Dale Brown – Acélárnyak

A világ veszélyes hely. A felismerés nem új, az Amerikai Egyesült Államok újdonsült elnökének azonban egyetlen szempillantás alatt súlyos valósággá válik: az atomhatalmak közé emelkedett Irán a Perzsa-öböl megszerzésére készül. Amerikai csak tétován, magatehetetlenül figyel, hiszen katonai költségvetését a Kongresszus évek óta egyre szűkíti, a sikertelen békefenntartó akciók sora pedig nem fokozta népszerűségét a világ nemzetei szemében.

De van egy fegyver, amely még bevetésre vár: a CIA legújabb titkos sejtje: A Jövő Szárnyai. Végy egy robbanékony, jól képzett, kitartó csapatot, ültesd fel őket egy B–2 Spirit lopakodóbombázóra, majd add le a parancsot: megsemmisíteni Irán összes kulcsfontosságú katonai, ipari, parancsnoki célpontját, s mindezt gyorsan, csöndben, titokban és nyom nélkül….

Patrick McLanahan légi hadászati szakértő parancsnoksága alatt a csapat brilliáns teljesítményt nyújt – ám Irán és szövetségesei messzebb mennek a megfélemlítés politikájában, mint bárki gondolta volna, s elszabadul a pokol. A Perzsa-öböl retteg, a helyzet óráról órára súlyosbodik, s csak a Jövő Szárnyai fedőnév alatt szolgáló férfiak és nők állnak az Egyesült Államok és a világméretű katasztrófa között.

DALE BROWN

ACÉLÁRNYAK

SZUKITS KÖNYVKIADÓ

SZEGED

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dale Brown: Shadows of Steel

G. P Putnam’s Sons, New York, 1996

Copyright © 1996 by Target Direct Productions, Inc.

All rights reserved.

Published by arrangement with

William Morris Agency, Inc.

New York, USA

Fordította

KONKOLY LÁSZLÓ

TÖRÖK ATTILA

Borító

Preyer Viktor és Hévízi Gábor

א

ISBN 963-9020-75-3

Hungarian translation © Konkoly László, Török Attila, 1997

Hungarian edition © Szukits Könyvkiadó, 1997

Lektor: Tóth Balázs

Tördelőszerkesztő: SPEKTRUM REPRO BT, Szentmiklósi Csaba

Színre bontás: A-SzínVonal Bt.

Szerkesztő: Dobos Tamás

Felelős kiadó: Szukits László

Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba

Szegedi Kossuth Nyomda Kft.

Felelős vezető: Gera Imre

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönet jó barátomnak, Don Aldridge-nek, az Egyesült Államok Légiereje (nyugállományú) altábornagyának, a Légi Hadászati Parancsnokság volt helyettes parancsnokának, aki e történet megírására ösztönzött, és aki lehetővé tette számomra, hogy bepillantást nyerjek a hadászati légierő világának varázslatos kulisszái mögé.

Köszönet J. Michael Loh tábornoknak, az Egyesült Államok Légiereje Légi Harcászati Parancsnoksága vezetőtisztjének, a Virginia állambeli Langley légi támaszpont parancsnokának, aki felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújtott a nehézbombázók harcrendi felfejlődésével kapcsolatos tájékozódásomban, különösen pedig a B–2A Spirit lopakodó bombázóval való megismerkedésemben. Ugyancsak köszönettel tartozom Mike Gallagher ezredesnek, Steve Solmonson századosnak és Barbara Carr őrnagynak, akik mint az Egyesült Államok Légiereje Légi Harcászati Parancsnoksága Virginia állambeli Langley légi támaszpontján működő vezérkari sajtófőnökség munkatársai értékes támogatást nyújtottak könyvem megírásához.

Köszönetet mondok Ron Marcotte dandártábornoknak, a Missouri állambeli Whiteman légi támaszpont 509. bombázórepülő-osztálya parancsnokának – elsőként ők alkalmazták a B–2A Spirit lopakodót –, valamint parancsnokhelyettesének, William Fraser ezredesnek segítségükért, nekem szentelt idejükért, és különösen azért, hogy megosztották velem a modern nagy hatótávolságú bombázó hadműveletekkel kapcsolatos ismereteiket. Különleges kitüntetés és nem mindennapi öröm számomra, hogy módom volt találkozni számos hozzájuk hasonló kiváló tiszttel, s hogy lehetőségem nyílt megismerni egy olyan kivételesen jól felszerelt és törekvő légi támaszpontot, mint amilyen a Whiteman.

Ugyancsak köszönet Bill Harrison századosnak, az 509. bombázórepülő-osztály propagandafőnökének; Greg Power ezredesnek, az 509. bombázórepülő-osztály hadműveleti csoportfőnökének; Fred Strain alezredesnek, az 509. bombázórepülő-osztály hadműveleti támogató repülőszázada parancsnokának; öreg B–52-es cimborámnak, Rick Sorenson alezredesnek, a hadműveleti tervcsoport főnökének; jó pajtásomnak, a hajdani FB–111-es legénységi tagnak, Tony Imondi alezredesnek, aki jelenleg vezető B–2A oktatópilóta; Dick Newton alezredesnek, a 393. bombázórepülő-század parancsnokának; Steve Tippetts őrnagynak; Buzz Barrett századosnak; régi haveromnak, az FB-111-es hajdani legénységi tagjának, Jim Whitney őrnagynak a 393. „Tigris” bombázórepülő-századtól; köszönet továbbá mindazoknak, akikkel módom nyílt találkozni, s akik ötleteikkel önzetlenül segítettek, és kérdéseimre választ adtak, amikor látványos bemutatójuk során az 509. bombázórepülő-osztállyal és a bámulatos B–2A Spirit lopakodóbombázóval ismerkedtem. Mérhetetlen büszkeséget és boldogságot jelentett számomra viszontlátni a régi cimborákat a világ legfejlettebb harci repülőgépén. És milyen jól csinálták!

Köszönet Emerson Pittman őrnagynak, a légierő nyugati regionális tájékoztató irodája propagandafőnökének, és titkárának, aki segítségemre volt az anyaggyűjtésben.

A történetben szereplő országokkal kapcsolatos történelmi, politikai és katonai adatok forrásául elsősorban a Defense and Foreign Affairs Handbook („Honvédelmi és külügyi kézikönyv”, London, International Media Corp., Ltd., 1994) című kötetre támaszkodtam. Ugyancsak köszönet mindazoknak szerte a világ négy sarkában, akik a SOC. CULT. IRAN (SCI) internetes hírcsoport tagjaiként felbecsülhetetlen értékű segítséggel és ötletekkel járultak hozzá könyvem megírásához.

Köszönettel tartozom Neil Nyrennek, a G. P Putnam’s Sons Könyvkiadó főszerkesztőjének általam igen nagyra becsült segítségéért a kézirat elkészítésében – első találkozásunk alkalmával csupán 60 másodpercre volt szüksége ahhoz, hogy a történet egy különösen ingoványos részéből megmutassa a kiutat! Szerencsés vagyok, hogy magam mellett tudhatom őt.

E regényemet George M. Coleman emlékének ajánlom, annak az embernek, aki mint a G. P. Putnam’s Sons vezetőszerkesztője jó barátom, kiadóm, tanácsadóm volt egy személyben. Írói pályám első pillanatától kezdve bármikor bátran számíthattam rá, ha megmentőre volt szükségem a könyvkiadás aknamezőhöz oly igen hasonlatos világában.

Isten legnagyobb ajándéka lenne, ha George Coleman lelkét valaki másba helyezve ismét közénk bocsátaná, s varázslatos személyisége, állandó izzása és az élet iránti kiolthatatlan szomja újra áldásként ragyogna ránk. Remélem, egy napon rábukkanok erre a szerencsés valakire.

Ajánlom továbbá regényemet mindazoknak a férfiaknak és nőknek, akik az olaszországi Aviano légi támaszpont 31. vadászrepülő-osztálya légiszemélyzeti túlélés-támogató részlegének katonáiként állhatatos munkájukkal hozzájárultak ahhoz, hogy az Egyesült Államok légierejének F–16-os pilótája, Scott O’Grady százados megfelelő kiképzésben részesüljön és alkalmas felszereléshez jusson, hisz ezek jelentették számára a túlélést, amikor 1995 júniusában Bosznia fölött találat érte, és sikeresen megmenekült a boszniai szerb hadsereg karmai közül. Bevetésről bevetésre, évről évre egyazon szigorú rutin szerint csomagolják az ejtőernyőket, töltik fel a palackokat, ellenőrzik a hevedereket, cserélik az akkumulátorokat, mintha percekkel később ők maguk csatolnák magukat a sugárhajtású gép pilótaülésébe. Köszönet nekik, hogy bajtársunkat biztonságban hazahozták.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

Bármiféle egybeesés a regény szereplői és bármely élő vagy elhunyt valós személy között pusztán a véletlen játéka és a legteljesebb mértékben az írói képzelet terméke.

Hűséges olvasóim tapasztalni fogják, hogy a történet időben a Day of the Cheetah („Vaskeselyűk”) című regényem eseményeit követi. Bízom abban, hogy legalább olyan örömmel látják viszont régi barátainkat, mint amilyet én magam éreztem, amikor visszacsalogattam őket e könyv lapjaira.

Megtisztelnének a regényemmel kapcsolatos észrevételeikkel! Várom e-mail-üzeneteiket az alábbi címre: OldDog0l@aol.com.

A VALÓSÁG ESEMÉNYEI A HÍRADÁSOKBÓL

Defense & foreign affairs strategic policy

(„Honvédelmi és Külügyi Hadászati Irányelvek”), 1994. október 31. (újraközlés engedélyezve).

…A szeptember közepi teheráni határozat értelmében a Hormuzi-szoros szigetei – Abu Musa és a Tumb-szigetek – kapcsán kiéleződő válság elmélyülése elkerülhetetlenné vált. Ez a feltevés Szaúd-Arábia, valamint az Öbölországok Együttműködési Tanácsa értesülésein alapult, ugyanakkor az iráni hadsereg által sűrűsödő gyakorisággal végrehajtott csapatmozgásokban és gyakorlatokban öltött testet. 1994 szeptemberének végére Teherán megtette az előkészületeket egy esetleges – a Perzsa-öböl országait érintő – fegyveres összetűzésre a vitatott szigetek feletti uralom megszerzése érdekében. Teherán úgy véli, hogy az öböllel kapcsolatos kérdésekben vallott szilárd és ellentmondást nem tűrő állásfoglalásának nyílt demonstrálásával meggyőzheti Egyiptomot, Irakot és a térség egyéb országait: Irán egyedülálló küldetése, hogy az iszlám világ vezető erejévé váljék.

Irán a nyugati erők csapattelepítéseit az ország biztonságát érintő fenyegetésnek tekinti

(1994. október 20., greenwichi idő szerint 06:00) – Nicosia – Reuter)

Az iráni hírszerzés vezetője, a belbiztonságért felelős miniszter, Ali Fallahiyan szerda éjjeli beszédében annak a véleményének adott hangot, hogy a nyugati erők jelenléte az öböl térségében Irán biztonságát fenyegeti.

A miniszter szerint Iránnak ébernek kell lennie, és egyben fel kell készülnie minden eshetőségre, jelentette a hivatalos iráni hírforrás, az IRNA hírügynökség. A miniszter heves kirohanást intézett az Egyesült Államok öbölpolitikája ellen, és sürgette az öböltérség olajban gazdag arab államait, hogy szakítsák meg szövetségesi kapcsolataikat Washingtonnal.

Az IRNA hivatalos hírügynökség közlése szerint a Teheran Times és az Iran News című angol nyelvű napilapok vezércikkben támadták az Egyesült Államokat, és megemlékeztek az Amerikai Egyesült Államok teheráni nagykövetségének az 1979-es iszlám forradalmat követő november 4-i elfoglalásáról.

A szomszédos öböltérségi arab államokat megszólítva a vezércikk a következőket hangoztatta: „Most az önök országai az Egyesült Államok kizsákmányoló és jogtalan politikájának áldozatai, egy olyan politikáé, amelyet a ravasz számítás vezérel azzal a céllal, hogy megfossza önöket jólétük biztonságától.”

A vezércikk sürgette a megszólított országokat, hogy szegüljenek szembe a régión belüli amerikai katonai jelenléttel. „Zengjen a sivatagokban kelettől nyugatig a »Halál Amerikára!« felhívás az ellenállás tiszta hangján, és nyomja el a »Sivatagi Vihar« átlátszó jelszavait, hiszen mindannyian tudjuk: e háború kártyalap volt csupán abban a szennyes játszmában, amelynek egyetlen tétje az volt, hogy a CIA igazolja az Egyesült Államok katonai jelenlétét a térségben.”

Irán a Styx-technológiát alkalmazza szárnyasrakéta-fejlesztési programjában

(11/17/94/FI) 1994. november 17. Flight International („Nemzetközi Repülés”).

Bizonyos, a német hírszerzéstől az FI birtokába jutott dokumentumok tanúsága szerint Irán megkezdte egy ballisztikusrakéta-sorozat, illetve egy, az orosz SSN-2-es Styx hajóromboló rakétán alapuló szárnyas rakéta fejlesztését.

Teherán a Silkworm rakéták révén jutott a Styx-technológiához. A Silkworm a Styx 80 km (45 tengeri mérföld) hatótávolságú, kínai építésű változata. Irán 1986-ban tett szert első Silkworm rakétáira, amelyeket a Hormuzi-szorosnál, az öböl vizeinek bejáratánál telepített.

Irán négy Silkworm indítóállást épített az öböl közepén található szigeten, Abu Musán. A sziget Irán és a Sharjahi arab emirátus közös ellenőrzése alatt áll.

A dokumentumok szerint Irán programot is indított egy szilárd üzemanyagú rakéta kifejlesztésére is, valamint lépéseket tett egy fokozott hatóerejű Scud ballisztikus rakétarendszer megvalósítása felé…

Zsákutcába jutott egyeztető tárgyalások az egyesült arab emirátusokhoz tartozó szigetek ellenőrzése ügyében

(December 23., greenwichi idő szerint 12:21) 12/23/94 Teherán (december 22.)  – Bloomberg.

Irán elutasította a vele szomszédos arab államok által előterjesztett javaslatot, miszerint állítsanak fel nemzetközi döntőbíróságot annak a vitának a megoldására, amely Irán és az Egyesült Arab Emírségek között robbant ki a Perzsa-öböl három szigete feletti ellenőrzés ügyében.

Az Iráni külügyminisztérium véleménye szerint az egyetlen járható út az lenne, ha kétoldalú tárgyalásokat kezdenének a vita rendezésére, amely mára a nem arab Irán és az Öböl-országok Együttműködési Tanácsának (ÖET) hat tagállama közötti viszony megromlásához vezetett.

Az ÖET vezetői a bahreini csúcstalálkozó tegnap éjjeli záróaktusaként felszólították az iráni kormányt, hogy hagyja nemzetközi bíróságra annak eldöntését, kit illet meg Abu Musa-, illetve a Nagy- és a Kis-Tumb-sziget feletti rendelkezés joga.

A szigeteket jelenleg ellenőrzése alatt tartó Irán bejelentette, hogy soha nem fog lemondani a kérdéses szigetekről az Egyesült Arab Emírségek javára. A területi viták újbóli kiéleződése ismételt fenyegetést jelent a Perzsa-öböl biztonságára nézve, és csupán az idegen hatalmak érdekeit szolgálja a térségben, adta hírül a Teheráni Rádió a külügyminisztérium közleménye alapján.

Aerospace Daily

(„Légtér” napilap) – 1995. január 19.

A Honvédelmi Hírszerző Szolgálat vezetője, ifj. James R. Clapper altábornagy értesülései szerint… Irán katonai erejének újjáépítésén dolgozik… Clapper adatai arra mutatnak, hogy Irán évente egy-két milliárd dollárt fordít fegyverkezésre, amelynek túlnyomó részét rakétákra és tömegpusztító fegyverekre költi, miközben „korlátozott fejlesztéseket” hajt végre hagyományos fegyverzete vonatkozásában. Az Irán birtokában lévő rendszerek némelyike – így az orosz Kilo típusú tengeralattjáró vagy a hajóromboló szárnyas rakéták – „megnehezítheti tevékenységünket a Perzsa-öbölben és annak környékén”, tette hozzá az altábornagy.

Öböl menti megállapodás a fegyverzeterősítés ügyében

(Jan 27/JDW) – Jane’s Defense Weekly („Jane’s Honvédelmi Hetilap”), január 21.

– Az Öbölországok Együttműködési Tanácsának vezetői szokásos éves találkozójukon megállapodtak abban, hogy megerősítik védelmi rendszereiket. A megállapodás keretében három-négy fedélzeti rádiólokációs felderítő- és rávezetőrendszerrel ellátott repülőgép esetleges megvásárlását tervezik.

A hat nemzetet magában foglaló szövetség – soraiban Szaúd-Arábiával, az Egyesült Arab Emírségekkel, Kuvaittal, Ománnal, Katarral és Bahreinnel – a múlt hónapban Bahreinben bejelentette, hogy „egységes stratégiát” dolgoz ki, amely bármely tagállam fenyegetettsége esetén „gyors és hatékony” fellépést tesz lehetővé.

Ennek egyik elemeként felfejlesztik az öböltanács „A Félsziget Pajzsa” néven ismert gyorsreagálású erőit, amelynek eddigi 6000-es létszámát 25.000 főre emelik az Észak-Szaúd-Arábiában létesített Hafr al-Batin bázison. Az ÖET azért hozta meg ezt a lépést, mert jelentések szerint Irán hajóromboló rakétakilövő állásokat és egyéb erődítmény jellegű rendszereket épít ki három vitatott szigeten az öböl déli részén. Abu Musa-, a Nagy- és a Kis-Tumb-sziget hamarosan katonai fegyverraktárakká válnak, állítja az Egyesült Arab Emírségek.

Irán hawk típusú rakétákat telepít az öböl szigeteire

Shalikashvili, 1995. március 8.

Irán Hawk típusú légvédelmi rakétákat telepített a Perzsa-öböl kijáratánál található szigeteken, jelentette be február 28-án John Shalikashvili tábornok, az egyesített vezérkari főnökség elnöke.

– Észleltük, hogy az irániak rakétákat helyeznek fel az indítóállásokra. Ilyesmit korábban nem tettek – mondta a tábornok egy sajtótájékoztatón, távirati jelentésekre hivatkozva.

– Az amerikai hadsereg felderítése ugyancsak előkészületekről számolt be, amelyek részeként az irániak tüzelőhelyzetbe állították tüzérségi fegyvereiket a Hormuzi-szoros szigetein – nyilatkozta a tábornok.

– Mindezekből számos következtetést kell levonnom. Ezek egyike az, hogy a katonai készültség megerősítésével Irán a Hormuzi-szorost érintő közlekedést akarja ellenőrzése alá vonni. Az Egyesült Államok a helyzetet súlyának megfelelően kezeli – tette hozzá a tábornok. – Miközben Irakot tartjuk a Perzsa-öböl legjelentősebb katonai fenyegetésének, Irán a század végére a régió legfőbb katonai hatalmává nőheti ki magát – jelentette ki végül Shalikashvili.

A haderőfejlesztés az öböl olaját veszélyeztetheti

Perry (március 22., greenwichi idő szerint 09:51) 1995. március 22. – Abu Dhabi – Reuter

– Irán 8000 fős haderőt, vegyi fegyverzetet, valamint hajóromboló rakétákat mozgósított az öböl bejáratánál található szigetekre. Ezzel a lépéssel az olajszállítás biztonságát fenyegeti – mondta szerdán William Perry, az Amerikai Egyesült Államok védelmi minisztere.

Perry egyhetes öböltérségbeli útja során a térség mérsékelt államaiból üzente haza anyaországának: Irán azáltal, hogy a Hormuzi-szoros szigetein létrehozta katonai állásait, egy napon arra törhet, hogy kezét rátegye a világ olajkereskedelmének mintegy felére.

– Irán közel 8000 fős hadsereget vonultatott fel a szigeteken; hajóromboló és légvédelmi rakétákat, illetve vegyi fegyvereket mozgósított – közölte Perry a Bahrein fővárosában, Manamában tartott sajtókonferencián.

– Ezt a lépést csakis az övezet kereskedelmének fenyegetéseként értékelhetjük – tette hozzá a miniszter, először vádolva ezzel Iránt amiatt, hogy vegyi fegyvereket állomásoztat a szigeteken, amelyek közül néhányra az Egyesült Arab Emirátusok is igényt tart.

Perry nem nevezte meg a szigeteket, de a Pentagon korábban Abu Musát jelölte meg a szóban forgó szigetek egyikeként.

A haditengerészet nagyobb hatótávolságú iráni MiG–29-es fenyegetéssel kerülhet szembe

Navy News & Undersea Technology („Haditengerészeti Hírek és Tenger Alatti Haditechnika”, NVTE) – 1995. augusztus 21.

Jelentős fejfájást okoz a főparancsnokság és a haditengerészeti harci egységek számára az Arab-tengeri régióban az, hogy Irán MiG–29S típusú gépeinek repülés közben végrehajtott üzemanyag-feltöltésével kísérletezik, amint azt a hírügynökségi jelentések is megerősítették.

…Az iráni légierő birtokában van a Boeing 707 üzemanyag-szállító változatának négy példánya, amelyek többé-kevésbé megfelelnek az amerikai légierő KC–135-ösének, és amelyeket az újabb tervezésű Boeing 717 polgári használatú gép mintájára fejlesztettek ki.

…Amerikai elemzők arra a hozzávetőlegesen 2100 tengeri mérföldnyi távolságra összpontosítanak, amely Irán és az Indiai-óceáni Diego Garcia közötti térséget fedi le. Repülés közben végrehajtott üzemanyag-feltöltéssel Diego Garcia az iráni MiG–29S gépek számára hatótávolságon belülre kerülne… Így a vadászgép alkalmassá válik arra, hogy szétzilálja az amerikai légi utánpótlási vonalakat egy esetleges jövőbeni, a Perzsa-öbölt érintő katonai konfliktus során. Mi több, annak ellenére, hogy a MiG–29S-t elsősorban légi csatákra fejlesztették ki, egy meg nem nevezett katonai elemző nyilatkozata szerint „bizonyítékaink vannak” arra, hogy az irániak a gép átalakításán dolgoznak, alkalmassá téve azt a francia Exocet hajóromboló rakéta levegő-vízfelszín osztályú változatának hordozására.

Ebben az esetben, hangzik a gondolatmenet folytatása, az Egyesült Államok haditengerészeti előőrsszázada, amely Diego Garcián található, azonnali veszélybe kerülne.

…Számos elemzőt nyugtalanít, hogy Iránnak ily módon esetleg legálisan is lehetősége nyílna az amerikai harci egységek zaklatására. Az elemzők megjegyzik: azok után, hogy a CG 49 típusú Vincenne’s hadihajó 1988-ban lelőtt egy iráni utasszállítót, az amerikai légierő minden bizonnyal habozna nyílt támadással válaszolni bármiféle iráni provokációra.

Az idő rövidsége miatt az amerikai főparancsnokság nem felelt a Navy News tudósítójának a MiG–29-esek fejlesztésére vonatkozó kérdésére.

B–2 bombázócsata készülődik a capitolium hegyén

Phillips Business Information („Phillips Üzleti Hírek”), 1995. január 19., Kerry Gildea cikke.

A dél-kaliforniai Ron Dellums képviselő, aki a Kongresszus Nemzetbiztonsági Bizottságának rangidős tagjaként tántoríthatatlanul ellenzi újabb B–2-esek hadrendbe állítását, a Nemzetbiztonsági Bizottság tegnapi, zárt ajtók mögötti, a katonai hírszerzés hadi tevékenységét taglaló eligazításán vett részt, majd kijelentette, hogy tudomása szerint a világ válsággócai közül egyikben sem történt olyan drámai fordulat, amely megkövetelné további fegyverrendszerek bevetését, illetve a védelmi kiadások növelését.

– Egyáltalán nem hiszek abban, hogy a világpolitika jelenlegi helyzetében bármi indokolná húsz újabb B–2-es repülőgép hadrendbe állítását – jegyezte meg Dellums. – Mégis, hová küldenék őket? Hol látnak itt önök fenyegetést?

ELŐSZÓ

Irán, a Perzsa-Öböl felett, Abu Musa szigete közelében,

1997. Február 12., helyi idő szerint 03:14

A támadó gépeket a radar képernyőjén először Abu Musa szigetétől 30 kilométerre észlelték. Mire a légvédelmi lokátorfőnökség kiadta a riadókészültségről szóló közleményt, már csak 26 kilométerre voltak a szigettől. Mivel ezen a reggelen Irán a forradalom napjára ébredt, az iszlám köztársaság Pasdaran-i-Engelab forradalmi gárdájának légi támaszpontján csupán a megengedhető minimumra karcsúsított biztonsági őrség volt szolgálatban, a forradalom napjának előkészületei pedig alig néhány órával korábban fejeződtek csak be. A reakcióidő ennek megfelelően az előírtnál jóval hosszabb volt; a támadók már jóval azelőtt a rakéták lőtávolságán belülre kerültek, hogy az iszlám köztársasági légierő F–5E Tiger II-eseinek legénységei elérhették volna vadászgépüket. A Pasdaran brit építésű Rapier légvédelmi elhárítórakétáinak és ZSU-23/4-es légvédelmi tüzérségi ütegeinek bevetésére kiadott parancs túl késői döntésnek bizonyult.

