzom magam, de azon nyomban vissza is esek, mert egy szálka beleáll a kezembe. A rohadt életbe már! Miután kiszedegettem az utolsó darabkát is a tenyeremből, újra felküzdöm magam, amíg be nem látok annyira, hogy megállapítsam, igen, jól gondoltam… ez a fürdőszoba.

Ezen átférnék. Szűkösen, de átférnék. Nekifeszülök az ablaknak, és érzem, hogy enged egy kicsit. De nem eléggé, hogy betörjön. Újból leugrok, és számolni kezdek, amíg el nem haladok a saját szobám mellett, és megérkezem Keithé mögé. Talán ez lesz az egyszerű része a történetnek.

Az üveget nem lehet olyan nehéz betörni.

Végigfésülöm a földet valami kellően nehéz tárgy után kutatva, hogy legyen mivel nekiállni a műveletnek. Beletelik egy kis időbe. Bele kell gázolnom a magas fűbe is, hogy végre találjak egy elég nehéznek bizonyuló követ. Abban a pillanatban, ahogy a tenyerembe simul az érdes, nehézkes kő, elém villan a montgomeryi ház képe és a doboz…

Nem tudom, hogy kibírnám-e azt újból.

Egyre sötétedik idekint. Visszamegyek Keith ablakához, és felhúzom magam. Egyetlen jól irányzott ütésem van, és azt is muszáj nagyon gyorsan megoldanom. Nem tudom, mennyit hallhat idekintről Ellis a recepción ülve, de minél hatékonyabb az ütés, annál jobb. Hátralendítem a karom, és megcélzom a kővel az ablakot.

Betöri az üveget.

Ó, hogy bassza meg, bassza meg…!

Leugrom vissza a földre. A karom úgy néz ki, mint valami elfuserált öngyilkossági kísérlet: vörös, vörös, vörös és tátongó seb. A fájdalom elképesztő. Hogy lehetek ennyire barom, ennyire rohadt nagy beírom…

– A kurva életbe…

Visszafojtom a feltörni készülő zokogást, és a koponyámban dörömbölő fájdalom ellenére próbálok fülelni, mert hiába fáj kurvára, ha szanaszét vágod üveggel a kurva karodat, ez lesz a legkisebb problémám, ha Ellis meghallotta, mit csináltam. Várok. Nem történik semmi. Talán biztonságban vagyok. Azt sem tudom, milyen hangja lehetett a betört üvegnek, már ha egyáltalán hangos volt. Csak annyit tudok, hogy hátralendítettem a karomat, és a következő pillanatban már nem volt más, mint ez a hirtelen jött, véráztatta kínlódás.

– Rendben… – suttogom magam elé. – Rendben, rendben, rendben…

Milyen kegyetlen dolog, hogy az egyetlen ember, aki előtt képes vagyok fékezni a dadogásomat, pont a legkevésbé tudja értékelni.

Egyszerűen csak… csak muszáj bejutnom abba a szobába.

A kővel kiverem az ablakkeretben még megmaradt üveget, behajítom a táskám, majd nekilátok, hogy kínkeservesen bemanőverezzem magam a nyíláson anélkül, hogy sikítanék a karomban lüktető fájdalom miatt, mert a nyílt seb még a levegőtől, a legkisebb mozdulattól is sajog… Anélkül, hogy érezném a saját, ragadós véremet olyan helyeken, ahol a legkevésbé sem szeretném.

A zuhanyzóban landolok. A helyiség sötét, a levegőben penészedő törülközők szaga terjeng.

Kilépek a zuhany alól, és belehunyorítok a halovány fénybe, majd amikor észreveszem a törülközőhalmot a mosdókagylóban, megragadok egyet, és a karom köré kötöm. A gyomrom felfordul a tudattól, hogy az én bőröm előtt Keithéhez érhetett. Csendben végiglépkedek a kövön, és kinyitom a fürdő ajtaját, közben próbálom figyelmen kívül hagyni a rettenetes pulzálást a karomban és az egyre vörösebbé váló törülközőt rajta.

Keith szobája ugyanúgy néz ki, mint az enyém. Ugyanaz a nyugtató tapéta a falon. Ugyanaz az asztal, ugyanazok a székek. Van még itt egy hűtő is, bár szerintem az a sajátja lehet. A hely eléggé… eléggé lelakott. Az ágy nincs bevetve, a takarók szanaszét dobálva, ki tudja, hány reggel óta. Mindenütt ruhák: a székek támláján, az ágy mellett a földön, a tükrös komód tetején. Fogalmam sincs, hol kezdjem. Fél kézzel állok neki a kutatásnak: kinyitom és visszacsukom a fiókokat, a sértetlen kezemmel félredobott nadrágok zsebeiben turkálok, csak találjak valamit – akármit –, ami elárulja, hogy most hol lehet.

Gyerünk már, te rohadék!

Benézek a hűtőbe is, és elkap a hányinger, ahogy megcsapja az orrom a romlott étel bűze. Aztán lehúzgálom a takarókat az ágyról, és ledobom a földre, majd a párnákról is lehúzom az ágyneműt. Túl lassú vagyok így, hogy csak egy kézzel tudok dolgozni. Amennyire tudom, aprólékosan darabjaira szedem az egész kibaszott helyet, és mire úgy érzem, hogy már mindent átkutattam, kifulladok, de üres kézzel állok ott. Az ágy melletti éjjeliszekrényen valamin megakad a szemem. Egy gyufásskatulya. És rajta a logó. Cooper’s.

Felnevetek.

Aztán leülök az ágyra, és próbálok nem üvölteni.

Elég legyen!

Elég ebből, Sadie!

Felkelek. Felborítom az asztalt, felforgatom a székeket, és sikertelenül megpróbálom eltolni a szekrényt is a faltól. Bemászok az ágy alá – fojtogat a por –, de semmit sem találok. Épp kecmeregnék vissza álló helyzetbe, amikor szemmagasságba kerülök a matrac szélével. A matrac széle. Felemelem a matracot, és apró, diadalmas kis hang szalad ki a számon, amikor meglátom az ágykeret közepén megbúvó borítékot. Kinyújtom a bal kezem – a sérült jobb karomról petyhüdten lóg a törülköző, és minden kétséget kizáróan vér csöpög a földre –, és megragadom a borítékot. A matrac tompa puffanással csapódik vissza. Ott ülök a padlón, és csak bámulom a borítékot, miközben a jobb karomat a mellkasomhoz szorítva ringatom. A boríték könnyűnek érződik, mint Silas doboza, és émelyítő déjà vu érzés lesz úrrá rajtam. Lehunyom a szemem, érzem, hogy a borítékon nyugvó ujjaimban pulzál a vér, és a borítékon belül buborékos fóliát tapintanak ki.

Adj erőt! – fohászkodom, de fogalmam sincs, hogy kihez.

Kérlek, adj erőt, hogy kibírjam ezt!

Fejjel lefelé fordítom a borítékot.

A szívem olyan hevesen kalapál, hogy attól tartok, az egész testem felmondja a szolgálatot, mielőtt megtudnám, mit is találtam. Becsukom a szemem, és erőlködve nagy levegőt veszek, majd amikor kinyitom, igazolványokat és rojtos szélű anyagdarabokat látok.

Nincsenek fényképek. Hála istennek, nincsenek fényképek! Végignézem az igazolványokat, és elszorul a torkom, miközben hozzáérek a kutatásom kezdete óta az első igazi bizonyítékhoz Keithről, ami jóval többet bizonyít annál, mint hogy itt-ott feltűnt néhány ember életében.

Mindegyik jogosítvány. Egészen valódinak tűnnek. Kivételes hamisítványok lehetnek. Mindegyiken az ő arcképe. Már csupán a látványától felforr a vérem, és a szobát borító összes üvegszilánkot hajlandó lennék lenyelni, csak szabaduljak az érzéstől. Másképp néz ki most. Az idő rajta is fogott, és valahogy egyszerre látom idegennek, de közben sokkal inkább annak a szörnyetegnek, aki még kislány koromban élt velünk. A szeme körül futó ráncok már sokkal határozottabbak, a bőre sápatag és feszesen simul az arccsontjára. Fekete filctollal húzott A látszik majdnem az összes jogosítványon: helyek és személyek, amikhez újra már nem térhet vissza. Rengeteg néven ismert: Greg, Connor, Adam… Toby, Don… Keith. Felveszem, és remegő ujjakkal tartom magam elé.

Ezt a férfit ismerem én.

Az X átfut a két szemén, elrejti majdnem a teljes arcát, én viszont gond nélkül el tudom képzelni nélküle is. Magam előtt látom, ahogy reggeli közben velem szemben ül az asztalnál. Vagy a nappaliban a kanapén ülve, ahogy a tekintete rászegeződik a tévére, aztán rám emeli. Vagy kint a kerti székben ülve, amikor mi az iskolából értünk éppen haza. De ez még mindig jobb volt, mint amikor Mattie beteg volt, és ő egyedül jött értem az iskolába, és hazafelé menet pont a parkoló előtt még gyorsan lehajtott az út szélére… Arccal lefelé fordítva leteszem az igazolványt a kopott szőnyegre, és szemügyre veszem az anyagdarabokat a padlón. Kézbe veszem az egyiket. Rózsaszín anyag, puha érintésű, csak a széleinél fodrozódik kissé, mintha… mintha a hátoldalán címke bújna meg. Az érdes érzet az ujjaim alatt egyből rádöbbent, mit is tartok a kezemben. Egy gallérdarabot. Megfordítom. Szálkás, fekete filccel egy nevet látok ráírva.

Casey.

A következő anyagdarab után kapok.

Finom szálú, virágos minta. Pink rózsabimbók.

Megfordítom.

Anna.

A következő egyszerű kék.

Joelle.

Majd egy fekete-piros kockás.

Jessica.

És végül… Puha barackszín.

Sadie.

Kiejtem a kezemből a címkét, és lázasan addig kutatok a táskámban, amíg meg nem találom, amit kerestem. A képet. A képet Keithről, Mattie-ről, anyáról és rólam, és ott is van… Az a felső van rajtam.

Az a felső van rajtam.

Lassan talpra állok, de közben nem veszem le a szemem a saját kis arcomról, míg aztán már képtelen vagyok tovább nézni, és engedem, hogy a kép kicsússzon a kezemből. Leguggolok, és kapkodva pakolni kezdem az igazolványokat és a címkéket, mert nem hagyhatom itt ezeket a lányokat egyedül; az igazolványok pedig akár térképként is működhetnek: helyek, ahol járt, helyek, amiket felkereshetek. Elmehetek minden egyes helyre, és megkérdezhetem, hogy látták-e Keitht, és akár arra is rávehetem őket, hogy mondják el, merre ment… Ajtó nyílik a hátam mögött. Nekicsapódik a falnak. A picsába!

Megpördülök, és már-már azt várom, hogy ő áll majd mögöttem. Keith. De nem ő az.

Hanem Ellis.

Csak áll az ajtóban, a meglepetéstől tátott szájjal.

A „Mi a…” épp csak elhagyja a száját, mire én már neki is nyomtam a falnak az ajtó mellett, a testem szorosan feszül az övének. A véres karom keresztben nekifeszül a mellkasának, a törülköző a padlóra esik közöttünk. A reflexeit váratlanul éri a meglepetés, amit okozok, és ennyi idő elegendő arra, hogy előránthassam a rugós kést, és a torkának szegezzem. A szobát betölti a lélegzésünk hangja. Egy leheletnyivel jobban nekinyomom a kést a torkának, és már nem tudom, hol végződik a penge, és hol kezdődik ő. Részegítő érzés, hogy hatalmad van egy ilyen ember felett. Hogy tudod, hogy egy rossz mozdulat, és…

Ha rosszul mozdul.

– T-te is o-olyan vagy, mint ő? – szegezem neki a kérdést. Izzad és reszket, csakúgy, mint én. Keményebben markolok rá a késre, a csípőmmel pedig még jobban a falhoz nyomom Ellist. Felnyüszít. – T-te is o-olyan vagy, m-mint ő?

– Mi van? Kicsoda?

– K-Ke… – Nem-nem. Nem Keith. – D-Darren.

– Én…

– T-te is k-kislányokat d-dugsz?

– Mi van? Nem! Dehogyis! – Majdnem megrázza a fejét, de a kés pengéje jobb belátásra bírja. Nagyot nyel, az ádámcsutkája fel-le mozog. – Fogalmam sincs, miről beszélsz!

– H-hol t-találkoztatok o-online? V-valami p-perverz gy-gyűjtőo-oldalon? – Újra nekifeszítem a kést a torkának, mire Ellis a tőlem való félelmében alig hallhatóan újra felnyög. – K-kurva gy-gyorsan v-válaszolj!

– A… a… – nagy levegőt vesz – Counterwatchon. Ez… ez egy játék, mint a… Szóval egy online játék. Egy csapatban voltunk. Nem értem… – És még így is, hogy a káosz közepette egy kés pengéje feszül a nyakának, a tekintete vadul cikázva felméri a szobát, és ki is szúrja az igazolványokat meg a padlón szétszóródott címkéket. – Nem értem, miről beszélsz – mondja.

Érzem, ahogy egész testemben remegek, a kezem is remeg a torka előtt, és közben azon gondolkodom, vajon így megölhetem-e puszta véletlenségből. Valahogy furcsa érzés kerít hatalmába, amint elér a tudatomig, ahogy azt mondta, nem értem, miről beszélsz, mert messziről kiszagolom a hazugságot, és Ellis…

Ellis nem hazudik.

– Megsérültél – állapítja meg, mire megrázom a fejem, mert nem akarom, hogy azt csinálja, amit éppen csinál, hogy úgy beszéljen hozzám, mintha valami vad lennék, akit le lehet nyugtatni a hangjából mesterkélten sugárzó nyugalommal.

– N-nem – válaszolom.

– Most akkor meg fogsz ölni?

Összeszorítom a szám, és érzem, ahogy könnyek gyűlnek a szemembe.

Veszélyes vagyok, akarom közölni vele. Kés van nálam…

Mellbe vág a felismerés, hogy mennyire elcseszett vagyok.

Elakad a lélegzetem.

– Nem hiszem, hogy ezt akarod – folytatja Ellis.

– Ne… – kérlelem, mert ami azután jön, hogy elveszem onnan a kezem… Hívni fogja a rendőrséget. Hívja őket, és akkor hiába volt ez az egész. – Ne…

– Figyelj… – mondja Ellis. – Csak tedd le… tedd le a kést! Megsérültél. Tegyük rendbe a karod, oké? Rendbe tesszük, és aztán mondd el… Mondd el, mi ez az egész Darrennel, jó?

– N-nem. – És egy kicsit jobban odanyomom a kést, mintha a saját magamnak tett ígéretet akarnám betartani. Megtehetném, ha arra kerül a sor. Képes vagyok rá. És meg is teszem. – A b-barátja vagy. H-hívnád a r-rendőröket, é-és… – Nem, nem, nem! – N-nekem k-kell. M-muszáj, hogy é-én l-legyek az…

– Hadd segítsek! – Úgy néz ki, mint aki menten elsírja magát. – Kérlek!

LÁNYOK

1. ÉVAD – 5. RÉSZ

WEST McCRAY

Langford valahogy a felejthető kategóriába tartozik. Igazából talán fel sem tűnne, hogy egy város, ha csak keresztülhajt rajta az ember. Elszórt házak és néhol pár üzlet furcsa keveréke, mindenféle rendszer nélkül. Csak egy állomás az úton. Kiderült, hogy a cím, amit Cat Mathertől kaptam, egy Kék Madár nevű motel címe, ahová Sadie is igyekezhetett. A legdiplomatikusabban úgy tudnám jellemezni, hogy rusztikus hangulatú, de valójában egy hajszál választja el attól, hogy lassan össze ne roskadjon az egész épület. A vakolat mocskos, a tető komoly tatarozásra szorulna – ha nem egyenesen cserére –, és néhol repedt, törött ablakokat is látni. Nyoma sincs a madarak eleganciájának, így sehogy sem érdemli meg a Kék Madár nevet, és a tulajdonosának, Joe Perkinsnek, hatvan napon belül át kell adnia a kulcsokat Marcus Danforthnak, aki megkezdi az épület lebontását. Joe-nak végleg búcsút kell intenie a helynek, ami több mint ötven évig volt az otthona. Ezért úgy érzem, szerencse, hogy pont most érkezem.

JOE PERKINS

Perkinsék Fogadójának hívták, mielőtt átvettem. Előttem a szüleimé volt ez a hely, őelőttük a nagyszüleimé, őket megelőzően pedig a dédszüleimé. Rohadt régóta van már a családom tulajdonában, viszont elértünk arra a pontra, hogy már nem tudok megbirkózni vele. Kezdenek kicsúszni a kezemből a dolgok. Őszintén szólva, talán az is lehet, hogy nagyobb felelősség ez, mint amit valaha is szerettem volna. Csak úgy rajtam maradt, érti? Gyerek voltam még akkor.

WEST McCRAY

Soha nem is tudta, hogy mivel akar foglalkozni?

JOE PERKINS

Na, pont erről beszélek, haver! Még csak a lehetőségem sem volt meg rá, hogy egyáltalán elgondolkodjam a dolgon. Nem akarok hálátlannak tűnni… Tudom, hogy szerencsésnek mondhatom magam, amiért soha nem kellett meló után járkálnom. Ahogy kijöttem a középsuliból, már az enyém is volt, pedig bárcsak a szüleim – a Jóisten nyugosztalja őket – megkérdezték volna, hogy egyáltalán akarom-e! Végül is nem bánom, de ettől még nem ez volt a tervem.

WEST McCRAY

Joe Perkins ötvenöt éves. Meglepően dús, ősz haja van, cserzett arcbőre, mindkét karját és lábát tetoválások borítják. Azt mondja, mind jelent valamit, de hogy mit, az csakis rá és a tintára tartozik.

JOE PERKINS

Na, de ennek az egynek elmondom a történetét…

WEST McCRAY

Egy apró kék madár az a bal bicepszén.

JOE PERKINS

Életem első tetoválása, és erről kapta a hely is az új nevét. Mindenki azt kérdezi, hogy „De hol van a madár?”, én pedig csak rámutatok, hogy hát itt. [FELNEVET]

WEST McCRAY

Amikor elmondtam Joe-nak, hogy egy lányról akarok beszélni vele, aki úgy öt hónappal ezelőtt szállhatott meg itt, azt válaszolta, hogy megtesz minden tőle telhetőt, de az itt megszállni szándékozó emberek úgy száguldanak át az életén, mint egy gyorsított felvételen. Soha nem maradnak elég ideig ahhoz, hogy mély benyomást hagyjanak benne. És mégis, amikor megmutatom neki Sadie képét, azonnal emlékszik.

JOE PERKINS

Jaj, igen, ő tényleg járt itt. Kicsit furcsán beszélt. Egy barátomat kereste. Pont e miatt a két dolog miatt emlékszem rá.

WEST McCRAY

Darren volt az a bizonyos barát?