Négy csoport hármas kötelékű brit Aerospace Hawk sugárhajtású könnyű támadó repülőgép húzott el közvetlenül a fák magasságában, lézervezérlésű Hellfire rakétákat kilőve a hat ismert iráni légvédelmi bázisra, majd szőnyegbombázással váltogatva lézervezérelt gyújtóbombákat szórt a sziget kis repülőterére. Egy eddig ismeretlen Rapier kilövőállás rakétát lőtt ki, ezzel megsemmisítve az egyik Hawkot, két másik nyomkövető Hawk azonban hamarosan berepült a célzónába, és bombákkal szórta meg azt a terepszakaszt, ahol a Rapier indítását észlelték. A nem tervezett, de annál nagyobb örömmel fogadott eredmény egy igen hatásos másodlagos robbanás volt, minthogy a silóban várakozó rakéták egyike helyben, még kilövőállásában fölrobbant. A szőnyegbombázás során két amerikai építésű F–5E típusú vadászgépet is találat ért, már a rámpán megsemmisítve azokat, s további károkat okozva két hangárban, ahol egy harmadik, azonos típusú gép várakozott, valamint az irányítótoronyban és a kifutópályák bizonyos részeiben. Egy üresen álló hangár a közvetlen közelben sértetlen maradt.

A második csapás alig néhány pillanattal később sújtott le. Négy, egyenként négy-négy SA-342 Gazelle és SA-332 Super Puma támadóhelikopterből álló raj csapott le a szigetre, lézervezérlésű Hellfire és AS–12-es vezetékes távirányítású rakétákkal lőve azt 3 kilométer magasból, jóval kívül annak a néhány Pasdaran-katonának a lőtávolságán, akik kétségbeesésükben vaktában lőtték az eget puskáikkal és kézifegyvereikkel, egyéb technika hiányában csupán a repülőgépek zajára hagyatkozva. Valamennyi támadás igen gyors volt; a gépek mozgás közben tüzeltek, bármiféle felesleges egy helyben lebegés nélkül. A következő két raj ugyanígy cselekedett, lecsapva a célpontra, és megsemmisítve azt. Utánuk ismét az első két hullám következett, elpusztítva mindazokat a célpontokat, amelyeket az első berepülésnél elvétettek; ezt követően a második két raj hajtotta végre a maga ugyanilyen biztos második bevetését.

A támadások gyorsak voltak, és dermesztően tökéletesek. Percek teltek el csupán, s a támadók máris elejtették áhított zsákmányaikat: a hat iráni Silkwormot, a négy SS–22-es Sunburn hajóromboló szárnyasrakéta-kilövőállást, számos Rapier légvédelmi rakétaüteget, a maréknyi légvédelmi tüzérségi állást, továbbá a hozzájuk tartozó lőszerraktárakat és irányítóépületeket. Mindent leromboltak, vagy súlyosan megrongáltak. A Silkworm és a Sunburn rakéták pusztító erejű nagy hatótávolságú fegyverek, amelyek képesek megsemmisíteni akár a legnagyobb szuper-tartályhajókat és teherhajókat is a Perzsa-öböl térségében. Abu Musa-szigeti jelenlétük a nagy forgalmú nemzetközi tengeri útvonalak közelében évek óta szálka volt sok ország szemében. A további rakétatámadások szétzúzták a sziget kis kikötőjének alapjait, a nagy teherbírású darukat, a nagycsónak-dokkokat, a sótalanító és nyersolajkezelő létesítményeket.

De az igazi nagyvad, az igazi célpont: a két Rodong típusú, felszín-felszín osztályú rakétaállás ugyancsak megadta magát. A Rodong nagy hatótávolságú rakéta, Észak-Korea, Kína és Irán „közös gyermeke”, amely képes akár nagy robbanóerejű, akár vegyi, akár biológiai, akár nukleáris töltet célba juttatására is. Abu Musa szigete ideális indítóhely volt számára; innen megfelelő hatótávolságból sújthatott le kuvaiti, bahreini, katari, egyesült emírségi, ománi célpontokra éppúgy, mint a kelet-szaúd-arábiai olajmezőkre – ami összességében a Perzsa-öbölt környező régió teljes olajkincsének kétharmadát jelenti.

A Hawk, a Gazelle és a Super Puma legénységei hihetetlenül pontosak, majdhogynem előrelátók voltak. Az épületet, amely az elektromos áramot szolgáltatta a hírközlés és a katonai bázis létesítményei számára, két találat érte, de alig néhány méterrel odébb egy jószerivel ugyanolyan, a szálláshelyek energiaellátását biztosító épület érintetlen maradt. Egy félig föld alatti Silkworm rakétabunker, amely egy teljesen működőképes Silkworm-öt rejtett a belsejében, a bejáratán át kapott Hellfire-találatot, miközben a közelben egy másik, felújítás alatt álló, de egyébként teljesen azonos üresen tátongó bunker túlélte a rombolást. Annak ismeretében, hogy mintegy félmilliárd dollárnyi fegyverzet, felszerelés és épület semmisült meg, kész csoda, hogy a több mint kétezer, a szigeten állomásozó katona közül csupán öt szerencsétlen Pasdaran-harcos, az F–5E gépek pilótái és gépszemélyzet-parancsnokai vesztették életüket, és csak alig valamivel többen sérültek meg.

A közeli szárazföldi Bandar Abbas légvédelmi bázistól csupán 150 kilométerre északkeleti irányban az iszlám köztársasági légierő MiG–29-es legénységei szinte azonnal gépre szálltak, ám a támadók amint lecsaptak célpontjaikra, már visszavonulót is fújtak; dél felé fordulva a Trucial-part és az emirátusok felé vették az irányt jóval az iráni gépek megérkezése előtt. A MiG-ek megkísérelték üldözésüket, de az ománi és az emirátusi légvédelmi vadászok hamarosan túlerőbe kerültek; előbb bekerítették, majd kiűzték őket az Egyesült Arab Emírségek légteréből.

* * *

Azzal egy időben, ahogyan a Pasdaran túlélő katonái előmásztak barakkjaikból, hogy felmérjék a szigeterődjüket ért pusztítás mértékét, egy tízfős, feketébe öltözött kommandócsoport csendben összecsomagolta felszerelését, és elindult a mindössze két és fél négyzetkilométernyi területű sziget partvonala felé. Bekapcsolták csuklóra erősített adó-vevőiket, s miután vezetőjük parancsot adott a visszatérésre, halkan belecsobbantak a keleti öböl langyos vizébe.

Indulás előtt a rávezetőegység egyik tagja még egyszer körbepásztázta a vidéket, de ezúttal nem a katonai létesítményeket figyelte; tekintete az északkeleti Hormuzi-szoros irányába fordult. Bőröndnyi méretű készüléke segítségével ő és társa hamarosan megtalálták, amit kerestek.

– Pajtás, ott van a dög – mondta félhangosan. – Arra kellett volna sugarat küldeni. – Célkeresztbe fogta, lenyúlt, és úgy tett, mintha meghúzná a ravaszt. – Az anyahajóból tengeralattjáró lesz, megy szépen a tenger fenekére, megy bizony… Viszlát, Ajatollah kisasszony!

– Szedd a segged, Leopárd – dörmögte társa az orra alatt. Pillanatok alatt elpakoltak, és már el is tűntek az öböl hullámai közt.

Az a bizonyos célpont, amely a fiatal kommandós tekintetét annyira vonzotta, a szigettől északkeleti irányban helyezkedett el, mintegy 10 kilométerre kinn a nyílt vízen, s nem más volt, mint az egész Perzsa-öböl legnagyobb repülőgép-hordozó hadihajója, iráni lobogó alatt. Ez a hajó az Ayatollah Ruhollah Khomeini, az Iráni Iszlám Köztársaság új tengeri flottájának parancsnoki hajója volt. A korábban Varjág névre hallgató orosz hajó most Irán és a Kínai Népköztársaság Felszabadító Hadserege haditengerészetének közös tulajdonát képezi, s túlszárnyalja a legnagyobb szupertankhajókat is az öböl vízi útjain. Mivel még nem volt kijelölve harci feladatra, s csupán a kiképzést szolgálta, tisztjei és legénysége tehetetlenül figyelték, ahogy az Abu Musán felállított rakétaütegek belerobbantak az éjszakába.

Leopárd és társa, csakúgy, mint a kommandó többi tagjai, apró, karórányi lokátoruk jelzőfényeit követve haladtak motoros járműveik felé, amelyeket az iszapos tengerfenékhez horgonyoztak le. Mindegyikre két-két búvár mászott fel. Ott ürülőfélben lévő oxigénpalackjaikat telire cserélték, s vízálló iránytűik segítségével előbb dél, majd nyugat felé vették az irányt a tájékozódási pontig, ahol találkoztak. Együtt folytatták útjukat délnyugatnak. Időnként néhány másodpercre a felszínre emelkedtek, s helyzetmeghatározást végeztek GPS-navigációs műhold-vevőkészülékükkel. Egy órával később, még mindig a víz alá merülve, alig néhány perccel oxigénpalackjaik kiürülése előtt óriási hajó oldalához értek. Lekopogták a kódjelet az acélfalon, mire a törzs közepén felnyílt egy hatalmas ajtó, s az öt jármű egyesével beúszott a hajó belsejébe. A zsilipkamrában bukkantak ki a vízből, majd a rakodódaruval jutottak a fedélzetre.

Valamennyi kétfős csapat átadta búvárfelszerelését, fegyvereit és a mintegy 20 kilós, bőröndnyi készülékeket a fedélzeti személyzetnek. Ez utóbbiak az AN/PAQ-3-as MULE, azaz „modulrendszerű univerzális lézeregység” szabványnevet viselő hordozható, távcsöves lézerrávezető eszközök voltak. Lényegük, hogy a kiemelkedő fényérzékenységű elektromos távcső segítségével megcélzott bármely, 1,5 kilométeres sugarú körön belül elhelyezkedő objektumra előre meghatározott hullámhosszúságú láthatatlan lézersugarat bocsátanak, amely – arról visszaverődve – a támadó gépeken lévő érzékelőkbe jut. Így lehetővé válik a bemérés; a rakéták hajszálpontosan, maximális pusztító hatást kifejtve csapódnak be. Bár a gépeken ülők elég jól ismerték a terepet, és segítség nélkül is megtalálták volna a legtöbb célpontot, a kommandósok pontosan tudták, mely épületek fontosak és melyek nem, s úgy alakították a támadás menetét, hogy az összes lövés pontosan a megfelelő helyre csapódjon be. Egyetlen értékes töltet sem tévesztett célt; ahány rakéta, annyi trófea…

Egy vézna, egyáltalán nem katonás külsejű, ősz hajú, civil ruhás ember üdvözölte a legénységet. Kezet rázott velük, majd mindegyik kimerült és didergő férfi kezébe törülközőt és egy-egy csésze levest nyomott, hogy megszárítkozzanak és felmelegedjenek. Testük fáradt volt, gondolatban azonban továbbra is a bevetéssel foglalkoztak, arról beszélgettek, elismerőleg szorongatva egymás kezét. Amint az utolsó két kommandós is átadta felszerelését, a civil ruhás hozzájuk lépett. Egyikük magas, masszív testalkatú fehér férfi volt, hideg, fájdalmasan kék szemekkel; a másik kicsivel alacsonyabb, jóval szikárabb fekete, akinek pillantása megállás nélkül ugrált egyik társáról a másikra. A magasabb csendesen, lassan, könnyed méltósággal lépdelt, míg a szikár mozgásában is éppoly élénk volt, mint a tekintete.

– Micsoda út, fiúk! – kiáltott fel. Sietve ellépett a kommandósok sora mellett; mindegyiket hátba vagy vállon veregette. A férfiak csendesen fogadták gratulációit, ám belőlük hiányzott ez a fajta lelkesültség; mi több, volt valami különös, már-már fenyegető távolságtartás a szemükben. A hűvös fogadtatás mégsem lohasztotta le a fiatal parancsnok lelkesedését. – Óriási volt, haver, irtó klassz! – kiáltotta. – Na milyenek voltunk, Paul? Baromi jók vagyunk, nem igaz?

Paul White, a légierő nyugalmazott ezredese, a szigorúan bizalmasan kezelt Hírszerzés-támogató Ügynökség Bolond Mágus fedőnéven ismert csoportjának hadműveleti parancsnoka kimérten bólintott. Ő is és a magasabbik kommandós is észrevette a harcosok tekintetében rejlő különös fényt, de nem hozták szóba.

– Baromi jók voltatok, Hal, így igaz – felelte.

Igaza volt; tényleg jók voltak. A térség katonai együttműködésében eddig példátlan lépésként a Hírszerzés-támogató Ügynökség, a CIA akcióbiztosító szervezete összefogott a hét arab országot tömörítő öböltanács katonai vezetésével, a Félsziget Pajzsával, azzal a szándékkal, hogy megtámadják Irán sok vitát kiváltó katonai támaszpontját a Perzsa-öbölben. White emlékezete szerint ez volt az első olyan eset, amikor a CIA aktív támogatása mellett történt arab katonai bevetés, még ha titokban is. Az biztos, hogy ezek a fickók most boldogok voltak; bevetésük a legkisebb gond nélkül zajlott, szétzúztak egy ellenséges objektumot, és a bizalom, amelyet arab barátaik szemében szereztek, hosszú évekig biztos aranytartalékot jelenthet.

White emberei jelentették az akció élét. A legtöbb arab országnak nem vagy alig volt tapasztalata a légi harcban, s különösen nem az éjszakai harcászat terén. White azt kapta feladatul, hogy amilyen pontosan csak lehet, jelölje ki a célpontokat az arab pilótáknak és tüzéreknek, hogy gyorsan és hatékonyan elpusztíthassák, méghozzá úgy, hogy ez az egyik oldalon se járjon felesleges emberáldozattal. Nagy jelentősége volt az esetnek abból a szempontból, hogy a Félsziget Pajzsa első közös katonai fellépése során komoly győzelemmel tette le névjegyét, ráadásul éppen az Iráni Iszlám Köztársasággal szemben – Irán ugyanis egyike volt azon nemzeteknek, amelyek ellen a Félsziget Pajzsát és az öböltanácsot, védelmi céllal, létrehozták. Természetesen White missziója nem merült ki ennyiben; gondoskodnia kellett kommandósainak sértetlen hazatéréséről, valamint hajója biztonságáról.

– Tíz búvár partra száll, tíz visszatér, és ez a rozsdás lélekvesztő még mindig a víz felett tartja magát – mondta lassan a magas férfi mély hangján. – Ez igazán nagy dolog.

– Így van, a fenébe is! – rikácsolta Hal Briggs. – Hát ünnepeljük meg! Ünnepeljük meg, hogy…

Ebben a pillanatban újabb kommandós lépett a három amerikai elé. Briggs hirtelen elhallgatott, arca elernyedt és megereszkedett, mint aki épp most kapott egy lórúgásnyi fájdalomcsillapítót. A kommandós sokkal alacsonyabb volt Briggsnél, de épp oly szívósnak és erősnek tűnt, mint ő, és nő létére klasszisokkal jobban festett Mustang dzsekijében, mint a férfi. Ő volt Riza Behrouzi, a Félsziget Pajzsa biztonsági csoportjának parancsnoka. A Bolond Mágus mindegyik kommandójával egy Pajzs-kommandó tartott, azzal a feladattal, hogy segítsék annak küldetését, illetve biztosítsák a területet, amíg a célpontok lézeres bemérése folyik.

– Minden Pajzs-egység jelen és a legnagyobb rendben – jelentette a parancsnoknő. – Az öböltanács nemzetei nevében megköszönöm mindannyiuk segítségét.

White már éppen szólni készült, de Briggs megelőzte.

– Örömünkre szolgált, Behrouzi őrnagy…

– Szólítson Rizának, kérem – mondta Behrouzi Briggsnek. Wohl és White úgy érezte, hogy róluk máris megfeledkeztek. – Tudom, hogy az önök szabályai tiltják, hogy a valódi nevét elárulja nekünk, de engem nem korlátoznak ilyen megkötések sem a nevekkel, sem ezzel… – közelebb lépett Briggshez, s hatalmas csókot nyomott a férfi ajkára – …kapcsolatban. Köszönöm önnek.

– Semmiség… Riza – mondta Briggs, ám légzése pár másodpercre szemmel láthatóan kihagyott.

– Rendben van, Leopárd – mondta Wohl enyhén bosszús hangon. – Ha ünnepelni akar, hát tegye, miután kitisztította és elpakolta a felszerelését, levezényelte a bevetésértékelést, utánanézett, hogy az emberei rendben megkapták-e az élelmiszeradagjukat, és elkészítette a jelentéseit a Nemzetbiztonsági Hivatalnak és a CIA igazgatójának. Mivel úgy tudom, a magáé a reggeli őrség, jobban tenné, ha aludna is valamennyit. Minekutána nyolc órán belül szolgálatba lép, gondolom, nincs több mondanivalója. Egyébként ünnepeljen csak, ha úgy tartja kedve.

– Jézusom, Mondo, kösz szépen – nyögte ki Briggs. – Maga aztán tényleg bulizós egy figura.

– Boldog lennék, ha magával tarthatnék, Leopárd – mondta Behrouzi.

– Levezethetnénk az eligazítást együtt, és utána is nézhetnénk az embereinknek.

– Ez már jobban hangzik – kapott új erőre Briggs. – Mondok én magának valamit, Riza – folytatta, ahogy elindultak kifelé. – Amikor ott kint voltam, egy másodpercig célkeresztbe fogtam az irániak hordozóját. Lehet, hogy az Egyesült Arab Emírségek teljes légierejére szükség lenne az összes Hellfire rakétájukkal együtt, de én akkor is szívesen megnézném, ahogy a nagy gonosz farkas az oldalára dől, és kileheli a lelkét. – Alig tért vissza a kétórányi búvárkodásból és a hatórás laposkúszásból, máris éppolyan virgoncnak tűnt, mint a nap elején.

– No lám, Briggs, magára aztán igazán lehet számítani – mondta Wohl.

– Tizenhatezer kilométer választja el az államoktól, és itt, a Perzsa-öböl közepén is megtalálja a legcsinosabb lányokat. – Minthogy nem kapott választ, White-ra pillantott. – Minden rendben, uram?

– Persze. Hogyne… – felelte White közömbös hangon. – Pontosabban… Ugye Briggs nem komolyan mondta, hogy bemérte azt az iráni hajót… vagy mégis?

– Nem. Pimasz egy alak, meg átkozottul okosnak hiszi magát, de azért jó katona – mondta Wohl. – Annyira nem ostoba, hogy semmibe vegye az utasításokat, akármilyen könnyű prédának ígérkezzen is az a célpont. A hordozó egészben van. Néhány helikopter felszállt ugyan róla, de sem vadászgép, sem rakéta nem hagyta el a fedélzetét. A hírszerzés állítása helyes volt; sem a vadászgépei, sem a fegyverzete nincs egyelőre hadrendbe állítva. Számomra még mindig hihetetlen, hogy Iránnak nincs aktív hordozója. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan ismét hallani fogunk felőle.

– A fiúk nem igazán rajonganak Halért – jegyezte meg White témát váltva. – Őszintén szólva úgy tűnik, meglehetősen semmibe veszik…

– Egy ilyen rég összekovácsolódott csapat nem könnyen fogad el egyik napról a másikra egy új parancsnokot – mondta Wohl. – Ez Briggs első bevetése a csoporttal…

– A második; megfeledkezik a litvániai Luger-mentőakcióról…

– Ahol Briggs csak az utolsó pillanatban került az utazók közé, McLanahannel és Ormackkel együtt – vágta rá Wohl. – Kiderült, hogy egészen kiválóan képzett. De ő nem közülünk való, és az biztos, hogy nem ő volt a vezetőnk…

– Most már az.

Wohl megállt, mereven bámulta White-ot, majd vállat vont.

– Hé, én sosem voltam igazán a Bolond Mágus hadműveleti csoport parancsnoka – mondta. – Maga beszélt rá, hogy kérjem az áthelyezésemet az egységéhez, mivel szüksége volt egy parancsnokra, én meg belementem, mert elegem lett a papírtologatásból a Parris-szigeten. Úgyhogy részemről ez csak beugrás volt…

– Ami három évig tartott – szúrta közbe White. – Az emberek rögtön maga mögé álltak. Úgy összerázta őket, ahogy senki más nem lett volna képes.

– Én ezeket a fickókat ismertem már korábbról; én képeztem ki őket, még Briggset is – mondta Wohl. – Mi elsősorban tengerészgyalogosok vagyunk, kivéve persze Briggset, és csak azután hírszerzés-támogatók…

– Szóval Briggs mint az amerikai hadsereg és a légierő volt tagja nem illik bele a képbe…?

– Az csak rajta múlik – felelte Wohl. – Ő egészen más stílust képvisel; szenvedélyes, energikus, érzelgős. Jutalmazza az embereit, ha jól teljesítenek, és lelki segélyben részesíti őket, ha elszúrtak valamit; én elvárom a teljesítményt, és ha nem kapom meg, seggbe rúgom őket, hogy a lábuk sem éri a földet. Ő tiszt, ráadásul fiatal, a főtiszti karból, fiatalabb, mint egynémely katonája, és annyi év után, amit azzal töltöttem, hogy rojtosra vitatkoztam a számat a tisztekkel, különösen ami a csapattiszteket illeti, csak azt mondhatom, rögös út áll előtte.

– Jó katona, de hogy jó parancsnok-e?… Túl korai erről beszélni. A fiúk még nem igazán érzik, hogy is viszonyuljanak hozzá, ennyi az egész. Hogy sikerül-e neki, csak rajta áll. Ezek a legjobb katonák; de arra a kérdésre, hogy képes-e őket vezetni, csak ő adhat választ.

White szórakozottan bólintott. Wohl végigmérte, majd megkérdezte tőle:

– Ha minden olyan nagyon rendben van, ezredes, miért vág ilyen savanyú képet?

– Tudja, valami nem hagy nekem nyugtot az akció kezdete óta – mondta. – Úgy érzem, darázsfészekbe nyúltunk ma éjjel, Chris… és pont az iráni forradalom napján, az ő július 4-éjükön…

– Szent szar, én erre nem is gondoltam – mondta Wohl. – Úgy emlékeztem, valamikor novemberben foglalták el a nagykövetséget ’79-ben.

– Nem, pont ezen a napon… Tudhattam volna. Sosem engedélyeztem volna az akció végrehajtását épp az évfordulón.

– Az öböltanács nyilvánvalóan tudta, milyen napra esik a támadás.

– Így még fájdalmasabb Teherán számára – mondta White. Az Egyesült Államok vívja ki Irán haragját, és tartja a hátát az akcióért. Egyfolytában hangsúlyozzuk, hogy ez az öböltanács által tervezett közös ügy, de a kurva nagy igazság az, maga is jól tudja, ha Irán megtorlást kezdeményez, akkor nem a Félsziget Pajzsa vezeti majd a harcot.

– Miből gondolja, hogy megtorolják?

White komor arccal válaszolt.

– Mivel Irán évek óta ilyen támadásra készül, de legalább az irak-iráni háború vége óta. Mi ezzel az akcióval megerősítettük, hogy az utóbbi hat év több milliárd dolláros katonai kiadása indokolt volt. Nem fognak nyugodni, amíg valakit, vagy akár mindenkit, meg nem büntetnek azért, ami ma történt…

Teherán, Irán

30 perccel az Abu Musát ért támadás után

Hesarak al-Kan Buzhazi tábornok az iszlám köztársaság fegyveres erőinek főparancsnoka és a forradalmi gárda parancsnoka volt; mégis egész pályafutása alatt ez volt az első eset, hogy bejuthatott az iszlám forradalom vezetőjének, Ali Hoseini Khamenei ajatollahnak a rezidenciájába. Az igazat megvallva, félt. De ha félt is annak az embernek a közelébe jutni, aki csakúgy, mint előde, Ruhollah Khomeini, egyetlen szavával képes volt maga mellé állítani negyedmilliárd síita muzulmánt, még ennél is izgalmasabb volt arra gondolnia, hogy egyszerre jelent meg életében azon a reggelen a katasztrófa – és a nagy lehetőség. Ezt az esélyt nem szalaszthatta el.

Buzhazi mélyen meghajolt a vezér előtt, és úgy is maradt, amíg a főpap beszélt. Az ajtó becsukódott mögöttük.

– Eminenciás uram, köszönöm, hogy fogadott.

– Aggasztó hírek jutottak el hozzám ma reggel, tábornok – mondta Khamenei nyugodt hangon. – Allah a köztársaságot fenyegető nagy veszélyről szólt nekem. Mondja el, mi történt.

Buzhazi felemelte fejét, és ünnepélyesen állt; kezét az alázat jeleként összekulcsolta maga előtt, mintha csak egy oltár előtt állna vagy imádkozna. Khamenei már jócskán túl volt a hatvanon. Míg előde, Khomeini imám magas, légiesen aszketikus jelenség volt, Khamenei inkább alacsony, és kerek arcú. Rövid, sűrű szakállt és szarukeretes szemüveget viselt, ami a bölcs, gyors észjárású tudós külsejét kölcsönözte neki. A férfi, aki előtte állt, maga volt a fakíh, az iszlám köztársaság jogrendjének forrása és isteni letéteményese, a legfőbb törvényhozó, akinek szava erősebb, mint a parlamenté vagy bármely egyházi személyé, jogászé vagy tudósé a tizenkettek házában; ő volt a választott marja ala, a legfelsőbb vezető, a síita muzulmán szekta szellemi vezére, és a tizenkettedik imám akaratának őrzője, aki rejtve van ugyan a világ előtt, de hamarosan visszatér, hogy mindörökre Allah keblére szólítsa az iszlám híveit.

Mindezekkel együtt ember volt, nem szent s nem próféta. Buzhazi még azokból az időkből ismerte Ali Hoseini Khameneit, mikor nem volt több törtető, ostoba és alattomos lázítónál, egy jómódú sahpárti kereskedőcsalád sarja Bandar-Anzaltból, Irán Kaszpi-tengeri partjairól. Khamenei akkoriban maga is egy volt csak a gazdag, romlott kölykök közül, akik a barátaik előtti kérkedésből és a szüleik elleni lázadás jeleként a vad, erőszakos hangú fundamentalista síita pap, Ruhollah Khomeini mellé csapódtak. Személy szerint azért csatlakozott a forradalomhoz, mert az menő és veszélyes dolognak számított, nem pedig mert holmi szent látomások terelték volna erre az útra, mint Khomeinit – ám ahogy telt-múlt az idő, úgy vált ő is Khomeini teokratikus elveinek egyre meggyőződésesebb követőjévé. Khamenei az évek során számos magas pozíciót töltött be a kormány szolgálatában: volt egyszerű katona, a forradalmi gárda első parancsnoka, majd még köztársasági elnök is. Végül ő lett a legfőbb vezető. De még mindig megmaradt embernek is. Buzhazi látta már ezt a szent embert dühösnek, szomorúnak, részegnek és egyszerűen ostobának is.

Sokat tudott Khamenei homályos múltjáról. Jól képzett katona és rutinos politikus volt, s miközben egyre magasabbra hágott a hatalom szamárlétráján, egy sor hullát is hagyott maga után. Iránt már csaknem eltaposta Irak a kilencéves megtorló háború kezdetén, s amikor az elnök, Abolhassan Bani-Sadr azzal vádolta meg a Pasdaran akkori parancsnokát, Khameneit, hogy nem végzi a dolgát, és ezáltal elveszejti az országot, Khomeini ajatollah hirtelen döntéssel elűzte Bani-Sadr elnököt. Amikor 1981-ben Khamenei politikai riválisát, Muhammad Ali Rajait választották elnökké, őt és miniszterelnökét titokzatos körülmények között merénylők gyilkolták meg; bomba robbant a kabinetteremben – Khamenei hogy, hogy nem, túlélte. Ali Hoseini Khamenei időről időre képes volt visszaverni a hatalmát ért kihívásokat, hol a politikai belharcok különös és agyafúrt játékaival, hol pedig örökre megoldatlan, ám roppant jól időzített katasztrófák segítségével.

Ahogy a tábornok most megpróbált úrrá lenni félelmein és nyugtalanságán, arra kényszerítette magát, nehogy elfeledje, ki előtt is áll, s arra gondolt: nyugalom, nincs semmi ok az aggodalomra. Kiadta önmaga számára a parancsot: Vedd át a helyzet irányítását! Most ragadd meg a kínálkozó lehetőséget!

– Eminenciás uram, a köztársaságot elárulták – kezdte Buzhazi. Tudta, hogy az „elárulták” szó nem hagyja hidegen Khameneit. – A rendelkezéseimet visszavonták, és ennek következményeként perzsa-öbölbeli fő támaszpontunkat, Abu Musát, légitámadás érte az öböltanács légiereje részéről.

Khamenei meglepően nyugodtnak tűnt a hírek hallatán; valószínűleg a legkevésbé sem érték váratlanul. Nem isteni kinyilatkoztatásból hallott először a történtekről, és ezt Buzhazi tudta is jól, hanem a VEVAK-ban, az Iráni Hírszerzési és Honvédelmi Minisztériumban kiépített kapcsolataitól. Buzhazi nem tartotta ellenőrzése alatt ezt a csoportot; a minisztérium közvetlenül a Gyámok Tanácsának és Khameneinek tartozott felelősséggel.

– Mekkorák a károk? Mit tudunk az áldozatokról? – kérdezte Khamenei.

– Allahnak hála, kevés az áldozat, és csupán egy maroknyi a sérült – mondta Buzhazi megadó hangon. – A támadás a Silkworm és a Sunburn hajóromboló-rakétaállások és a fontosabb kikötői létesítmények ellen irányult, és sajnos okozott némi kárt.

– Információim szerint ennél azért jóval komolyabbak a veszteségeink – mondta Khamenei.

Kevesebb mint egy óra telt el a támadás óta, emlékeztette magát Buzhazi, és Khamenei máris tájékoztatást kapott hírszerzőitől… Igen alapos munka egy jámbor, szent embertől. Nem azzal töltötte az idejét, hogy az elefántcsonttoronyban a köldökét lesse. Teljes mértékben részt vett a kormány irányításában.

– Sajnos, így igaz – mondta Buzhazi. – De estig helyreállítják a sziget védelmét, és addig is a helyszínen van a haditengerészet és a légierő a biztonság fenntartására.

– Micsoda szerencse – sziszegte Khamenei, s szinte kilátszott kígyónyelve. – De az önök védelmi rendszere mintha mégis kissé rövidlátónak bizonyult volna, legalábbis ami Abu Musát illeti…

– Eminenciás uram, a legnagyobb tisztelettel, nem erről van szó – mondta Buzhazi. – A védelmi rendszereknek, amelyeket én telepíttettem a szigetre, az volt a feladatuk, hogy megvédjék a hajótámadások elhárítását szolgáló védekező rakétaállásokat az alacsonyan és magasan végrehajtott légitámadásokkal, illetve a komolyabb méretű tengerészgyalogos invázióval szemben. A sziget légterét Bandar Abbasból nagy hatótávolságú, magáról a szigetről, Abu Musáról pedig rövid hatótávolságú radarok ellenőrizték. Ehhez jön még az ott állomásozó 7000 gyalogos akiknek az a feladatuk, hogy megvédjék a szigetet a partraszállás veszélyeitől; mindegyikük teljes mértékben tudatában van annak, hogy ellenségeink elsődleges szándéka fegyvereink elpusztítása és a sziget elfoglalása. A sziget egész védelmi rendszere működött, és teljes készültségben állt.

– Tábornok, akkor hogyan lehetséges, hogy mégis ilyen könnyen szétzúzták?

– Úgy, hogy Nateq-Nouri elnök visszavonta a riadókészültség esetére vonatkozó általános utasításaimat – mondta Buzhazi dühösen. Az ő parancsa szerint tűzparancsot csakis a teheráni honvédelmi minisztérium adhatott ki, a helyszínen lévő parancsnokok nem, hacsak nem állt a sziget minden kétséget kizáróan közvetlen támadás alatt. Ez őrültség! Nem érthettem egyet ezzel a stratégiával, és folyamodtam a parancs megváltoztatásáért…

– A Gyámok Tanácsához nem érkezett semmiféle hasonló észrevétel vagy folyamodvány – jegyezte meg Khamenei.

– Éppen arra készültem, hogy a Legfelsőbb Védelmi Tanács következő ülésén személyesen tárjam fel érveimet az ön megbízottja jelenlétében – hazudta Buzhazi, bár nagyon jól tudta, hogy Nateq-Nouri soha nem hatálytalanította egyetlen parancsát sem. A különleges tűzkészültségi stratégia – annak elve, hogy figyelmeztetés nélkül lőnek bármely hajóra vagy repülőre, amely behatol az irániak által követelt területek határvonalai mögé – békeidőben soha nem emelkedett a hivatalosan elfogadott kormánypolitika szintjére Iránban, eltekintve néhány szupertitkos kutató-központtól, katonai bázistól, illetve a fővárostól és a szent városoktól. Tény, hogy Iránnak kevés képzett katonája volt, illetve nem volt elegendő működőképes légvédelmi rendszere, amely az alacsonyan érkező légiveszély ellen hatásosan felléphetett volna; még ha tűzkészültségi parancsot kaptak volna is az Abu Musa-i erők, valószínűleg akkor sem tudták volna feltartóztatni a támadókat.

– Eső után köpönyeg, nemde, tábornok? – reagált Khamenei.

– Eminenciás uram, az álláspontom a következő: ahhoz, hogy feladatom szerint megóvhassam a köztársaságot ellenségeinktől, meg kell kapnom a szükséges eszközöket – vágott vissza Buzhazi. – Abu Musa, a Nagy-és a Kis-Tumb-szigetek Iránhoz tartoznak, nem a Sharjahi emirátushoz, sem az úgynevezett Egyesült Arab Emírségekhez, sem az öböltanácshoz, sem pedig az ENSZ-hez, és főleg nem a világbírósághoz. Az a dolgom, hogy megvédjem a köztársaságot, de a kezemet megköti az elnök, a kabinet és a parlament, amely attól tart, hogy neheztelést és gyűlöletet szít a tengerentúlon, és amely attól retteg, hogy elveszíti tőkéseit és népszerűségét. Hát meddig hátrálunk még meg? Lemondunk Kermanshahról és Kurdisztánról a gyilkos kurdok javára? Feladjuk Shatt al-Arabot, csak mert a Bagdadi Mészáros igényt tart rá? Esetleg önként kínáljuk fel Mashhad szent városát a türkméneknek, hátha örülnének neki?

– Elég ebből, tábornok – szakította félbe Khamenei, hangjában némi fáradtsággal. – Miért nem tárja a kérdést Nateq-Nouri elnök elé? Őszentsége Khomeini imám őt ruházta fel a főparancsnoki hatalommal.

– Eminenciás uram, az elnök tétlensége védelmi ügyekben mindenki számára teljesen nyilvánvaló – mondta Buzhazi. – A Pasdaran költségvetését megnyirbálva nem tudjuk a képzést és a szakmai hozzáértést biztosítani. Az elvont pénzt szociális megfontolásokból a Basij milíciának adta, és szavazatokat vásárolt rajta. Fejlett haditechnikát vásárolunk, ugyanakkor nem költünk tartalék alkatrészekre, saját katonai infrastruktúránk kiépítésére, közben a pénz megint csak szociális programokra meg az elnököt támogató gyárosok és jómódú földtulajdonosok megvesztegetésére folyik el. A katonai létesítmények építése szünetel, csak mert kényeztetni van kedve a szakszervezeteket. A következmény nem lehetett kétséges, ám én hiába intettem elővigyázatosságra, hiábavalóak voltak intelmeim: Abu Musa védelme a múlté, és a bázist az a veszély fenyegeti, hogy ismét az amerikaiak és cionista szimpatizánsaik kezére kerül.

Khamenei nyilvánvalóan érezte a Buzhazi szavaiban burjánzó túlzásokat, és megszakította a panaszáradatot. A katonai és a civil kormány közötti konfliktus már jó ideje forrong, gondolta, és talán ez a kora reggeli találkozó a figyelmeztetés, a jel, hogy eljött a cselekvés napja, azé a cselekvésé, amelyet előre érzett, s amelytől talán mindig is rettegett. Elérkezett a pillanat az iráni egyház számára, hogy kijelölje helyét a saját maga számára a vitában: a kormány vagy a hadsereg oldalára áll-e?

A Nagy Ajatollah Ali Akbar Nateq-Nourit még a forradalom előtti időkből ismerte, mint az Iráni Iszlám Tanácsadói Testület, a Majlis-i Shura egykori elnökét, az előző elnök, Hashemi Rafsanjani gondosan megválasztott utódját, ugyanakkor végig figyelemmel kísérte Buzhazi tábornok gyors felemelkedését is. Tudta tehát, hogy kettejük között csupán az egyenruha jelentette a különbséget. Mindkét férfi intelligens volt, opportunista, céltudatos, hataloméhes és könyörtelen. Mindkettő álhűséggel viseltetett az iszlám kormányzati szerepével szemben; egyik sem hitt őszintén abban, hogy az egyháznak hatalmi tényezőként kellene fellépnie a hétköznapok ügyeiben, amit egyébként rajtuk kívül még sokan hasonlóképpen gondoltak Iránban.

– Mit tenne a mi helyzetünkben?

– Rengetegszer beszéltem már a terveimről, szentséges uram – mondta Buzhazi. – Első és legfontosabb az a cél, hogy Iránt és a hozzá tartozó területeket megvédjük. Ez a legfontosabb, és nekünk mindent meg kell tennünk annak érdekében, hogy ezt biztosítsuk. – Szünetet tartott, majd hozzátette: – Minden nem arab hadihajót ki kell tiltanunk a Perzsa-öböl övezetéből. Az összes repülőgép-hordozót, az összes irányítható szárnyas rakétával felszerelt cirkálót és az összes Tomahawk rakétákat hordozó tengeralattjárót. Ezek mind támadóhajók, s azokat hivatottak háborúval fenyegetni, akik a Perzsa-öbölt vallják hazájuknak. A Khomeini hordozóegységet és kísérőhajóit azonnali hatállyal teljes harckészültségbe kell állítani, és az Ománi-öbölbe kell irányítani, hogy az idegen hadihajókat kiszűrje – folytatta Buzhazi. – Amint láttuk, még a megfelelő figyelmeztetéssel együtt is túl hosszú időbe telik a szárazföldi telepítésű repülőgépek számára a szigeteket ért támadásokra történő reagálás. Egyetlen módja van az alacsonyan támadó gépek elleni hatékony fellépésnek, és ez a hordozó bevetése.

– Csak nem a kínai repülőgép-hordozóra gondol? Arra a nyomorult roncsra Chah Bahar kikötőjében? – jegyezte meg Khamenei megvető hangon. – Úgy tudtam, az már csak arra szolgál, hogy elszállásoljuk rajta a kínai tanácsadókat, a foglyokat, a Basij-önkénteseket és a bázisépítkezésekben részt vevő dzsihádtagokat.

– A Khomeini harcra kész állapotban van, készen arra, hogy segítsen jogaink megvédésében – mondta Buzhazi. – Teljes a fedélzeti létszám mind tengerészekből, mind pilótákból, és a fegyverzet is hiánytalan. A hordozó kísérőhajói ugyancsak készen állnak az indulásra. Én utasítottam a hordozót Abu Musa partjaihoz, hogy segítse a sziget védelmi rendszerét, de ahogy katonai erőnk teljes egészét, úgy magát a hordozót is készületlenül érte ez az aljas támadás.

Khamenei ajatollah elgondolkodott a kérdésen. Az Ayatollah Ruhollah Khomeini repülőgép-hordozó ügye kezdettől fogva kétes sikerekkel kecsegtetett csupán. A korábban orosz zászló alatt hajózó Varjág repülőgéphordozót 1991-ben vonták ki a forgalomból, és azóta az ukrajnai Nyikolajevben őrizték. A hajót teljesen megfosztották összes alapvető fegyverzetétől; nem voltak rádiólokátorai, kommunikációs rendszere, repülőgépei, nem maradt rajta tűzfegyverzet; csupán atomreaktorát és felszállófedélzetét, valamint több mint 3000 vízhatlan rekeszét hagyták meg. A Kínai Népköztársaság vette meg a 60.000 tonnás hajót, és alakította át működő hadihajóvá, azonban a világpolitikai közvélemény túlságosan is mélyen megdöbbent azon, hogy Kína rendelkezhet egy ilyen hajóval, s ezt az atommeghajtású szörnyet még használhatja is a Dél-kínai-tenger és a Japán-tenger politikailag meglehetősen ingatag biztonságú vizein. Ha Kína rendelkezhet egy ilyen hajóval, Japánnak öt kellett volna, az Egyesült Államok pedig még öttel többet irányított volna a térségbe; végül ilyen taktikázások közepette a kínai tervek a polcon maradtak.

Irán és Kína akkoriban kötött meg egy 2 milliárd dolláros fegyverüzletet, és a két ország közötti kapcsolatok a történelmi csúcsokat ostromolták. A hadihajót Irán új katonai és olajkereskedelmi központjába, az ománi-öbölbeli Chah Baharba irányították, ahol ismét félreállították, ezúttal úszódokkba. Nem voltak határozott elképzelések a hajóval kapcsolatban; voltak, akik azt javasolták, hogy hulladékfémként darabolják szét; mások azt szerették volna, ha úszó hotellé alakítják; megint mások úszó börtönként hasznosították volna.

Buzhazi tábornoknak gyökeresen más nézetei voltak a hajó jövőjét illetően. A következő tizennyolc hónap során az irániak új és viszonylag modern fegyverrendszert kezdtek kiépíteni a hajó fedélzetén, többek között orosz légvédelmi rakétákat és repülőgépeket, helyzetjelző-érzékelőket, valamint különféle egyéb hadifelszereléseket a világ minden részéből – s ez idő alatt rendületlenül győzködték a világ aggódó felét, hogy az egész fejlesztés csupán „kísérleti jellegű”, s csupán azokat a kínai terveket „segíti”, melyeknek célja a hajó egyéb felhasználásra történő átalakítása. Hamarosan azonban iráni MiG–29-esek és Szuhoj–33-asok kezdték gyakorolni a leszállást a hordozó felületére. 1996 eleje óta mind a kínai, mind az iráni repülőgép-személyzetek a Varjágon próbálták ki a Perzsa-öbölben alkalmazandó fedélzeti-légi harci mozzanatokat. Ezzel egy időben mindkét fél legénységei légvédelmi rakétákat lőttek ki a hajóról, ezek között például a hatalmas SS-N-19-es Gránit típusú szuperszonikus rakétát, amelyet úgy terveztek meg, hogy képes legyen bármilyen, a hordozóosztályba tartozó hajó elsüllyesztésére akár 320 kilométeres távolságból is. Valójában az történt, hogy a két ország közösen viselte a hordozó teljes mértékű harcképessé tételének költségeit.

– Készen áll ez a repülőgép-hordozó a bevetésre? – kérdezte Khamenei.

– Igen, eminenciás uram – hangzott Buzhazi válasza. – Húsz vadászgéppel, hat helikopterrel, tizenkét nagy hatótávolságú hajóromboló rakétával a világ egyik legfélelmetesebb hadihajója. Új orosz, kínai és nyugati kiegészítő hajóink kíséretében a Khomeini perzsa-öbölbeni jogaink megtartásának biztosítéka lehet.

– Hatalmas félelmet fog ébreszteni azokban, aki a Perzsa-öbölben hajóznak – mutatott rá Khamenei.

– Ha Allah is úgy akarja, igen – felelte a tábornok. Általában nem volt szokása az igazi vallásos fundamentalista szóhasználat, de most természetesen a helyzet ezt kívánta meg. – Szentatyám, mi csak Allahtól félünk. Hagyjuk meg másoknak azt a jogot, hogy, a változatosság kedvéért, az iszlám köztársaságot rettegjék. Szentatyám, jogunk van megvédeni, ami a miénk, és ehhez már kezünkben van a lehető legjobb fegyver: a Khomeini. Túl sokáig ítéltetett méltatlan szerepre. Most készen állunk, hogy tengerre szálljunk vele. Adja a kezembe az irányítást, és nem lesz többé okunk az aggodalomra, hogy képesek vagyunk-e megvédeni a mi öblünket a támadásoktól.

Buzhazi egy pillanatnyi szünetet tartott, majd hozzátette:

– Az ügy persze befolyásolni fogja az olajárakat is, eminenciás uram. – Ez volt az, ami Khameneit leginkább foglalkoztatta. Politikai pályafutásának sikerességére közvetlenül hatott az olajár alakulása, s az elmúlt években mindkettő kitartóan hanyatlott. – Még ha nem érünk is el átfogó sikert az idegen hadihajók öbölből történő kirekesztésével, ha a majlik és Nateq-Nouri elnök szövetségre lépnek is az ön szándékai és az iszlám köztársasághoz hűséges alattvalók ellen, akkor is hasznunkra válik az olajárak emelkedése. Irán természetesen továbbra is folytathatja olajszállítását az Ománi-öbölben lévő Chah Bahar-i állomására, az öböltanács államaiból kiinduló olajszállítás azonban így komoly gondok elé nézhet.

Khamenei ismét félbeszakította, de már döntött. A biztosítótársaságok megdupláznák vagy talán megháromszoroznák biztosítási díjaikat az öbölben közlekedő szupertartályhajók esetében, az olajhiány pedig az egekig emelné az árakat. A profit hatalmas lenne. De az ezzel járó kockázatok… Bólintott. – Úgy legyen! – mondta. – De, tábornok, soha ne feledje, hogy mindig a jog szerint kell cselekednünk! A közvélemény feltehetően Irán mellé áll, hiszen az olajra fogát fenő Nyugat és öbölbeli kopói támadtak meg bennünket. Nem adhatunk még egy esélyt a világnak, hogy kiutáljon minket. Iránt csakis a béke vezérli, Buzhazi, mindig csak az…

– Motashakkeram – mondta a tábornok, ahogy köszönetképpen meghajolt. – Szentatyám, oly erősen hiszek ügyünkben, hogy ha rám bízná a parancsnokságot, teljes felelősséget mernék vállalni a következményekért, így ön azt felelhetné a vádaskodóknak, hogy én voltam a veszett kutya, én adtam a parancsokat, és hivatkozhat arra, hogy tudomása sem volt arról, mire készülök. Tiszta szívemből érzem, hogy ez a helyes út, és Allah oldalán állok, mert tudom, hogy Ő is velem lesz…

– De vajon akkor is ilyen tisztán látja majd a szerepét, ha az egész világ üzen hadat Iránnak azért, amit tettünk, és testvéreink ezreit mészárolják le a sátán seregei?

– Eminenciás uram, a háború máris a nyakunkon van – mutatott rá Buzhazi. – Úgy hiszem, tervem végrehajtásával megakadályozhatjuk a konfliktus kiéleződését. A világ újra rettegni fog Irántól. Alaposan át fogják gondolni, hogy ujjat húzzanak-e velünk, és esetleg egy olyan háborúba kezdjenek ellenünk, amelyben megismerhetik azt az Iránt, amely képes valódi halált és pusztítást zúdítani rájuk. Bízza rám, szentatyám, a hadsereget. Készen állok, hogy megvédjem az iszlám világot és megóvjam a köztársaságot. Megvan bennem a kellő erő. – Khamenei habozott, majd hátat fordított Buzhazinak, így a tábornok nem láthatta az aggodalom jeleit az arcán. Végül így szólt: – Insallah, tábornok. Legyen meg Allah akarata!

„Itt az ABC esti világhíradója. Köszönti önöket Peter Jennings!”

„Az iszlám forradalom és Irán vezetője, Ali Hoseini Khamenei ajatollah a mai napon megfenyegette az öböltanácsot, a hat nyugatbarát Perzsa-öböl menti országot tömörítő szövetséget azzal a támadással kapcsolatban, amelyet az, idézem, »egy merőben védelmi és nemzetbiztonsági célokat szolgáló létesítmény« ellen intézett a kora reggeli órákban a Perzsa-öböl egyik kis szigetén, majd az öböltanács elleni »dzsihádra« szólított fel.

Khamenei állítása szerint a támadást az öböltanács Félsziget Pajzsa akciócsoportja hajtotta végre, amely során »a terroristák és szabotőrök« több tucat munkást öltek meg álmukban, és súlyos károkat okoztak a sziget elektromosáram- és ivóvízellátásában, illetve a lakókörzetekben.

Az érintett sziget, név szerint Abu Musa egyike annak a három szigetnek, amelyek a Perzsa-öbölt átszelő olajszállító útvonalak közvetlen közelében fekszenek. Irán 1971-ben jogot formált a szigetre, de az Irán és az öböltanács tagállamai közé tartozó Egyesült Arab Emírségek közös fennhatósága alá tartozott egészen 1992-ig, amikor is Irán kizárólagos igényt jelentett be az összes kérdéses sziget vonatkozásában.

Az öböltanács rijádi, szaúd-arábiai szóvivői nem voltak hajlandóak kommentálni az eseményeket, azt az egyet kivéve, hogy az öböltanácsot már eddig is gyakran vádolták olyan akciók elkövetésével, amelyeket Irán-ellenes kormányerők, nevezetesen a Mojahadin-i-Khalq hajtott végre. A vádaskodások célja, hogy haragot és fundamentalista szenvedélyeket ébresszen Irán arab szomszédai ellen a Perzsa-öböl régiójában.

Az Egyesült Államok külügyminisztériumának szóvivője közölte, hogy az incidenssel kapcsolatban nem állnak rendelkezésre részletek, de közismert tény, hogy Irán az elmúlt évek során komoly mértékben megerősítette Abu Musa szigetét, többek közt modern támadó hajóromboló és légelhárító fegyverzettel, ugyanakkor ellenállt az ENSZ Nemzetközi Bírósága valamennyi olyan kísérletének, melyeket az a vita rendezése érdekében tett. A Külügyminisztérium tájékoztatása szerint sem olajszállító hajók, sem amerikai hajók illetve repülőgépek nincsenek veszélyben, a Martindale-kormányzat pedig folyamatosan vizsgálja az ügyet.

A reklám után folytatjuk híreinket.”

ELSŐ FEJEZET

Ománi-öböl, Maszkattól 200 kilométerre északnyugatra;

Omán, az Arab-félsziget délkeleti részén.

1997. Április 15., helyi idő szerint 0l:09

(Keleti zónaidő szerint április 14., 16:39)

Az amerikai felségjelzésű Valley Mistress műszaki mentőhajó az utóbbi napokban méltóságteljesen magasra emelt orral és fürgén szelte a habokat; csupán néhány járőrhajó merészelte megállítani útja során, ahogy a Földközi-tenger felől érkezve átkelt a Szuezi-csatornán, lehajózott a Vörös-tengeren, majd az Ádeni-öböl elhagyása után következett az Arab-tenger s a célállomás, az Ománi-öböl. A mentő-építő hajókat mindig is nehéz volt átkutatni, és a megszokottakon kívül – egy sor daru és tartály, szanaszét heverő láncok és csövek, mocsoktól, és cefrétől bűzlő olajos képű legénység – meglehetősen ritkán akadt érdekes látnivaló a vámtisztek számára. Az amerikai hajók csak elvétve vittek magukkal izgalmasabb csempészárut, narkót, fegyvert vagy potyautast. Mindenesetre a Valley Mistress mint az amerikai tengeri flotta készenléti tartalék hajója járta a tengereket, és csak ritkán tartóztatták fel – majdnem ugyanazokat az átkelési jogokat élvezte, mint egy hadihajó.