JOE PERKINS

Igen, Darren. Azzal jött ide, hogy őt keresi, de akkor épp nem volt itt.

Nem tudom, hogy miért kereste. Nem hiszem, hogy mondta volna. De csak egyszer láttam. Talán egy éjszakát maradt… de mintha kettőt fizetett volna? Nem tudom. Bedaráltam az egész irattárat, amikor eladtuk a motelt.

WEST McCRAY

Meséljen egy kicsit Darrenről!

JOE PERKINS

Megmentette az életemet.

WEST McCRAY

Tényleg?

JOE PERKINS

Igen. Az országúton haladtam a közelben, ide tartottam vissza. Valami részeg barom belém jött. A kocsi párszor megpördült, és az árokban kötött ki. A részeg meg továbbhajtott. A mai napig nem tudom, ki volt az, de remélem, ott rohad el az a szarházi, ahol van. Na, Darren pedig pont mögöttem jött, és végignézte az egész esetet. Megállt… Én eszméletlen voltam, és valami végig felvágta a combom.

Később a kórházban mondták el, hogy ő akadályozta meg, hogy elvérezzek, amíg ki nem ért a mentő. Azóta is barátok vagyunk. Azok után csak annyit mondtam, haver, ha valaha szükséged van egy szobára, kérned sem kell.

WEST McCRAY

És most hol van?

JOE PERKINS

Nem tudom. Végül szavamon fogott a szobát illetően. A tízes szoba. Az az övé. Senki mást nem engedtem ott megszállni. Akkor jött és akkor ment, amikor akart, és élt is a lehetőséggel. Ritkán volt itt néhány hétnél hosszabban.

WEST McCRAY

Ez nagyon nagylelkű öntől.

JOE PERKINS

Hát, az életem többet ér, mint egy szoba. Szóval, mindig elment egy időre, de mindig vissza is jött. Jó srác volt, csak valahogy soha nem rakta össze az életét. Ismeri a fajtát, nem? Ez a leghosszabb idő, hogy nem hallottam felőle… Egy ideje próbálom elérni, hogy elmondjam neki, eladtuk a motelt. Többé már nem tudom elszállásolni.

WEST McCRAY

Van esetleg egy telefonszáma hozzá?

JOE PERKINS

Persze, oda tudom adni, de már nem él a szám.

WEST McCRAY

Igaza volt.

Hiába hívtam, nem él a szám.

JOE PERKINS

Rossz érzésem van ezzel kapcsolatban, őszintén megmondom.

És a gyanúm csak fokozódott, amikor maga telefonált, hogy beszéljünk. Keresi egy lány, neki meg nyoma veszett. Maga a lányt keresi, erre most őt sem találják. [ELHALLGAT] Ki ez a lány egyébként?

WEST McCRAY

Azt mondja magáról, hogy Darren lánya.

JOE PERKINS

[FELNEVET] Amióta ismerem Darrent, soha nem említette, hogy lenne lánya.

WEST McCRAY

A lány mégis ezt állítja.

JOE PERKINS

Egyszerűen nem… [FELNEVET] Ha lenne lánya, akkor ott lett volna, ahol ő, mert nem az a fajta pasi… Nem hagyná ott a családját. Megmentette az életemet.

Jesszusom, minél többet mond, annál inkább erősödik bennem a rossz érzés.

WEST McCRAY

Meg tudná mutatni nekem Darren szobáját?

JOE PERKINS

Nem is tudom, haver… Mármint, még össze kéne pakolnom… Egyre csak halogatom, de nem akarok bemenni, legfeljebb amikor már nem lesz más lehetőségem. Mindössze annyit kért, hogy ne menjünk be a szobába, ha nincs itt, én pedig tiszteletben tartottam a kérését… De komolyan azt gondolja, hogy bajba kerülhetett?

WEST McCRAY

Nem tudom biztosan. Annyit tudok csak, hogy én Sadie-t keresem, aki őutána kutatott, és ahogy mondta is – mostanra mindkettőjüknek nyoma veszett.

JOE PERKINS

És miben fog segíteni, ha látja a szobáját?

WEST McCRAY

Ezt nem fogom tudni addig, amíg nem láttam.

JOE PERKINS

[FELSÓHAJT]

sadie

– JOBB LENNE, HA EZZEL BEMENNÉL A KÓRHÁZBA… összevarratni…

A hátsó irodában vagyunk, messze az ablaktól, a karom kinyújtva fekszik az asztalon egy törülközőn: ronda, nyílt seb, és még mindig vérzik a fölénk hajló, fluoreszkáló lámpa fényében. Képtelen vagyok túl sokáig nézni anélkül, hogy el ne fogjon a rosszullét. Keith szobájában még nem festett ilyen rosszul a helyzet. Itt viszont nagyon is úgy néz ki. Ellis és köztem egy ósdinak tűnő elsősegélydoboz hever. Rám emeli a tekintetét, mint aki megerősítésre vár, valahogy így, hogy igen, bemegyek a kórházba.

– N-nem m-megyek.

Nem tudtam megölni.

Hányinger fog el a gondolatra, hogy képtelen voltam rá, mivel jelenleg ő az egyetlen, aki köztem és Keith között áll. Mindent kockára tettem ezért a kedvességért – vagy akármi is ez –, és ezért elfog az aggodalom, hogy talán túl sóvárgó és túl összetört vagyok ahhoz, hogy bármit is helyesen csináljak. Tudom, hogy az vagyok. Csak azt hittem, hogy legalább egyszer felül tudok kerekedni rajta. Futólag lehunyom a szemem.

Egy telefon van mellettünk. Ellis még nem kockáztatta meg, hogy felé nyúljon.

Előttem rendezett kis halomban a címkék és az igazolványok.

– Gondolhattam volna… – jegyzi meg Ellis.

Sírt, amikor elvettem a kést a nyakától. Megnyugtatásként ebbe kapaszkodom; láttam a szemében, hogy úgy gondolta, képes lennék megtenni. Rajta pedig azt érzem, hogy abban a pillanatban, amikor leengedtem a karomat, más ember lett, mint amilyen korábban volt. Hiszen veszélyes voltam. Kés volt nálam.

Amikor visszaértünk az irodába, nekiállt keresgélni az asztal alatt, és talált egy üveg Jim Beamet. Meghúzta az üveget, nekem viszont egy kortyot sem ajánlott fel. Meg akarom kérdezni, hogy mire jó neki ez az egész. Hogy mit kell majd tennem azért, hogy befejezhessem, amit elkezdtem.

– Sz-szépen m-meggyógyul majd.

– Rondán fog gyógyulni.

Mint a legtöbb dolog.

Lecsavarja a kupakját egy üveg izopropil-alkoholnak, és csak ennyit mond: – Ez fájni fog. – És azzal fejjel lefelé fordítja a karom fölött. A mozdulatban egy kis bosszúvágy érződik.

Van egy mikroszekundumnyi semmi, mielőtt az egész bőröm lángolni kezd. Én magam lángolok. Összeszorítom a fogam, és azon keresztül üvöltök, a szemem előtt apró, fekete pöttyök táncolnak, és mintha Ellist hallanám, ahogy azt mondogatja, hogy nyugi, nyugi, nyugi, majd nagy levegőt veszek, eddig még csak fel sem tűnt, hogy nem lélegzem egy ideje. Apránként csillapodik a fájdalom a bőrömön, de annyira nem, hogy egyáltalán ne érezzem.

– Jól vagy? – kérdezi Ellis.

Nem vár a válaszra. Áttúrja az elsősegélyládát, és az az érzésem támad, hogy olyan dolgokat próbál találni, amiket ismer, de amúgy fogalma sincs, mit csinál. Egy hosszú pillanat múlva végül pár sebösszehúzó tapasz mellett dönt, rátapasztja oda, ahova a legjobbnak látja, és amennyire csak lehet, összehúzza a bőrt.

Ezután a kötszer után nyúl.

– Emeld fel a karod! – mondja.

Felemelem, ő pedig körbe-körbe-körbe kötözi a karomat. Épp csak egy kicsivel több odafigyeléssel végzi a feladatot, mint ahogy a fertőtlenítést intézte. És ezzel el is készült. Jóleső érzés.

Mereven nézünk egymásra.

– Hát… – akad el Ellis –, fogalmam sincs, hogy most mi legyen.

– A-azt m-mondtad, s-segítesz…

– Épp most tettem. Egy kibaszott kést fogtál rám…

– A-azt m-mondtad, a b-barátja vagy!

– Én… – Elhallgat, nem tudja, hogy fejezze be. A homlokához szorítja a kezét. – Nézd, az egyetlen indok, amiért nem hívom most azonnal a rendőröket, az az, hogy… – szünetet tart –, mert azt hiszed, hogy Keith… kisgyerekeket bántalmaz. És azt hiszed, nekem is van valami közöm hozzá.

– T-tudom, nem h-hiszem! – erősködöm. – A-azt m-mondtad, h-hogy a b-barátja vagy! Azt m-mondtad, hogy o-online t-találkoztatok! M-mégis mit k-kellett v-volna hinnem?

– Egy béna MMO játék volt! Nem olyan… olyan… Semmi olyan… – A kezével hadonászik, a nyelve botladozik. – Semmi olyanról nem volt szó, amiről beszélsz. Én nem így ismertem meg. Ez nem az az ember, aki ezt a melót szerezte nekem! Van fogalmad… van fogalmad, hogy mennyire őrültnek látszol? Betörtél a szobájába, és fenekestül felforgattad az egész kurva helyet! Az egyetlen indok, amiért nem hívtam azonnal a rendőrséget, ahogy lenyugodtál egy kicsit, az volt, hogy az összes szarság közül, ami kijöhetett volna a szádon, épp ennek a faszságnak kellett lennie… Nem is tudom. Kurvára nem tudom… – Megdörzsöli a fejét a kezével, majd felém nyúl, és belepiszkál az igazolványok közé. – Bár mondjuk, ez ő. De nem ez a neve…

Rátalálok arra, amire KEITH van nyomtatva, és előrecsúsztatom.

– Én í-így i-ismertem.

A címkék felé bök.

– Ezek… Mik ezek?

– T-trófeák. Gy-gyerekek, a-akiket b-bántott.

Ellis elfehéredik, a keze feléjük araszol, majd még azelőtt megtorpan, hogy az ujjai érintenék a beszennyezett anyagdarabokat, az elveszett kislányok emlékét. Látom, ahogy némán kiejti a neveket, ahogy megrándul az ajka minden egyes névnél. Elfordítom az arcom, amikor az enyémhez ér.

– Honnan tudod?

– …– Rövid időre lehunyom a szemem, a kezem ökölbe szorul. – B-bántotta a t-testvéremet.

– Akkor nem kellene szólnod a rendőrségnek inkább, vagy valami…?

– F-fogok, m-miután b-beszéltem vele.

– Nem! – jelenti ki határozottan Ellis. – Most azonnal értesítened kell a rendőrséget, és hagynod, hogy ők…

Nagyot csapok az asztalra, az ütés ereje felkúszik a sajgó, sérült karomon. Ellist annyira megriasztja a mozdulat, hogy ültében hátrarezzen.

– N-nem.

Csend lesz. Ellis megfogja a Jim Beam-es üveget, felkel, és nagyot húz belőle. Aztán a parkolóra néző ablakhoz sétál, és felnevet.

– Darren vagy Keith… A franc se tudja, már kicsoda… Ő szerezte nekem ezt a melót. Tényleg kihúzott a szarból akkor. Megmentette Joe életét! Mindig rendes volt velem. Egyszerűen… képtelen vagyok elhinni.

– A-akkor m-mondd, hogy é-én h-hazudok!

Egy szót sem szól.

– T-tudod, h-hol van m-most?

Megfeszül a teste, és nekem pont erre a válaszra van szükségem.

Annyira. Közel. Vagyok.

Lassan, óvatosan felkelek. Ellis gyanakodva vizslat.

– E-ellis, n-nem is i-ismerlek, és n-nagyon s-sajnálom, ami o-… ami odabent t-történt a sz-szobában, de meg kell m-mondanod, hol van…

– Hogy tönkretehesd a pasas életét?

– V-vagy h-hogy e-elintézzek egy b-beteg állatot!

– De ha hazudsz nekem…

– N-neked mibe k-kerül ez? K-kockára t-tennéd egy következő k-kislány életét? V-vállalod ezt a l-lehetőséget? – Bárcsak végig tudtam volna csinálni! Bárcsak képes lettem volna kivágni a szívét! Egyesével emelem fel a címkéket. – C-casey. Anna. J-Joelle. Jessica… S-sadie.

– Akkor hadd hívjam a rendőrséget!

– M-muszáj a s-saját szememmel l-látnom. Muszáj.

– Ez…

– K-kérlek…

Belefájdul a gyomrom, amiért képtelen vagyok egy ilyen helyzetben tökéletesen kiejteni ezt a szót, hogy meggyőzhessem. Leírni sem tudom, mennyire fáj, hogy nem tudok úgy kommunikálni, ahogy akarok, amikor szükségem lenne rá. Ég a szemem, egy könnycsepp gördül végig az arcomon, és elképzelni sem tudom, mennyire szánalmasan festhetek. Egy lány, bevert orral, szétszabdalt karral, aki azért könyörög, hogy ő menthessen meg más lányokat. De miért is kell könyörögnöm ezért?

– H-ha t-tudnád, m-mit tett a h-húgommal; n-nem k-kényszerítenél m-most erre. M-muszáj, hogy e-elengedj! M-mondd meg, hol t-találom. T-tégy úgy, mintha i-itt se l-lettem v-volna.

Beesik a válla, és lassan fújja ki a levegőt. Szorosan lehunyja a szemét, összeszorítja az orrnyergét, és egy pillanat múlva rájövök, hogy ő is sír.

Visszatartom a levegőt.

Nézem, ahogy a szemem láttára megöregszik az arca.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 5. RÉSZ

JOE PERKINS

Jézus Mária…

WEST McCRAY

Azta…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Darren Marshall szobája úgy néz ki, mint… Jobb szó híján, mintha bombát robbantottak volna benne. A levegő áporodott és fojtogató, ami alátámasztja a tényt, miszerint rég nem járt már itt. De akármikor járt is itt legutóbb, szanaszét szedte a helyet. Ruhák hevernek az ágyon, a földön és minden elérhető helyen. Az ágyról lehúzták az ágyneműt, a bútorok fejre állítva és elhúzva a faltól. A szobában található összes fiók kihúzva, kivéve a hűtőszekrényt. Joe ehhez lép oda először. Ahogy kinyitja, romlott étel szaga árasztja el a szobát.

JOE PERKINS

Ó, a rohadt életbe…

[AJTÓCSAPÓDÁS HANGJA]

WEST McCRAY

Mi történt itt, Joe?

JOE PERKINS

Mint valami kibaszott bűntény helyszíne… Jesszusom… [AJTÓNYITÁS HANGJA, RECSEGŐ ÜVEGSZILÁNKOK] Ó, Jézusom, ne lépjen be! A fürdőszoba ablaka kurvára be van törve…

WEST McCRAY

És ezt eddig nem vette észre?

JOE PERKINS

Nem látja, hogy néz ki ez a hely? Mégis hogyan kellett volna észrevennem még egy betört ablakot? Jézusom…

WEST McCRAY

Tehát általában nem így hagyta itt a szobáját Darren.

JOE PERKINS

Csak remélni tudom… De az igazat megvallva, fogalmam sincs. Nem akarta, hogy takarítsuk a szobáját, én pedig bíztam benne, hogy normálisan rendet tart, és soha nem is volt okom kételkedni benne, érti? Ez viszont… Ez nagyon nincs így rendben. Mintha valami dulakodás is lett volna itt… Az ott nem vér?

WEST McCRAY

Van pár gyanús folt a padlón, de nehéz megmondani, pontosan mi is lehet. Óvatosan lépkedek végig a szobán, közben a telefonommal fotókat készítek. Az első, ami feltűnik, a gyufásdoboz. Szépen letéve fekszik az éjjeliszekrényen. Felemelem, mert valahonnan ismerős, bár nem tudom, miért. Az előlapján ez áll: Cooper’s. Mielőtt elkezdenék töprengeni rajta, feltűnik még valami: Egy fénykép a földön, félig rejtve az ágy alatt.

Ismerem a helyet, ahol készült. És ismerem az embereket, akiket ábrázol. Négyen vannak, és az első, akit felismerek, Claire. Fiatalabb és betegesebb. Egy férfi mellett áll, aki egy kisgyereket szorít magához. Mattie. A kép jobb oldalán, teljesen a szélén pedig Sadie.

Úgy tizenegy éves lehet.

WEST McCRAY

Joe, ez itt Darren?

JOE PERKINS

Mi ez? Hát, legyek átkozott… Ez bizony ő. Ez pedig…

Ez nem az a lány, akit maga keres?

WEST McCRAY

De, ő az.

JOE PERKINS

Mi a franc folyik itt?

WEST McCRAY

Bocsásson meg egy pillanatra, Joe… Máris visszajövök!

WEST McCRAY

Kilépek a szobából, és SMS-ben elküldöm a képet May Bethnek. Azon nyomban csörög is a telefonom.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Ó, atyaég! Ez az a kép! Hol találta meg?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Hogy micsoda?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Ez az a kép, ami hiányzott a fényképalbumomból… Amikor mutattam azt a sok képet magának a lányokról, emlékszik, hogy elértem egy olyan oldalhoz, amin nem volt semmi? Hiányzott onnan egy kép. Ez az a kép, ami ott volt! A lányok, az anyjuk és…

WEST McCRAY [TELEFONON]

És Darren.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Kicsoda?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Az ott Darren.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem, dehogy! Az ott Keith.

sadie

AMIKOR HÉTÉVES VOLTAM, MATTIE PEDIG EGY, az én nevemet suttogta.

Én voltam az első szava.

Amikor Mattie hétnapos volt, én pedig hatéves, ott álltam a bölcsője mellett, és a szuszogását hallgattam, néztem, hogy emelkedik és süllyed az apró mellkasa. Rátettem a kezem a mellkasára, és magamat éreztem rajta keresztül. Lélegzett. Élt.

És vele együtt én is.

Langford már mérföldekre a hátam mögött, előttem pedig egy Farfield nevű település. Keith ott van, mondta Ellis. Amikor legutoljára hallottam róla, ott volt. Nem tudom, hogy kihívta-e a rendőrséget, vagy figyelmeztette-e Keitht, miután eljöttem, de az biztos, hogy elenyészett minden előnyöm, ami eddig esetleg volt. Teljesen kiakadtam, amikor rájöttem, hogy Keith szobájában felejtettem a fotót. Felfordult a gyomrom. Majd fordult még egyet, és már csak arra emlékszem, hogy félrerántom az autót a leállósávba, kint is vagyok a kocsiból, és ott térdelek a földön epét hányva a koszba.

Visszaülök a sarkamra, és beletörlöm a szám az ingujjamba. Beletúrok a táskámba, előhalászom az igazolványokat és a címkéket, szétteregetem őket ott, az út szélén, és csak ülök köztük. Rossz érzés együtt látni őket. Szétválogatom Keith különböző arcait és a lányok nevét.