A Mistressnek oka volt, hogy magasan hordja az orrát: 25 tonnás CV-22 Pave Hammer típusú billenőrotoros repülőgépe, amelyet máskor a fedélzet hátsó részén található összecsukható helikopterhangárban tároltak nagy titokban, jelenleg éppen bevetésen volt számos kommandóssal együtt, köztük Chris Wohllal és Hal Briggsszel; a hajó rakománya így ez alkalommal sokkalta könnyebb volt a szokásosnál. A Valley Mistress ténylegesen műszaki mentőhajó volt, és számtalan szerződéses megbízatást teljesített a világ minden táján; de kémhajóként is működött, amely felderítői és egyéb speciális hadműveleti tevékenységeket folytatott az amerikai kormány számára. Mindenféle titkos bevetést irányítottak már a Mistress tatjáról; kikötők, öblök és hajók megfigyelését, terepfelderítést, mentési munkákat, totális légi és szárazföldi harcokat… Bármi volt is a feladat, a Valley Mistress személyzetére bizton lehetett számítani.

Paul White, a légierő nyugalmazott ezredese a Valley Mistress hátsó fedélzetén állt, karjait összefonta mellén, s a körülötte szorgoskodó árnyakat figyelte. A Bolond Mágus akció vezetésén kívül ő volt a Valley Mistress harminc fős műszaki legénységének rangidős tisztje is. Csoportja gyakran változott az épp időszerű bevetés kívánalmainak függvényében; ez alkalommal mérnökökből, technikusokból és tizenhat – egytől egyig egyenruha nélkül szolgáló – tengerészgyalogosból állt.

A tervezésen és a begyakorláson már túl voltak, így – akár Alfred Hitchcocknak, aki aprólékos műgonddal tervezett meg minden egyes felvételt, mielőtt továbblépett volna az újabb beállításra – White-nak sem volt most már több dolga, mint hogy az akció közben figyelje csapatát, a háttérből kövesse mozgásukat a hajó kommunikációs rendszerébe kapcsolt fejhallgatóján keresztül, s lehetőleg ne álljon az útjukba. Harminckét éves katonai múlttal a háta mögött Paul White még sohasem volt ütközetben, eltekintve azoktól a rövid beugrásoktól, amelyekre Vietnamban került sor, és amelyekben híradósként vett részt. Szakterülete az elektronika; afféle bütykölős fickó, aki tartalék alkatrészekből – nem ritkán kihajított tranzisztorokból, régi rádiókból és kibelezett repülőgépekből – tervezett és szerkesztett sokat tudó rendszereket. Tipikus ezermester, aki egy ócska vasdarabból is valami egészen használhatót ravaszkodott össze – s ami ennél is fontosabb, képes volt erre másokat is megtanítani.

White rádiója ebben a pillanatban recsegve visszazökkentette gazdáját a jelenbe.

– Itt Surranó, jelentkezem.

Anélkül, hogy akár a legcsekélyebb mértékben is változtatott volna testhelyzetén, tovább szemlélte a fedélzeti tevékenységet, s csupán fejhallgatóját kapcsolta át adásra.

– Hallgatom, Surranó.

– T mínusz tíz, radarellenőrzés. Légi tevékenység nem tapasztalható, nyolc kilométeres körzetben felszíni cselekményt nem észlelek – jelentette a Mistress fedélzeti lokátorkezelője.

– Vettem – felelte White. – Kétpercenként jelentsen, és azonnal szóljon, ha bármilyen felszíni tevékenységet észlel 15 kilométeres körzetben. Köszönöm, Surranó, vége. – White felemelte a fejét, és látta, amint a behúzható antennatorony, amely a hajó SPS–69-es X-hullámsávos felszíni felderítőlokátorát rejtette, ismét előbukkan. Az SPS–69-es hatótávolsága 10 kilométer volt normál antennamagasság esetén, de 30 méterre emelve a radart, közel 24 kilométerre nőtt – ez azonban csak éjszaka fordulhatott elő, mivel fölöttébb gyanúsnak tűnhetne egy ilyen magasságú torony egy – látszatra – nem hadihajón. Ennél is gyanúsabb lehetett volna azonban maga a berendezés, amelynek elhelyezése szokványos esetben a helikopterhangár előtti kabinra korlátozódott. Az SPS–40E B-hullámsávú kétdimenziós felderítőradar a tengerszinttől egészen 10 ezer méteres magasságig, 160 kilométer sugarú körben volt képes befogni a repülőgépeket. A Valley Mistress valószínűleg nem élvezhette volna ilyen mértékben a különböző országok vizeire történő gondtalan bejutás előjogát, ha az illető országok bármit is sejtettek volna abból a tényből, hogy a hajó elegendő elektronikával és kommunikációs felszereléssel rendelkezik ahhoz, hogy akár tengeri, akár légi csatát vívhassanak támogatásával.

A fedélzeten zajló munka zaján át White újabb ismerős hangot hallott meg. Jobbra fordult, ahol éppen egy fejhallgatós fiatalember hajolt át jócskán a korláton. Ilyen jó időjárás esetén egy olyan stabil hajón, mint a Valley Mistress, ritkán fordult elő, hogy bárki is „a cápákkal komázott” volna, ahogy a legénység a tengeribetegséget hívta, ám ez a szegény ördög azóta küszködött a gyomrával, hogy elindultak. White elmosolyodott, és bekapcsolta a fejhallgatóját:

– Jól van, Jon?

A férfi sietősen megtörölte a száját és az arcát, mintha meglepte volna, hogy valaki észrevette rosszullétét, bár mindenfelől férfiak és nők vették körül. Kiegyenesedett, és merev, de ingatag léptekkel White felé indult. Jonathan Colin Masters harmincnyolc éves volt, de körülbelül tizenötnek látszott. Rövid, barna haja úgy festett, mintha valaki – leginkább saját maga – sövénynyíró ollóval vágta volna körül. Általában egy fordítva viselt baseballsapka szolgált arra, hogy elrejtse fajankófrizuráját, de mostanra már az is odavolt; Masters néhány napja hagyta el egyik menetrendszerű, a hajókorlátnál tett látogatása alkalmával. Lenyűgözően zöld szemei voltak ennek az amúgy hórihorgas alaknak, ugyanakkor a világ egyik legfinomabbra hangolt agyát hordta pálcikanyakán.

Masters, aki tizenhárom évesen végzett Dartmouth-ban, majd húszévesen doktorált a bostoni műegyetemen, a Sky Masters Részvénytársaság elnöke volt, egy Arkansas állambeli kutatóvállalaté, amely különlegesen kis méretű repülőgépek, űrhajók tervezésével, gyártásával és telepítésével foglalkozott. Az SM termékei a legkorszerűbb űrhajózási technológia alkalmazásával készültek, csak alaposan lekicsinyített változatban: ez az ember képes volt arra, hogy megépítse a hatalmas Delta kozmikus hordozórakéták teherautóra telepített kilövőállásról indítható változatát; ha kellett, soktonnás távközlési műholdakat zsugorított össze egyetlen kenyereskosár méretű eszközzé. Azért volt a Valley Mistress fedélzetén, hogy figyelemmel kísérje legújabb fejlesztésének működését.

– Megkönnyebbült? – kérdezte White, s a kisfiús külsejű mérnök felé lépett. A kérdés valódi aggodalmat rejtett: a hosszan tartó tengeribetegség ugyanolyan gyengítően hat a szervezetre, mint bármely súlyosabb kór, s elég komoly gondokat képes okozni akár egy egészséges és normális vízháztartású személy számára is; ráadásul Masters csont és bőr volt, s a világnak ezen a fertályán a páratartalom nem ritkán megközelítette a száz százalékot, miközben a hőmérséklet jócskán 35 Celsius-fok körül táncolt, ha nem éppen magasabban. – Miért nem marad odabent egy légkondicionált helyen?

– Muszáj, hogy ablak legyen a kabinomon, Paul – válaszolt Masters elgyötört hangon. – A maguk átkozott hajóján nincs egy fránya ablak sem. Nekem látnom kell a horizontot, hogy egyáltalán meg tudjak állni a lábamon.

– Jon, maga több ezer órát töltött a levegőben – mondta White. Kissé megkönnyebbült, látván, hogy a fiatalember kezdi visszanyerni a színét. – De amióta elhagytuk Olaszországot, minden áldott nap megszenvedi az utat. Volt gondja odafönt is?

– Soha.

– Használja a szkopolamintapaszokat, amiket a doki javasolt?

– Hordtam én már eleget azokat, és úgy néztem ki tőlük, mintha karfiol virágozna a fülem mögött – mondta Masters. – Az a szar teljesen elbágyaszt, az ételnek meg olyan ízt ad, mintha faszenet rágna az ember. Először úgy érzem, szívesen ennék, aztán meg okádnom kell tőle… hát köszönöm szépen az ilyen orvosságot.

– Esetleg véget vethetne a hamburger– meg sültkrumpli-zabálásnak, akkor talán nem dobná ki a taccsot olyan gyorsan. – Masters kizárólag a nemzetközi gyorskonyha eme remekeit ette, üdítőitalokat ivott, akár egy taknyos tinédzser, de sohasem hízott. White szerint csakis az ilyen lángész fickók lehetnek annyira elfoglaltak, hogy ne érjenek rá törődni afféle sokadrangú problémákkal, mint az egészséges táplálkozás. Meglehet, épp az agya által termelt hatalmas szellemi energia tartotta őt ilyen jó karban.

– Az akció előkészületeiről is hallani akar, vagy beéri azzal, hogy az étkezési szokásaimat kritizálja, ezredes? – kérdezte Masters türelmetlenül. White abbahagyta a kioktatást, és intett a fiatal tudósnak, hogy kövesse. Még meg akarta nézni az utolsó finomításokat Masters legújabb találmányán, mielőtt első útjára bocsátották volna.

A hátsó helikopterfelszállón egy húszfokos dőlésű, húsz méter hosszú kifutót állítottak fel, amely a hajófar felé irányult. Elülső végén feküdt a közel tizenhárom méter fesztávolságú repülőgép, amely sok vonatkozásban a B–2A Spirit lopakodóbombázóra emlékeztetett. A hivatalos elnevezés szerint HEARSE, azaz „nagyterhelhetőségű önálló felderítőrendszer”, becenevén Skywalker névre hallgató masina lényegében egy nagy hatótávolságú és röpmagasságú távirányított repülőgép volt, hosszú, keskeny, hátranyilazott szárnyakkal és egy kidudorodó, buborék formájú középső résszel, amely önmagában alkotta a gép törzsét. Ahogy a B–2A esetében, úgy ennél is a törzs végén helyezkedett el a hajtómű, egyetlen szűk és mély légbeszívó nyílással elöl, hátul pedig egy nagyon vékony propulziós fúvókával. A mini-gázturbina alapjáraton üzemelt már percek óta. White emberei az utolsó ellenőrzéseket végezték rajta. A Skywalker ebben az állapotban nem pocsékolt üzemanyagot – akár három napon át is járathatták volna. Feketére festették; a különleges összetételű festékréteg radarsemlegesítő képességet kölcsönzött a gépnek. Ördögi, sejtelmesen túl-világi benyomást keltett, akár egy óriási, tüdővel lélegző, szárnyas mantarája. Szemben a földről távvezérelt gépekkel, a Skywalker félautonóm szerkezet volt; a parancsokat műholdas kapcsolaton keresztül kapta, a legmegfelelőbb pályát és sebességet azonban önállóan számította ki.

Közel 450 kilónyi agyafúrt távközlési és felderítőeszközt vitt magával a géptörzsben. Főberendezése egy oldalirányban pásztázó radar, a B–2A-ra telepített típus továbbfejlesztett változata volt, amely nagy felbontású digitális felvételeket továbbított mikrohullámú adója révén a Valley Mistressre. El kellett kerülnie a támadásokat, és felderítési feladatait a terepviszonyokat követve kellett végrehajtania. Minden tekintetben a csúcstechnikát képviselte: fényképminőségű felvételeket tudott készíteni, akár éjszaka is, olyan élességgel, hogy még egy kutyát is be lehetett azonosítani rajtuk; ugyanakkor már 30 cm nagyságú tárgyak elektronikus bemérését is elvégezte. Ugyanazt az LPI, azaz „alacsony elfogási valószínűségű” technológiát alkalmazták esetében is, mint a B–2A-nál. A nagy felbontás mellett a digitalizált képfeldolgozás lehetővé tette azt is, hogy a felvételeket az összeköttetés megszakadása, vagy a radar kikapcsolása után is elemezhessék, manipulálják, finomítsák.

– Úgy tűnik, minden remekül halad.

– A Skywalker hajtóműve pontosan 10,3 perce működik, műholdösszeköttetés visszaigazolva. Bármely pillanatban megnyomhatjuk a gombot – mondta Masters magabiztosan, már-már hencegve.

– Rendben – felelte White. Sokakat talán bosszantott volna a mérnök önteltsége, de White-ot kimondottan szórakoztatta. Masters, ha zavartalanul szabadjára ereszthette a képzeletét, igazi ötletgép volt, az a fajta ember, aki a leglehetetlenebb körülmények között is elvégezte a feladatot. – Körülbelül T mínusz 8 környékén járhatunk. Indulok a felderítő központba; gondolom, maga inkább kint maradna a friss levegőn, amíg a gépe pályára nem áll. – Titokban persze azért imádkozott, nehogy Masters épp az irányító központban szabaduljon meg gyomortartalmától. A kis teremben minden légkondicionálás az elektronikát szolgálta, és éppen elég áporodott és büdös volt a levegője hányásszag nélkül is, nem beszélve az ilyenkor szokásos láncreakciós effektus áldásos következményeiről…

Elérkezett az indítás pillanata. Miután a területet radarral feltérképezték, White elrendelte a Skywalker járőrfeladatra indítását. Masters teljes gázt adott a torlósugaras hajtóműre, erre azonban mindössze néhány percig volt szükség; amint visszavették a takarékos, húszliteres óránkénti fogyasztásra, a gép máris indulhatott akár tizenkét órányi cirkálására. Masters kiengedte a fékrudat, s a ragadozó lecsapott az indítópályára. Mintegy harmincméteres szakaszon a fedélzettel egy szintben siklott a sötétségben, majd, miután felvette emelkedési sebességét, szuperlégies, hosszú és karcsú szárnyai feldobták a magasba, s fürgén emelkedett az éj létráján a felhők közé. Kevesebb mint öt perc alatt érte el a háromezer méteres magasságot. Néhányszor megkerülte a Valley Mistresst, hogy Masters és műszaki csapata ellenőrizhesse fedélzeti rendszereit, majd észak felé fordult, az iráni partok irányába.

Jon Masters szemlátomást összeszedte magát addigra, amikor néhány perccel később mégiscsak belépett a vezérlőbe. Vizes haja és mellkasa arról árulkodott, hogy alaposan lezuhanyozhatott.

– Elrepült a madárka, doki – mondta neki White, amint felbukkant az ajtóban. – A Skywalker egy óra múlva célba ér.

Masters megtalálta a székét, de nem ült le. Nyugtalanul nézett körül.

– Kinyitna valaki egy ajtót vagy ablakot? – kérdezte a pisilni kéredzkedő iskolás fiú félszegségével. – Higgyék el, ha nem látom a horizontot, kiakad a giroszkópom.

– Sajnálom, ablakkal nem szolgálhatunk – felelte White. – Ha meg a fedélzeti nyílást nyitjuk ki, az elektronika biztonságát veszélyeztetjük. – White jól tudta, hogy az ellenséges hajók, tengeralattjárók, repülőgépek, sőt még a parti elektronikus őrrendszerek is képesek akár nagy távolságokból felfedezni a hajó berendezéseinek saját elektromágneses sugárzását. A passzív elektronikai felderítés White egyik kedvenc szakterülete volt. Ennek megfelelően a Valley Mistress titkos részeit olyan védelemmel látták el, hogy meghiúsíthassák a hallgatózók szándékait; ez a pajzs azonban értelmét vesztette volna, ha az ajtókat és a nyílásokat nyitva hagyják. Bekapcsoltatta viszont a ventilátorok egy részét. Ez azonban láthatólag kevésnek bizonyult; még így, a terem homályában is jól látszott, amint Jon Masters arca a zöld egy különösen ronda árnyalatára váltott.

Végül mégiscsak kezdett helyrebillenni, talán annak köszönhetően, hogy gépe megközelítette úti célját, s egészen érdekes felvételek kezdtek megjelenni a képernyőkön. Az első tiszta volt, és éles, a lila és a narancs-sárga árnyalatai adták a kontrasztját és mélységét. A kezelők két hetvenöt centi átmérőjű monitorra adták ki egy északi irányban haladó irdatlan méretű hadihajó képét; alatta az adatblokkok a célpont sebességét, nagyságát, menetirányát és egyéb jellemzőit írták ki.

– Ez az! – kiáltott fel Jon Masters, s jókedvűen szemlélte a látványt.

Paul White ugyanezt az örömöt érezte. A monitorok a Khomeinit, Kína és Irán közös repülőgép-hordozóját mutatták, teljes fegyverzettel és kísérettel, amint elhagyja Chah Bahar kikötőjét, és útnak indul. White soha életében nem gondolt arra, hogy valaha is ilyet láthat majd: Irán hordozót vezényel a Perzsa-öböl térségébe…

– Műholdon leadom a jelentést – mondta szinte elfúló hangon. – A nemzetbiztonsági hivatal nyilván kíváncsi lesz a részletekre.

Habár mérete elmaradt az amerikai óriáshordozókétól, így is épp elég elképesztő látványt nyújtott ez a hadihajó. Olyan sok hajóromboló-rakéta-kilövőállás volt telepítve a fedélzetén, hogy úgy nézett ki, akár egy csatahajó, vagy egy rakétahordozó cirkálóhajó és egy repülőgép-hordozó különös keveréke. Ijesztő volt belegondolni, hogy a Khomeini elindíthat egy sor felszín-felszín osztályú rakétát, s elég ezután kiküldenie támadó légi járműveit az aprómunka elvégzésére. A Khomeini „sísánc”-ban végződő felszállópályájával, kivilágított peremével és a négy fékezőhuzallal hátulról nézve hasonlított az amerikai repülőgép-hordozókhoz; a döntő különbség abból adódott, hogy a Khomeini hátsó fedélzetén óriási mennyiségű fegyverzetet állítottak fel, szárnyasrakéta-kilövőket és légvédelmi rakéta- és ágyúállásokat, mindkét oldalon. A szigetszerű felépítmény ugyanolyan volt, mint bármely más esetben; antennarendszerek egymás fölé helyezve a felépítményen, illetve egy különálló antennacsoport a fedélzet hátsó traktusában. A „sziget” előtt és mögött egy-egy repülőgép-felvonó helyezkedett el. Ott is hajóromboló szárnyas rakéták indítóállásai egymás hegyén-hátán. Igazán furcsa vonása mégis az orr-rész volt: a repülőgép-hordozó anyahajók esetében megszokott hatalmas, hosszú és lapos profil helyett a Khomeini orra hirtelen felhajlott elöl, mintha valamiféle repülős síugró sáncot építettek volna rá.

White hátrafordult. A Skywalker a hordozó elülső felszállófedélzetére összpontosított.

– Az NH megkapta az üzenetet – mondta. – Egyelőre semmilyen újabb utasításuk nincs a számunkra, így folytatjuk a harci kötelék megfigyelését. Hamarosan történnie kell valaminek.

– Az ördögbe, nézze azokat a gépeket! – kiáltott fel Masters. A képernyőt bökdösve számolni kezdte őket. – Legalább tíz harci gép sorakozik a fedélzeten!

– Micsoda? – kérdezte White. Mastersszel együtt számolt, majd így szólt: – Különös. A fedélzetre tették a támadó alakulataikat.

– Na és mi ebben a szokatlan?

– A Khomeini egy hajdani orosz hordozó, az oroszok pedig, szemben az amerikaiakkal, rendszerint nem parkoltatták egyik vadászukat sem a fedélzeten. Ők az összes merev szárnyú gépüket az alsó szinteken tartották, és csak néhány helikoptert hagytak fent, hogy ellássák a mentési feladatokat, és megoldják a kötelékbe tartozó hajók közötti szállítást. Ezért van az, hogy csak kéttucatnyi merev szárnyú jetet visznek magukkal. Egy amerikai repülőgép-hordozón háromszor ennyi van, de ennek egyszerre csupán egyharmadát tárolhatják az alsóbb szinteken. Látja ezt? A fedélzet olyan kicsi, hogy a helikoptereket közvetlenül az elülső felvonó elé állították, az összes vadászgépet pedig a hajó végére tették, a hátsó felvonó mögé. Szükségük van minden helyre, mivel a Khomeini nem használ katapultrendszert, mint más hordozók. Az oroszok eredetileg az olyan rövid fel- és leszállópályájú gépekre tervezték az ugrósáncot, mint amilyenek a Jak-38 Forger és a Jak-41 Freestyle voltak, amelyeket aztán kivontak a használatból, de a dolog valahogy mégis működik a, mondjuk így, hagyományos sugárhajtású gépekkel is. – A képernyőre mutatott, egészen pontosan az iráni hordozó hátsó részére. – Innen indulnak, egészen hátulról, az orrtól mintegy száznyolcvan méterrel hátrább. A gépeket rögzítőrúd biztosítja, a pilóta begyújtja az utánégetőket, és már el is engedik. Amikor elhagyják a sáncot, vagy harmincméternyire vágódnak az ég felé, ám csaknem huszonegy métert vissza is esnek a tenger irányába, mire elérik a kellő sebességet a repülés megkezdéséhez…

– Maga ugrat engem! – kiáltotta Masters.

– Én ugyan nem – próbálta White meggyőzni a másikat. – Ilyenkor olyan mélyre zuhannak, hogy ide, a hajóorra építeniük kellett egy kis emelvényt, hogy az ott álló megfigyelő rádión közölhesse a repülőfőnökkel és a hajó kapitányával, hogy sikerült-e a felszállás, minthogy a gépet a ki-vágódás után úgy tizenöt-húsz másodpercig senki sem látja a parancsnoki hídról, és ha nekicsapódna a vízfelszínnek, a hajó a következő pillanatban átgázolna rajta. A Szuhoj–33 nyilvánvalóan rendelkezik olyan speciális kioldórendszerrel, amely összeköttetésben áll a rádiólokátoros magasságmérővel, és automatikusan katapultálja a pilótát, ha nincs nyomaték a futóművön, vagy ha a gép hat méter alá süllyedne. A rendszer kézi úton aktiválható. Valószínű, hogy gyakorlás közben sok-sok gépet elveszítettek, mivel a kezdő pilóta elfelejti kikapcsolni közvetlenül landolás előtt. Megközelítik a hordozót, ahogy kell, átlendülnek a farrész fölött, aztán huss!… a másodperc tört része alatt végük is, még mielőtt elérnék a huzalt. – Mastersből úgy szakadt fel a hahota, akár egy kiskölyökből… egy pillanatra talán még tengeribetegségéről is megfeledkezett. – A fedélzet ilyen műveletek során nagyon veszélyessé válhat. Valószínűleg csupán kilencméternyi a szabad tér a szárnycsúcs és a parkoló helikopterek rotorlapátjai között, amikor a gép megindul a sánc felé – folytatta White. – Ehhez jön még az a tény is, hogy senki nem tud leszállni, mivel a leszállókörzetben a hajó hátulján repülőgépek sorjáznak, ami másrészt azt jelenti, hogy ha egy gép rögtön felszállás után vészhelyzetbe kerül, időbe telik, mire megtisztítják a fedélzetet, és vissza tudják engedni…

– Mi jár a fejében, főnök? – kérdezte tőle parancsnokhelyettese, Carl Knowlton, a légierő alezredese.

White a fejét csóválta.

– Semmi, semmi… Csak azt furcsállom, hogy mit keresnek azok a gépek a fedélzeten éjnek idején. – Egy ideig a képernyőt tanulmányozta. – Szabaddá tették a sáncot is. Ha csupán arról volna szó, hogy a hangárszintet ürítik ki takarítás vagy éppenséggel buli, fogadás vagy kosármeccs miatt, ahogy az nálunk is megesik néha, maga szerint átvonszolnák a gépeket az egész fedélzeten, csak hogy ne legyenek útban?

– Arra gondol, hogy még ma éjjel repülni fognak?

– Annak csak az ördög a megmondhatója – felelte White. – Az oroszok sosem hajtottak végre éjszakai hadműveletet hordozóról felszállva, a Khomeini pedig csak egy éve áll hadrendben, így szerintem az éjszakai repülés lehetősége csak végszükség esetén jutna eszükbe. Ostobaság volna az irániaktól, ha éjjel küldenék fel a gépeiket, egy szűk csatornában, hátszélben, olyan fedélzettel, amelyik teljes mértékben alkalmatlan a szükséglandolásra. Persze sosem állítanám, hogy az iráni hadsereg a zsenik gyülekezete volna. – Szünetet tartott, mint aki eltévedt saját gondolatai labirintusában. – Elképzelhető, hogy zűr lesz ma éjjel. Örülök, hogy a Skywalker már odafent őrködik.

A Skywalker radarjával először a teljes hajóról készítettek felvételeket, majd maximális nagyítással a részletekről is. Előfordulhatott volna, hogy a Skywalkert bemérik, de semmi nem mutatott arra, hogy bárki is felfedezte volna a kémgépet; egyetlen vadászrepülő sem vette üldözőbe. A minimális kockázata megvolt annak is, hogy észlelik, és esetleg zavarják a Skywalker és a Valley Mistress között fenntartott műholdas kapcsolatot, de a hordozó kísérő hajói közül egy sem próbálkozott ilyesmivel. Masters és White abban bíztak, hogy Iránnak még nincs olyan komoly számítógépe, amely képes lenne az összeköttetés dekódolására.

– Itt a másik, amit meg akarok nézni közelebbről – mondta White izgatottan, amint a Skywalker ismét északi irányba fordult, miután közel egy órája körözött a Khomeini fölött. A távirányítású gép most egy majdnem akkora hajót érzékelt, mint maga a hordozó, ám ennek felépítménye magasabb volt, kétszer akkora antennarendszerrel a tetején. – Ez a Zhanjiang, a kínaiak rombolóhajója, haditengerészetük büszkesége. Állítólag azért van itt, hogy a Khomeinin gyakorlatozó kínai tiszti és legénységi állomány szállásául szolgáljon, de szerény véleményem szerint az igazi feladata az, hogy védje a hordozót, és némi plusztűzerőt biztosítson az iráni kísérő flottának. Minden elképzelhető hagyományos fegyverzettel felszerelték: nagy hatótávolságú hajóromboló és repülőgép-elhárító rakétákkal, szárnyas rakétákkal, rakétameghajtású torpedókkal, nagy, ikercsöves ágyúkkal, három kisebb könnyűtámogató helikopterrel, védelmi létesítményekkel. Ennek a hajónak egymagában tekintélyesebb a tűzereje, mint az egész iráni légierőé volt, mielőtt felvásárolták a kiselejtezett orosz gépeket.

– Szóval a helyzet az, hogy az iráni hordozó harci köteléke a kínaiak díszkíséretében vonul – hangzott Masters megfigyelése. – Bárki lőne rájuk, Kínával találná szembe magát.

– És nincs, aki meg tudná jósolni, mit tenne Kína, ha a köteléket támadás érné, még kevésbé azt, mit lépnének, ha az irániak támadnának meg valakit – mondta White. – De tény, hogy Irán és Kína szoros szövetségesek, ha ideológiailag nem is, gazdaságilag mindenképp. Kína sok milliárd dollárnyi hadifelszereléssel tömi Iránt évek óta, mindezt rendkívül kedvező feltételekkel, olcsó olajért cserébe. Ezen az üzleten mindkét fél csak nyerhet, és azt hiszem, Kína is, Irán is mindent megtenne azért, hogy ez a fajta hasznos kapcsolat fennmaradjon.

– De mire megy ki az egész? – kérdezte Masters. – Mi szüksége Iránnak egy repülőgép-hordozóra meg egy irányított rakétákkal felszerelt rombolóra?

– Ők most a környék nagymenői, Jon – felelte White. – Ha van egy hordozód vagy egy atomtölteted, máris te vagy a kiskakas a szemétdombon. Irán a mohamedán világ vezetőjének szerepében tetszeleg, vagy ötmilliárd dollárnyi hadiflottával szeli az öböl vizeit, hergeli az egész bolygót, és arra vár, hogy majdcsak lesz valaki, aki elsőként lő.

– Ki lenne annyira ostoba?

– Nem állítom, hogy ez lenne a stratégiájuk – folytatta White –, de elég nagy az esély rá, és meg is van a válaszcsapáshoz szükséges tűzerejűk.

– Akár a holló, csőrében a sajttal – foglalta össze Masters – vagy inkább egy csillogó kis bombával? Akkor, gondolom, ki is léptek a világterrorizmus nagy játszmájából.

– Ebben azért nem reménykednék – mondta White. – A terrorizmus művészeivé lettek az évek során. Igaz, senkinek a megbecsülését nem sikerült kivívniuk ezzel, eltekintve a többi fanatikus csoportétól. De most itt a nagy lehetőség; erős tengerészettel és légierővel most már tisztelik, legalábbis nem veszik félvállról őket. És ami a legfontosabb, főleg nem az Egyesült Államok.

* * *

A Skywalker majd egyórás körözést követően folytatta a járőrrepülést a Zhanjiang fölött; továbbra sem mutatott semmi jel arra, hogy észlelték volna, holott már több mint két teljes órája leste az iráni harci köteléket a magasból. Eddig az akció teljes sikert hozott. Úgy döntöttek, vissza is hívják, miután a hajók a Musandam-félszigetet elhagyva délnek fordultak, majd beléptek az Ománi-öböl térségébe. Úgy programozták be a gépet, hogy az mintegy harminc kilométernyire nyugatra elkerülje a flottaegységet, és ne közvetlenül fölötte repüljön. Az oldalradarok segítségével nyomon követték a hajókat, amint azok továbbhaladtak déli irányban, a sűrűbben járt tengeri útvonalak felé.

Akadt egyéb látnivaló is, ahogy a kötelék többi részét is végigpásztázták.

– Szent Habakuk, ezt nézzék meg! – kiáltotta Masters a hajót vizsgálgatva. – Mi az ördög ez a gigantikus nyalóka?

Paul White végignézett jó pár fényképet, majd fejét csóválva így szólt:

– Ez a hajó eddig nem szerepelt a Khomeini harci kötelék általunk ismert egységei között. Nézzük csak meg alaposabban… a külseje után ítélve romboló… hatalmas felépítmény, bár kisebb, mint egy cirkálóé… nagy indítókonténerek a hajó közepén… nos, fiúk, úgy látszik, Irán végül megszerezte a kínai rombolót, amit annyira óhajtott. Luda osztályúnak tűnik, két darab három vetőcsöves Sea Eagle rakétaindító konténerrel. A Skywalker épp most fizette vissza az árát, doki. Nem hiszem, hogy bárki más tudná, hogy újabb romboló állt hadrendbe a Khomeini mellé. Ez aztán a komoly felfedezés!

Masters még mindig elég rossz bőrben volt, de egy széles vigyorra azért maradt ereje.

– Ez bizony az, ezredes – mondta, és csak úgy sugárzott szokásos hősködő stílusában. – Ma én szállítom önöknek a meglepetéseket. – White a kommunikációs egységen át továbbította az üzenetet a nemzetbiztonsági hivatalnak az új kínai romboló megjelenéséről. – Minőséget a Sky Masters-től!

– Na persze – mondta Knowlton. – Őszerénysége újabb babérokat arat a krumplifőzelékéhez…

– Nem dicsekvésképp mondom, de ami tény, az tény – hangzott Masters diadalittas válasza. – A légierőre, na meg a CIA-ra is ráférne pár száz ilyen gép. Nincs ennél jobb hírszerző; gyors, megbízható, pontos és…

Épp ekkor, a mennybemenetel pillanatában a Sky Masters egyik technikusa jelentkezett be rádión.

– A Skywalker jelenti: túlhevülés a főhidraulika-rendszerben. Talán egy szivárgó légvezeték okozza… egy madár csapódhatott neki. A főhidraulika leáll…

Masters olyan arcot vágott, mint akit éppen szájon töröltek, White és Knowlton pedig hiába is leplezték volna mosolyukat, látva keskenyedő ábrázatát, jóllehet ez valószínűleg számukra is a nézelődés végét jelentette.

– Hívják vissza! – üvöltötte Masters. – Azonnal adják ki a visszahívó parancsot!

– Visszahívás továbbítva és nyugtázva – jelentette azonnal a kezelő. – A Skywalker irányt változtat… A Skywalker hazafelé tart. Jelentése szerint képes végrehajtani a szabályos visszatérést. Egy óra negyvenkét perc múlva készen áll a landolásra.

Jon Masters komoran ingatta fejét.

– Ha az irániak csak egy kicsit is értik a dolgukat, a Skywalker sosem tér vissza – mondta. – Szivárgás a főhidraulika mellett, a légvezetékben… ez csakis tüzet jelenthet; a tűz pedig biztos észlelhetőséget. A hidraulika sérülése esetén a Skywalker csillogó nyomot hagy maga után, akár a csiga a nyálával… Hidraulikaolaj, talán üzemanyag, esetleg füst és tűz is… egyből fölfigyelnek rá az iráni ellenőrző rendszerek, talán az elfogórendszer is, és aztán viszlát, lopakodó…

– Akkor ne közvetlenül a hajóra vezesse vissza, Jon – mondta White. – Küldje valahová a szárazföldre, Ománba, vagy használja az önmegsemmisítő rendszerét!

– Addig, amíg a Skywalker irányítható, nem robbantom fel! – kiáltotta Masters. – Ha közvetlenül felénk jön, felfedi a helyzetünket, leleplez bennünket. Kézi vezérléssel kell átprogramoznom. Ennek nem lett volna szabad bekövetkeznie… a programja szerint a lehetséges legrövidebb úton vissza kell térnie indítóhelyére.

– Térítse el, Jon – figyelmeztette White türelmetlenül. – Az irániak szagot fognak, és visszakövetik egészen idáig. A végén még megpörkölik a seggünket.

– A Skywalker célkereső-radarimpulzusokat észlel… azonnal befogják… Q és X típusú radarok, feltehetően Crotale repülőgép-elhárító rakéta célkereső radarja.

Masters White-ra nézett; a tengeribetegség minden jele eltűnt arcáról: halálosan komolynak tűnt.

– Biztos, hogy lőttek a Skywalkernek, ezredes – mondta. – Ráadásul semmilyen navigációs parancsot nem követ.

– Tessék?

– Vészhelyzeti navigációs üzemmódban repül, Paul – magyarázta Masters. – Csökkent az energiafelhasználása, a hidraulikáját kikapcsolta. A vezérlőegysége nem működik. Nem manőverezik, csak egyenes vonalban képes repülni.

– Attól tartok, látogatóink lesznek – mondta White zord tekintettel. Bekapcsolta az intercomot: – Híd, itt Surranó. Lebuktunk. Azt ajánlom, helyezzék a hajót harckészültségbe, és már indulhat is a Puszipajtás akció. Irány az ománi partvonal, teljes sebességgel. Készüljenek fel támadásra; ellenséges repülőgépek átrepülése várható, vagy még annál is rosszabb.

– Híd vette. – A szirénák háromszor egymás után felüvöltöttek, majd a kapitány bejelentette: – A hajó teljes legénységéhez! Harckészültség! A hajó teljes legénységéhez! Figyelem, ez nem gyakorlat!

Az Iráni Iszlám Köztársaság

Khomeini repülőgép-hordozójának fedélzetén

– Híd, a radar repülőt észlelt, irányszög 2-1-0, távolsága 7,8 kilométer, sebessége 2-4-1, magassága 2100, haladási iránya 2-0-0.

Akbar Tufayli őrnagy, az iszlám forradalmi gárda hetedik különítményének parancsnok-admirálisa a Khomeini parancsnoki hídján ülve székét abba az irányba fordította, ahonnan a fülke ablakain keresztül a harcoló alakulatokra láthatott. A parancsnoki hídról, bár az egy szinttel a főhíd alatt volt, jól követhető az összes fedélzeti tevékenység a hajó teljes hosszában. Tufayli admirális és stábja innen ellenőrizte a hajó teljes rádió– és belső hírközlő rendszerét, és ha úgy kívánta, közvetlenül a kiválasztott rendszeren át továbbította parancsait, akár az úton lévő repülőknek vagy a közeli hajóknak. Így bármely másik parancsnok rendelkezéseit megelőzhette.

Tufayli fiatal korához képest óriási hatalommal bírt. Utcai verekedőként kezdte, majd a forradalmat megelőző időkben ismert gengszterré cseperedve vad és véres leszámolásokat rendezett a sah lebukott kémei és besúgói között. A Pasdaran elitjéhez 1981-ben csatlakozott, s ezt követően viharos gyorsasággal tört egyre feljebb; egyre komolyabb különítményeket, rohamosztagokat bíztak rá. Mára ő lett a Pasdaran ötödik legfontosabb embere, akit az összes többi hadműveleti tábornok fölé helyezve léptettek elő a Pasdaran-erők parancsnokává az irániak egyes számú repülőgép-hordozóján. Közel háromezer kommandós, gyalogos, pilóta és egyéb magasan képzett szakember várta parancsait.

Tufayli hadműveleti stábja pontos tükörképe volt a hajóskapitányi csapatnak. Tisztjei most azzal a céllal gyűltek össze a parancsnoki hídon, hogy megfigyeljék minden jelentősebb hajóegység működését, illetve megtegyék jelentésüket Tufayli vezérkari főnökének, Muhammad Badi dandártábornoknak.

– Tábornok úr – emelte fel a hangját Tufayli –, azt mondja, repülőgépről van szó? Hogyan kerülhetett ilyen közel a harci kötelékünkhöz anélkül, hogy észrevettük volna?

– Nem tudjuk, uram – felelte Badi. – Azzal magyarázható, hogy… egy egészen kis géppel állunk szemben, a tömege öt tonna sincs, sebessége 250 kilométer per óránál is kevesebb, a kötelék centrumától több mint tizenöt kilométerre jár, így aztán a lokátoradatok alapján nem tűnt ellenséges gépnek, és nem jelent meg a monitorokon. Azok után, hogy megtámadtak bennünket, egy ilyen apróságnak már nem tulajdonítottunk jelentőséget.

– A pokolba a jó szemével, Badi, a maga úgynevezett nem ellenséges szándékú gépe mostanra már egy azonosítatlan repülőgép, amely tíz kilométerre megközelített bennünket – üvöltött Tufayli. – Azt akarom, hogy késlekedés nélkül zúzzák szét, de várjanak… mégsem! Továbbít rádiójeleket? Azonosítható az adása?

– Egy pillanat, uram – mondta Badi. Néhány másodperccel később így folytatta: – Uram, az objektum nem irányított, rendszertelen mikrohullámú impulzusokat sugároz. Vesszük az adást, de a jelsorozatok nagyon rövid időtartamúak, így a dekódolás és a rögzítés lehetetlen.

Tufayli érezte a kirobbanni készülő harag ízét a torkában. Badinak nagy élvezetet jelentett, ha szakzsargonban fejezhette ki magát; egyike volt ez kevés rossz szokásának.

– Hogy érti azt, hogy „nem irányított, rendszertelen impulzusok”? Mik ezek, műholdas üzenetek, Badi?

– Nem tűnnek sem zavaró-, sem rádióadásnak, de nem is radarimpulzusok, így valóban műholdas jelzések lehetnek, igen… – felelte Badi.

– Azonosítsák és elemezzék az adást, még mielőtt az objektum kívül kerülne a Crotale vagy az SA-N-9-es rakéták optimális lőtávolságán – adta parancsba Tufayli. – Állítsanak össze egy listát azokról a hajókról, amelyek köztünk és a repülőgép útvonala között találhatók délnyugati irányban. Még az is lehet, hogy kémrepülőgép, amely útban van indítóhelyére. Azonosítást és jelentést kérek, de sürgősen!

– Igen, uram – vette tudomásul a parancsot Badi, és utasította a hadműveletieket, fogjanak hozzá az újabb feladat végrehajtásához. – Uram, az azonosítatlan repülőgép nyolc kilométerre jár tőlünk, folyamatosan halad dél-délkeleti irányba, 200 kilométeres óránkénti sebességgel. – Badinak átadtak egy jelentést: „Nem sikerült azonosítani és megfejteni a gép jelzéseit.”

– Nos, rendben. Pusztítsák el – adta parancsba Tufayli egykedvűen.

Tizenöt másodperccel később, épp mielőtt az első támadóhelikopter elhagyta volna a Khomeini fedélzetét a szigetszerű felépítmény mellől, a hadműveleti vezérkar tisztjei megfordultak, és látták, amint fényes csóva hagyja el a kínai Zhanjiang romboló fedélzetét. Kecses ívben délnyugat felé vette útját, majd merőlegesen lecsapott. Az első francia Crotale típusú felszín-levegő rakétát másik kettő követte, amelyek azonban már zsákmány nélkül maradtak. Három másodperc múlva ragyogó fénygömböt láttak az égen, a vízfelszínen pedig éles csattanás hangjai gördültek végig.

– Azonosítatlan repülőgép megsemmisítve, uram – jelentette Badi.

– Helyes – mondta Tufayli. Sokszor még most is ámulatba ejtette a kezében összpontosuló hatalom. És valóban, a Khomeini és a hozzá tartozó légi alakulat együtt félelmetes fegyvert alkotott, de a kínai romboló, a Zhanjiang egymagában ugyanakkora nagy hatótávolságú pusztítóerőt képviselt, mint egy teljes iráni tüzérzászlóalj. Tufayli az egek és a tengerek ura volt, és hamarosan behódol előtte a tőle most még 100 kilométerre lévő szárazföld is. Az érzés, amit ennek tudata jelentett, már-már az értelem határain kívül esett. – Utasítsa a kísérő hajók egyikét, hogy kutassa fel a roncsokat.

– Igenis, uram.

– Hol van a jelentés azokról a hajókról, amelyek az ismeretlen gép útirányába estek?

– Még folyamatban van a hajók rendszerezése a vizsgált vonalon, uram – válaszolta Badi. – A repülési útvonal nagyon közel esik Omán és az Egyesült Arab Emírségek partjaihoz, és azon a részen számos olajkikötő van…

– Kizárt, hogy arab támaszpontról származna. Egyik öböl menti ország sem rendelkezik hasonló fejlett fegyverrendszerrel – mondta Tufayli ingerülten. – Van információnk bármiféle jelentősebb nyugati hajóról, amely pillanatnyilag a térségben tartózkodik?

Badi az előzetes lista lázas böngészésébe kezdett, majd ujjával az egyik sorra bökve így szólt:

– Igen, uram, de csak egyről. Amerikai műszaki mentőhajó, a Valley Mistress. A szudáni parti őrség azonosította három nappal ezelőtt a Vörös-tengeren; Bahreinbe tart…

– Mi áll a jelentésben?

– Korábban az Edenton-osztályba sorolt nagy teherbírású mentőhajó, háromezer tonnás, százharminc fős legénységgel, helikopterfedélzettel és hangár helyiségekkel felszerelve – felelte Badi annak a jelentésnek a másolatát olvasva, amelyet a szudáni parti őrség továbbított az iráni harci kötelék parancsnoka számára. – Magántulajdonban van, de mint az amerikai tengerészet készenléti tartalék flottájának tagja hajózik. Mióta Port Saidnál áthaladt a Szuezi-csatorna bejáratán, nem vizsgálták át.

Tufaylinak semmi kétsége nem volt az ismeretlen géppel kapcsolatban; gyanúja szerint kisméretű kémrepülőgép volt, feltehetően egy légballon vagy egy távirányítású gép, amely minden bizonnyal erről az amerikai hajóról szállt föl. Méretei alapján éppen ideális az ilyen összetett műveletek végrehajtására.

– Küldjenek oda egy elektronikus felderítőhelikoptert: készítsen fényképeket, és vizsgálják meg, nem észlelhető-e szokatlan rádiófrekvenciás sugárzás a hajóról – hangzott Tufayli utasítása. – Mindenekelőtt pedig próbálják meg rákényszeríteni a hajót a műholdas kapcsolat felvételére. Nyílt berepülést akarok! Lássuk, mit tesz egy úgynevezett mentőhajó, ha kicsit megszorongatják. Csináljanak körülötte tűzijátékot, dobjanak le egy bombát, lőjenek világítórakétát a hajó felé, bánom is én, de csikarjanak ki valamilyen válaszlépést.

Badi kiadta a parancsokat, s öt percen belül felszállt egy Kamov-25-ös felderítőhelikopter is; nagy érzékenységű elektronikai berendezésekkel felszerelve délnyugati irányba indult, az amerikai mentőhajó felé.

A valley Mistress fedélzetén

ugyanabban az időben

– Megszakadt a kapcsolat a Skywalkerrel – jelentette a felderítés egyik műszaki embere. – Egy pillanatra észleltem a Q-sávos Crotale radar jelét, azóta semmi.

Jon Masters éktelen haragra gerjedt.

– Az átkozottak leszedték a Skywalkert!

– Nos, mi ezzel kiszálltunk a felderítésből; mostantól az irániak vadásznak ránk – foglalta össze a helyzetet Paul White. Az intercomon a hajó teljes legénységéhez szólt: – Figyelem! Itt Surranó! Felderítő repülőgépünket megsemmisítette egy ellenséges rajtaütés. Bármely pillanatban várható iráni járőrgépek megjelenése. Minden egység azonnal kezdjen hozzá a vörös kódjelű rendelkezések végrehajtásához. Puszipajtás akció indul! Kormányos, teljes sebességgel irány az ománi felségvíz. Minden részlegparancsnok jelentkezzen a parancsnoki hídon. Itt Surranó! Vége!

– Hé, ezredes, várjon egy percet! – tört ki Mastersből az indulat. A felderítőrészleg emberei azonnal hozzákezdtek a berendezések hatástalanításához: szinte tépték, szaggatták a vezetékeket a készülékekből és műszerfalakból. A művelet ez alkalommal nélkülözött minden szakszerűséget. Senkit nem érdekelt, ha egy éppen aktív vezeték kirántásával egy számítógépes alrendszert veszítettek el, mert az okos gépek helyére most több száz kiló robbanóanyag kerül. Először kidobnak mindent, ami az új felállás szerint feleslegessé vált, aztán jöhet a robbanószerkezetek készenlétbe helyezése. A feljegyzések piros műanyag zsákokba kerültek, hogy egyértelmű legyen: ezeknek csakis a tűz lehet a sorsuk; a számítógépes lemezekre a mágneses törlés és megsemmisítés várt. – Vészhelyzetet rendelt el anélkül, hogy velem egyeztetett volna? Magának magyarázzam, hogy az én gépemről van szó? – kiáltott fel Masters kétségbeesetten.

– Jon, haver, legalább egy kicsit próbáljon meg úgy gondolkodni, hogy félreteszi a megszállottságát és a noteszét – mondta White, miközben embereivel azokat a felszereléseket készítette össze, amelyektől lassan ideje volt megszabadulni. A vezérlőegységek nagy konténerekbe kerültek; a keretekben nyílások voltak, amelyek részben a hűtést, részben a hozzáférést szolgálták – ugyanakkor lehetővé tették a negyedkilós C4-es plasztikrudak becsúsztatását is. A robbanószerkezetet egyszerű, a tengervíz által aktivált időzítővel látták el. A csomagok jó pár méter mélyre süllyednek, mielőtt automatikusan felrobbannának. A maradványokat ilyen körülmények között szinte teljességgel képtelenség lesz megtalálni.

A Valley Mistress nemzetközi vizeken járt, és hamarosan eléri az ománi felségterületeket, ám White-nak semmi kétsége sem volt afelől, hogy Irán mindent meg fog tenni, csak hogy bizonyíthassa, az amerikaiak hajója kémhajó. Ha kell, egy sor nemzetközi jogszabályt is megsértenek majd, csak legyen meg a bizonyíték.

– Öt perc alatt ideér az első iráni rakéta valamelyik vadászgépükről. A hajónknak ennyi épp elég lesz, hogy harcképtelenné váljon – folytatta White, miközben a több tucat konténer egyikét cipelte a hajókorlát irányába. – Tíz percre rá már a fedélzetünkön lehet a helikopteres kommandójuk. Egy órán belül felzárkózik mellénk egy iráni fregatt. Ha bármit is a fedélzeten találnak ebből a felszerelésből, elhurcolnak bennünket mint kémeket, és soha többé nem látjuk viszont az államokat – már ha egyáltalán életben hagynak minket.

Masters nem volt vevő az eszmefuttatásra.

– Legalább az adatok egy részét továbbíthassam – hangzott az ellenvetés. – Ez szolgálhatna a hadműveleti értékelés alapjául. Megpróbálom összeszedni a legfontosabbakat.

– Ez az egész hóbelevanc tíz percen belül haleledel lesz, fogja már föl – hangzott White szájából a rideg tény. – Jon, értse meg, semmi nyomot nem hagyhatunk magunk után, kivéve azokat a holmikat, amelyek azt a látszatot keltik, hogy a hajónk szabályos mentőhajó. Így is van már olyan berendezésünk, amit nem rejthetünk el, tudja, a légi felderítő radarrendszerünk meg a…

– Nem több az egész, mint egy perc, és már kész is a rendszertelepítés – kezdett ideges kapkodásba Masters. Majdnem fellökve az egyik műszakit, utat tört a számítógép felé, majd célját elérve dühödten verni kezdte a klaviatúrát. – Továbbítom a műholdra, és már meg is volnánk.

– Jon, felejtse el az egészet!

– Surranó, itt a híd – hangzott a bejelentkezés. – A WLR letapogató impulzussorozatot vett, feltehetően helikopteres keresőradar, becsült távolsága 60 kilométer, haladási iránya 0-2-0, közeledik, sebessége 100 csomó. – A Valley Mistress fedélzetén található WLR-1 és WLR-11 típusú rendszerek passzív radarérzékelők voltak; nem volt szükségük radarjelek kibocsátására ahhoz, hogy észleljék az ellenség jelenlétét.

– Emberek, kifutunk az időből – kiáltotta White a felderítő központban. Megfeledkezett Mastersről, aki még mindig a terminálján gépelte az üzenetet. – Mindössze tíz percünk maradt arra, hogy megszabaduljunk ettől a cucctól. Rögtön látótávolságon belülre kerülnek. Utána már csak a zsilipkamrán lehet kidobni a cuccot. – Ez ugyanaz a hajófenéken található fogadótér, amely lehetővé tette a motoros úszó szállító járművek számára a behajózást anélkül, hogy a felszínre kellett volna jönniük, így tökéletesen megfelelt arra a célra is, hogy a titkos felszerelések egy részét közvetlenül a tengerbe juttassák, mialatt az irániak esetleg már a fedélzeten tartózkodnak. Ez néhány pluszpercet biztosíthat White csapatának.