Nem akarom magammal vinni őket.

Túl nehéz ezt a súlyt cipelni.

Amikor én tizenegy voltam, Mattie pedig ötéves, egy évig nem aludtam. Anya és Keith mindig nagyon későn értek haza a bárból – anya részegen, Keith józanul –, és egyikőjük sem igyekezett túlzottan figyelni arra, hogy csendes legyen, főleg anya nem. Hallgattam a botladozó lépteit egyenesen a hálószobáig, hallgattam, ahogy Keith zörögve rendbe rakja a konyhát, és amikor ezek a hangok elcsitultak, már tudtam, mi jön, és hogy mi jön akkor, ha visszautasítom. Ha én nem engedem, akkor ment volna Mattie-hez, hacsak azt nem mondom, hogy v-várj…

Várj!

Egészen addig, amíg egy éjjel már nem bírtam.

Nálam volt a kés, ott volt bedugva a párnám alá, az ujjaim szorosan ráfonódva a markolatra, de ahelyett, hogy tettem volna, amit kell, inkább elküldtem Keitht Mattie-hez. Másnap reggelre Keith nyomtalanul eltűnt, engem pedig elárasztott a saját gyengeségem mocskos szégyene, és azt hiszem, Mattie megérezte valahogy, hogy egy részem feladta őt, hogy nem tudtam megvédeni.

Onnantól még erősebben kapaszkodtam belé, hogy bizonyítsam az ellenkezőjét.

Éreztem, hogy lélegzik. Hogy életben van.

És vele együtt én is.

Amikor Mattie tízéves volt, én pedig tizenhat, anya elment, és magával vitte Mattie szívét is, aki minden éjjel annyit sírt álmában, hogy felébredt, de tényleg annyira rossz volt, Mattie, hogy csak mi ketten maradtunk?

És aztán jött a képeslap…

Mattie visszatért, a szíve teljes szeretetével, lélegzett, élt.

És vele együtt én is.

Amikor én tizenkilenc voltam, Mattie pedig tizenhárom, Keith visszajött.

Találd ki, kit láttam, jelentette be Mattie még mindig dühösen. Mert mindig dühös volt azért, amit nem voltam hajlandó megtenni anyáért, azt viszont soha nem vette észre, amit érte tettem meg. Meséltem neki anyáról. Mire azt mondta, elvisz Los Angelesbe, hogy megkeressem. Akkor nekiszegeztem a kérdést, hogy mégis mit gondol, ki nevelte fel, merthogy ezek alapján nem én, az egyszer biztos.

Amikor Mattie tizenhárom volt, én pedig tizenkilenc, kilopakodott az éjszakába, a Cold Creek egyik utcasarkán, a lámpa fényében parkoló teherautóig, és felkapaszkodott a vezető mellé. Nem tudom, hogy ezután mi történt. Talán amikor feltűnt a látóhatáron az almafaliget, jelezve a köztünk növekvő távolságot, Mattie hirtelen ráébredt erre, és meggondolta magát. Keith pedig talán nem akarta, hogy meggondolja magát; talán kivonszolta a kocsiból, miközben ő sikítva kapálódzott, egyenesen be a fák közé, ahol addig gyalázta a lélegző, még élő húgomat, amíg egyszer csak már nem lélegzett és nem élt.

És vele együtt én sem.

Meg fogok ölni egy embert.

– Megölöm… – suttogom bele a földbe újra és újra.

Megölöm, megölöm, meg fogom ölni!

Muszáj.

Meg fogom ölni azt az embert, aki meggyilkolta a húgomat.

És addig fel nem kelek innen az út széléről, amíg el nem hiszem én magam is, hogy megteszem.

Ülök a földön, érzem, ahogy a kavicsos talaj nekipréselődik a farmeremnek. Szeles az idő. A légáramlat kisodorja a hajamat az arcomból. Hallgatom, ahogy a szél mozgatja a körülöttem lévő világot: az út menti fákat, a leveleket, ahogy belesusogják az éneküket az éjszakába. Felnézek az égre, a csillagokra. Apró csodák.

Ha a csillagokra nézel, a múltba tekintesz. Valahol ezt olvastam. Nem emlékszem már, hogy hol, és túl sokat nem is értek belőle, de furcsa belegondolni, hogy fölöttem a csillagok milyen messze vannak Mattie-től és tőlem. Attól, hogy Mattie már nem él.

Attól, amit most tenni készülök.

LÁNYOK

6. RÉSZ

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Keith nem más, mint Darren. Elküldtem Rubynak is a képet, aki megerősítette, hogy ez ugyanaz a fotó, mint amit Sadie a Ray’s bisztróban mutatott neki az általa apjaként emlegetett férfi után kutatva.

RUBY LOCKWOOD [TELEFONON]

Ez az! Ez volt az!

WEST McCRAY [TELEFONON]

És még mindig kételkedik abban, hogy igazat mondott-e?

RUBY LOCKWOOD [TELEFONON]

Talán tévedtem volna?

WEST McCRAY [TELEFONON MAY BETHSZEL]

Biztos nincs semmilyen valóságalapja annak, hogy esetleg valóban Keith Sadie apja?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Meg tudom kérdezni Claire-t, amint visszaért, de erősen kétlem.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mesélj, mit tudtál meg?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Sadie egy férfi után kutatott a gyerekkorából, akivel még régebben járt az anyja. Ő Keithként ismerte, viszont mindenki más, akivel eddig beszéltem, Darrenként emlegette, ezért nem is kötöttem össze eddig a dolgot. Sadie mindenkinek azt mondta, hogy Keith az apja, bár ennek kevés a valószínűsége.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Oké, és ki ez a pasi?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Egyik nevével sem találtam semmit róla. De dolgozik rajta a csapatom. Viszont ezt kapd ki: Langfordban, abban a motelben – tudod, a Kék Madárban –, Keith szobája fenekestül fel volt forgatva. Várj egy kicsit… Átküldöm a képeket…

[BILLENTYŰZET HANGJA. EGÉRKATTINTÁS]

DANNY GILCHRIST [TELEFONON] [FÜTTYENTÉS] Azta!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Bizony. A fotó, amit Sadie magával hordott, ott volt a szobában. May Beth fotóalbumából való a kép, amit a lányokról őriz. Sadie magával vitte, ezért feltételezem, hogy ő is járt abban a szobában. Nem tudom, már azelőtt is úgy nézett-e ki a szoba, hogy Sadie ott járt, vagy akkor történt, miután elment, vagy netán miközben ott volt. Joe szerint Keith nem tartózkodott ott, amikor Sadie ott volt, így nem hinném, hogy találkoztak volna.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Sadie törhetett be a szobájába.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Én is erre gondoltam, de…

Na, várjunk csak…

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mi az?

WEST McCRAY [TELEFONON]

El is felejtettem… Annyira elterelte a figyelmemet a fotó! Volt egy gyufásskatulya is a szobában. Cooper’s. Ez egy bár neve Montgomery külvárosában.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Montgomery… Ebben a városban járt átutazóban Sadie, miközben Langfordba tartott.

WEST McCRAY [TELEFONON]

[ELHALLGAT] Pillanat…

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Mi az?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Annak a bárnak Silas Baker a tulajdonosa.

WEST McCRAY

Silas Baker, az a férfi, akit szexuális bűncselekménnyel vádolnak, amit olyan gyerekek ellen követett el, akiknek a T-ball csapatban az edzőjük volt. Először véletlen egybeesésnek tűnt, de amikor kicsit jobban beleástam magam az ügy részleteibe, találtam egy újságcikket, amelyben a média sürgette Bakeréket, hogy mondják el véleményüket. Akkor állt össze a kép, hogy Marlee Singer Silas Baker húga.

Marlee azonban nem hajlandó nekem felvenni a telefont.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Montgomeryvel kellett volna kezdenem, a fenébe is!

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Hát, akkor menj vissza!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nagyon nem jó ez így… Rossz előérzetem van, Danny.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Ettől még utána kell járnod.

WEST McCRAY

Silas Baker tetteire akkor derült fény, amikor egy helyi srác, a tizennyolc éves Javi Cruz értesítette a rendőrséget, hogy bejelentsen egy hullát a várostól tizenöt mérföldre lévő elhagyatott házban. Amikor a montgomeryi rendőrség kiért a helyszínre, hullát ugyan nem találtak, de találtak egy egész gyűjtemény gyerekeket ábrázoló, pornográf képet. Az egyik rendőrtiszt felismerte a képeken látható gyerekeket, és onnantól elszabadult a pokol.

Visszajöttem Montgomerybe, hogy beszéljek Javival. Érdekes srác. Százkilencven centi, nyúlánk, világosbarna bőrű fiú. Egész életében Montgomeryben élt. Utolsó éves a középiskolában, a főiskola már csak karnyújtásnyira van. Ez lett volna az az év, amikor neki áll a zászló, ehhez képest elég rosszul alakultak a dolgai – legalábbis ami a társasági életét illeti – a Silas Baker letartóztatásában játszott szerepe miatt.

Nem elhanyagolandó, hogy Silas Baker tinédzser ikergyerekeivel, Noah-val és Kendall-lal a legnagyobb barátságban volt, és annak idején ő maga is játszott Silas T-ball csapatában. Állítása szerint Silas soha nem zaklatta.

JAVI CRUZ

Most már mindenki utál.

WEST McCRAY

Az durva lehet.

JAVI CRUZ

Na, jó, nem mindenki. Mármint nem olyan rossz a helyzetem, mint azoknak a gyerekeknek, de azért elég sok barátomat elvesztettem. Még mindig rengetegen fogják a pártját. Látta már a kommenteket a róla szóló cikkeknél?

WEST McCRAY

Enyhe kifejezés lenne, ha azt mondanám, hogy megosztók.

JAVI CRUZ

Ez a város már soha nem lesz a régi.

WEST McCRAY

És te sem tudtál Silasről? Soha nem tapasztaltál bármilyen nemkívánatos vagy szexuálisan agresszív viselkedést a részéről?

JAVI CRUZ

Nem! Atyaég, dehogy!

T-ball volt… És mi csak… T-balloztunk! Fogalmam sem volt, hogy valójában szörnyeteg. A házról sem tudtam, amíg… De mondtam már, hogy a lány miatt volt.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Sadie miatt.

Javi találkozott Sadie-vel az alatt a rövid idő alatt, amit Montgomeryben töltött.

JAVI CRUZ

Nekem azt mondta, hogy Lerának hívják.

WEST McCRAY

Mondd el, kértek, hogy találkoztatok!

JAVI CRUZ

A Cooper’s bárban lazultunk Noah-val, Kendall-lal és egy másik barátunkkal, aki nem szeretné, ha megemlíteném a nevét. Ő még mindig szóba áll velem, úgyhogy emiatt nem is nagyon szeretném elárulni a nevét, ha ez rendben van így önnek is.

WEST McCRAY

Persze.

JAVI CRUZ

Ittunk. A Cooper’sben soha nem akadt problémánk azzal, hogy kiszolgáljanak, mert Mr. Bakeré a hely, és igen, tudom, hogy ez nem helyes, de ne mondja nekem, hogy soha nem ivott kiskorúként. Így ütöttük el nyáron az időt Montgomeryben. Az az este sem különbözött semmiben a többitől, amíg meg nem érkezett.

Olyan volt, mintha… Á, hülyének fog nézni.

WEST McCRAY

Tegyünk egy próbát!

JAVI CRUZ

Nehéz elmagyarázni. A zenekar épp szünetet tartott, és beraktak valami zenét felvételről, Lera – Sadie – pedig csak táncolt ott… Ott táncolt a bár kellős közepén egymagában, én pedig csak arra tudtam gondolni, mennyire gyönyörű, érti? Meg akartam ismerni. Találkozott már valaha ilyen emberrel? Hogy semmi másra nem tud gondolni, csak hogy a közelében lehessen? Hogy valahogy mellette lehessen?

WEST McCRAY

Igen, találkoztam. Össze is házasodtunk.

JAVI CRUZ

Ugye? Na, erről beszélek! Mármint azt azért meg kell hagyni, hogy nem volt valami jó táncos. [FELNEVET] De egyszerűen nem törődött vele, és talán pont ez tette olyan gyönyörűvé számomra. Nem vagyok valami nagy, ö…

Noah mindig úgy hív – vagyis hívott –, hogy Kispadok Gyöngye.

WEST McCRAY

És ez mit jelent?

JAVI CRUZ

Oltári nagy poén – vagyis az volt – a bandában. Valami olyasmi, hogy… Hogy csak szemlélem a dolgokat, de soha nem lépek. Akkor azonban felkeltem, és felkértem táncolni. Táncoltam vele.

WEST McCRAY

Mi történt?

JAVI CRUZ

Visszavittem magammal az asztalunkhoz.

Az a barátom, akit nem szeretnék megnevezni, hirtelen azt hitte, hogy Sadie egy olyan család tagja, akik nemrég költöztek a városba, és Sadie egyszerűen ráhagyta. Kendall-lal egy kissé… Nem is tudom.

Kendall nem nagyon bírta.

WEST McCRAY

Miért?

JAVI CRUZ

Mert a „mindenki engem néz”, egyedül táncolós csajszi imidzs Kendall kiváltsága volt. Ráadásul kicsit ijesztőnek találta Sadie-t, mert megszállottan követte Instagramon. Mármint megkereste Kendallt Instán, és azért jött a Cooper’s bárba, mert tudta, hogy ott leszünk.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Egyre inkább úgy tűnik, hogy minden okom megvan rá, hogy kételkedjek Marlee Singer szavában, miszerint soha nem beszélt Sadie-vel. Szerintem Sadie beszélt Marleeval, aki ismerte Keitht. Sadie erre felkereste Marlee bátyját, Silas Bakert és a családját Montgomeryben. Innen már elég egyértelmű, hogy Silas is ismerte Keitht.

JAVI CRUZ

Nekünk azt mondta, azért költöztek Montgomerybe, mert meghalt a húga.

WEST McCRAY

Ezt részletesebben is kifejtette?

JAVI CRUZ

Nem, de láttam, hogy nagyon bántja a dolog. Nem voltam meglepve, amikor elmondta, hogy az a része igaz a történetnek. Na, mindegy… Szóval megadtam neki a számomat, ő pedig megígérte, hogy másnap reggel felhív. Úgy volt, hogy együtt megyünk át Bakerékhez. Aztán felhív és azt mondja, találkozzunk itt.

WEST McCRAY

Az itt alatt Javi a Lili’s kávézót érti. Ez egy kis kávézó Montgomery főutcájának egyik sarkán. Kedves, otthonos hangulata van. Javi elmondása szerint teljes őrület van reggelente: az emberek faltól falig zsúfolódnak az üzletben, sorban állva Lili híres hidegen csepegtetett kávéjáért és cukormázas fánkjaiért. Most viszont egész csendes.

JAVI CRUZ

Meghívtam reggelire, és azonnal leültünk enni, de már akkor láttam, hogy valami nagyon nincs rendben. Nehéz elmagyarázni, de nagyon csendes volt, és kicsit mintha… Mintha rosszul lett volna. Megkérdeztem, mi a gond. De nem mondta el. Csak megmutatta.

WEST McCRAY

Sadie elvitte Javit a Montgomerytől tizenöt mérföldre lévő házba, és megmutatta neki a fotókat. Javi láthatóan remeg, ahogy a történetben ehhez a részhez érünk.

JAVI CRUZ

Emlékszem, hogy üvöltve jöttem ki a házból. Mert ismertem… ismertem azokat a gyerekeket. És azok a képek… Van úgy… Van úgy, hogy velük álmodok, és legszívesebben kitépném az agyam, de nem lehet…

Elnézést… Ne haragudjon…

WEST McCRAY

Semmi gond. Csak nyugodtan!

JAVI CRUZ

[KIFÚJJA A LEVEGŐT] Megkérdeztem, honnan tudja. Honnan tudta, hogy ott vannak azok a képek, mire elmesélte, hogy egész éjjel Bakerék háza előtt parkolt, és látta, hogy Silas kora reggel elhajt, amit gyanúsnak érzett, ezért követte egészen addig a házig… Azt mondta, hogy addig elrejtőzött, míg Silas el nem ment, utána pedig körülnézett odabent, és ezt találta. Nem tudom, hogy igaz-e, viszont azt akarta, hogy hívjam a rendőrséget.

Szeretném azt mondani, hogy azonnal azt tettem, amit kellett, szeretném ezt mondani, de…

WEST McCRAY

Javit nagyon megviselte a helyzet, teljesen összezavarodott, és képtelen volt felfogni a súlyát a történéseknek. Sadie viszont azt akarta, hogy azonnal csináljanak valamit.

WEST McCRAY [JAVINAK]

És Sadie hajlandó lett volna hívni a rendőrséget?

JAVI CRUZ

Na, pont ez az! Nem akarta ő csinálni. Azt mondta, fél.

WEST McCRAY

Nem gondoltad, hogy kicsit fura, hogy egész éjszaka Bakerék háza előtt parkolt? Nem kérdeztél rá? Úgy tűnik, mintha a kezdetektől fogva gyanította volna, hogy valami van a háttérben.

JAVI CRUZ

Azután, hogy megláttam azokat a képeket, képtelen voltam bármi másra gondolni. Totál taccsra vágott. Azóta is pszichológushoz járok. Pont emiatt nem tudtam hívni a rendőröket egyből… Kendall és Noah a legjobb barátaim voltak, Mr. Baker pedig… Gyerekkorom óta ismerem Mr. Bakert, és egyszerűen… egyszerűen képtelen voltam összerakni a képet. Jöttünk visszafelé az autóval a városba, és Sadie egyre csak azt mondta, hogy muszáj megtennem, mert ha nem…

WEST McCRAY

Miért, mi lett volna, ha nem?

JAVI CRUZ

Fogalmam sincs. Visszaértünk a városba. Leparkolt a Rose Mart előtt – egy kis élelmiszerbolt az út mentén –, ahol van egy nyilvános telefon…

Sadie azt mondta, ha nem tudom megcsinálni nyíltan, hogy felhívom a rendőrséget és bejelentem, hogy találtam egy holttestet, akkor rakjam le anélkül, hogy azonosítanám magam, és hagyjam, hogy ők találják meg…

WEST McCRAY

Először nem voltál hajlandó.

JAVI CRUZ

Totál ki voltam akadva, és eszetlenül féltem.

WEST McCRAY

Amikor ezt elmondtad Sadie-nek, hogy reagált?

JAVI CRUZ

Otthagyott.

WEST McCRAY

De utána végül mégiscsak hívtad a rendőrséget.

911 SEGÉLYHÍVÓ MUNKATÁRSA [TELEFONON]

911-es segélyhívó. Miben segíthetek?

JAVI CRUZ [TELEFONON]

Ööö… Szeretnék bejelenteni egy holttestet.