Alig telt el három perc, a felderítő központot mindenki elhagyta – Masters kivételével. White úgy döntött, nem hajlandó tovább várni.

– A fenébe is, Jon, pakoljon el mindent most azonnal!

– Már kész is, az üzenet úton van – mondta Masters White-nak. – Még néhány pillanat, és végeztem is.

White éppen arra készült, hogy maga rántsa ki a vezetékeket, amikor egy villogó UAV SYNC jelzésre figyelt fel a kezelőpultján, alatta egy SYNC ERROR jellel.

– Jon, mi a fenét jelentsen ez?

Masters ugyanabban a másodpercben vette észre a villogó jelet, és azonnal leütött egy billentyűt. A fények kialudtak.

– Nem tudom – válaszolta. – A számítógép megpróbál ráhangolódni a Skywalkerre…

– Kizárt, hisz lelőtték – mondta White. – De akkor kivel lépett kapcsolatba a számítógép? – A francba, Jon, kapcsolja ki! Az iráni helikopteren lehet olyan harci elektronikai készülék, amely képes műholdas transzponderlehallgató kódokat kibocsátani! Az átkozott számítógépe az irániaknak továbbította a kapcsolatteremtő kódokat, azok pedig pont erre vadásztak!

– Halvány fogalmam sem volt erről… Eszembe sem jutott, hogy még mindig működik! – Masters már ordított, tépte a kábeleket, felborította a gépet, most aztán tényleg ki akarta kapcsolni. – A Skywalker kiszállt a képből, megsemmisült… Nem is gondoltam arra, hogy a műholdas csatornáját lezárjam!

– Az irániak minden bizonnyal a műholdas transzponderünk jeleit olvassák – gondolta a helyzetet tovább White. – Egyszerűen lehetetlen, hogy összetévesszék hírközlési vagy navigációs jelzésekkel. Ha elcsípték a Skywalker műholdas adását, és egybevetették a mi transzponderjeleinkkel… akkor nagy szarban vagyunk; az irániak tudni fogják, hogy a Skywalkernek küldtünk üzeneteket. Önként tettünk vallomást a rossz fiúk előtt…

Az Iráni Iszlám Köztársaság

Khomeini repülőgép-hordozójának fedélzetén

– Üzenet a 3-as járőrhelikoptertől – jelentette Badi tábornok Tufayli tengernagynak. – A legénység jelentése szerint a mentőhajóról nem irányított mikrohullámú jeleket sugároznak. A járőr tájékoztatása alapján tudjuk, hogy a jelek azonosak az ismeretlen rendeltetésű repülőgép által továbbítottakkal.

– Kiváló! Megfogtuk őket! – kiáltotta a tengernagy. – Az a bizonyos ismeretlen rendeltetésű gép félreérthetetlen módon berepült a hajóim fölé, és ellenséges manővereket hajtott végre, semmibe véve az azonosítási és jelentkezési kötelezettségeket. Ez már haditevékenységnek minősül, és a rám ruházott hatalommal élve jogosan védhetem meg katonáimat és hajóimat. Tábornok, milyen hajóromboló támadórepülő áll rendelkezésünkre jelenleg?

– Egy vadászgép úton van, jelenleg a négyes számú ellenőrző pont fölött, fegyverzete két AS-18 radarvezérlésű rakéta, valamint két AA-10 levegő-levegő rakéta – hangzott a légi hadműveleti tiszt válasza. – Tervezett beérkezés a bázisra 11 percen belül. A tartalék gép öt percen belül felszállásra kész.

A vadászgép ellenőrző pontja alig öt kilométerre keletre van az amerikai hadihajótól… tökéletes!

– Módosítsák a négyes pont fölötti gép útvonalát, adják ki az irányvektorokat, cél az amerikai kémhajó! – hangzott Tufayli parancsa. – Amint a tartalék gép a fedélzetre áll, indítsák útnak mint második csapásmérőt és légi biztosítót; ha a kémhajó még mindig egészben lesz, a második gépet is küldjék ellene! Meg kell próbálnunk távol tartani őket az ománi vizektől, amíg be nem tudunk vetni egy fedélzeti osztagot. A Medina rombolót és a Pasdaran Boghammar járőrhajóit irányítsák a kémhajóhoz. Fogják el és vegyék őrizetbe a túlélőket, kutassák át a hajóroncsot bizonyítékokért; a négyes járőrhelikopter és a Medina helikoptere tartsák szemmel az amerikai hajót, amíg maga a Medina is célba ér. Most majd megtudják, mi jár annak, aki a hajóim után kémkedik!

A Valley Mistress fedélzetén

Jon Masters utolsó terminálját és a felszerelés maradékát is összecsomagolta, összekötötte, majd a tengerbe hajított mindent. Mindezt rekordidő alatt; mi több, arra is maradt ideje, hogy segítsen egy halom konténert a felderítő központba vinni, a legénység ugyanis időközben őrült gyorsassággal azon fáradozott, hogy a vezérlőteremből rakteret varázsoljon. A víz alatti robbanások egymás után dübörögtek végig a hajótesten; az ötvenhárom csomag darabjaira robbant, és ezerfelé szóródott az Ománi-öböl mélyén, akár a távirányítású kémrepülő, a Skywalker szétrombolt fémteste.

– Ománi vizeken vagyunk már? – kérdezte Masters White-tól ordítva, miközben egy újabb ládáért indult kifelé.

– Jon, vegye fel a mentőmellényét! – szólalt meg White, és a tekintete semmi biztatót nem ígért. Épp csak visszaért a helikopterfedélzetről, ahol a legénység munkáját ellenőrizte, hogy miképp is boldogulnak a felszíni és a légi felderítőradar-rendszer lebontásával. Az SPS–40-es már a dobozában volt, részben apró darabokra szedve, részben a tengerbe hajítva. Rosszabbat el sem lehetne képzelni, mint hogy egy mentőhajón ilyen sokat tudó légi felderítőradart találjanak az irániak. Az SPS–69-est ellenben, amely harminc méterrel a felépítmény fölé emelkedett, csak körülményesen és hosszabb idő alatt lehetett leszerelni. Kisebb balszerencse, ha az irániak az SPS–69-est találják meg a Valley Mistressen, mindazonáltal ugyanez egy harmincméteres antennatornyon rendkívüli gyanút ébreszthet.

– A kabinomban van, odalent.

– Akkor menjen és hozza föl! – kiáltotta White, miközben megragadta Masters karját, menetirányba fordítva emberét. Masters most szemben állt a szerelőhíddal és a legénységi kabinokhoz vezető létrával. – És nehogy meglássam mellény nélkül, amíg ki nem jutunk a partra!

Masters halálra váltan bámult White-ra.

– Hé, ezredes…

– Teljesen lényegtelen, hogy ománi, nemzetközi vagy amerikai vizeken járunk-e – tette hozzá White. – Az irániak mindenképpen utánunk jönnek. Szóval induljon az átkozott mellényéért, vegye magához az útlevelét, és nézze meg még utoljára, hogy a kabinjában biztosan nem maradt-e semmiféle papír, lemez, fax vagy számítógépes feljegyzés. Ha kicsit is bizonytalan, hajítsa a komputerét a tengerbe a többi után! Na lóduljon!

Masters még soha nem látta White-ot ilyen dühösnek, és ez még inkább megrémítette.

– Paul, én… én igazán sajnálom, ami a számítógép miatt történt, azt a dolgot a műholddal…

– Felejtse el! – mondta White, majd hozzátette: – Az irániak így is, úgy is ránk szálltak volna. De most már tényleg induljon! Találkozunk a fedélzeten, itt fent. – Masters futva tette meg az utat egészen a kabinjáig.

– Surranó, itt a híd.

White megnyomta az intercom válaszgombját.

– Jelentsen!

– Az egyes számú légi célpont 190 kilométer per órás sebességgel közeledik – jelentette a légtérellenőrző tiszt a hídról.

– A kurva életbe – káromkodott White magában. Ez csak egészen komoly helyzetekben fordult vele elő. A helikopter látótávolságon belülre került, láthatóan azzal a szándékkal, hogy a következő hullámban érkező iráni gépek számára jelentést adjon. – Újabb célpontok?

– Semmi.

– Majd lesznek – hangzott White intelme a tiszt felé. – Rendszeres tájékoztatást kérek. Vége.

– Paul? – Carl Knowlton volt az, aki az SPS–69-es radar körül folyó munkát ellenőrizte.

– Hogy álltok, Carl?

– Baj van a radartoronnyal – beszorult.

– Az isten verje meg!… Na mindegy, úgyis abban bíztam, hogy az NH ad majd egy jobbat – vette tudomásul White, némi beletörődéssel a hangjában. – A járőrhelikopterük hamarosan fölénk ér. Robbantsák le a tornyot! Tizenöt másodperccel előtte adjanak szirénajelzést! Figyelem! Legénység, itt Surranó! Legyetek óvatosak! Az SPS–69-essel gondok vannak. Ha meghalljátok a szirénát, keressetek fedezéket!

Masters a helikopterfedélzeten találkozott White-tal, ahonnan jól láthatták az antennatornyot, de elég közel voltak a hangárajtóhoz is, hogy szükség esetén bemenekülhessenek a ledőlő torony elől. Mastersen karcsúsított S méretű mentőmellény volt, amely inkább vastag viharkabátra hasonlított, mintsem hagyományos mellényre, de még így is három számmal nagyobbnak tűnt a szükségesnél.

– A kabinomat kitakarítottam – mondta White-nak kifulladva. – Mindent a vízbe dobtam, még a csipogómat is.

– Rendben. Köszönöm. – Néhány másodperccel később a sziréna megszólalt, amit hamarosan két villanás követett, majd két hangos durranás. A torony alapját és a bal oldali feszítőköteleket a kis robbanótöltetek szétroncsolták; az SPS–69-es antenna és a 12 méteres torony belezuhant a hajó jobb oldalán a tengerbe. Egy pillanattal később további két töltet elvágta a jobb oldali merevítőket, és az acélmonstrum eltűnt a kíváncsi szemek elől.

– Azok az átkozott irániak lógnak nekem egy új felszíni radarral – dörmögte White az orra alatt.

– Surranó, itt híd.

– Hallgatom.

– A sokadik rádióadást vesszük az iráni flottától; utasítanak bennünket, hogy vessük alá magunkat átvizsgálásnak – hangzott a hídügyeletes jelentése. – Újra és újra elmondjuk nekik, hogy mentőhajó vagyunk az amerikai tengerészet tartalék flottájából, és mint ilyet, nyílt tengeren, menet közben nem tartóztathatnak fel, de nem tágítanak. Szóról szóra idézem nekik a jogi kódexeket, de semmi foganatja.

– Folytassa csak a jogi szemináriumot – mondta White. – Nem mintha azt remélném, hogy jobb belátásra térnek, de azért mindenesetre olvasson nekik tovább. Adjon lejelentést a nemzetközi segélykérő hullámsávon, talán egy tengerjogi szakértő is előkerül.

Rövid csend után a tiszt folytatta:

– Surranó, itt híd; arra kíváncsiak, hogy helikopterről leereszthetnek-e egy ellenőrt a hangárfedélzetre.

– Mondja nekik azt, hogy a fedélzetünket üresen kell hagynunk.

– Azt kérdezik, miért menekülünk előlük, és hogy tudunk-e valamit egy kémgépről, ami épp az előbb próbálkozott támadással ellenük.

– Mondja nekik, hogy… a francba; híd, mondjon nekik bármit, olvasson nekik Jézusról, olvasson nekik a nemzetközi jogból, mindegy, mit, csak keltsük az ártatlanság benyomását. De meg nem állunk!

– Surranó, az irániak azt tanácsolják, járuljunk hozzá ahhoz, hogy leengedjenek egy vámtisztet a helikopterfedélzetre, hadd tárgyalhasson a kapitánnyal. Arra hivatkoznak, hogy iráni vizeket érintettünk, és joguk van ahhoz, hogy vámvizsgálatot rendeljenek el a hajónkon. Azt mondják, ha nem vetjük alá magunkat az ellenőrzésnek, erővel fognak megállásra késztetni minket.

– Mondja meg nekik, hogy nem kerültünk iráni felségterületre, de örömmel vesszük a vizsgálatot a célállomásunkon, Maszkatban. Sürgős hívásnak teszünk eleget, és pontosan oda is tartunk. Embert fogadni éjjel a fedélzeten túl kockázatos, így el kell, hogy utasítsuk a javaslatot.

– Ó, hogy gémberedjenek meg… oda nézzen! – vetette közbe Knowlton északi irányba mutatva. Épp abban a pillanatban, ahogy a torony tengert ért, az iráni járőr helikopter feltűnt előttük. Semmi kétség, látniuk kellett, amint a torony ledőlt a hajóról. Az oldalajtó nyitva volt, és láthatták, ahogy egy tüzér pont rájuk céloz. – Az a tüzér egy 40 milliméteres gránátvetővel bennünket vesz célba – hangzott Knowlton gyors értékelése. – A rohadékok komolyan gondolják.

– Integessenek, mindenki integessen! – adta ki a parancsot White. – Végtére is egy jó szándékú, baráti mentőhajón vagyunk, vagy mi a fene… – Visszakapcsolta az intercomot az egész hajó körzetére: – Legénység, itt Surranó; a hajófarnál látogatóink vannak; Puszipajtás akció indul. Figyelem! Hadműveletiek, mostantól fogva továbbítsanak nekem AWACS-adatokat, mivel a radarjaink vakok. Az irániak egyik helikoptere becserkészett bennünket, valószínű, hogy látta, amint lerobbantottuk az antenna-rendszert. Folyamatos tájékoztatást kérek.

– Vettem, Surranó. Bocs a figyelmetlenségért – felelte a légtérellenőrző tiszt. – Az AWACS a kettes számú légi célpontról küld jelentést, haladási iránya 2-8-3, távolsága 40 kilométer, magassága 1600, sebessége 1000 kilométer per óra, feltehetően a Khomeini egyik vadászgépe.

– A lószart feltehetően, pontosan erről van szó – üvöltötte White. – Kormányos, itt Surranó, határozza meg a kettes számú légi célponthoz viszonyított helyzetünket, és tartsa a hajófar mögött, amennyire csak lehet. Figyelem! Híradósok, küldjenek kódolt üzenetet az AWACS-gép közvetítésével az öböltanácsnak vagy az amerikai hadseregnek! Kérjenek vadásztámogatást! Néhány percen belül megtámadnak bennünket. Figyelem; Stinger-egység, jelentkezzenek a helikopterfedélzeten futólépésben, de maradjanak a hangáron belül, fedezékben; az iráni helikopter pont a hajófar felől les bennünket! Védelmi személyzet, álljanak készenlétben az alsó fedélzeten a rönkökkel. Figyelem; itt Surranó; ellenséges vadászgép közeledik keleti irányból; jelentkezzenek műszaki ellenőrző állomásaikon; a Stinger– és az elhárítóosztagok reagáljanak! Figyelem; hadműveletiek; kezdjék meg a visszaszámlálást a kettes légi célpontra!

A Khomeini fedélzetén

– Uram, a hármas számú járőrhelikopter jelenti, hogy a mentőhajó legénysége kis robbanótöltet segítségével magas adótornyot bontott le a hajó felépítményén – jelentette Badi tábornok. – A torony a vízbe zuhant. A legénység néhány tagja a helikopterfedélzetről integet a helikopterünk felé. Jó szándékot színlelnek, miközben nyilvánvalóan azért küldik az embereiket a fedélzetre, hogy megmutassák a létszámukat, továbbá hogy lehetetlenné tegyék a fedélzet felőli megközelítésüket. A műholdantennát robbanthatták fel, amelyen keresztül a kémgéppel tartották a kapcsolatot – folytatta Badi. – Mindent elkövettek, nehogy a hajójukon találjuk.

– Értem, tábornok. Mi a válaszuk a felhívásunkra? – kérdezte Tufayli tengernagy.

– Továbbra is azt hangoztatják, hogy sürgős felkérésnek tesznek eleget, így nem állhatnak meg – felelte Badi. – Senkit sem fognak a fedélzetük közelébe engedni.

– Utasítsa a hármas járőrt, hogy adjon le a hídjuk felé megállásra felszólító fényjelzést – adta ki a parancsot Tufayli. – Ha nem felelnek, adjanak le figyelmeztető lövést az orr irányába. Ha ekkor sem engedelmeskednek, nyissanak tüzet a hajóra, és folytassák, amíg meg nem állnak.

Badi merő rémülettel nézett Tufaylira:

– Biztos, hogy így lesz a legjobb, uram? – hangzott félszegen kérdése. – Nyissunk tüzet egy amerikai mentőhajóra? Ez a hajó az Egyesült Államok Haditengerészete tartalék flottájának kötelékében hajózik, uram, ellenőriztük. Egy amerikai tengerjáró hajót készülünk megtámadni!

– Azt akarom, hogy megálljanak, a legénységet pedig vegyék őrizetbe! – Tufayli tántoríthatatlan volt. – Nyilvánvaló, hogy ománi vizek felé menekülnek, ezzel próbálják elkerülni a lelepleződést mint kémek. Nem fogom tétlenül lesni! Most pedig legyen gondja rá, hogy a hajó azonnal álljon meg!

A Valley Mistress fedélzetén

White, Knowlton, Masters és a többiek a fedélzetről figyelték, ahogy az iráni helikopter a hajó orra felé fordult, majd élénk vörös és fehér fényjeleket kezdett küldeni a híd felé.

– Megállásra szólítanak fel bennünket – kommentálta a történéseket Knowlton. – Az általános szabályok szerint nemzetközi vizeken meg kellene állnunk, kivéve, ha tényleg sürgősségi hívásnak teszünk eleget.

– Nos, nem fogunk megállni.

– Ez viszont azt jelenti, hogy meg fogják próbálni… – Ugyanabban a pillanatban fénycsóva hagyta el a helikopter nyitott ajtaját, közvetlenül ezután pedig hatalmas vízoszlop tört fel néhány méterrel a hajó orra előtt. A robbanás morajára a fedélzeten állók önkéntelenül is ugrottak egyet. – …és most a figyelmeztető lövések következnek – mondta Knowlton.

– Az a kérdés, hogy ezek az őrültek tényleg ránk küldenek-e egy gránátot? – fontolgatta White az eshetőségeket. Magában azonban máris megválaszolta saját kérdését, és bekapcsolta a mikrofonját: – Híradósok, érkezett válasz lehetséges légi támogatásról?

– Pozitív, Surranó – hangzott a válasz. – Az amerikai légierő vadászgépeket irányít felénk, várható érkezésük tizenöt perc múlva.

– A francba, de szívesen látnék a közelben egy-két emírségekbeli vagy ománi vadászgépet – értékelt White. – A mieink túl későn fognak ideérni Szaúd-Arábiából. Nagy szarban vagyunk!

Ekkor erős becsapódás hallatszott a hajó bal oldala felől, majd lángnyelvek csaptak fel közvetlenül a híd alól. White és a többiek odafutottak; a helikopterről kilőtt gránát eltalálta a fedélzet elülső részét, közvetlenül a felépítmény előtt, a daru talapzatánál.

– A Stinger-személyzetet a fedélzetre! – rendelkezett White. – Cél a helikopter, a hajó bal oldalán! – A helikopterleszállón állóknak odakiáltotta: – A stingeresek kivételével mindenki hagyja el a leszállót! A mentő- és műszaki egységek álljanak készenlétben!

A tengerészgyalogosokból álló Stinger-osztag azonnal White mellett termett a helikopterleszállón. Fél percen belül egyikük vállán már ott is volt a Stinger típusú hordozható légvédelmi rakétakilövő. Egy másik mellette állt, társa mozdulatait irányítva, két további zöldsapkás pedig a közelben figyelt, készen arra, hogy betöltsék a következő rakétát, valamint ha úgy adódna, biztosítsanak.

– Célpont befogva! – kiáltotta a tüzér. Éppen abban a pillanatban a második gránát is bevágódott a hajó oldalába, közvetlenül a vízfelszín feletti részen.

Látható volt, ahogy az iráni tüzér gránátvetőjét a helikopterleszálló felé fordítja, majd a helikopter jobbra fordult, orral a stingeresek felé, a lehető legkisebb célfelületet kínálva.

– Kibiztosítani! Kapjátok el a rohadtat! – kiáltotta White.

A Stinger kezelője jobb hüvelykujjával lenyomott egy kapcsolót, amely aktiválta a telepet, és feltöltötte a gázkioldó rendszert.

– Kilövő feltöltve!

– Célra tarts! – hangzott a felderítő utasítása. Miközben a tüzér a célt keresőjének középpontjában tartotta, a kilövőcső elején megnyomott egy gombot, amely láthatóvá tette a rakéta keresőfejét. Azonnal zümmögő hangot hallott a fejvédőjében. – Bemérés kész! Kilövésre kész!

A felderítő gyors pillantást vetett a helikopterre, mintegy előre ellenőrizve a becsapódási körzetet, majd rávert egyet a tüzér hátsó felére.

– Tűz!

– Értettem! – A tüzér megemelte a Stingert. – Rakéta indul! – kiáltotta, majd meghúzta a ravaszt. Nagy durranás hallatszott, aztán füstfelhő hagyta el a vetőcső végét. Senki nem látta a sötétben, ahogy a rakéta az első néhány métert megtette, csupán később, mikor már ballisztikus röppályája végére ért. Előbb zuhanni kezdett, majd hajtóműve berobbant, s a lövedék bevágódott a helikopterbe, egyenesen a motortérbe, közvetlenül a törzs felett. A kilövőegység nem vesztegette az idejét arra, hogy az első rakéta pusztítását végignézze, máris készültek a második indításra.

Úgy tűnt, már egy perc is eltelt, de még semmi sem történt. Amikor Masters épp arra gondolt, hogy talán elvétették, vagy a rakéta egyszerűen csak a tengerbe hullott, először éles villanásra, majd tűzgolyóra lett figyelmes. Ekkor a gép, mintha csak landolni készült volna a pilóta, sebesen zuhanni kezdett az óceán felé, majd, még mielőtt a vízbe ért volna, kecsesen átbucskázott az orrán. Ebben a pillanatban szem elől vesztették.

– Elkaptuk! – lelkendezett Masters. – Öregem, még sosem láttam ehhez foghatót! Hihetetlen gyorsan történt, mégis… mintha lassított felvételen néztük volna végig…

– Most jönnek majd az iráni vadászgépek – hallatszott White kiáltása, ahogy visszafelé sietett a hangárfedélzeten. Beleüvöltött az intercomba: – Ellenintézkedés; bocsássák vízre a csalitutajt! Hadműveletiek, hol járnak a vadászgépek?

A Valley Mistress jobb oldalán, a hajófar közelében, az ellenintézkedést előkészítők vízre tettek egy nagy, tutajszerű úszótestet, amelyet egymás közt csak „rönk”-nek becéztek. A csalitutajon speciális tervezésű radarvisszaverők, jeladók, valamint infragenerátorok voltak, amelyeket azzal a céllal fejlesztettek ki, hogy a hajó radar- és infraképét utánozzák. A hajót tisztes távra elhagyva a „rönk” csalirakétákat kezdett az ég felé lőni. A százméteres magasságot elérve a rakéták hajszálvékony fémcsíkkötegeket bocsátottak ki, amelyek hamarosan hurka formájú felhőalakzatokká terjeszkedtek. Remélhetőleg ezek sokkal csalogatóbb célpontoknak tűnnek majd a radarképernyőkön, mint a Valley Mistress fara.

– Távolság tizenöt kilométer. A célpont haladási iránya 1-5-0. – Amint a vadászgép enyhén délnek fordult, a hajó északnyugat felé vette az irányt; a vadászgép úgy próbált manőverezni, hogy többet lásson zsákmányának oldalából, ezért a Valley Mistress kormányosának egy célja lehetett csak: úgy fordulni állandóan, hogy a vadászgép a hajó mögött maradjon.

– Tíz kilométer, iránya 2-2-0… – Alig fordult a hajó először jobbra, a vadászgép éles fordulóval a hajó jobb oldalára került. Ekkor a kormányos szűkén balra fordította a Valley Mistresst. A vadászgép tovább fordult, s most délnyugatról közeledett. Így a kormányos azzal próbálkozott, hogy a hajó orrával forduljon a vadászgép felé a far helyett. – Kilenc kilométer, iránya…

Ekkor a hajó mögött a tenger hirtelen óriási tajtékot lövellt az ég felé, majd az első becsapódást újabb követte. Az égzendülésszerű morajlás egy másodperccel később gördült csak végig a fedélzeten.

– A szarháziak lőnek ránk! – kiáltott fel Masters. – Tüzet nyitottak. – A Szu-33-as vadász két radarvezérlésű hajóromboló rakétát lőtt ki az amerikai hajóra, amelyek azonban a jóval nagyobb radarcélpontra, a csalitutajra haraptak rá. A rakéták alig egy kilométerrel a hajófar mögött csapódtak a tengerbe. – Nyolc kilométerre járnak, a célpont északi irányba fordul, az 1-8-0 irányvektortól eltér… távolsága öt kilométer…

– Stinger-osztag, lövéshez felkészülni! – adta ki a parancsot White. – Kapják el a mocskokat!

Ellentétben a helikopter elleni támadással, a Stinger tüzére most nem látta a vadászgépet a keresőben, így ki kellett cserélnie a rakétavető szokványos optikáját egy tizenkét négyzetcentiméteres folyadékkristályos kijelzőre, amelyen követni tudta a Stinger keresőjének elektronikus képét, illetve magát az iráni vadászgépet, s amelyről leolvashatta a célpont repülési adatait és a rakéta helyzetét is. Az adatokat a Szaúd-Arábia felett köröző AWACS-radarrepülő sugározta egy rádiós adattovábbító rendszer közvetítésével a Valley Mistress fedélzetére, illetve a stingereseknél lévő vevőkészülékre. Így amint az információ megjelent az apró képernyőn, a tüzér akár a legmélyebb éjszakában is megtalálta a célt.

Amikor a vadászgép elektronikus képe a kijelző közepére került, a tüzér először a jobb oldali fogantyún nyomott meg egy gombot, amely rádióazonosító jelet küldött a gépnek. Minden baráti vadászgép válaszolt volna erre a jelre – ez a gép nem tette.

– Azonosítás negatív. Kilövési engedélyt kérek!

– Engedély megadva! – kiáltotta White. A Stinger újra lesújtott. A rakéta eltűnt a szemük elől a sötétben… de messze a látóhatáron újabb fénycsóvát, majd tűzgömböt láttak – a Stinger ez alkalommal sem hibázott.

Azonban az ünneplés elmaradt. Mindenki tudta, hogy legalább tizenkilenc újabb vadász és hat másik helikopter állomásozik odakint a tengeren a Khomeini hordozó fedélzetén, nem is szólva arról a több százról, amely Iránban várakozik, alig néhány száz kilométerre innen. Rövid idő alatt a Perzsa-öböl fenekére küldhetik az amerikaiak hajóját.

Ez a szinte jelentéktelen ellencsapás csak pár drága percet adott a Valley Mistress csapatának, talán okozott némi zavart az irániak fejében, jó esetben óvatosságra intette őket – így esetleg egy-két mérfölddel közelebb kerülhetnek az ománi partokhoz, ahová már talán nem követik őket… Ám a küzdelem tovább folytatódott.

A Khomeini fedélzetén

– Nincs kapcsolat a hármas járőrrel! – kiáltotta a radarkezelő az intercomba. Beolvasta az utolsó ismert pozíciót, magasságot és sebességet, amelyeket továbbítani kellett a mentőalakulatokhoz. – Megszűnt a kapcsolat a kettes számú támadóval is!

– Mi az ördög folyik itt? – csattant fel Tufayli tengernagy. – Lezuhant a gép? Jelentsenek!

– Itt az üzenet a felderítőhelikoptertől; a kapcsolat megszűnése előtt küldték – vágott közbe Badi tábornok. – A pilóta jelentése szerint az amerikai mentőhajó fedélzetéről rakétát lőttek ki rá, nem sokkal azután, hogy leadták a figyelmeztető lövéseket.

– Rakétát? Az amerikaiak rakétákat lőttek ki? – üvöltött Tufayli. – Most azonnal süllyesszék el azt az átkozott hajót!

– Az amerikaiak folytatják útjukat. Ománi felségvizekre fordulnak. Öt kilométerre járnak a partoktól, kevesebb mint húsz kilométerre északkeleti irányban Ra’s Haffahtól; délnyugat felé tartanak, húsz csomóval. A kettes támadó pilótája jelentette, hogy észlelte a célpontot, de nyilvánvalóan álhajóra lőtt.

– Alhajók… légelhárító rakéták… ez volna az az állítólagos mentőhajó? Még csak nem is kémhajó… amerikai hadihajó, amelyik hadat üzent Iránnak és az én harci egységemnek! – A tengernagy haragja már forrt.

– Uram, a 9-es csapásmérő egység indulásra kész – jelentette Badi tábornok. Tufayli kinézett a felszállópályára nyíló ablakon, és látta, amint hosszú, dupla lángnyelvet kibocsátva a starthelyére állított Szuhoj–33-as vadászgép működésbe hozta utánégetőjét.

Egy másodperccel később a vadász végiggördült a hosszú felszállón, eleinte szokatlanul lassan, majd villámgyorsan növelni kezdte sebességét. Az utánégető lángjai ragyogó sárga ívet rajzoltak. Miután a gép ellökte magát a sáncról, a víz felé zuhant, majd lassan megemelkedett, és egyenletes, enyhén ívelt röppályán az égre szökkent. A kétszáz méteres magasságot elhagyva az utánégető kialudt.

– Mik az utasításai, uram?

– Semmisítsék meg azt a hajót! – üvöltötte Tufayli. – Pusztítsák el!

– De uram, már ománi vizeken jár – mondta Badi. – A szárazföldről mindent tisztán látni, és számos kis falu fekszik a part mentén.

– Nem érdekel, hogy hányan látják! Az öböl fenekén akarom tudni minél hamarabb! – Tufayli ordított. – Küldjenek rá egy második vadászt is, ha az is hibázna, fegyverezzenek fel egy újabbat hajóromboló műveletre! Azonnal intézkedjenek! – Badi ezek után semmit sem tehetett, érvei senkit sem érdekeltek már.

A Valley Mistress fedélzetén

Az első két mentőcsónakot a Sky Masters műszaki gárdája töltötte meg. Mint a heringek, úgy ültek egymás mellett, bennük három tízfős sorban. Ahogy vízre bocsátották őket, és elindultak az emírségek partjai felé, a hangszórók harsogni kezdtek:

– Repülőgép közeledik, iránya 0-3-0, sebessége ezer kilométer per óra, távolsága 54 kilométer.

– Menjenek már! Amilyen gyorsan csak lehet! – kiáltotta a második mentőcsónak legénysége felé White, ahogy végre lekapcsolták őket a leeresztőkábelekről, és a csónak motorja is beindult. A harmadik csónakba a civil alkalmazottak kerültek, valamint a nélkülözhető tengerészek; csupán egy maroknyi matróz, tíz tiszt és a Bolond Mágus 30 embere maradt a Mistress fedélzetén. – Eresszék le a csónakot! – utasította White. – Irány a part, és meg ne álljanak! – Bekapcsolta az intercomot: – Ellenintézkedés, tegyék vízre a rönköt! Stinger-legénység, készüljenek!

Amikor White visszaért a helikopterleszállóhoz, ott már az ellencsapásiakhoz beosztott személyzet gyülekezett, és őrá vártak. A lélegzete is elállt, amikor meglátta köztük Jon Masterst.

– Maga mi a fészkes fenét keres még itt? Azt parancsoltam, hogy a harmadik csónakkal maga is távozzék!

– Kellett egy kis segítség a rönk jelgenerátoránál – magyarázta Masters. – Kész vagyunk vele.

– Ez már az utolsó rönk, igaz? – kérdezte White. Válaszként egy bólintás érkezett.

– Vigye a négyes mentőcsónakot, és induljon a partra! Jon; maga, a híd, a személyzet és a műszakiak legyenek rajta!

– Az az utolsó csónak – mondta Masters. – Maguknak nem marad akkor.

– Maguk nélkül nem megyünk – hallatszott egy konok vélemény. Steven Cromwell főtörzsőrmester volt az, a Bolond Mágus mellé rendelt huszonnégy fős tengerészgyalogos-szakasz rangidőse. Majd így folytatta: – A mi feladatunk, hogy megvédjük az ISA műszaki köteléket. Nem válhatunk szét, senkit nem hagyhatunk hátra.

– Főtörzs, ha magukat elkapják azok a szemét irániak, akkor leszünk aztán mindannyian nyakig a szarban.

– Maga mondta, ezredes – vágta rá Cromwell. – Nagy Szar, ez a becenevünk. Sehova nem megyünk. Ha akarja, adok magának egy plusz Stinger-személyzetet.

– Amire szükségem van, az egy Stinger-különítmény a négyes mentőcsónakba, hogy kövesse a többieket, és hogy légi biztosítást nyújtson nekik arra az esetre, ha az irániak üldözőbe vennék őket – mondta White. – Válassza ki négy emberét, vigyenek annyi lövedéket, amennyit csak elbírnak, és irány a többiek után! Amíg a hajónk működőképes, lesz köztünk kapcsolat – ha az összeköttetés megszakad, csupán a fülükre meg a szemükre hagyatkozhatnak. Induljanak, Steve! – Vetett egy pillantást Mastersre, majd hozzátette: – Dr. Masterst itt ne merjék hagyni!

– Ha már úgyis mindegy, maradok.

– Nem mindegy – mondta White. – Ettől a pillanattól fogva, főtörzs, az ön felelőssége a partra szálló legénység és a civilek védelme. Menekítsen biztonságba mindenkit, beleértve Dr. Masterst is, az Egyesült Államok dubai vagy abu-dhabi nagykövetségére, vagy bármely más szövetséges képviseletre vagy katonai alakulathoz! Biztosítsa ezeknek az embereknek a hazatérését az Egyesült Államokba! Mindent el kell követnie annak érdekében, hogy az ISA-részleg teljes védelmet élvezhessen! Érthető?

Cromwell arca azt sugallta, talált volna még érvet a maradásra, de tudta, hogy White-nak igaza van. Az ISA-részleg túlnyomó része partra száll, White-nak négy tengerészgyalogosa marad itt a hajón.

– Igen, uram, értettem – válaszolta Cromwell, majd a Stinger-személyzethez fordulva így szólt: – Reynard őrmester, ön a felelős ezért a különítményért. – A fiatal stingeres tudomásul vette a parancsot; Cromwell tisztelgett White-nak, és elindult embereivel.

Masters még mindig forgatott valamit a fejében:

– Hé, Paul, figyeljenek csak…

– Induljon, doki! Azt akarom, hogy eltűnjön innen a csónakkal!

– Maga miért nem jön velünk? – kérdezte Masters.

– Nem hagyhatom el a hajót – hangzott a válasz.

– De ha az irániak ideérnek… érti, ha lecsapnak…

– A maga feltételezése szerint támadni fognak, el is fognak bennünket találni, továbbá feltételezi, hogy elintéznek minket – követte White Masters gondolatmenetét. – Én nem feltételezek semmit. Csak akkor hagyjuk el a hajót, ha szükséges lesz. Egyébként maradunk.

– De hát maga az ISA tagja, maga a Bolond Mágus – értetlenkedett Masters. – Szükségünk van önre, hogy összeszedje a csapatot. Hagyja, hogy a hajó legénysége egyedül viselje a Mistress gondját! Ha megszorongatnák is őket, teljesen le vannak fedezve!

– Idehallgasson, doki, túl sok időt töltöttem el ezen a teknőn, hogy most hagyjam el! Lehet, hogy nagy szarban van, de még mindig a moszatos fele van alul – próbálta White tisztázni döntését Masters előtt. – Lehet, hogy papíron nem az én hajóm, de én tettem azzá, ami. Amíg biztonságos, maradok. De most már szedje a lábát, Jon! – White hátat fordított neki, egy zöldsapkás pedig megragadta Masters karját, és szinte felvonszolta az utolsó mentőcsónakra.

– Egy nagy kalappal, ezredes – mondta még Masters, de White már feltette fejhallgatóját, s a mikrofonjába beszélt, így nem hallotta. Egy perccel később elhúztak a Mistress mellett, megpróbálták utolérni az első három csónakot. A négyes mentőcsónakon egy tüzelésre kész Stinger, egy konténer két vetőcsővel és egy tartalék elsütőszerkezet volt, valamint három akkumulátor üzemkészen.

Amint egyre jobban eltávolodtak a Mistresstől, Mastersnek eszébe jutott az a nap, amelyen először lépett a hajó fedélzetére, majd három hónapja. Azt gondolta, ennél rondább hajót keresve sem találhatna. Hasított orra volt, melyen át orrdaruk emelték a rakományt a fedélzetre; két óriási daruja közül az egyik, a hátsó, húsztonnás; a másik, az elülső, tíztonnás; rengeteg cső, tömlő és egyéb furcsa szerkezet állt ki a fedélzetből és a felépítményből, ami a zsúfoltság érzetét keltette, és aminek következtében szinte lehetetlen volt a közlekedés anélkül, hogy az ember lépten-nyomon be ne verje a térdét vagy a könyökét. Most azonban, ahogy nézte, Masters számára a hajó a legkedvesebb földi látványt nyújtotta, és azt kívánta, bárcsak ismét a fedélzeten lehetne; bárcsak újra hiányolhatná az ablakokat; bárcsak megint panaszkodhatna a gyatra tv-vétel, a poshadt ivóvíz, a fantáziátlan konyha miatt; bárcsak megint szidhatná a videogyűjteményt, amelynek összes filmjét több százszor látta már.

Az elektronikus célkereső tompa zöld fénye megvilágította a Stinger-kezelő jobb szemét, amint az megemelte a fegyvert, és északi irányba fordította.

– Az adattovábbító rendszer működik – jelentette. – Vadász közeledik észak felől, távolsága húsz rovás. Látok egy másikat is, egy lassú mozgásút, feltehetően egy újabb járőrhelikopter, a hajótól északra tízrovásnyi távolságban köröz.

– Biztos beszélgethetnékjük van – élcelődött az egyik zöldsapkás.

– Vegye célba – adta ki a parancsot Cromwell. – Ha négyrovásnyin belülre kerül, és elfelejtene barátságosan visszavijjogni, szedjék le! Aztán igyekezzenek, fiúk, látni akarom, ahogy új csúcsot döntenek újratöltésben! Maxwell, félszemmel figyelje az egyik mentőcsónakot, mégpedig a…

Hirtelen fényes narancsszínű gömbként tűz tört elő a Mistress jobb oldalán, majd közvetlen mellette egy másik követte. A robbanás hangja csak néhány pillanattal később dördült. Masters úgy érezte, mintha ököllel ütötték volna arcul.

– A fenébe, eltalálták őket!

– A célpont iránya 0-9-0, tíz rovás! – kiáltotta a tüzér.

– Kormányos, fordítsa a jobb oldalt északi irányba! – rendelkezett Cromwell. – Tartsuk az ellenséges gépet a jobb oldal felett! – A kormányos átlendítette a kereket, és északnak fordította a mentőcsónakot. Mindenki nyakat behúzva kúszott ki a képből, ahogy a stingeresek újból felvették a lőhelyzetet, és ismét befogták az iráni vadászt.

A Mistresst részben megvilágították a bal oldal tüzei – máris erősen dőlni kezdett. – Tűnjenek el a hajóról, az isten verje meg, süllyednek! – kiáltotta Masters, hátha valaki még meghallhatja az eltalált hajó fedélzetén. A mentőcsónak tovább fordult keleti irányba, ahogy a vadász közelebb repült. Ekkor azt látták, hogy egy Stinger rakéta röppen az égre a hajó helikopterleszállójáról. Nyomkövetése tökéletesnek látszott, amikor fehér villanások sorozata lobbant el az égen, majd egy éles, rövid robbanás hallatszott.

– Rakétacsalik – értékelt Masters. – A vadász meglépett.

– Szó sincs róla! – kiáltotta a Stinger-tüzér a mentőcsónakon. – Távolság 4,5 kilométer! Fegyver töltve… azonosítás negatív! Három kilométer… kapcsolat vége! Adattovábbítás megszakadt! – Célra tarts! – kiáltotta Cromwell. Az, hogy a tüzér a sötétben megtalálja a vadászt, majdhogynem teljesen kizártnak tűnt, de nem akarta, hogy meglépjen. A rakéta keresőfeje volt az egyetlen és utolsó támaszuk. – Találja meg a vadászt!

A tüzér az indítógombon tartotta az ujját, közben továbbra is jobbra fordította a fegyverét, követve a gép feltételezett repülési útvonalát. Azonnal meg is kapta a jelet…

– Rajta vagyok! Kilövésre kész!

Cromwell egy szusszanásnyi szünetet adott magának; ha a Stinger elhibázza, magukra vonják a vadász figyelmét. Kiszúrnák maguknak a helikopterrel… a többiek viszont biztonságban lennének, talán lesz elég idejük, hogy megússzák az egészet.

– Kilövés! – kiáltotta Cromwell.

– Rakéta indul! – hangzott a válasz, a tüzér felemelte fegyverét, és lenyomta a kioldót.

A rakéta kivágódott a csőből, a hajtóműgyújtás alig karnyújtásnyi közelségűnek tűnt. Ezután élesen északnak fordult, a hajtómű ellobbant… néhány másodperccel később újabb izzó fénygömböt láttak, majd lángcsóva ívelt át az éjszaka egén.

– Kapd el a szemétládát! – kiáltotta utána a tüzér. A lángnyelv észak felé száguldott. A gép kigyulladt, de egészen biztosan tudta folytatni az útját.

– Jobb félig leszedni, mint teljesen elhibázni – mondta Cromwell, amint a fiúk újabb rakétát illesztettek a kilövőbe. Húsz másodperccel később készen álltak a második menetre.

A kormányos visszafordította a csónakot nyugati irányba, a part felé, egyre távolodva az égő hajótól. Nehéz volt a részleteket kivenni, de a hajó alakja sok mindent elárult; erősen balra dőlt, már majdnem felborult, legalábbis Masters úgy látta. Sosem látott még hajót igazából elsüllyedni; a látvány még ebből a távolságból is rettenetes volt. Sziszegés, durrogás, recsegés és csikorgó fém hangjait hozta a víz; percekkel később semmi. A hajó örökre eltűnt a szemük elől.

Fehér Ház, Washington D. C.

órákkal később

– Ne is beszéljen nekünk árulásról és zendülésről, alelnök asszony – hallatszott Dr. Ali Akbar Velayati, az iráni külügyminiszter hangja a telefonban. Jól beszélt angolul, csipetnyi brit akcentussal. – Először is az Egyesült Államok az öböltanács oldalán asszisztál egy, az iráni területeket sértő, minősíthetetlenül felelőtlen támadáshoz, majd arcátlanul megsértve szuverenitásunkat, békénket és a nemzetközi vizekre vonatkozó jogainkat, szabad légterünkbe hajóink után kémkedő felderítőgépeket küldenek. És még ennél is többről van szó, asszonyom! Az önök kémhajója megtámadta a mi hajóinkat és repülőinket! Ez már háborús szituáció, és önök voltak a kezdeményezői!

– Dr. Velayati, az Egyesült Államok nem állomásoztat sem felderítőrepülőket, sem pedig kémhajókat az önök hajói közelében – válaszolta Ellen Christine Whiting. – Ám az Egyesült Államok nem nézheti tétlenül, hogy fegyvertelen polgári hajókat akár légi, akár tengeri katonai csapás ér nemzetközi, sőt szövetséges vizeken…

Velayati már folytatta is, még mielőtt az alelnök befejezhette volna.

– Mindenkinek alapvető kötelessége, hogy a régió biztonsága és békéje érdekében felhagyjon az efféle fenyegetésekkel és vádaskodásokkal! Tegyenek ígéretet arra, hogy támogatni fogják erőfeszítéseinket a mentési-helyreállítási munkákban, működjenek közre a körzet békéjének visszaállításában – hangzott Velayati véleménye. – Az iszlám köztársaság mentő-építő munkákat folytat a károkat szenvedett Abu Musa-szigeti területeken… a halál és pusztulás szigetén! Emlékeztetem önöket, ez az önök és cionista cinkosaik műve volt!

– Biztosíthatom önt, miniszter úr, hogy az Egyesült Államok kormánya nem felelős az Abu Musa szigetét ért támadásért – vette át a szót Whiting –, és ugyanez mondható el az izraeliekről is. Az öböltanács válaszlépése volt ez arra, hogy önök fenyegető lépésként illegális katonai támaszpontjukra hajóromboló, repülőgép-elhárító és nagy hatótávolságú rakétákat telepítettek. Biztosíthatom önt, miniszter úr, az Egyesült Államok kormánya semmiféle…

– Már említettem önnek, asszonyom, Irán nem vonható felelősségre! Nem felelős az eseményekért! – tört ki Velayati haragja. – Ne provokálja kormányunkat, asszonyom! Amerika háborút akar kezdeményezni Irán ellen! Mi nem vagyunk vérszomjas karvalyok, mint Amerika! Békét akarunk! De ha kell, meg fogjuk védeni az iráni népet és otthonainkat! Követeljük, hogy az összes hadihajó azonnal hagyja el a Perzsa-öbölt! Minden idegen hadihajó távozzék!

Whiting szemei tágra nyíltak a váratlan kijelentéstől.

– Nem egészen értem, miniszter úr…

– Asszonyom, az iszlám köztársaság követeli, hogy az összes külföldi hadihajó hagyja el a Perzsa-öbölt – ismételte el Velayati. – A támadó jellegű hadihajók jelenléte az öbölben Irán szuverenitását és békéjét fenyegeti, és Irán-ellenes tevékenységnek minősül.

– Emlékeztetem, Velayati miniszter úr, hogy a Perzsa-öböl nem az Iráni Iszlám Köztársaság kerti tavacskája – válaszolt Whiting. – Bármilyen hajó, beleértve ebbe a hadihajókat is, bármikor szabadon közlekedhet vizein.

– Ebben az esetben háborúval nézhetnek szembe. Önök háborút akarnak Iránnal…

– Nem akarunk háborút senkivel, Dr. Velayati – jelentette ki Whiting. – Önök azonban veszélyeztetik a nemzetközi tengerhajózást, és semmibe veszik a Perzsa-öböl szabad hajózhatóságának jogát azáltal, hogy Abu Musa szigetén hajóromboló rakétákat telepítenek.

– Nincs talán jogunk, hogy megvédjük, ami a miénk? – kérdezte Velayati. – Nincs jogunk, hogy megvédjük azt, ami jár nekünk, megóvjuk szabadságunkat?

– Természetesen van, uram – felelte Whiting –, de az Irán által Abu Musán telepített fegyverek támadó jellegűek voltak, és a legkevésbé sem védelmiek.

– És ugyan mi a véleménye azzal kapcsolatban, alelnök asszony, hogy a Perzsa-öbölben állomásozik az önök Abraham Lincolnja, több más csatahajó és cirkáló kíséretében; mit gondol, a fegyverzetüket alkotó vadászgépek, szárnyas rakéták és nukleáris töltetek pusztán védelmi célokat szolgálnak? – firtatta Velayati. – Én úgy vélem, nem. És ön foggal-körömmel érvel az önök jogaiért, amikor az iszlám köztársaság közvetlen közelében csatahajók köröznek, hajóink fölé pedig kémgépeket küldenek. Ön leplezetlenül kettős mércével mér, ráadásul a saját portánk előtt, alelnök asszony! Ezek a mi vizeink, a mi földünk! Jogunk van hozzá, hogy megóvjuk az ellenséges idegen behatolással szemben! Az, hogy önök támogatták az öböltanácsot a szigeteinket sújtó aljas akcióban, bizonyítja az Egyesült Államok ellenséges szándékát. Alelnök asszony, az Iráni Iszlám Köztársaság úgy tekinti a nem arab hadihajók perzsa-öbölbeli jelenlétét, mint ellenséges megnyilvánulást, mint az Irán elleni háborús tevékenységet – folytatta Velayati. – Felszólítunk minden nem arab nemzetet, hogy azonnali hatállyal vonja ki hadihajóit az öböl körzetéből!

– Ha jól értem, azt akarja, hogy csak iráni hadihajók maradhassanak az öbölben, miniszter úr? – szúrta közbe Whiting.

– Irán ezennel szavát adja, hogy szintén kivonja csatahajóit az öbölből, és csupán olyan mértékben állomásoztatja ott azokat, amely egyenértékű az öböltanács által a régióban felvonultatott erőkével – válaszolta Velayati. – Repülőgép-anyahajónkat, az Ayatollah Ruhollah Khomeinit, illetve tengeralattjáróinkat a Chah Bahar-i bázisunkra vonjuk vissza; távol tartjuk az öböl vizeitől, s csakis arra a célra fogjuk használni őket, hogy a tengeri útvonalakon, valamint a Hormuzi-szoroshoz és a Perzsa-öbölbe vezető bejárókban őrjáratoztassuk, az egyezség betartását ellenőrizve.

– Érdekes ötlet, miniszter úr – mondta Whiting. Vele szemközt az elnök vállat vont; nemzetbiztonsági tanácsadójának arcára különös fintor ült. – Ismertetnünk kell javaslatát az elnökkel és a Kongresszussal; szeretnénk látni ennek a megegyezésnek egy hivatalos kivonatát is. Addig is, miniszter úr, a nemzetközi vizeken történő szabad hajózási jogot tiszteletben kell tartani, legyen szó bármely érintett országról is.

– A Perzsa-öböl nemcsak az iráni gazdaság szempontjából létfontosságú, hanem ugyanez mondható el az öböltanács államainak nemzetgazdaságáról és kereskedelmi partnereinkéről is, asszonyom – folytatta Velayati a célratörő szónoklatot, – Ismervén a régió kulcsfontosságú pozícióját, indítványozzuk a Perzsa-öböl teljes demilitarizálását. Az összes idegen hadihajónak, harci repülőgépnek és katonai egységnek távoznia kell. Irán szavát adja, minden lehetséges módon elősegíti annak elérését, hogy ismét béke uralja az öböl vizeit. Elképzelhetőnek tartja-e, asszonyom, hogy önök partnereink legyenek ebben? Továbbítani szándékozik-e az általam tett javaslatot az elnökük felé?