WEST McCRAY

Javi úgy tett, ahogy Sadie tanácsolta: pontos útbaigazítást adott a házhoz, majd letette a telefont, mielőtt még azonosítania kellett volna magát.

Miután megtalálták a pornográf képeket, a montgomeryi rendőrség kikérte a Rose Mart környékét lefedő biztonsági kamerák anyagát, és azonosították a titkos bejelentőt. Volt lehetőségem megnézni a felvételt: Sadie már nincs Javi mellett, miközben a fiú próbálja összeszedni a bátorságát, hogy felvegye a kagylót. Azután készült, hogy Sadie elhajtott. Javi a telefon előtt áll, majd tíz percig csak fel-alá járkál, mielőtt a füléhez emelné a kagylót. Ahogy leteszi a telefont, hazamegy, bezárkózik a szobájába, és nem hajlandó senkivel sem beszélni, amíg végül a rendőrség kopogtat az ajtaján.

Sadie pedig Silas Baker házához hajtott.

JAVI CRUZ

Kendall és Noah üzenetekkel bombáztak, de egyikre sem válaszoltam…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Bakerék nem válaszolnak a média egyetlen kérdésére sem.

JAVI CRUZ

Azt mondták, hogy Sadie azért tűnt fel a házuknál, mert én azt mondtam neki, hogy ott találkozzunk, ami hazugság. Noah próbált elérni, de nem válaszoltam az üzenetekre.

Egy kis időre elcsendesedtek a dolgok, de aztán hazaengedték Mr. Bakert. Azt mondták, hogy Sadie nem az volt, akinek mondta magát, én pedig totál barom vagyok, amiért bedőltem neki. Azt is mondták, hogy ellopta Mr. Baker telefonját, és megtámadta…

WEST McCRAY

Megtámadta?

JAVI CRUZ

Igen, egy késsel. Az autófeljárójukon.

Azt mondják, beugrott az autójába, és elhúzott, mielőtt bárki is csinálhatott volna bármit is, Mr. Baker pedig nem akart feljelentést tenni, mert egyértelmű volt, hogy Sadie „instabil”.

Mialatt ez történt, a rendőrség már ott volt abban a házban.

WEST McCRAY

Szóval Kendall és Noah azt állították, hogy fizikai erőszakra is sor került Sadie és Mr. Baker között. Azt is mondták, hogy Mr. Baker bántotta Sadie-t?

JAVI CRUZ

Erről semmit sem mondtak. Ettől még lehet, hogy így volt, nekik viszont volt annyi eszük, hogy ne írják le, ha mégis így lett volna.

WEST McCRAY

Amikor az ezt megelőző estén találkoztatok Sadie-vel a Cooper’sben, vagy másnap reggel a Lili’s kávézóban, még sértetlen volt?

JAVI CRUZ

Hogy érti, hogy sértetlen…?

WEST McCRAY

Egy fiatal hölgy elmondása alapján – akivel Sadie a Montgomeryből való távozása során találkozott – Sadie-nek komoly sérülései voltak. Zúzódások látszódtak az arcán, ami orrtörésre is utalhat, valamint az álla is fel volt horzsolva.

Ha nem Bakerék házánál történt az eset, akkor viszont nem sokkal azután.

JAVI CRUZ

Jézusom…

WEST McCRAY

Említett Sadie bármikor is egy Keith vagy Darren nevű embert?

JAVI CRUZ

Nem, nem emlékszem ilyenre…

Mit gondol, Sadie azért rendben van?

WEST McCRAY

Erre szeretnék rájönni.

JAVI CRUZ

De azt gondolja, hogy rendben van?

NŐI GÉPI HANG [TELEFONON]

Ön…

MARLEE SINGER [TELEFONON]

Marlee Singer…

NŐI GÉPI HANG [TELEFONON]

…telefonját hívta. Kérem, a sípszó után hagyjon üzenetet!

WEST McCRAY

Marlee, West McCray vagyok!

Nézze, tudom, hogy nem szeretné, ha továbbra is hívogatnám, de a helyzet a következő: egyre gyűlnek a bizonyítékok, miszerint igenis találkozott Sadie-vel, és maga volt az, aki a bátyja, Silas otthona felé irányította. Maga ismerte Darrent. Úgy gondolom, feltételezhető, hogy Silas is ismerte. Nagyon nagyra értékelném, ha tudnánk erről váltani pár szót. Én csupán szeretnék visszavinni egy lányt a családjához, akiknek nagyon hiányzik.

Kérem, hívjon vissza!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Halló, May Beth? Claire otthon van?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem, még nincs. Azóta sem jött vissza…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Azóta nem ment haza, amióta utoljára telefonáltam? Ez valami vicc?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Nem. Nem is tudom… Van itt pár olyan holmija, ami nélkül nem hinném, hogy távozott volna, de…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Indulok vissza Cold Creekbe. Ha időközben hazaérne, mindenképpen hívjon!

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Miért, mit talált?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Magam sem tudom.

sadie

FARFIELD, COLORADO.

Úgy érzem, mintha minden egyes mérföld ejtene egy vágást a bőrömön. Ez az út volt a legnehezebb. Az a fájdalom… Az az ocsmányság… A fájdalom, amiért órák hosszat ugyanabban a testtartásban ülök; a fájdalom, ahogy az ujjaim kezdtek megmerevedni, mert olyan szorosan markolom a kormányt, hogy tudom, miután majd végül leállítom a kocsit, még akkor is érezni fogom.

Amikor végre feltűnik a várost jelző tábla, már megkönnyebbülést sem érzek.

Farfield az eddig látott összes város nagy átlagát testesíti meg: nem akkora a szegénység, hogy még a látványa is fáj; de nem is olyan fájdalmasan csillogó, mint Montgomery volt. Itt néhány környék lepusztult, mások szinte már szerencsésnek mondhatják magukat, majd egyszer csak átvált a látvány a gazdasági fellendülés megtestesülésébe: szép, szebb, legszebb. Keith a város „szinte már szerencsés” részén lakik, a helyet csak egy hajszál választja el attól, hogy szép legyen, ám sajnos pont az a hajszál hiányzik. Egyszerű kétszintes ház, pergő fehér vakolat a viseltes falakon.

Az utca túloldalán parkolok le.

A szívem zakatol, az ereimben lüktet a vér, minden úgy alakul, ahogy kell. Sokáig csak nézem a házat, mint ahogy Silas otthona előtt is tettem. Mielőtt bármi mást csinálnék, próbálom megacélozni magam, és felkészülni arra a pillanatra, amikor majd meglátom.

Semmi mást nem kell tennem, mint túlélni azt a pillanatot, hogy kibírjam a végéig.

Ki vagyok melegedve és izzadok. Nekidöntöm a fejem a támlának, és egy pillanatra behunyom a szemem, bár lehet, hogy több is volt, mint egy pillanat, mert mire újból kinyitom, már egy kislány üldögél a lépcsős feljárón. Körülötte mindenütt telefirkált papírok, viszont egy ponton biztos, hogy abbahagyta a rajzolgatást, hogy visszatérjen a láthatóan viseltes könyvhöz a kezében. Annyira úgy néz ki, mint egy Norman Rockwell-festmény szereplője, hogy szinte el sem hiszem, hogy valóban ott van. Egész kicsi a lány. Úgy tízéves lehet. Rózsaszín farmersort van rajta, csíkos póló, a haja pedig olyan féloldalasan van felkötve két copfba, hogy lefogadom, csakis a saját műve lehet. Úgy kapaszkodik a puha kötésű könyvbe, mint az utolsó szalmaszálba. A vége felé jár már. Mindkét térdén ragtapasz díszeleg.

A kislány váratlan feltűnését szinte elviselhetetlennek érzem. Bár magam sem tudom, miért nem számítottam rá. Nem akarok így érezni, de képtelen vagyok megálljt parancsolni az érzésnek.

Lejjebb tűröm a piros, kapucnis pulóverem ujját. Túl meleg, viszont nincs másom, ami eltakarná a kötést. A karom Langford óta sajog, és apró piros pöttyök szivárognak át a gézen, de nem akarok most erre gondolni. Ellenőrzöm az arcom a tükörben. Olyan színekben pompázik mostanra, amit csak az ütődött gyümölcshöz tudok hasonlítani. Lila és barna árnyalatok, néhol egy kis sárgával. Gyűlölök ránézni, mert azt juttatja eszembe, hogy Silas Baker még most is szabadlábon járkál.

De talán Keith után még visszamehetek.

És talán másodszor nem hibázok.

Kiszállok az autóból, a testem minden porcikája ellenkezik az egyszerű mozdulatsor ellen.

A kislány rám emeli a tekintetét, ahogy közeledem. Minél közelebb érek, annál jobban látszik, hogy milyen törékeny, és kicsit mintha vad is lenne. Tejfehér bőrét szeplők tarkítják. Éles arcél, hosszú orr, apró, barna szemek. A szemébe bámulok, ő pedig vissza rám. Becsukja a könyvet, a Bébicsőszök klubja egyik példánya az. Halvány mosollyal nyitok, mire ő továbbra is csak óvatosan tanulmányoz. Nem hibáztatom. Ijesztően nézek ki, egyenesen rémesen.

– H-helló!

– Furán beszélsz – jegyzi meg azon nyomban, és a hangja alapján fiatalabbnak tűnik, mint ahogy számítottam. A hangja még Mattie-énél is vékonyabb.

– D-dadogás.

– Mi történt az arcoddal?

– N-nagyon ü-ügyetlen v-voltam.

Előrehajolok, hogy körülbelül az ő magasságában legyek, és a kezében tartott könyv felé mutatok. A szamárfüles fedőlapon Stacey tárt karokkal fut éppen a klub többi tagja felé. Emlékszem erre a kötetre, és különös érzés, hogy emlékszem. Hajlamos vagyok ugyanis elfelejteni, hogy valaha én is gyerek voltam, és gyerekhez illő dolgokat csináltam. Például, hogy olyan lányokról olvastam, akikhez mindig is hasonlítani szerettem volna. Vagy hogy játszottam a homokozóban, és homokvárat építettem. Hogy lerajzoltam saját magamat. Hogy nyaranta szentjánosbogarakat kergettem.

– S-stacey v-volt a kedvencem, de m-mindig ú-úgy akartam k-kinézni, m-mint C-Claudia.

– Utálom Stacey-t.

Hát ez nem jött be.

– Ki a k-kedvenced?

– Mallory – válaszol egy hosszúra nyúlt perc elteltével. – És Jessi. Majdnem olyan idős vagyok, mint ők. Szeretek olyan lányokról olvasni, akik… akik olyan idősek, mint én.

Lesüti a szemét, és pontosan tudom, hogy milyen idősnek is érzi magát, mert az ő korában én is ugyanígy éreztem magam. Senki sem érezte a láthatatlanul rám nehezedő évek súlyát, miközben én bármit megadtam volna azokért a pillanatokért, amikor annyi idősnek kezeltek, mint amennyi valóban voltam. Azon tűnődöm, vajon Keithnél van-e már a ruhája címkéje, hogy magával vihessen a kislányból egy darabot, amikor majd továbbáll. Annyira szeretném, ha időben érkeztem volna, de ha Keith itt van, az azt jelenti, hogy már késő.

– Valaki eladta az egész Bébicsőszök-gyűjteményét az egyik belvárosi könyvesboltnak. Próbálom megszerezni az összeset, mielőtt valaki elvinné őket, de nincs rá pénzem – lendül bele a kislány hirtelen felbátorodva.

Felemelem az egyik rajzát. Sokkal jobbak, mint ami elvárható lenne tőle ebben az életkorban, szerintem. Mélázó látképek és szomorú kislányok, akik a kelleténél kissé jobban hasonlítanak rá. Kínzó, amikor valakinek a fájdalma ennyire nyilvánvaló. Fogadni mernék, hogy az anyja büszkén rakja ki a rajzokat a hűtő ajtajára úgy, hogy soha nem látja, amit igazán látnia kéne. Az összes képen a NELL szignó szerepel.

Mindent értek, Nell.

– N-Nell – mondom. – Te vagy N-Nell.

– Nem szabad idegenekkel szóba állnom – feleli.

– D-de én nem v-vagyok i-idegen. I-ismerem a-anyukád p-pasiját.

– Ismered Christophert?

A hangjától, ahogy felteszi ezt a kérdést, kedvem lenne felperzselni az egész világot. A szemében hirtelen fellobbanó, félelemmel teli láng mindent elárul, amit tudnom kell. Látom, ahogy remegni kezd a keze, és látom azt is, ahogy jobban rámarkol a könyvre, hogy megállítsa, elrejtse.

Tízéves még csak, és máris azon dolgozik, hogy fojtsa el a feltörni készülő segélykiáltásokat.

Bárcsak elmondhatnám neki, hogy hamarosan már nem kell emiatt aggódnia! Hogy tudom, mi történik, és hogy minden rendbe jön majd. Biztosra veszem, hogy még soha nem hallotta ezeket a szavakat – mint ahogy én sem hallottam –, és tudom, mennyire ki lehet éhezve rájuk – csakúgy, ahogy én is ki voltam.

– I-itthon van most?

A ház felé mozdulok, mire kitör belőle: – Ne! – Felé fordulok. – Épp alszik. Ez a csendes pihenő ideje. Semmilyen körülmények között sem szabad felébresztenem, különben nagyon dühös lesz.

– E-ezért ülsz itt k-kint?

– Akár egy egész könyvet is végig tudok olvasni, mire felébred.

Ezt egészen büszkén közli.

– Az n-nagyon k-király! – Az arca csak úgy ragyog. – H-hol v-van most anyukád, N-Nell?

– A Falconben dolgozik.

– Az m-micsoda?

– Egy bár.

Hát persze. Kiegyenesedem. Roppan egyet a térdem.

– M-mikor sz-szokott h-hazérni?

– Miután már lefeküdtem.

Szinte tökéletes. Bemehetnék a házába, és ott találhatnám, ahogy elterülve alszik egy ágyon vagy kanapén. Ott állnék fölötte, kezemben a rugós kése, a dobogó szívére célzok, majd lesújtok és végzek vele. Elképzelem, ahogy felpattan a szeme, hogy én legyek az utolsó, amit még életében lát. Elképzelem, ahogy vörösre festem az egész szobát, majd távozom. És amikor majd megkérdezik Nellt, hogy látott-e valamit, csak annyit felel, hogy Nem, én kint voltam. Nem szabad bent lennem a csendes pihenő ideje alatt.

A gondolat részegítő ereje magával sodor, és már lépek is az ajtóhoz, kezem a kilincsen, és már épp nyomnám is le, amikor Nell bepánikol. Odarohan hozzám, és a csuklóm köré fonja az apró kezeit. Olyan aprók, mint Mattie-éi voltak ennyi idős korában. Ő nem Mattie, próbálom elhessegetni magamtól a gondolatot, a szívem viszont már máshol jár, egy olyan helyen, ahol akár ő is lehetne Mattie. Ő nem Mattie, ő nem Mattie, ő nem Mattie, ő nem Mattie… de a keze apró… és meleg…

– Nem mehetsz be! – darálja sürgetően.

És eleven.

– Gy-gyere v-velem! – biztatom.

Teljesen megrökönyödve bámul rám. De miért ne jöhetne velem? Mi lenne, ha csak úgy elvinném, ha megmenthetném attól, ami e mögött az ajtó mögött várja?

– N-Nell, gy-gyere v-velem!

Elengedi a kezem, és elhátrál mellőlem. Utánakapok, de csak tovább hátrál, mire újra utánakapok, mert nem bírom megállni, mert mindketten tudjuk, mi van odabent. Érzem, hogy kezd úrrá lenni rajtam a dadogás bénító ereje, ahogy egyre nő bennem az elkeseredettség.

– Sz-szerintem v-velem k-kellene j-jönnöd. Itt n-nem… Itt n-nem…

Biztonságos.

Úgyhogy gyere velem!

Kérlek!

– Anyukám nemsokára itthon lesz – válaszolja a fejét rázva, és közben elfelejti, hogy épp az előbb mondta, hogy anyukája dolgozik, és csak későn este ér haza. – Anyukám… – Olyan mozdulatot tehettem, ami bizonyára nem tetszett neki, mert nagyra nyitja a száját, és elsikoltja magát. – Anya!

Ez kirángat a képzelgéseim közül, visszakényszerít a testi valómba. Az elgyötört, megkínzott, fáradt testi valómba. A fáradt szívemhez. Botladozva hátralépek, mire Nell halálra rémül.

– Elné… N-ne h-haragudj… – Beletúrok gyorsan a zsebembe, előkerül a pénztárcám, és felé nyújtok egy húszdollárost. – V-várj itt! T-tessék! V-vedd el!

Elnémul és gyanakodva méreget, mialatt én az utcát pásztázom a tekintetemmel. Ha bárki is hallotta, hogy sikít ez a kislány, nemigen sietnek a segítségére. Nagyot nyelek, és meglengetem a bankjegyet az arca előtt. Vedd el a pénzt, Nell! Csak érti, hogy mire jó a pénz. Az ő korában én tudtam.

– E-ebből n-nagyon sok b-bébicsőszös k-könyvet t-tudnál v-venni.

Tétován felém lép, nem akar túl közel kerülni ehhez a szörnyű, csupa folt arcú lányhoz. Kitépi a húszast a kezemből, és már fut is el az utcán. Vissza sem néz. Kipislogom a szememből a fenyegetően gyűlni készülő könnyeket, és egy ígéretet küldök az egyre távolodó alak felé.

Véget vetek ennek.

Szembefordulok a házzal.

Belépek az ajtón.

A halk elektromos zümmögést és egy óra ketyegését leszámítva teljes csend honol. Kicsi folyosón találom magam, ami a ház háta mögé nyíló ajtóhoz vezet. A balomon a konyha, a jobbomon pedig az emeletre vezető lépcső. Csendesen becsukom magam mögött az ajtót, nekidőlök, és kényszerítem magam, hogy mély, egyenletes levegőket vegyek. Egy pohár tej és egy félig megevett szendvics van a konyhaasztalon. A szárítón edények sorakoznak. A konyhából egy másik szoba nyílik, arra veszem először az irányt, és közben meglepődve tapasztalom, milyen csendes minden mozdulatom. Mintha csak erre a pillanatra teremtették volna a testem. A konyhából a nappali nyílik, ahol megtalálom a ketyegő órát, vele együtt a tévét és a kanapét is, amin az alvó Keitht képzeltem el, egyik lábát lelógatva, tátott szájjal.

De nincs itt.

Akkor az emeleten lesz.

Minden egyszerűnek tűnik addig a pillanatig, amíg a jobb lábam rá nem nehezedik az első lépcsőfokra. A lépcső öreg már, és ezt minden lépésnél értésemre is adja, hangosan nyikorogva a súlyom alatt. Minden egyes alkalommal liftezik egyet a gyomrom, mint amikor egy domb ívén hajtottam át a kocsival, és elfog az a fura, ideges, fel-le mozgó érzés a gyomorszáj környékén.

Csak akkor fújom ki a levegőt, amikor felértem a lépcső tetejére. Addig fel sem tűnt, milyen durván reszketek, amíg a remegő ujjaimra nem téved a pillantásom, miközben megmarkolom korlátot.

Három ajtót látok, a hozzám legközelebbi résnyire nyitva, felfedve egy fürdőszobát, tehát kettő marad. Benyitok az elsőn, és Nell szobájában találom magam.

Gondoltam, hogy így lesz.

Reméltem, hogy máshogy lesz.

A szobájában takaros rend van, pont úgy, ahogy én is rendben tartottam a szobámat. Úgy, ahogy apró, bizonytalan kezek nyomán tud rend lenni egy szobában. A falon sárguló szélű, kifakult rózsaszín tapéta, ami szerintem régebb óta van itt, mint Nell. A kis ágy kissé viseltes, használt, mentazöld takaróval van leborítva. Átlépek a küszöbön, és az ággyal szemben álló kicsike íróasztalhoz megyek. Itt készíti a műremekeit. Egy vázlatfüzet és színes ceruzák vannak rajta, mindegyiken az egydolláros bolt címkéje. Odalépek az ágy melletti szekrényhez, kinyitom az ajtaját, és odabent a babaruhákhoz használt mosószer illata és Nell elképzelhetetlenül apró ruhái fogadnak.

Egyszer én is voltam ilyen kicsi.

Egy örökkévalósággal ezelőtt.

Szinte akaratlanul átvizsgálom őket. Ez nem volt a terv része, de most, hogy már belekezdtem, képtelen vagyok abbahagyni, mert tudom… Tudom, hogy pontosan azt fogom megtalálni, amire nem akarok rátalálni, de már meg is van. Itt volt hátul. Egy kivágott címkéjű ing. Leveszem a vállfáról, és beletemetem az arcom, és már-már elviselhetetlen, vad gyász árad szét a testemben. Meg foglak menteni, Nell. Megmentelek. De a többi már menthetetlen. Keitht ugyan megállíthatom, ám nem tudom meg nem történtté tenni mindazt, ami már megtörtént. Hogy képes az ember megbocsátani annak, akinek az lett volna a dolga, hogy megvédelmezze? Néha magam sem tudom, mit hiányolok jobban: azt a rengeteg mindent, amit elvesztettem, vagy azt, amim talán soha nem is volt.

– Mindig kíváncsi voltam, vajon egyszer feltűnsz-e majd az ajtómban.

Teszek egy bizonytalan lépést előre, de azonnal össze is szedem magam, pedig a csendes, tompa hang hallatán kicsinek érzem magam, újra azzá a kislánnyá válok, aki belebetegszik a tudatba, hogy ezt bizony elrontotta. Elrontottam, mert amikor megfordulok, Keith már ott áll előttem.

Bárcsak kívülről is látszana a gonoszsága, mert így azt sem tudod, mit kell figyelned, hogy észrevedd. Csakúgy, mint a legtöbb szörnyeteg, ő sem rejtőzködik, mégsem lelnek rá. Magas, mindig is az volt. Szakadt, rojtos szárú farmert visel, a laza szálak a meztelen lábfejére lógnak. A lába hosszú, nyurga, a karja pedig kötött és izmos, nem úgy, mint ahogy gyerekkoromból emlékszem rá. Az arca ugyanolyan éles vonalú, mint volt, borostás, ráférne egy borotválkozás. A szeme körül futó ráncok már akkor is mélyek voltak, amikor én még csak tizenegy voltam, és mostanra még tovább mélyültek. Nyolc év. Nyolc éve nem találkoztam vele, de úgy érzem, hirtelen eltűnt ez az idő. Nem vagy már gyerek, nem vagy már gyerek, nem vagy már gyerek… Megnyikordul alatta a padló. Az ajtókeretben helyezkedik el, nekidől, hogy teljesen elállja az utat előlem. Nell ingét még mindig az arcomhoz nyomva tartom. Olyan szorosan fogom az anyagot, hogy a bőr teljesen ráfeszül a bütykeimre. Behunyom a szemem. Hallgatom Keith lélegzését, és emlékszem, ahogy későn éjjel a lélegzete… Emlékszem, hogy… Nem vagy már gyerek…

Nyikordul a padló, mozdul a súlya alatt…

Kinyitom a szemem és felemelem a fejem.

Keith eltűnt.

Azt hihetném, hogy talán itt sem volt, ha nem hallanám, ahogy rohan keresztül a házon. Előlem fut. Az elmém készül megbomlani, de közben próbálom felfogni, mi is történt. Hogy mit is hagytam kicsúszni a kezemből. Ledobom Nell ingét, elhagyom a szobáját, és sietek lefelé a lépcsőn, de már nem csendben, mert ha Keith itt van és tudja, hogy itt vagyok, már úgysincs semmi értelme csendben lenni. Leérek a lépcső aljára. A hátsó ajtó tárva, a hátsó kertbe vezet, amin túl már az erdő látszik.

Elindulok arra. Kilépek az ajtón, és amikor megteszem az első lépést odakint, a világ csodálatos, fekete éjszakai égbolttá robban, több csillaggal táncol, mint amennyit valaha is láttam. Nézem, ahogy fénylőn csillognak a szemem előtt, először szikrázó fehéren, majd vörösbe hajlóan, aztán végül lassan eltűnnek, és nem marad más utánuk, mint a sötétség. Mintha a fejem azonnal szét akarna esni, és csak úgy sajog valami ismeretlen erőhatás utózöngéjeként.

Keith megütött, jövök rá homályosan…

És akkor feltűnik egy fénypont, egyetlen csillag a horizonton, ami gyengén, de együtt pulzál a szívverésemmel, ám mégiscsak eleven. Ki akarok nyúlni érte, de a karjaim nem engedelmeskednek. Helyette keresztülesem rajta, érzem, ahogy a testem földet ér. Ott fekszem a földön, a gondolatok egymást váltják a fejemben, de sehogy sem állnak össze egésszé, viszont mindegyik úgy kezdődik, hogy Mattie…

És mintha soha nem lenne végük.

LÁNYOK

1. ÉVAD – 6. RÉSZ

WEST McCRAY

Mire végre visszaértem Cold Creekbe, Claire még mindig nem tért vissza.

Jó pár nap telt már el.

MAY BETH FOSTER

A létező összes bárt felhívtam huszonöt mérföldes körzetben. Senki sem látta, bár nem tudom, mennyire lényeges ez az információ. Minden pénze itt van… De az is lehet, hogy valami szakadt helyen lövik be épp magukat, és rávett valakit, hogy fizesse a számláját.

WEST McCRAY

Könnyű belátni, hogy Claire a józanságát kockáztatta azzal, hogy visszatért Cold Creekbe, ám a visszajöttél a gyász, és nem az önpusztítás motiválta. És pont ez a gyász emlékeztessen bennünket arra, hogy Claire Southern sokkal több, mint a hibái összessége. Nem tökéletes ember, de ettől még ő is ember.

Ő is anya.

A gyümölcsösben találok rá, ahol felfedezték Mattie holttestét.

[LÉPÉSEK ZAJA. AUTÓK A TÁVOLBAN]

WEST McCRAY

Claire?

[HOSSZÚ CSEND]

CLAIRE SOUTHERN

Ezt is felveszi?

WEST McCRAY

Ha egyetért, igen.

CLAIRE SOUTHERN

Csak mentem…

Csak mentem ugyanazokon az utakon autózva újra és újra. Nem igazán értettem, mit csinálok. Néhány órája lyukadtam itt ki, és azóta is próbálok elindulni, hogy itt hagyjam ezt a helyet.

De úgy néz ki, nem tudom rávenni magam.

WEST McCRAY

Őszinte részvétem.

CLAIRE SOUTHERN

Maga az első, akitől ezt hallottam.

WEST McCRAY

Őszintén sajnálom.

CLAIRE SOUTHERN

Nagyon más ám, amikor azt hiszed, hogy az a bizonyos illető mindig itt lesz. Amikor azt hiszed, hogy van időd mindent jóvátenni.

WEST McCRAY

Arra gondolt, hogy esetleg tisztázhatná a dolgokat Sadie-vel?

CLAIRE SOUTHERN

Kétlem, hogy sikerült volna. Csak megnyugtató a tudat, hogy meglenne rá a lehetőséged.

Magának vannak gyerekei?

WEST McCRAY

Igen.

CLAIRE SOUTHERN

Hány?

WEST McCRAY

Csak egy.

Egy lány.

CLAIRE SOUTHERN

Mennyi idős?

WEST McCRAY

Ötéves.

CLAIRE SOUTHERN

Az jó időszak.

WEST McCRAY

Valóban?

CLAIRE SOUTHERN

Igen. Abban a korban már kezd belőlük ember lenni, de még mindig bújósak, mint a kisbabák. Sadie is ilyen volt… Volt egy hasonló időszaka.

WEST McCRAY

Tényleg?

CLAIRE SOUTHERN

Soha nem emlékezett rá. Valóságos csoda, hogy én igen. De átment ezen az időszakon, amikor könyörgött, hogy én fektessem ágyba esténként, úgyhogy bementem a szobájába, és addig simogattam a haját, amíg el nem aludt.

Egy ilyen alkalommal… felnézett rám, és azt mondta: A te teremtményed vagyok. Én… én meg azt válaszoltam, hogy igen, drágám, így igaz.

WEST McCRAY

Maga szereti a lányát.

CLAIRE SOUTHERN

A lányom gyűlöl engem.

És hadd mondjak még valamit Sadie-ről. Okos volt. Amikor hétéves volt, ő maga írta alá az ellenőrzőjét, és ahogy nőtt, már Mattie-ét is. May Beth vette meg a karácsonyi és a születésnapi ajándékokat, Sadie pedig aláírta a nevemben az üdvözlőlapot úgy, hogy Mattie-nek fel sem tűnt a különbség.

Elárulok még valamit. Én… amióta elmentem, Harding’s Grove-ban vagyok. Ott éltem az elmúlt három évben. Harding’s Grove úgy háromórányira van Cold Creektől.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Sadie történetéből egyetlen eddig feltárt részletben sem voltam annyira biztos, mint a következőben. Claire eltűnik az éjszakában, és meg sem áll az angyalok városáig, Los Angelesig, hátrahagyva Mattie-t és Sadie-t. Mindössze egyetlen pálmafás képeslappal jelentkezett, aminek a hátuljára a Légy anyuci jó kislánya! sort firkantotta oda Mattie-nek, és ahogy az lenni szokott, az idősebb lánynak semmit.

És Mattie addig kapaszkodott ezekbe a szavakba, amíg egy teherautó anyósülésén nem találta magát egy idegen mellett, aki megölte.

Ha teljesen őszinte akarok lenni, akkor talán még most sem fogtam fel annak a súlyát, amit Claire akkor a gyümölcsösben közölt velem.

Soha nem is volt Los Angelesben.

Sadie küldte a képeslapot.

WEST McCRAY

Ó, istenem…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A körülmények sokszor kényszerítették arra Sadie-t, hogy kompenzáljon.

Amikor Claire elhagyta őket, végignézte, ahogy Mattie mély és elzárkózó depresszióba süllyed, így egy kétségbeesett mentőövet dobott a húgának – egy képeslapot az anyja kézírásával –, ami úgy tűnt, megoldás lehet. De ugyanakkor egy szakadékot is létrehozott közöttük, amit soha nem tudtak már áthidalni. Mert a miatt a képeslap miatt – bár egyáltalán nem Sadie hibája volt – szökött el Mattie, és gyilkolták meg…

És Sadie ennek tudatában élt meg minden pillanatot, amióta a húga meghalt.

Vajon azt hiszi, hogy ő a felelős?

Ennek a bűntudatnak a súlya…

Elképzelni sem tudom.

CLAIRE SOUTHERN

Szerettem anyámat. Soha nem írt le. Lehettem akármilyen elcseszett, ő mindig szeretett. És talán nem ez volt a legjobb dolog, amit tehetett velem, de istenem, akárhányszor rágondolok, az a szeretet jut eszembe. És amikor meghalt, vele együtt eltűnt ez a szeretet is. May Beth… az ő szívében nem volt számomra hely. Abban bíztam, hogy Sadie… hogy Sadie-ében majd lesz. És mindannyian tudjuk, hogy mi lett ebből.

Fájt, hogy gyűlöl. Ki nem állhattam. Muszáj volt eltaszítanom magamtól, mert különben vágyakoztam volna a szeretete után. És ezzel sikerült megbékélnem. És Mattie… Mattie annyival könnyebb eset volt.

De egyikük sem…

Egyikük sem érdemelte ezt.

WEST McCRAY

Még mindig megtalálhatjuk Sadie-t.

CLAIRE SOUTHERN

Én akkor már nagyon-nagyon messze járok majd innen.

WEST McCRAY

Claire…

CLAIRE SOUTHERN

Ami Mattie-vel történt, abba majdnem belehaltam, és ennél többet nem akarok elviselni.

WEST McCRAY

Nem hiszem, hogy ez így működik.

CLAIRE SOUTHERN

Hát, pedig én így működöm. [HALLGAT] A lányával kellene lennie. Mégis mi a fenét keres maga itt és kutat az én lányom után?

WEST McCRAY

Senki más nem tette.

CLAIRE SOUTHERN

Nem ezért van itt.

WEST McCRAY

Hát… Az, hogy nekem is van egy lányom, olyanná tett…

CLAIRE SOUTHERN

Be se fejezze ezt a mondatot!

WEST McCRAY

Claire…

CLAIRE SOUTHERN

Azért van itt, mert a lánya felnyitotta a szemét, eltaláltam? Az, hogy lett egy kislánya, ráébresztette, milyen hatalmas, gonosz és mocsok világ vár minket odakint? Úgyhogy most megpróbálja megmenteni az enyémet, hogy aztán vállon veregethesse magát, hogy egy fokkal tisztábbra mosta ezt a szennyes világot?

WEST McCRAY

Nem.

[CSEND]

CLAIRE SOUTHERN

Nem vagyok ostoba, tudja. Látom, hogy néz néha May Bethre, amikor beszél. Mintha egy rakás szegény idióta lennénk. Azt hiszi, foghatja a fájdalmunkat, és hasznot húzhat belőle? Csinál belőle egy jó kis műsort? Egy műsort! Egész életemben kihasználtak a férfiak, és ha kíváncsi a véleményemre, nem hiszem, hogy ezúttal másként lenne…

WEST McCRAY

Claire, ha maga kíváncsi a véleményemre, akkor elmondom, hogy nem is akartam ezt a sztorit. És minél többet tudok, annál kevésbé szeretném, hogy közöm legyen hozzá, mert nem hiszem, hogy bármi jó is várna a történet végén. De ha már belekezdtem, akkor végig is csinálom.

CLAIRE SOUTHERN

Na, ettől mindjárt sokkal jobban érzem magam.

WEST McCRAY

Fogalmam sincs, hogy közelebb vagyok-e a megoldáshoz Sadie kapcsán, de pár dolog a tudomásomra jutott. Szükségem lenne arra, hogy mindent elmondjon Keithről.

CLAIRE SOUTHERN

Keithről?

WEST McCRAY

Igen, aki után Sadie kutat, és akit úgy nevez, Darren.

Arra már rájöttünk, hogy Darren igazából Keith. Mit tud mondani nekem Keithről?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Megkérdezi, hogy visszamehetünk-e a lakókocsihoz, ahol May Beth vár ránk. May Beth nem repes túlzottan az örömtől, viszont egyetlen pillantás Claire-re meggyőzi, hogy már tegye is fel a teavizet forrni a tűzre.

CLAIRE SOUTHERN

Kéne egy ital.

MAY BETH FOSTER

Ha ezen jár az eszed, akkor már mehetsz is innen a pokolba!

CLAIRE SOUTHERN

Jesszusom, May Beth! Csak mert akarok egyet, még nem jelenti azt, hogy inni is fogok.

WEST McCRAY

Kezdheti, ha úgy érzi, hogy készen áll.

MAY BETH FOSTER

Mégis mire kellene készen állnia?

WEST McCRAY

Hogy Keithről beszélgessünk.

CLAIRE SOUTHERN

Keith hiba volt.

MAY BETH FOSTER

Minden erejével azon volt, hogy segítsen neked, te pedig félredobtad, mint minden mást!

CLAIRE SOUTHERN

Nem hagyhatna minket egyedül?

WEST McCRAY

May Beth, ha nem hagyja, hogy Claire a saját szavaival számoljon be arról, ahogy ő emlékszik, akkor meg kell kérnem, hogy hagyjon minket egyedül.

MAY BETH FOSTER

Hiszen ez az én házam!

Most viccel velem?

WEST McCRAY

Ez nem magáról vagy Claire-ről szól most, hanem Sadie-ről.

MAY BETH FOSTER

Rendben. A ház a maguké, teszek én rá!

[NYÍLIK ÉS CSUKÓDIK AZ AJTÓ]

CLAIRE SOUTHERN

Na, legyünk túl rajta.

WEST McCRAY

Mesélje el nekem, hogy került kapcsolatba Keithszel.

CLAIRE SOUTHERN

A bárban találkoztam vele. A Joel’sban. Nem igazán emlékszem rá, de úgy követett hazáig, mint valami kiskutya. Mint valami józan kiskutya…

Nem ivott. Amíg ismertem, egyszer sem ivott.

WEST McCRAY

De akkor mégis miért volt ott egyáltalán?

CLAIRE SOUTHERN

Hát, ez az! Olyasvalakit keresett, mint én.

WEST McCRAY

Mondja el, hogy mit ért ezen!

CLAIRE SOUTHERN

Elveszett, beteg ember… Beteggé tett a függőségem. Ő pedig segített, hogy továbbra is beteg maradjak. Mindig adott elég pénzt, hogy biztosan lerészegedjek… Soha nem kért tőlem semmit. Mindig csak adott és adott, én pedig örömmel fogadtam, egészen addig, amíg hajlandó volt adni. Próbált távol tartani, mert…

WEST McCRAY

Mégis miért?

CLAIRE SOUTHERN

Sadie gyűlölte őt.

WEST McCRAY

May Beth említette. Azt mondta, Sadie fenyegetve érezte magát Keith által.

CLAIRE SOUTHERN

Senkit sem szeretett, akit hazahoztam.

Muszáj megértenie, hogy még akkor sem szerette őket, ha jó emberek voltak. Nem mind volt gonosz.

WEST McCRAY

De Keith gonosz volt?

CLAIRE SOUTHERN

Végül neki is kiadtam az útját.

WEST McCRAY

Miért?

CLAIRE SOUTHERN

Volt valami gyanús abban, ahogy a lányokkal foglalkozott. Kicsit mintha túl érdeklődő lett volna, érti…? A legtöbb férfinak, ha elmondod, hogy vannak gyerekeid, nem akarnak semmit kezdeni veled, így muszáj megígérned nekik, hogy mindig prioritást élveznek majd. Keith soha nem akarta ezt.

És soha nem tetszett, ahogy Mattie-re néz.

WEST McCRAY

Ez mit jelent?