– Velayati miniszter úr, természetesen mindenről beszámolok az elnöknek – felelte Whiting ugyanakkor meg kell vitatnunk a polgári tartalék hajót ért támadás esetét is, annak a tizenhárom személynek az ügyét, akiknek nyoma veszett a támadás során. Beszélnünk kellene továbbá azokról a jogainkról is, amelyek lehetővé tennék, hogy mentési munkálatokat folytathassunk a régióban. Meg kell ismernünk az önök álláspontját azzal kapcsolatban, hogy szabadon küldhet-e az Egyesült Államok, illetve bármely más állam hajókat, beleértve ebbe hadihajókat is, a Hormuzi-szorost és a Perzsa-öbölt érintő útvonalon.

– Alelnök asszony, Irán véleménye az, hogy a hadihajók jelenléte a Perzsa-öbölben a szituáció további éleződéséhez vezetne – kezdte Velayati a válaszát. – Országom határozottan ellenzi különösen annak a lehetőségét, hogy az Egyesült Államok vagy bármely más ország szárazföld elleni támadó hadműveletek végrehajtására alkalmas hadihajókat küldjön az öbölbe. Ön tárgyalásokat óhajt, rendben, de nem hiszem, hogy az volna a tárgyalások természetes velejárója, hogy a háttérben Hornet bombázók és Tomahawk szárnyas rakéták éppen városainkat, katonai létesítményeinket veszik célba. Ez fegyverrel kikényszerített megállapodás volna, és mi nem vagyunk hívei az effajta kényszernek. Ha önök igazán békét akarnak, asszonyom, ha az Egyesült Államok valóban nem kívánja a konfliktus ki-terjesztését, önök bele fognak egyezni hadihajóik Perzsa-öbölből történő azonnali kivonásába. Akkor mi is hasonlóképpen fogunk cselekedni. Irán nem nézheti jó szemmel azt, hogy bárki is országunkat veszélyeztető haditengerészeti tevékenységet folytasson az öbölben.

– Velayati miniszter úr, ön túlságosan tágan értelmezi a diplomáciai tárgyalás fogalmát – hangzott Whiting kételyekkel teli válasza. – Ön egyszerűen nem teheti meg azt, hogy egyoldalúan dönt annak kérdésében, hogy lezárja a Perzsa-öbölt az ön számára nem elfogadható hajók előtt, mint ahogy az Egyesült Államok sem zárhatja le a Mexikói- vagy akár az Alaszkai-öbölt…

– Semmiféle katonai beavatkozást nem fogadunk el amerikai részről! – hangsúlyozta Velayati. – Ha az önök kormánya támadó jellegű hadihajót küld a Perzsa-öbölbe, Irán azt ellenséges katonai lépésnek fogja tekinteni. Nem óhajtunk háborúzni, de készek vagyunk megvédeni jogainkat, szabadságunkat! Amerika egy újabb Sivatagi Vihart akar, ezúttal Iránnal. Nem lesz több Sivatagi Vihar, nem lesznek újabb hadihajók a Perzsa-öbölben, és nem lesz több háború! – A vonal megszakadt.

Whiting visszaejtette a kagylót a helyére, majd visszaült a díványra az Ovális Irodában, ahol a hívást fogadta.

– Én ehhez túl tapasztalatlan és ártatlan vagyok, elnök úr – tette hozzá némi öniróniával. Ez persze így túlzás volt. Whiting, aki korábban Delaware kormányzója és ENSZ-megbízott is volt, rendelkezett már annyi rutinnal, hogy bárkivel vitába merjen bocsátkozni.

– A pokolba is, Ellen, arról van szó, hogy Velayati Oxfordban tanult, állítólag tudja, hogy a nőkkel tisztelettel illik bánni – értelmezte a szituációt Kevin Martindale elnök, oldani próbálva alelnöke görcsös zavarodottságát. – Nem gondoltam róla, hogy ilyen rágós falat lesz. – Whitingon látszott, hogy ez alkalommal nem könnyen fog megnyugodni; ajkait összeharapta, szemei haragosan összeszűkültek, majd elfoglalta helyét az Ovális Iroda kávézóasztala mellett.

– Oké, hölgyeim és uraim, lássuk csak, hogy is áll a szénánk! – törte meg a csendet az elnök. Az Egyesült Államok nemrég megválasztott elnöke csupán negyvenkilenc éves volt, elvált ember, két gyereke már felnőtt, ő maga pedig hihetetlenül stabil fizikai állapotnak örvendett, habár az új kormány létrehozása körüli hercehurca és a felelősségvállalás feszült időszaka ott hagyta ujjnyomait kisfiús arcán. Ezen a napon szürke nadrágot, utcai cipőt és vastag kötött kardigánt viselt, konzervatív fehér inggel. Sűrű, őszes haja gondosan fésülve, eltekintve minden fotós álmától, az ezüstösen csillogó vastag tincstől, amely dacosan hullott homlokába bal szeme felett, ha feldühítették. A tincs vége hegyes volt, akár a halál kaszája.

Ha a másik tincs, a jobb szem feletti is előrehull, talán fejek hullanak a porba…

Az elnökön és az alelnökön kívül jelen volt Jeffrey Hartman államtitkár, Arthur Chastain védelmi államtitkár, Philip Freeman, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadója, valamint Charles Ricardo, a Fehér Ház hírközpontjának igazgatója is.

– Számomra is új a mostani szituáció – folytatta az elnök. – Irán le akarja zárni a Perzsa-öbölt az összes hadihajó előtt. A szándék annyira átlátszó, hogy az már nevetséges, de az az érzésem, hogy senkinek sem lesz kedve mulatni. Először is hallani akarom a kémhajóval kapcsolatos részleteket. Phil, Arthur, Jeffrey, Charles: hallgatjuk önöket. Ellen, vágjon közbe, amikor csak jónak látja. Kezdjünk hozzá!

– Egy titkos küldetésű hajónkat, amely a Hírszerzés-támogató Ügynökség Bolond Mágus fedőnevű műszaki alakulatához tartozik, az iráni légvédelmi tüzérség erői megtámadták és megsemmisítették – vette át a szót Philip Freeman. Freeman az előző adminisztráció idején a vezérkari főnökség elnöke volt; népszerűsége és vezetői tehetsége alkalmassá tették őt arra, hogy nyugállományba vonulását követően mint elnökjelölt térjen vissza a politikába. Ő ehelyett elfogadta a Martindale-kormányzat nemzetbiztonsági tanácsadói posztját. Jó döntésnek bizonyult; nemcsak a Fehér Házban, de a Kongresszus és az egész nemzet előtt is éppoly megbecsült személyiség volt, mint maga Martindale, az elnök.

– Az áldozatok száma?

– Teljes bizonyossággal még nem tudhatjuk, uram – felelte Freeman. – A hajó legénysége százharminchárom fő volt. Százhúsz személyt kimentettünk az Egyesült Arab Emírségeken át; ők négy mentőcsónakon menekültek a támadás előtt és közben. A további személyek eltűntek, egy részük feltehetően az iráni haditengerészet fogságába esett. A hajót elveszítettük a rakétatámadás során.

– A hajó valóban kémküldetést hajtott végre?

– Egyértelműen, uram – felelte Freeman, majd folytatta. A feladat a Hormuzi-szoros ellenőrzése, valamint az iráni hadihajók megfigyelése volt, a végrehajtási utasítás 96-119. pontjai alapján. A hajóról indították azt a legénység nélküli lopakodót, amelyet a Nemzetbiztonsági Hivatal alkalmazott arra a célra, hogy az Ománi-öbölben cirkáló iráni hadihajókat fényképezze.

– A fenébe – mormogta az elnök. – Ezek szerint komoly értéket veszítettünk.

– A hajó anyahajóként szolgált billenőrotoros repülőgépek számára, valamint úszó szállító járműveket tettek róla vízre – folytatta Freeman. – Körülbelül hét éve, a Sivatagi Vihar megkezdése előtt kapott először katonai feladatot. Az egység részt vett az öböltanács legutóbbi, Abu Musa elleni rajtaütésében; speciálisan kiképzett alakulatot vetettek be, amely lézeres célkijelöléssel és rávezetéssel segített az arab vadászgépeknek a célok megsemmisítésében. Valóban, uram, meg fogjuk érezni a hiányát.

– Eleve nem lett volna szabad bevetnünk – jegyezte meg Hartman államtitkár. Hartman volt a kormány rangidős tisztviselője. Mivel korábban a Wall Street egyik bankházánál dolgozott elnök-vezérigazgatóként, s már tizenkettedik időszakát töltötte New York kongresszusi képviselőjeként, egyrészt bennfentesnek számított a Kongresszust illető kérdésekben, másrészt otthonosan mozgott a nemzetközi gazdaság világában; ily módon jelentős szellemi hátteret nyújtott a Fehér Ház viszonylag fiatal csapata számára. Hartman kapcsolatokkal is rendelkezett; olyan döntéshozókkal ápolt jó viszonyt, akik többre becsülték a régi vágású személyes kapcsolatokat bármiféle hivatalos diplomáciai vagy politikai csatornánál. – Az öböltanácsnak nem kellett volna megtámadnia a szigetet, és nekünk sem kellett volna ehhez támogatást nyújtani.

– A hírszerzés jelentései szerint az irániak fokozták a harci készültséget, és ennek célja az volt, hogy megfelelő pozícióból csaphassanak le az öbölbe érkező Abraham Lincoln anyahajó-kötelékre – fűzte hozzá Freeman. – Az irániak gyakorlatilag elrabolták azokat a szigeteket az emírségektől, majd ezt követően hajóromboló, légelhárító, illetve nagy hatótávolságú ballisztikus rakéták telepítésébe fogtak rajtuk.

– A hírszerzés jelentései már évek óta ezt szajkózzák – vette át a szót Hartman. – Csak hogy pontosak legyünk: szó sincs arról, hogy Irán ellopta volna a szigeteket, azok ugyanis valaha Iránhoz tartoztak. A tulajdonjog vitatott kérdés, ennyi az egész, a tárgyalások pedig folyamatban voltak.

– Irán nem hajlandó további tárgyalásokra – egészítette ki a történetet Freeman. – A jelenlegi ábra szerint Irán arra készül, hogy lezárja a Hormuzi-szorost repülőgép-hordozó harci kötelékével.

– Lehet, hogy valami elkerülte a figyelmemet? – hangzott Whiting alelnök elképedt kérdése.

– Nem, asszonyom, pontosan értette – felelte Freeman. – A Khomeini, az irániak új hordozója, hadrendbe állt. Ez egy tizennégy hajóból álló harci kötelék, amelynek az irániak birtokában lévő három Kilo osztályú tengeralattjáró közül kettő ugyancsak tagja.

– Úgy érti, Iránnak repülőgép-hordozója van? Mióta? – kiáltott fel Whiting.

– Legalább 1995 óta – hangzott Freeman válasza, majd röviden összegezte a hajdani orosz Varjág átalakítására vonatkozó részleteket.

– Ez hihetetlen! – csattant fel Whiting. – És most arra készülnek, hogy ezt a szörnyeteget ott fogják állomásoztatni a Hormuzi-szoros közepén, meggátolva ezzel a Perzsa-öbölbe történő belépést?

– Úgy gondolom, tábornok úr, szükségünk lenne egy gyors ismertetésre a harci köteléket illetően – mondta az elnök.

– Igen, uram – felelte Freeman. Futólag belepillantott jegyzeteibe; rengeteg elemző jelentést kapott az irániak legfrissebb fejlesztéseiről, és alaposan ismerte a teljes információs anyagot. Felkészültsége naprakész volt, szinte fejből tudta az egészet. – A Khomeini hordozó harci köteléke a legnagyobb és legerősebb tengeri harci kötelék Délnyugat-Ázsiában, a mieink után. Pillanatnyilag biztosra vehető, hogy ha fegyverzet tekintetében talán nem is, de létszámban mindenképp jobban állnak nálunk. Hajóik többsége egykori amerikai és brit fregatt vagy romboló, azonban az elmúlt három év során új elemekkel bővítették fegyverzetüket, amikor is alaposan kihasználták a nagy orosz fegyvereladási lázat. A Kínával kötött fegyvervásárlási egyezmények révén tovább erősítették tengeri flottájukat. A köteléket az Ayatollah Ruhollah Khomeini vezeti. Habár az irániak szerényen légvédelmi cirkálóhajónak minősítik, valójában nem más, mint vadászgéphordozó-anyahajó, amelyet nagy teljesítményű merev szárnyú repülőgépek számára alakítottak ki, nem csupán függőlegesen felszálló jetek vagy helikopterek számára. A légi kötelék huszonnégy merev szárnyú és tizenöt forgószárnyas gépből áll, köztük tizenkét darab, azaz pont két századra való Szuhoj–33-as Flanker-D típusú vadászbombázóval. A hajó és a repülőgépek felszerelése orosz technika; az irániak egyébként az elmúlt öt évben négymilliárd dollárt költöttek a hajó fejlesztésére. A Khomeini hadászati erejét ugyanakkor jelentős mennyiségű hajóromboló, illetve légelhárító fegyverzet teszi teljessé – folytatta Freeman. – A Varjágot eredetileg felszíni célpontok elleni nukleáris szárnyas rakéták bevetésére tervezték; nem feltételezzük viszont, hogy a Khomeininek nukleáris töltetei is lennének. Az azonban bizonyos, hogy rendelkezik szárnyas rakétákkal; valószínűsíthető, hogy ezek korábban orosz tulajdonban lévő SS-N-12-es Sandbox típusúak, amelyeket hajók, továbbá szárazföldi célpontok megsemmisítésére fejlesztettek ki. Ami a Szuhoj–33-as fegyverzetét illeti, azt Kh-41-es Moskit rövid hatótávolságú és AS-18-as Kazoo nagy hatótávolságú, szárazföldi és tengeri célpontok elleni támadórakéták, valamint levegő-levegő rakéták teszik ki. A Varjág eredeti rendeltetése szerint tengeralattjáró-elhárító hadihajó volt, ennek megfelelően a Khomeini szintén meglehetősen ütőképes e tekintetben is.

– Az efféle csúcstechnológiájú rakéták Iránnak történő eladása a nemzetközi fegyverkereskedelmi egyezmények megszegését jelenti – mutatott rá Hartman. – Mind az oroszok, mind a kínaiak aláírták ezt az egyezményt.

– De a hivatalos iratok tanúsága szerint ezeket Irán nem az oroszoktól szerezte. A rakéták Ukrajnából, Szerbiából, a Cseh Köztársaságból és Eszak-Koreából származnak. Ezen országok egyike sem írta alá az egyezményt; ezek az államok még nem is léteztek 1989-ben, Észak-Koreát kivéve; ők pedig mindig is sportot csináltak abból, hogy, legyen szó bármiről, fittyet hánynak az egész világra – szőtte tovább a történetet Freeman. – A lényeg azonban az, hogy Irán olyan haditechnikát szerez, amilyet akar, és ez ellen nem sokat tehetünk. Ha szankciókkal sújtjuk mindazon országokat, amelyek Iránnak fegyvert adtak el, elidegenítjük kereskedelmi partnereink háromnegyedét. Az iráni hordozó kötelékébe tartozik a nagy erőt képviselő kínai rombolóhajó is, a Zhanjiang, a maga távvezérlésű rakétarendszerével. Ez feltehetően azoknak a kínai tiszteknek szolgál szállásként, akik szintén a Khomeini kötelékében gyakorlatoznak. Ugyanakkor ez a romboló szintén részt vett a kémhajó elsüllyesztésében, tehát nyilvánvalóan az iráni parancsnokság utasításait követi. Irán valóban vásárolt hagyományos orosz cirkálót is, amelynek a Sadaf nevet adták; ez, illetve a Zhanjiang tekintélyes felszíni, légi, illetve tengeralattjáró-elhárító fegyverzettel rendelkezik, de elsődleges funkciója a kötelék légvédelme. Ezekhez jön még az a két, korábban amerikai tulajdonú Knox osztályú fregatt is, amelyek rendeltetése az, hogy támogatást nyújtsanak tengeralattjáró-elhárító hadműveletek során; e két hajó még a sahhal kötött fegyverüzletekből maradt meg; erejüket a szovjet és kínai gyártmányú rakéták és elektronikai rendszerek jelentik. Szólnom kell arról a négy brit eredetű fregattról és további négy volt kínai Houku osztályú, távvezérlésű rakétákkal ellátott gyorsjárőrhajóról is, amelyek a külső területek védelmét biztosítják; ezek a kisebb hajók kínai hajóromboló szárnyas rakétákkal vannak felszerelve. De a kötelékhez tartozik még egy sor más ellátóhajó is.

– Hála pakisztáni és bangladesi „jóakaróinknak”, az irániak most saját fegyvereinkkel fenyegetnek bennünket – mondta az alelnök fanyar éllel a hangjában.

– Engem már az sem lepne meg, ha hamarosan F–16-osokat is bevetne Irán – vetette közbe Chastain védelmi titkár.

– Ennél azért komolyabb az ügy – észrevételezte Freeman. – Úgy gondoljuk, hogy Pakisztán, Banglades, Indonézia, továbbá Malajzia és Kína is fejlett nyugati eszközökkel látja el Iránt. Egyszerű a gazdasági képlet: csak kevés ország engedheti meg magának, hogy büdösnek tartsa a pénzt, amit Irán hajlandó a fegyverekért és a fejlett technológiákért fizetni.

– Fenyegeti-e veszély a Lincoln köteléket iráni oldalról? – hangzott az elnök kérdése.

– Az iráni hordozókötelék önmagában nem volna képes szembeszállni egy, a Lincolnhoz mérhető hajókötelékkel, uram – csapott le a kérdésre Chastain. A negyedik időszakos szenátor és országosan elismert katonai szakértő nagyszerűen bevált Pentagonon belüli posztján; a legtöbb politikai tisztségviselővel ellentétben ismerte az amerikai hadsereget, ugyanakkor a Kongresszust is, és az évek során elsajátította a modern hadászat és stratégia gondolkodásmódját. – Mindazonáltal hadműveleti lépéseik során jócskán a szárazföldi bázisú légierők hatótávolságán belül fognak manőverezni, s ez azt eredményezheti, hogy újabb száz kisebb gép fog szárnyra kapni harci kötelékünk bosszantására. Biztosra veszem, hogy az iráni légierő és haditengerészet túlnyomó részét néhány nap alatt képesek volnánk szétverni. A Lincoln biztosítása épp eléggé kiemelné, milyen kicsi is a Khomeini a mi hajóinkhoz képest – az egészet rátehetnénk a Lincoln fedélzetére, és még maradna is egy csomó hely. – Chastain mosolya magabiztosan ragyogott, majd gyorsan le is lohadt, amint megfogalmazta kérdését:

– Mi a helyzet a harmadik Kilo típusú tengeralattjáróval, tábornok? Még mindig szárazdokkban van, ahogy azt legutóbb jelentették?

– Egyelőre adósok vagyunk a harmadik Kilo helymeghatározásával. Arra gondoltunk, hogy továbbra is szárazdokkban van az új Chah Bahar-i tengeralattjáró-bázison, azonban nyoma veszett – ismerte el Freeman. Az elnök felé fordult: – A Kilo osztályú tengeralattjárók dízelmeghajtásúak, nincs ugyan hangelnyelő védőréteg a törzsükön, mégis sokkal csendesebbek, mint atommeghajtású társaik, mivel a víz alatt akkumulátorokkal működnek. Nem képesek túl sokáig a felszín alatt tartózkodni, de amíg ott vannak, addig nehéz őket megtalálni és követni, különösen a Perzsa-öbölben vagy a Hormuzi-szorosban.

– Pokoli pusztítást okozhatnak ezzel a két tengeralattjáróval és a repülőgép-hordozóval, még akkor is, ha figyelembe vesszük a saját tűzerőnket – tette hozzá az alelnök. Az Ovális Irodára ismét csend borult; még Chastain, a haditengerészet lelkes híve sem vitatta az állítás helyénvalóságát.

– Nem hiszem, hogy nagy lenne a valószínűsége annak, hogy Iránnal repülőgéphordozó-háborúba bonyolódunk – tette hozzá Hartman –, bár azért elég nagy a veszély ahhoz, hogy számításon kívül hagyjuk. Amerikai repülőgép-hordozót ütközetben nem süllyesztettek el a midwayi csata óta! Jelentősen növelné az irániak amúgy is túlzott önbizalmát, ha nekik sikerülne, még akkor is, ha végül elveszítenék a háborút.

– Meglátják, ez a forgatókönyv nem erről szól majd – mondta az elnök magabiztosan. – Nem tetszik annak gondolata, hogy Irán ránk feni a fogát; az sem, hogy gátol bennünket a tengeri útvonalak szabad használatában. De leginkább az zavar, hogy a Lincoln kötelék főcélpontként jöhet számításba. Nem állok készen arra, hogy veszélynek tegyem ki őket egészen addig, amíg megfelelően fel nem készültünk és ki nem vonultunk, hogy megvédjük őket az összes rendelkezésünkre álló eszközzel.

– Arthur, tartsa a Lincoln köteléket készenlétben az Arab-tengeren, amíg ki nem találunk valami okosat. – A védelmi titkár vonakodva bár, de bólintott válaszként. Az elnök a következő kérdéssel fordult nemzetbiztonsági tanácsadójához: – Phil, megjósolható-e, hogy mi lesz az iráni stratégia, ha mégis eldördül az első lövés?

– Az új iráni katonai előírások meglehetősen sematikusak: a biztonság elsődleges szem előtt tartása, illetve demonstrálni azt az erőt, amely a mohamedán világot irányítja, ennek eszköze pedig a határok, a felségvizek és a légterek szigorú ellenőrzése – hangzott Freeman válasza. – A jól felfegyverzett belbiztonsági erők, mint például a Pasdaran, felkelőkre és lázadókra vadásznak, valamint ellenőrzik a határsávokat; így a reguláris katonai erők szabadon bejárhatják egész Délnyugat-Ázsiát. Az állandó hadsereg kiemelt területként kezeli a Perzsa-öbölt, a Hormuzi-szorost, illetve az Ománi-öbölt; ezek közül messze a legnagyobb fontossággal bír a Hormuzi-szoros, minthogy ez a Perzsa-öböl kapuja.

– A hagyományos elmélet szerint Irán provokáció esetén azonnal elvágja a Hormuzi-szorost. Ehhez parti telepítésű hajóromboló rakéták tömege áll rendelkezésére. A támadást egyrészt levegő-felszín rakétákkal, másrészt nagy mennyiségű szuperszonikus repülőgép, többek közt nehézbombázók bevetésével, harmadrészt hajóromboló rakétákkal és ágyúkkal ellátott kis, gyors támadóhajókkal támogatná – folytatta Freeman. – A rakétaállásokat sűrű szárazföldi, tengeri és repülőgépes légvédelemmel védenék. Légvédelmüket óriási léptekkel fejlesztették fel az elmúlt néhány évben. Koncentrált és határozott támadó stratégia nélkül a Hormuzi-szoros egy áthatolhatatlan sündisznóállás lesz. Ha Iránnak bejön a terv, a régió olajexportjának csaknem a felére ráteheti a kezét.

– A Perzsa-öböl olajának felére?

– Ahogy mondja – erősítette meg szavait Freeman. – És a veszély ezzel még nem szűnik meg. Néhány kemény és jól időzített légitámadással Irán képes elvágni az öböl csővezetékeit, melyek Szaúd-Arábiából, Kuvaitból, Bahreinből, Ománból és az Egyesült Emírségekből indulnak. Ez újabb huszonöt százalék a térség olajából. Új nagy hatótávolságú Backfire szuperszonikus bombázógépeikkel esetleg képesek lehetnek elvágni a transzarábiai vezetékeket, amelyek nyugati irányba futnak, a Vörös-tenger felé, ami megint csak tíz-tizenöt százalék. A maradékot, amely magától Irántól származik, valószínűsíthetően mi magunk semmisítenénk meg. Ha beválnak az iráni számítások, egyedül Irán a világ olaj ellátásának harminc százalékát tartaná vissza, és mindezt egy hihetetlenül gyorsan végrehajtott villámháború keretei közt.

– És nem jönne olaj a Közel-Keletről – mormogta hangosan maga elé Hartman. – A világ olaj ellátásának egyharmada… az Amerika olajszükségletének majdnem a fele. Ez maga volna a katasztrófa, elnök úr.

– És meg sem tudnánk akadályozni – mondta Chastain. – A dolgok jelen állása szerint azt mondhatom, hogy hat hónapnál jóval több időbe telne egy, a Sivatag Pajzsa során mozgósított haderőhöz hasonló méretű katonai erő felállítása, arról nem is szólva, hogy ez a mostani helyzet messze veszélyesebb lenne az amerikai hadsereg számára. Még abban az esetben is, ha Irán is elkövetné ugyanazt a hibát, amit Irak, azaz engedne bennünket felfejlődni Szaúd-Arábiában, közel egy évünkbe telne, hogy felépítsünk egy 750 ezres haderőt.

– Egy év! – kiáltott fel az alelnök. – Ez talán túlzás!

– Bárcsak túloznék, Ellen – folytatta Chastain –, de véleményem szerint ez a valóság. A hidegháború befejeztével a politikánkban váltás történt; a telepített támadó ellenerők helyét átvették az idegen földön állomásozó védelmi jellegű erők, csak éppen nem költöttünk semmit az olyan alacsony szintű unalmas technikákra, mint a teherszállító gépek, konténerhajók, vagonok. Ezenkívül kevesebb ténylegesen szolgálatot teljesítő egységünk van most; nagy részüket kivontuk a tengerentúlról, és hazarendeltük őket. Kevesebb a katonánk, messze vannak a Közel-Kelettől, és kevesebb a szállítóeszközünk is arra az esetre, ha oda kellene vinnünk őket, ahol szükség volna rájuk. A lényeg az, elnök úr, hogy egy évre kell terveznünk, és bíznunk a csodában.

* * *

A kabinet