CLAIRE SOUTHERN

Azt jelenti, amit mondtam.

WEST McCRAY

Claire…

CLAIRE SOUTHERN

Egyik este… Az utolsó estén ott találtam a szobájában.

WEST McCRAY

Mit csinált Mattie szobájában?

CLAIRE SOUTHERN

Semmit! Nem… Nem is tudom.

Valahogy nem volt rendben. Abban a pillanatban éreztem, hogy valami nincs rendben, ahogy megláttam. Semmi oka nem volt arra, hogy odabent legyen. Semmi.

És néha, ha visszagondolok rá, úgy emlékszem, mintha le lett volna húzva a cipzárja, de… Nem tudom, részeg voltam. Még aznap este kitettem a szűrét. Másnap reggel, amikor Mattie felkelt, azt kérdezte, hol van Keith… és jól reagált minden alkalommal, ha rá terelődött a szó, szóval nem hiszem, hogy… Azt hiszem, talán még idejében érkeztem…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Claire-t igen nehéz lenne megítélni csupán a hangja alapján. Egyhangúan, távolságtartóan idézi fel a történteket, mintha saját magát is távol akarná tartani az emléktől. De látni kellene, hogy roskad egyre jobban magába minden egyes szóval, ami elhagyja az ajkát. Ahogy babrál a cigarettájával, de mégsem tudja rávenni magát, hogy rágyújtson. Ahogy remeg a keze. Mélyen megrendíti a dolog.

WEST McCRAY

Claire, valamit meg kell kérdeznem.

CLAIRE SOUTHERN

Ne!

WEST McCRAY

Mondta valaha Sadie, hogy…

CLAIRE SOUTHERN

Ne!

Nem tudom…

WEST McCRAY

Zaklatta Keith valaha Sadie-t?

CLAIRE SOUTHERN

[SÍRVA] Nem tudom…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Egyértelmű, hogy Sadie-nek befejezetlen ügye van Keithszel. Vajon ez lehet mögötte? Vagy talán mégiscsak bántotta Mattie-t? Claire talán egyetlen éjszakára meg tudta menteni a lányát, de Keith több mint egy évig élt velük.

MAY BETH FOSTER

Egyszerűen képtelen vagyok elhinni… Képtelen vagyok elhinni, amit Keithről mond.

CLAIRE SOUTHERN

Pedig ez az igazság.

MAY BETH FOSTER

Sadie egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy közölje velem, mennyire gyűlöli. Nem hallgattam rá. Azt hittem, csak a gyerek szól belőle, de… ő soha nem is volt gyerek.

CLAIRE SOUTHERN

Ebbe ne menjünk bele, May Beth!

MAY BETH FOSTER

Nem is akarok. Hála isten… Hála isten, hogy még időben megállítottad.

WEST McCRAY

Úgy tűnik, Sadie azért kereste Keitht, mert elszámolnivalója van vele.

MAY BETH FOSTER

Nem értem, miért pont most eredt a nyomába, ennyi idő után…

WEST McCRAY

Van még itt valami. Keith párkapcsolatban élt egy nővel, akinek a bátyját nemrég letartóztatták kiskorúak szexuális zaklatása miatt. Sadie állt a letartóztatás mögött. Később elmondom a részleteket, de az biztos, hogy Sadie nélkül a férfi még mindig bánthatna gyerekeket. Nem tudom, Keith milyen kapcsolatban van ezzel a férfival, de az alapján, amit Claire-től hallottam, az a gyanúm, hogy közös szenvedélynek hódolhattak.

CLAIRE SOUTHERN

És a férfi húgának nem volt semmi hozzáfűznivalója a dologhoz?

WEST McCRAY

Nem hajlandó szóba állni velem.

CLAIRE SOUTHERN

Ez már önmagában terhelő bizonyíték, nem? [ELHALLGAT] Tényleg Sadie-n múlott, hogy letartóztatták?

[TELEFONCSÖRGÉS]

WEST McCRAY

Elnézést, ezt fel kell vennem. Halló, itt West McCray!

JOE PERKINS [TELEFONON]

Halló, Joe Perkins vagyok a Kék Madár motelból! Nagyon sajnálom, hogy ilyen későn zargatom, de kérte, hogy azonnal keressem, ha bármi lenne…

WEST McCRAY [TELEFONON]

Semmi gond, Joe! Mit tudott meg?

JOE PERKINS [TELEFONON]

A minap beszélgettem az egyik sráccal, aki a motelban dolgozott. Felmondtam neki, amikor eladtuk a helyet. Ellis Jacobs. Említettem neki, hogy maga itt járt és kérdezősködött, mire ő csak annyit mondott, hogy azonnal ide kell utaznia és meg kell hallgatnia a mondandóját. Arról a lányról van szó, akit keres.

LÁNYOK

7. RÉSZ

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Ellis Jacobs huszonöt éves fehér férfi, de a kisfiús arca miatt öt évvel fiatalabbnak hinné az ember. Nem volt könnyű élete, de teljes nyíltsággal számol be mindenről. Tizenhét évesen kellett eljönnie otthonról. Egyértelműen állítja, hogy nem azért történt, mert rossz gyerek volt. Viszont az anyja akkori párja nem volt a legnagyobb rajongója.

ELLIS JACOBS

Szerintem talán már össze is házasodtak. Erőszakos pöcsfej volt, és a szart is kiverte belőlem, de asszem, ilyen az élet néha.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Ellis majdnem huszonnégy éves koráig volt hajléktalan.

ELLIS JACOBS

Nem volt annyira rossz a helyzetem, mint a legtöbb embernek. Sokat lógtam haveroknál a kanapén alva. Nagyon sok jó barátom volt. De sehogy sem sikerült összeszednem magam.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

És akkor találkozott Keithszel.

Ellis azonban Darrenként ismerte.

ELLIS JACOBS

Annyi történt, hogy amíg az egyik haveromnál laktam, rákaptam egy online játékra. Egy MMO játék. Sokszereplős szerepjáték. Beszélgethetsz a többiekkel, miközben játszol, és így akadtam össze Darrennel. Semmilyen sötét dolog nem volt benne, egyszerűen csak jóban lettünk, és elmondta, pontosan tudja, milyen egyik helyről a másikra sodródni. Szeretett volna segíteni rajtam.

WEST McCRAY

Csak így a semmiből? Alig ismertétek egymást, de már felajánlotta, hogy segít neked?

ELLIS JACOBS

Most csak összesűrítem magának a sztorit. Nem is kicsit. Több mint ezer órát pumpáltunk bele abba a játékba. Ez egész sok idő ahhoz, hogy jól megismerj valakit, vagy legalábbis úgy érezd, hogy megismerted.

WEST McCRAY

Mit mesélt magáról?

ELLIS JACOBS

Ahogy már mondtam, elmesélte, hogy ő is egyik helyről sodródik a másikra, és hogy élete nagy részében ő is idegenként tekintett a saját családjára. Az apja rendszeresen verte…

Most már kíváncsi lennék, hogy bármi is igaz volt-e, de nem tudom. Pont akkor szerezte nekem a Kék Madárban az állást, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Soha nem adott rá okot, hogy azt higgyem, netán… gonosz. Mármint velem rendes volt.

Az isten szerelmére, hiszen megmentette Joe életét!

Joe úgy beszélt Darrenről, mintha a bátyja volna. Úgy írta le, mint tudja, vannak azok az emberek, akik bármit megtennének érted, csak kérned kell, a maguk életét viszont valahogy sehogy nem képesek egyenesbe állítani.

WEST McCRAY

Mondd el, kérlek, hogy találkoztál Sadie-vel!

ELLIS JACOBS

Aznap én voltam az éjjeles, de Joe egy szót sem szólt Sadie-ről, amikor átadta a műszakot. Későn jött csak le a recepcióra, az arca összevissza volt verve. Nem nézett ki valami fényesen. És az első dolga volt, hogy Darren után érdeklődjön.

WEST McCRAY

Ő viszont nem volt ott azon a hétvégén.

ELLIS JACOBS

Nem, de azelőtt sem járt már arra hosszú ideje. Az volt a leghosszabb időszak, hogy nem hallottunk felőle. Azóta sincs róla hír.

WEST McCRAY

Darren titkolta előttetek valaha is a tartózkodási helyét?

ELLIS JACOBS

Se előttem, se Joe előtt. Azt viszont értettük, hogy… Tudja, magától értetődő volt, hogy nem zaklatjuk azzal kapcsolatban, hogy épp hol kötött ki, mint ahogy senkinek sem beszélünk róla, aki esetleg kérdezősködne.

Legalábbis nekem ezt mondta Joe.

WEST McCRAY

Mi történt Sadie-vel?

ELLIS JACOBS

Azt mondta, családi jó barát. Nagyon sokat kérdezett Darrenről. Főleg az tűnt fel, hogy mennyire állhatatos. Felajánlottam, hogy hagyjon neki üzenetet, de elutasította. Azt kérdezte, hogy hagyhatna-e neki valamit a szobájában, de nemet mondtam. Aztán azt kérdezte, tudom-e, hogy jelenleg hol van, de erre sem válaszoltam. Ezek után úgy tűnt, hogy feladja. Legalábbis akkor még azt hittem.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A fürdőszobai törött ablak?

Sadie műve.

WEST McCRAY [ELLISHEZ]

És nem hallottad, amikor betört az ablak?

ELLIS JACOBS

Ha be vagyok ide zárkózva, és még a TV is megy… Nem, nem hallottam.

WEST McCRAY

Mi vitt rá, hogy mégis benézz a szobába?

ELLIS JACOBS

Bogarat ültetett a fülembe. Olyan kurva fura volt a viselkedése… Képtelen voltam kiverni a fejemből… Úgyhogy körülbelül egy óra múlva, azt hiszem, felkeltem, hogy ránézzek. Zsigerből jött az érzés. A motel előtt állva úgy tűnt, minden rendben van, de végül odamentem egyenesen az ablakhoz, és benéztem. A függöny ugyan be volt húzva, de annyit ki tudtam venni, hogy mintha… Mintha valaki mozgott volna odabent.

Kinyitottam az ajtót, és ott volt Sadie.

WEST McCRAY

Mondj el mindent, amire csak emlékszel!

ELLIS JACOBS

Eléggé… eléggé sokkoló volt. A szoba teljesen fel volt forgatva. Sadie csinálta. A karja durván vérzett…

WEST McCRAY

Vérzett?

ELLIS JACOBS

Betörte a fürdőszoba ablakát, és nem sikerült sértetlenül átvergődnie rajta. Az üveg felvágta a karját.

WEST McCRAY

Nem mondtad el Joe-nak a törött ablakot. Semmit sem mondtál addig Joe-nak, amíg meg nem említette, hogy beszéltünk.

ELLIS JACOBS

Igen, ez igaz.

Nézze, Darren szobája tiltott terület, és gondoltam, Joe azonnal kirúg, ha neszét veszi. Úgy voltam vele, hogy egyetlenegy szabály kivételével nincs szabály ezen a helyen, és azt a szabályt is a világon a legegyszerűbb nem megszegni, így… csak annyiban hagytam a dolgot. Nem tudtam, mennyi idő, hogy Joe eladja a helyet, nekem pedig szükségem volt a pénzre, amíg még volt miből. Ahogy megvették a Kék Madarat, Joe elbocsátott, és… Amúgy is ledózerolták volna az épületet… Akkor már nem volt semmi értelme, hogy felhozzam a témát.

WEST McCRAY

Értem, de menjünk vissza odáig, hogy betörte az ablakot, elvágta a karját, és te rátaláltál.

ELLIS JACOBS

Annyira mély volt a seb, hogy varrni kellett volna. Nyilván nem varratta össze, pedig elég mélynek tűnt, így jobb lett volna, ha úgy tesz, és akkor esett le, mennyire be akarhatott jutni abba a szobába. Szóval belépek, meglátom, ő meglát engem, előránt egy rugós kést, és a nyakamnak szegezi, majd azt kérdezi… Annyit kérdez, hogy… Jézusom, kimondani is nehéz…

WEST McCRAY

Mit kérdezett, Ellis?

ELLIS JACOBS

Azt kérdezte, hogy én is olyan vagyok-e, mint ő.

WEST McCRAY

Mint Darren?

ELLIS JACOBS

Igen.

WEST McCRAY

És ezen mit értett?

ELLIS JACOBS

Azt akarta tudni, hogy én… Azt, hogy én… Úgy fogalmazta meg, hogy… Úristen, olyan ocsmány ez az egész…

Azt kérdezte, hogy én is kislányokat dugok-e.

WEST McCRAY

Így fogalmazta meg?

ELLIS JACOBS

Pontosan így. Kést tartott a nyakamhoz, és azt kérdezte, olyan vagyok-e, mint Darren…

És erre gondolt, amikor ezt kérdezte. Annyi mindent mondhatott volna abban a pillanatban, de ez a közelében sem járt annak, amire számítottam.

WEST McCRAY

Mit csináltál ezután?

ELLIS JACOBS

Mondtam neki, hogy nem tudtam… hogy ezt nem tudtam Darrenről. Elmondtam neki, hogy online találkoztam vele, a játék közben, meg ezeket. Ő pedig… Amikor a szüleim kiraktak otthonról, arra kellett hagyatkoznom, hogy mások kitalálják, mire is lenne szükségem, érti?

WEST McCRAY

Magyarázd el!

ELLIS JACOBS

Szóval, amikor épp túl büszke vagy túl mérges voltam, falat húztam magam köré, hogy az embereknek alkalmuk se legyen megadni nekem, amire szükségem volt… Bántottam őket. Mármint nem… nem fizikailag, csak áttestáltam rájuk a fájdalmamat, mert nem tudtam, hogy kérhetnék segítséget.

Úgyhogy ezt mindig próbálom észben tartani mások esetében. Mindig próbálok átlátni a falon, és segíteni, ha úgy látom, hogy tudok.

WEST McCRAY

Tehát úgy döntöttél, hogy segítesz Sadie-nek?

ELLIS JACOBS

Egy kicsit. Vagyis inkább arról volt szó, hogy épp összeszartam magam, mert egy kés volt a nyakamnál, és baszki, komolyan azt hittem, hogy meg fogok halni. Sadie tébolyodott volt. Ott lobogott ez a… ez a vad fény a szemében… és ez volt minden, amit bevethettem, tehát bevetettem.

WEST McCRAY

Sikerült lebeszélned.

ELLIS JACOBS

Hát, azt hiszem…

WEST McCRAY

Hogy csináltad pontosan?

ELLIS JACOBS

Annyit mondtam, hogy megsérült, de segíthetek rajta, és addig elmesélhet mindent Darrenről, mert ezt eddig nem tudtam róla. És mintha azt láttam volna, basszus, hogy… hogy fáradt… Úgy nézett ki, mint aki kész feladni. Úgyhogy ez is az én malmomra hajtotta a vizet.

Szerintem főleg emiatt volt, hogy végül Leengedte a kést… Bár ott, abban a pillanatban tényleg azt hittem, hogy meg fogok halni. Őszintén elhittem, hogy képes lenne megölni. De miután elment… Nem is tudom… így visszatekintve már okosabb az ember És utótag már azt mondom, hogy nem tette volna meg. De ettől még úgy bőgtem, mint egy csecsemő, amikor elengedett.

WEST McCRAY

Mondd el részletesen, mi történt ezután!

ELLIS JACOBS

Visszamentünk a hátsó irodába, lekezeltem a karját, és akkor elkezdett… Akkor kezdett el Darrenről beszélni.

WEST McCRAY

Akárhonnan nézem, Darren nagyon jó barátod volt. Tudom, hogy pusztán az életösztön diktálta, hogy hallgasd meg Sadie-t, de vajon volt benne ennél több is? Hittél neki?

ELLIS JACOBS

Hát, ha nem azért fenyegetnek késsel, mert pénzt akarnak legombolni rólad – vagy valami hasonló –, és az első mondat, ami elhagyja a támadó száját, az, hogy vajon szórakozol-e kisgyerekekkel, akkor azért csak-csak van valami valóságalapja a dolognak, nem? És bár… esküszöm, én soha nem ismertem azt a Darrent, akiről ő beszélt, de mégiscsak… mégiscsak ott találta azt a csomó cuccot a szobájában.

WEST McCRAY

Milyen cuccot?

ELLIS JACOBS

Egy csomó hamis személyi igazolványt talált, és mindegyiken Darren volt, mármint az összes képen ő volt, de mindig más névvel. És egyiken sem volt Darren a neve.

WEST McCRAY

Emlékszel esetleg bármelyik névre?

ELLIS JACOBS

Csak a Keithre, amit maga is mondott. Sadie is azt mondta, hogy ő Keithként ismerte. És aztán ott volt az a sok másik dolog is, amit a szobájában talált… Mintha címkék lettek volna.

WEST McCRAY

Címkék?

ELLIS JACOBS

Címkék, igen. Mintha ingekből vágták volna ki őket, és mindegyiken egy név volt… Lánynevek. Kislányok neveit írta rájuk. Amikor megkérdeztem, hogy ez mit jelenthet… azt válaszolta, hogy skalpok. Gyerekek skalpjai.

A Sadie név is köztük volt.

WEST McCRAY

Rendben.

ELLIS JACOBS

Nem árulta el, hogy ő Sadie, és nem is nagyon gondolkodtam a dolgon egészen addig, amíg maga nem mondta, hogy így hívják, és akkor jutott eszembe.

WEST McCRAY

Oké, mi történt ezután?

ELLIS JACOBS

Jól érzi magát?

WEST McCRAY

Igen, persze, csak…

Szóval, mi történt ezután?

ELLIS JACOBS

Azt mondta, hogy Darren „csinált valamit” a kishúgával, és más gyerekeket is bántott, és hogy emiatt kutat utána.

WEST McCRAY

Mire akart célozni ezzel?

ELLIS JACOBS

Azt nem mondta el.

Mondtam neki, hogy hívja a rendőrséget, és ők majd a végére járnak az ügynek, ha valóban ennyire gáz a dolog… Ezen összevesztünk egy kicsit.

WEST McCRAY

Ő nem akarta hívni a rendőrséget?

ELLIS JACOBS

Nem, nem akarta. Úgy adta elő, mintha először maga akarna megbizonyosodni arról, hogy Darren tényleg ott van, mielőtt hívja a rendőröket… De hogy amiatt, amit Darren vele tett, neki mindenképp ott kell lennie, hogy lássa, valóban megtörténik.

WEST McCRAY

Mit csináltál végül?

ELLIS JACOBS

Bekötöztem a karját – vagyis elláttam a legjobb tudásom szerint, ami nem volt épp a legtökéletesebb, majd útjára engedtem.

WEST McCRAY

Mármint elküldted hozzá. Tudtad, hol van.

ELLIS JACOBS

Igen.

WEST McCRAY

Kérlek, mondd, hogy azon nyomban hívtad a rendőrséget, ahogy ő elment.

ELLIS JACOBS

Nem hívtam.

WEST McCRAY

Miért nem? Hogyhogy velem hajlandó vagy beszélni, de a rendőröket nem értesítetted?

ELLIS JACOBS

Mert én… Fogalmam sincs! Mert ha ráhívom Darrenre a zsarukat, és kiderül, hogy Sadie hazudott, akkor elárultam egy embert, aki mindig jó volt hozzám. És azt már nem tudom jóvátenni. Ellenben, ha ő megy oda és hívja ki a zsarukat, és kiderül, hogy Darren tényleg bűnös, akkor meg amúgy is megoldja magát a helyzet. Nem tudtam… nem tudtam, baszki! Az egész nem tűnt valóságosnak, érti? Csak el akartam felejteni. Aztán amikor Joe mesélte, hogy maga egy eltűnt lány után nyomoz, akit Sadie-nek hívnak, akkor eszembe jutott az a címke, és… Á, nem is tudom…

WEST McCRAY

Uramisten, Ellis…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

A coloradói Farfield városa egynapi útra van Langfordtól. Ahogy befejezem a beszélgetést Ellisszel, azon vagyok, hogy mielőbb induljak Farfieldbe, ám megállít Sadie gondolata, aki nyughatatlanul halad egyik helyről a másikra, miközben kínozza a gyász, a kimerültség és a fájdalom. Nehéz valakit ennyire sebezhetőnek és magányosnak elképzelni.

Nehéz őt ennyire sebezhetőnek és magányosnak elképzelni.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Nem hiszem, hogy képes leszek erre.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Már hogyne lennél!

WEST McCRAY [TELEFONON]

Amikor együtt éltek Keithszel, Mattie épp annyi idős lehetett, mint most a… a lányom. Sadie pedig még csak tizenegy volt.

Zaklatta, kihasználta őket, ők pedig csak… csak gyerekek voltak, érted?

Ki tesz ilyet egy gyerekkel?

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Aludtál egyáltalán valamennyit?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Igen.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Hazudós.

WEST McCRAY

Reggel hétkor érkezem meg Farfieldbe. Ellis megadta a címét, amit Keith legutolsó tartózkodási helyeként ismert – ugyanazt a címet, amit Sadie-nek is megadott –, és amikor a ház elé érek, nem várom meg a kilenc órát, hogy bekopogtassak a ház ajtaján.

[LÉPÉSEK ZAJA, KOPOGÁS]

[AJTÓNYITÁS HALLATSZIK]

NŐI HANG

Segíthetek?

WEST McCRAY

Jó reggelt, West McCray vagyok, a WNRK újságírója, és egy eltűnt lány ügyében nyomozok. Nyomós okom van azt hinni, hogy errefelé tartózkodott, mi több, ennél a háznál, úgyhogy nagyon megköszönném, ha szánna rám egy kis időt, hogy feltehessek pár kérdést.

NŐI HANG

Nem tudok semmiféle eltűnt lányról.

WEST McCRAY

Néhány hónappal ezelőtt lehetett.

NŐI HANG

Nézze, nemrég jöttem haza a munkából, elég fáradt vagyok, és nagyon korán is van…

Esetleg, ha vissza tudna…

WEST McCRAY

Várjon, csak azt szeretném… Ismeri ezt a férfit?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Egy Darrenről készült képet mutatok neki. Vagyis Keithről.

NŐI HANG

Úristen…

WEST McCRAY

Tehát ismeri? Itt van most? Vagy itt volt?

NŐI HANG

Nincs. Vagyis de, mármint úgy értem, hogy itt volt, de…

WEST McCRAY

És most hol van?

NŐI HANG

Hát, ő…

Meghalt.

KISLÁNY

Anyu?

LÁNYOK

8. RÉSZ

[A LÁNYOK FŐCÍMDALA]

BEMONDÓ

A Lányok a Macmillan Kiadó támogatásával készült el.

WEST McCRAY

Egy éve volt már, hogy feltűntem Amanda ajtajában, ő pedig elmondta nekem, hogy Keith halott. Rögtön ezután az első mondat, ami elhagyta a számat, az volt, hogy „Szerintem hívnunk kellene a rendőrséget”. Azóta is próbálom összeszedegetni a történet még felderítetlen darabjait, és valahogy számomra is értelmezhető képpé formálni. Amanda beleegyezett, hogy találkozzunk, és átbeszéljük annak a bizonyos napnak a történéseit. Fehér, harmincéves nő, egy gyermek édesanyja. Megkért, hogy a vezetéknevét ne használjam.

AMANDA

Nem is tudom, hol kezdjem.

WEST McCRAY

Hogy találkozott Keithszel?

AMANDA

Az akkori munkahelyemen ismertem meg.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Amanda azóta már nem Farfieldben él. Új város, új állam. Próbálja az összes Christopherhez – akkoriban ezen a néven élt Keith – kötődő emléket maga mögött hagyni. Nem egyszerű feladat. Azóta is kísérti, ami akkor történt. Nehezen birkózik meg az eseményekkel.

WEST McCRAY

Egy bárban dolgozott, igaz?

AMANDA

Igen. Egyik este bejött, majd másnap is feltűnt. Kedves volt, figyelmes. Nem ivott, csak ételt rendelt mindig. És folyton visszajárt. Volt benne valami… Úgy éreztem, neki meg tudok nyílni, és mondjak bármit is, ő meg fogja érteni. Egyedülálló anya vagyok, nehéz így olyat találni… Olyan valakit találni, aki hajlandó meghallgatni.

WEST McCRAY

Önnek van egy lánya, így van?

AMANDA

[ELHALLGAT] Igen.

WEST McCRAY

Mennyi idős volt akkoriban?

AMANDA

Épp akkor múlt tízéves.

WEST McCRAY

Milyen hosszú ismeretség után költözött önökhöz Christopher?

AMANDA

Úgy másfél hónap után. Ott volt minden egyes műszakomnál és minden egyes pihenőmnél. Még a szabadnapjaimon is. Azt hittem… úgy éreztem, szerelmes vagyok belé. Emlékszem, akkoriban még eszembe is jutott, milyen nevetséges, hogy így érzek, bár az is bennem volt, hogy miért is ne történhetne legalább egyetlenegy jó dolog velem.

Ha tudtam volna, hogy azzal, hogy beengedem az otthonomba… Ha tudtam volna, milyen embert engedek az otthonomba… Egy szót sem szólt a lányom az egészről. Soha nem mondta, hogy bármi baj lenne.

Azt hinné az ember, hogy mint az anyja, éreztem, hogy valami nincs rendjén. Azt hinné az ember, hogy…

WEST McCRAY

Kifejezetten kislányokat nevelő, egyedülálló anyákat vett célba, akik egyedül voltak, és jóval több dolgot kellett kézben tartaniuk, mint az elvárható lett volna. Ők legalább ugyanúgy áldozatok, mint maguk a gyerekek. Nem hibáztathatja magát.

AMANDA

Tisztában vagyok vele, de attól még, hogy tudom…

Az, hogy tudom, és az, hogy el is hiszem, két nagyon különböző dolog. [ELHALLGAT] Nem volt munkája. Bármilyen más esetben ez már intő jel lett volna számomra. De annyira kedves volt, és olyan szépen bánt a lányommal, hogy azt gondoltam, neki is jót tenne, ha valaki olyan lenne a közelében gyakrabban, akit – az elején még úgy tűnt, hogy – kedvel.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Amanda kislánya azóta pszichológushoz jár. Hetente kétszer.

AMANDA

Hogy amíg én dolgozom, ő otthon tud lenni. A lányommal.

WEST McCRAY

Mesélje el, hogy halt meg Christopher!

AMANDA

Az egyik lány a bárban megkért, hogy cseréljük el a műszakunkat, így egy kicsit korábban mentem, mint szoktam, és korábban is érkeztem haza, mint szoktam. Amikor hazaértem, a lányom otthon volt, ő viszont sehol. A lányom elmondta, hogy elment a könyvesboltba, és mire hazaért, Christopher már nem volt otthon. Nagyon dühbe gurultam, mert nem szeretem, ha a gyerek egyedül van otthon, mert nem… [FELNEVET] Nem gondoltam, hogy az biztonsá…

Ne haragudjon…

WEST McCRAY

Csak akkor folytassa, ha rendben van…

AMANDA

Szóval, úgy kilenc óra körül ért haza aznap este. Iszonyúan festett. Nagyon piszkos volt. Egyenesen mocskos. Sápadt volt, remegett, és óvta a bal oldalát. Teljesen ledöbbentem. Alig hittem a szememnek.

WEST McCRAY

Mit mondott, mi történt?

AMANDA

Azt mondta, kirabolták. Valahogy így mondta, hogy „…megtámadtak, elszedték minden pénzemet, és még meg is kocsikáztattak”. Azt viszont nem mondta el, kik is voltak azok, és amikor rákérdeztem, csak ködösített. Ugyanakkor fájdalmai voltak, és valami történt vele, ez biztos.

WEST McCRAY

De nem hívta a rendőrséget, igaz?

AMANDA

Én hívtam volna. Könyörögtem neki, de nem volt hajlandó belemenni. Mondtam neki, hogy legalább a kórházba menjünk be, hogy megnézhessék, mivel egyértelmű volt, hogy szenved, de hajthatatlan volt, és egyre csak azt bizonygatta, hogy jól van, egy kicsit talán meggyűrték, de csak ki kell aludnia magát. Aztán, mintha csak bizonyítani akarta volna az igazát, leült velem egy késői vacsorára. Majd lezuhanyozott, és lefeküdt. Akkor még életben volt. Másnap reggel megnéztem, hogy van, és csak annyit mondott, hogy minden rendben, csak aludni szeretne még. Így hagytam, hadd aludjon. A lányomat átküldtem egy barátomhoz, hogy aznapra – sőt még éjjelre is – ott maradjon, hogy ne zavarja Christophert. Elmentem dolgozni. Amikor éjfél körül hazaértem, még mindig ágyban feküdt, de már nem reagált semmire. Akkor hívtam a mentőket.

WEST McCRAY

Mint kiderült, sikertelenül próbált meg ellátni egy szúrt sebet a bal oldalán. Elfertőződött. Pár nappal később halt meg a kórházban vérmérgezés következtében.

AMANDA

Amikor meghalt, le voltam sújtva, és teljesen tanácstalan voltam. Fogalmam sem volt, kit kellene értesítenem. Én nem engedhettem meg magamnak, hogy eltemettessem. Nem nagyon említette soha a családját… Így végignéztem a személyes dolgait. A tárcájában… a tárcájában pénz volt. Ez teljesen elbizonytalanított, mivel azt mondta, hogy elvitték az összes pénzét. Mármint a rablók. A teherautójában találtam egy igazolványt, de más név szerepelt rajta. Nem Christopheré.

WEST McCRAY

Jack Hersh.

AMANDA

Nem nagyon értettem, viszont sikerült kapcsolatba lépnem a szüleivel, Marciával és Tylerrel. Chris… vagyis Jack tizennyolc éves kora óta nem nagyon tartották a kapcsolatot. Eljöttek, azonosították a holttestet, és magukkal is vitték, miután engedélyt adott rá a rendőrség, én pedig itt maradtam ezzel a gyásszal…

Gyászoltam egy férfit, akiről azt hittem, ismerem, majd kiderült, hogy egy kicsit sem.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Mielőtt Jack Hersh magára öltötte volna akár a Darren, akár a Keith, akár a Christopher nevet, a Kansas állambeli Allensbergben élt. A középiskola után, mint sokan mások, ő is elköltözött. Senki sem látta újra. Viszont emlékeztek rá.

Allensberg lakosai úgy emlékeztek Jackre, mint magányos, kissé hátborzongató figurára. A szülei megrögzött keresztények voltak, és nem nagyon érintkeztek senkivel. Viszont az a pletyka járta, hogy nem volt épp rózsás a helyzet otthon: Jack apja nem vetette meg az italt, és hirtelen természetű is volt.

Jack szülei nem hajlandók szóba állni velem.

Volt egy incidens, amikor Jack tizenkét éves volt: mutogatta magát az általános iskolában egy csapat kislány előtt.

Marlee Singer tízéves volt, amikor a bátyja, Silas Baker és Jack a legnagyobb barátok lettek. Mindketten tizenhét évesek voltak. Gyorsan történt, látszólag minden előzmény és magyarázat nélkül.

MARLEE SINGER [TELEFONON]

Szerintem feltehetően felismerték magukat a másikban.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Marlee végre úgy döntött, hogy hajlandó beszélni velem.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Már jóval azelőtt ismerte Jacket, hogy romantikus kapcsolatba került vele. Elküldte Sadie-t a bátyjához, Silashez, hogy megtalálja ezt a férfit, pedig tudta – de legalábbis sejtette –, hogy mindketten ugyanazon a kedvtelésen osztoznak, igaz? Így most az egyetlen kérdésem csak annyi, Marlee, hogy miért? Miért küldte Sadie-t ezek után a férfiak után, és miért hazudott nekem?

MARLEE SINGER [TELEFONON]

Ha látta volna a tekintetét, maga is tisztában lenne vele, hogy semmi sem állíthatta volna meg azt a lányt. És én sosem… soha nem voltam képes szembeszállni a bátyámmal. És azért nem mondtam magának semmit, amikor idejött, mert féltem, és azt éreztem, van még vesztenivalóm.

[KISGYEREK SÍR FEL A HÁTTÉRBEN]

AMANDA

Amikor Jack meghalt, az volt az érzésem, hogy a lányom nem eléggé szomorú, de azzal nyugtattam magam, hogy a gyerekek másként dolgozzák fel az ilyenfajta történéseket. Most már tudom.

Megkönnyebbült.

WEST McCRAY

Mi történt azután, hogy meglátogattam?

AMANDA

Hívtuk a rendőrséget.

WEST McCRAY

Amíg vártunk, mutattam önnek egy képet Sadie-ről, hátha mégis kapcsolatba került vele, csak nem tulajdonított neki jelentőséget.

AMANDA

A lányom ott állt közöttünk, és közölte: „Én láttam őt.”

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Amanda kislánya elmondta, hogy ha jól emlékszik, Sadie azon a délutánon jelent meg, amiről Jack azt állította, hogy akkor rabolták ki. Felkavaró volt, amit a találkozásukról elmesélt.

AMANDA

Azt mondta, hogy Sadie… mintha el akarta volna vinni. Megfogta a lányom karját, és azt akarta, hogy menjen vele, és amikor ő nem állt kötélnek, Sadie pénzt adott neki, hogy könyvet vehessen. A lányom akkoriban falta a könyveket, és örökké a használtkönyves-boltban lébecolt.

Ön azt mondta, hogy úgy gondolja, Sadie megpróbálta elvinni a lányomat a házból. Meg akarta menteni.

WEST McCRAY

Szeretnék ebben hinni.

AMANDA

Amikor rákérdeztem, miért nem beszélt nekem Sadie-ről, a lányom könnyekre fakadt. Azt mondta, volt elég aggódnivalóm, és nem akart még jobban felzaklatni. Később jöttem rá, hogy ez is egyike volt azoknak a dolgoknak, amikkel Jack tömte a fejét, hogy elhallgattassa. Meg ha azzal állna elém, hogy valami baj van, irtózatosan dühös lennék rá…

Örülök, hogy már nem él az az ember.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Amanda lányának elmondása alapján Sadie pont akkoriban tartózkodott a környéken, amikorra Jack Hersh halála is tehető. Aznap este felhívtam Dannyt.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Hogy vagy?

WEST McCRAY [TELEFONON]

Az előbb közöltem egy anyával, hogy nagy valószínűséggel szexuális zaklatásnak tette ki a lányát, mert a házába fogadott egy bizonyos férfit… A nő… üvöltött, Danny. Elmondani sem tudom, milyen hang jött ki a torkán.

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Nagyon sajnálom, haver.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Elmondtam mindent a farfieldi rendőrségnek, amit csak tudok. Minden anyagomat át akarják nézni. Vannak másolataim, de…

DANNY GILCHRIST [TELEFONON]

Adj oda nekik mindent, amit kérnek, te pedig adj időt magadnak.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Én csak… Hol lehet Sadie, Danny? Ha találkoztak, és az a férfi élve keveredett ki a helyzetből – legalábbis addig, amíg utol nem érte a végzete –, Sadie vajon hol van?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Miután kihallgatott a farfieldi rendőrség, indultam is vissza Cold Creekbe, hogy beszámoljak May Bethnek és Claire-nek a történtekről; mindenről, amit megtudtam, és arról is, amit még mindig nem tudtam.

MAY BETH FOSTER

Jajj, Sadie… Jajj, kicsi lányom…

CLAIRE SOUTHERN

És akkor most hol van?

WEST McCRAY

Nem tudom, Claire.

CLAIRE SOUTHERN

Ez nem túl jó kifogás.

WEST McCRAY

Nem tudom, mi történt vele azután, hogy megérkezett oda, ahol Jack lakott. Nem tudom, merre ment utána. Jack ott volt, amikor megérkezett. Szerintem logikus következtetés, ha azt feltételezzük, hogy találkoztak. Viszont, hogy utána mi történt, azt nem tudom. Valamikor el kellett hagyniuk a házat. Jack visszatért. Sadie nem. Sadie autóját egy félreeső földúton találták meg. A férfi meghalt. Sadie-t pedig azóta sem találják. Nyomoz utána a rendőrség. Ennyit tudok mindössze.

CLAIRE SOUTHERN

Nem! May Beth azt mondta, hogy maga meg fogja találni. Azt mondta, ezért van itt, és hogy ez az egész emiatt történik. Az a dolga, hogy megtalálja!

WEST McCRAY

Én megpróbáltam.

CLAIRE SOUTHERN

Ez meg mégis mit jelentsen? Hogy csak úgy… csak úgy feladja? Azt hiszi, már nincs ki után kutatni, igazam van?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Ezen a ponton a gondolataim minduntalan visszatértek arra, hogy Amanda elmondása szerint Jack milyen állapotban állított haza: koszosan, sérülten, fájdalmai voltak, majd a végén meghalt. Meg voltam győződve arról, hogy dulakodásig fajult Sadie és közte a helyzet.

Szerettem volna hinni, hogy Sadie túlélte. Biztosra azonban nem mondhattam.

WEST McCRAY [CLAIRE-NEK]

Át kell néznem az összes anyagomat, és rá kell jönnöm, pontosan hol tartunk a nyomozásban. Indulok vissza New Yorkba.

CLAIRE SOUTHERN

Hát persze…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Nyomasztó volt a hazaút.

A lányommal töltöttem a hétvégét, aki pontosan tudta, hogy valami nem stimmel velem. Egy pillanatra sem akartam szem elől téveszteni, közben pedig alig bírtam ránézni. Olyan nyughatatlannak és vakmerőnek éreztem magam, mint amilyen Sadie lehetett anno, hogy rohannom kell, haladnom kell tovább az úton, és addig menni, amíg be nem teljesítem a küldetésemet. Az lett volna a dolgom, hogy megtaláljam és hazavigyem Sadie-t May Bethhez és az édesanyjához. Alig voltam képes szembenézni a kudarccal, amit az egy helyben toporgás szimbolizált. Túlságosan végesnek érződött. Viszont olyan helyzetbe kerültem, amiben az egyetlen lehetőségem az volt, hogy újból átrágom magam a meglévő anyagaimon, és várom a következő nyomot. Legyen az akármi is.

DANNY GILCHRIST

Oké, tegyük fel, hogy valóban találkoztak, mit gondolsz, mi történt kettejük között?

WEST McCRAY

Szerintem valóban találkoztak. Sadie épp készült lerántani a leplet Jack addigi életéről, és onnantól rosszul alakult a dolog. Az alapján, amit Amanda mondott Jack állapotáról, amikor visszaért, nem úgy tűnik, hogy verekedés nélkül zajlott a találkozásuk. Szerintem a szúrt seb az oldalán önvédelemből származott, Sadie védte magát. Amanda nem említette, hogy bármilyen felfordulás lett volna a házban, nyoma sem volt erőszaknak. Szerintem akárhonnan is jött vissza Jack, ott történhetett a dolog.

DANNY GILCHRIST

Talán, ahol megtalálták az autót.

WEST McCRAY

Lehetséges. Ha Sadie nem maga vezetett oda, akkor akár Jack is lehetett az.

DANNY GILCHRIST

Mit gondolsz, ha tényleg Jack vezetett, mit jelent ez Sadie szempontjából?

WEST McCRAY

Arra akarsz kilyukadni, hogy szerintem megölte Sadie-t, az autóját ott hagyta a földút mentén, ő maga pedig valahogy hazavergődött, mielőtt meghalt?

DANNY GILCHRIST

Igen, azt hiszem, ez a kérdésem.

WEST McCRAY

Akkor inkább kérdezz valami mást!

DANNY GILCHRIST

Szerinted ő ölte meg Mattie-t, igaz?

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Ha egyvalamit megtanultam Sadie Hunterről, akkor az az, hogy mindig is másodhegedűs volt a saját életében. Mattie-ért élt, azért, hogy minden lélegzetével szeresse, ápolja és óvja a kishúgát. Most már valószínűnek tűnik, hogy Jack valóban zaklatta Sadie-t. De nehezen tudom elképzelni, hogy önmagában ez késztette volna csak arra, hogy olyan fáradhatatlanul üldözze, mint ahogy tette. És fogalmam sincs, honnan tudta, hogy Jack volt a felelős Mattie haláláért, de mint ahogy azt Ellisnek is mondta a Kék Madárban, Bántotta a testvéremet. És ha így áll a helyzet, akkor Jack vajon mégis miért ment vissza Cold Creekbe? Vajon mindvégig ez volt a terve, hogy visszatér, évekkel később, hogy megkeresse Mattie-t, és végleg elragadja a családjától? Ezek a kérdések, amik nem hagynak nyugodni éjszakánként.

[TELEFONCSÖRGÉS]

WEST McCRAY [TELEFONON]

West McCray beszél.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

May Beth vagyok.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Jó újra hallani a hangját! Mi újság?

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Egyezést találtak Jack DNS-e és a bűntény helyszínén vett DNS-minta között.

SHEILA GUTIERREZ NYOMOZÓ

A farfieldi rendőrség, az allensbergi rendőrség közbenjárásával és az FBI segítségével, egyezést talált a Mattie ellen elkövetett bűntény helyszínén talált DNS és egy előző bűntény, egy rablás alkalmával vett DNS-minta között. A bizonyítékot az állami adatbázisban találtuk. Norah Stackett szintén megerősítette, hogy a teherautó, amibe látta Mattie-t beszállni, valóban az említett férfihoz tartozott. Miss Huntert azóta is keressük. A nyomozás jelenleg is folyamatban van, így szeretnénk kérni, hogy aki bármilyen információval rendelkezik az ügy kapcsán – akár Jack Hersh, akár Sadie Hunter vonatkozásában –, hívja az 555-3592-es számot.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Azonnal indulok.

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Ne… Ne. Semmi gond. Nem szükséges.

WEST McCRAY [TELEFONON]

Tényleg nagyon szeretnék beszélni önökkel…

MAY BETH FOSTER [TELEFONON]

Biztos vagyok benne, hogy beszélünk még. Most viszont, most viszont szükségünk lenne egy kis időre.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Így hagyok nekik egy kis időt.

Túl sokat is. A telet és a tavaszt azzal töltöm, hogy a műsoron dolgozom, amikor pedig épp nem azzal foglalkozom, akkor folytatom a munkát az Úton veleteken. Sadie története lassacskán kezd összeállni, és egyre csak halad valami olyan felé, ami… És pont ez a probléma. Még magam sem tudom, pontosan milyen végkifejlet felé. Megkérdeztem May Betht, hogy hajlandók lennének-e beszélni velem erről Claire-rel, hogy együtt találhassuk ki. Eddigre már júniust írunk.

Beleegyezett.

Akár még költői is lehetne, hogy pont egy évvel azután érkezem Cold Creekbe, hogy Sadie hátat fordított a városnak. Így nézhetett ki, amikor kilépett a lakókocsi ajtaján, és búcsút intett az élete Mattie nélküli maradványainak. Az ágyások virágba borultak, Claire pedig meglepő módon még mindig May Bethnél él. Segít neki rendben tartani a Sparkling River Ingatlanügynökség ügyeit a szobáért cserébe, és azóta is tiszta.

MAY BETH FOSTER

Nem is tudom. Sokszor nem könnyű a dolog… Néha egyszerűen ki nem állhatom, és tudom, hogy van úgy, hogy neki is nehezére esik elviselnie engem. De azt érzem, ettől még így helyes. Ha maradni akar, én mindig hagyni fogom, hogy maradjon.

WEST McCRAY

Hogy érzi magát?

MAY BETH FOSTER

Van, hogy óránként változik. [ELHALLGAT] Most épp dühös vagyok. Rengeteg emberre vagyok dühös, rengeteg okból, legfőképp magamra, és arra, amit nem voltam képes észrevenni. És van, hogy reggelente csak ez ad erőt, hogy kikeljek az ágyból.

WEST McCRAY

Nagyon sajnálom.

MAY BETH FOSTER

Na és maga? Sikerül lassan mindent felgöngyölíteni? Gondolom, itt a vége, nem igaz?

WEST McCRAY

Nem teljesen. De azt hiszem, ha nem derül ki más újdonság, a következő lépés az, hogy elmondjam Sadie történetét. Szeretném megtisztelni a világot azzal, hogy lehetőséget adok rá, hogy megismerhessék Sadie-t, ahogy ön is megtisztelt ezzel engem.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

May Beth próbálkozik ugyan, de végül mégsem tud parancsolni a könnyeinek.

MAY BETH FOSTER

Claire odabent van. Hajlandó beszélni magával.

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

May Beth ragaszkodik hozzá, hogy maradjak vacsorára, és már megy is a Stackett élelmiszerboltba bevásárolni, engem pedig egyedül hagy Claire-rel beszélgetni.

May Beth lakókocsijának belseje pont ugyanúgy néz ki, mint amikor először jártam itt sok-sok hónappal ezelőtt. Mintha visszaforgatnák az idő kerekét, és ott találom magam az első találkozásunkkor, ahogy figyelmesen nézegetjük Sadie és Mattie fotóalbumát, amíg el nem érünk ahhoz az oldalhoz, amelyről hiányzik a fotó.

Claire a mosogató előtt áll, karba tett kézzel, és talán kissé kevésbé magabiztosan, mint a legutóbbi találkozásunkkor. Egy darabig hallgatunk, mintha mindketten abban reménykednénk, hogy Sadie valami varázslat folytán egyszer csak feltűnik, végigsétál a kocsibehajtón, és még egyszer, utoljára a feje tetejére állítja az egész történetet.

WEST McCRAY

Mit gondol, hol lehet?

CLAIRE SOUTHERN

Los Angelesben.

Csak vicceltem.

WEST McCRAY

Meglep, hogy még itt találom.

CLAIRE SOUTHERN

Engem is.

De tudja, mi nem hagy nyugodni?

WEST McCRAY

Mi?

CLAIRE SOUTHERN

Szőkére festette a haját. Sadie haja természeténél fogva barna. Anyám kiköpött mása volt, amivel nekem persze nehéz volt megbarátkoznom. Túl sok volt.

Néha úgy érzem, semmit sem szeretnék jobban, mint eltűnni erről a helyről, és hogy én vagyok az utolsó ember a földön, aki megérdemli, hogy lássa, ha visszajönne. De aztán eszembe jut, hogy szőkére festette a haját, ami Mattie színe, de az enyém is.

És ha bármi szerepe volt ebben annak, hogy egy icipicit miattam is csinálta, mikor ezt a színt választotta, akkor úgy érzem, itt kell maradnom, hátha…

Hátha haza szeretne jönni hozzám.

Hátha még képes rá.

WEST McCRAY

Remélem…

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Remélem.

CLAIRE SOUTHERN

Gondolkodott már azon, hogy mi lesz a műsor címe?

WEST McCRAY

Arra gondoltam, hogy talán Sadie és Mattie. Van valamilyen más ötlete?

CLAIRE SOUTHERN

Szerintem adja azt a címet, hogy Lányok. Legyen ez, minden egyes lányért, akiket valószínűleg mind Sadie mentett meg.

Legyen Lányok, és tegyen róla, hogy az emberek, aki hallgatják, mindannyian megtudják, milyen hihetetlen módon szerette Sadie Mattie-t.

Tegyen róla, hogy megtudják, hogy annyira szerette, hogy Mattie lett a szeretete megtestesülése. Hadd tudják meg!

WEST McCRAY [A STÚDIÓBÓL]

Sokszor eszembe jut, amit Claire mondott nekem az almafaligetben Cold Creekben. Amikor megkérdezte, miért kutatok Sadie után, azt válaszoltam, hogy azért, mert nekem is van egy lányom, és akkor úgy tűnt, ennél nemesebb dolgot nem tehetek az érdekében. Claire dühös lett rám, jogosan, amiért a saját lányomat használom okként, hogy bepillantást nyerhessek az ő világának fájdalmába és szenvedésébe, és mentségként arra, ahogy ügyetlen módon megpróbálom ezt a világot helyrehozni.

Ám hazudtam akkor.

Azt mondtam Dannynek, azért nem akarom ezt a sztorit, mert ez nem is sztori, és ez is hazugság volt. Bár nem hiszem, hogy az igazság bármivel is jobb lenne. Mindennap tűnnek el lányok. Ha nem tudsz róla, nem fáj. Én pedig azért nem akartam ezt a sztorit, mert féltem. Féltem, hogy mi az, amire nem tudok majd fényt deríteni, és mi az, amire sikerül.

Ettől még mindig félek.

Soha nem találkoztam Sadie Hunterrel, de apró, ám fontos dolgok alapján úgy érzem, mégis megismertem. Húsz évvel ezelőtt megszületett, és az édesanyja karjába tették, majd hat évvel később a húgát tették az övébe, és ettől az egész világa életre kelt.

Mattie-vel Sadie élete értelmet nyert. A szeretetének végre lett alanya. A szeretet azonban bonyolult, zavaros egy dolog. Ébreszthet az emberben önzetlenséget, de önzést is; lehet eredője a legnagyobb sikereinknek, de a legnagyobb hibáinknak is. Összehozhat minket, de könnyen szét is szakíthat.

Akár a mozgatórugónk is Lehet.

Az, hogy Sadie elvesztette Mattie-t, arra késztette, hogy elhagyja az otthonát, Cold Creeket, szembenézzen a rá váró mérföldek magányával és fájdalmával, s mindezt azért, hogy megtalálja a húga gyilkosát, és ismét jó hellyé tegye a világot, akár még esetleg az élete árán is.

Talán soha nem tudjuk meg, pontosan mi történt Sadie és Jack között, ám én tudom, miben szeretnék hinni. És ebben a helyzetben nem marad más, mint Sadie Mattie iránti szeretete, hogy kiegészítse a történet hiányzó részeit addig, amíg Sadie visszatér – amennyiben és amikor –, és a saját szavaival mondja el.

Szóval, Sadie, ha hallasz, kérlek, jelentkezz!

Mert még egy halott lányt már nem tudnék elviselni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sarah Goodmannek, aki szakértője a szavak erejének és lehetőségeinek; akinek pontos, okos és gondos javításai mindig napvilágra hozták a könyveim lényegét, és ezzel jobb íróvá tettek.

Amy Tiptonnak, mert a fáradhatatlan lelkesedésének, végtelen türelmének és tökéletes időzítésének hála, soha nem hagyta, hogy letérjek a kijelölt útról, és gondoskodott arról, hogy mindig megmaradjon bennem a kreatív sugallat. Ők ketten tíz éve támogatják a munkámat, és nemcsak egészen kiválóak abban, amit csinálnak, hanem még nagyon jó emberek is. Öröm és megtiszteltetés volt megismerni és együtt dolgozni velük.

Az egész Wednesday Books csapat minden múltbéli és jelenlegi kollégájának. Megtiszteltetés látni, milyen keményen dolgoztak a Sadie sikeréért. Jennifer Enderlin, John Sargent, Anne Marie Tallberg, Brant Janeway, Brittani Hilles, Karen Masnica, DJ DeSmyter és Meghan Harrington – ti vagytok az álomcsapat! Köszönet Kerri Resnicknek és Agata Wierzbickának a Sadie csoda szép borítóterveiért, és Anna Gorovoynak a Sadie kifinomult belső dizájnjáért. Köszönet Lena Shekternek, Lauren Hougennek és Naná V. Stoelzle-nek a részletekre való odafigyelésükért. Talia Sherernek, Anne Spiethnek és mindenkinek a könyvtári marketingcsapatból. Az értékesítésnek. A Macmillan Audiónak. A Creative Servicesnek. Jennie Conwaynek. Alicia Adkins-Clancynek. Vicki Lame-nek. Eileen Rothschildnek. Lisa Marie Pompillónak. Szenvedélyes és elkötelezett munkájuknak nincsen párja.

Ellen Pepusnak és Taryn Fagernessnek a kulisszák mögött végzett lenyűgöző munkájukért.

Dustin Wellsnek az éleslátó megjegyzéseiért, amelyek elévülhetetlen érdemeket szereztek a kézirat tökéletesítésének folyamatában. Hálás vagyok neki a rám szánt időért és a felbecsülhetetlen értékű visszajelzéseiért.

Lori Thibertnek, Emily Hainsworthnek, Tiffany Schmidtnek és Nova Ren Sumának a belém vetett hitükért, visszajelzéseikért és – ami talán a legfontosabb – a barátságukért, amely átsegített ezen a könyvön és még sok máson. Boldog vagyok, hogy az életem részei.

Hálásan köszönöm a most felsorolt csodálatos emberek visszajelzéseit, támogatását, barátságát, idejét és kedvességét: Leila Austen, Alexis Bass, Lindsey Culli, Somaiya Daud, Laurie Devore, Debra Driza, Maurene Goo, Kris Halbrook, Kate Hart, Kody Keplinger, Michelle Krys, Steph Kuehn, Amy Lukavics, Samantha Mabry, Phoebe North, Veronica Roth, Stephanie Sinkhorn, Kara Thomas és Kaitlin Ward, Brandy Colbert, Sarah Enni, Karsten Hubbard, Damon Ford [ash], [Veroni]Kelly Jensen, Whitney Crispell, Kim Hutt Mayhew, Baz Ramos és Samantha Seals, Carolyn Martin, Susanne és Meghan Hopkins, Meredith Galemore, Brian Williams, Will és Annika Klein. Nélkülük nem tudtam volna befejezni a Sadie-t.

Somaiya Daud és Veronica Roth: köszönöm a bölcsességeteket és az átkozott jó humorotokat.

Köszönöm az olvasóimnak, a könyvemet árusítóknak, a könyvtárosoknak, az oktatóknak, a könyves bloggereknek, vloggereknek és azoknak az Instagram-felhasználóknak, akik helyet találtak mind a szívükben, mind pedig a polcaikon a könyveim számára. Hatalmas részben nektek köszönhetem, hogy azzal foglalkozhatok, amit szeretek, és azt is, hogy miért szeretem, amit csinálok.

Újra és örökké köszönöm a legjobb barátomnak, Lori Thibertnek, az egyik legjobb és legtehetségesebb embernek, akit valaha ismertem. El sem tudom képzelni, mihez kezdenék a régóta tartó barátságunk nélkül. Rengeteget tanultam tőle, és arra törekszem, hogy hozzá hasonló eleganciával, kedvességgel, humorral, nagylelkűséggel és okossággal éljem az életemet.

Végül pedig, de soha és semmiképp sem utolsósorban, köszönöm a családomnak – Kanadától az Egyesült Államokig, legyenek közeli vagy akár távoli rokonok –, akik feltétel nélkül szeretnek, bátorítanak és bíznak bennem. Édesanyámnak, Susan Summersnek, akinek az ereje, kifinomult eredetisége és a világra való hamisítatlan rácsodálkozása csak három azok közül a lenyűgöző tulajdonságok közül, amelyek miatt mindig ő marad az én hősöm. Nagyanyáimnak, Marion LaValleenek és Lucy Summersnek, ennek a két elemi erővel szeretni tudó és erős nőnek. Nővéremnek, Megan Gunternek, a legeslegkeményebb csajszinak, akire mindig felnézek majd, a legeslegélesebb eszű sógornak, Jarrad Gunternek, és Cosima unokahúgomnak, aki minden egyes nap a legjobbat testesíti meg mindkét szülőjéből. Szeretettel és fájó hiányérzettel gondolok David Summersre, Ken LaValleere, Bob Summersre és Bruce Gunterre, akik nélkül ma nem az az író lennék, aki vagyok.

Köszönöm nektek!

A SZERZŐRŐL

COURTNEY SUMMERS számos regényével került már fel a New York Times bestsellerlistájára. Írói karrierje 22 éves korában indult, 2008-ban. Munkája magas szakmai elismerésnek örvend, és több kiemelt értékelés után olyan rangos szakmai díjakat kapott meg, mint az Edgar-, a John Spray Mystery-, a Cybils-, a White Pine-, az Odyssey-és az Audie-díj. Alkotásai mindezek mellett állandó szereplői a könyvtárak és az állami válogatások „Best of” listáinak, valamint több közönségdíjat is elnyertek. Courtney megbízott szakértője a New York Times magazinnak, alapítója a 2015 óta töretlen népszerűségnek örvendő #ToTheGirls hashtagnek, a Flare Magazin 2016-ban pedig beválogatta a „60 fontos ember 30 év alatt” elnevezésű listájára is. Kanadában él és dolgozik.

Tartalom

LÁNYOK

1. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 1. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 1. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

2. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 2. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 2. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

3. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 3. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 3. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

4. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 4. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 4. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

5. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 5. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 5. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

6. RÉSZ

sadie

LÁNYOK

1. ÉVAD – 6. RÉSZ

LÁNYOK

7. RÉSZ

LÁNYOK

8. RÉSZ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL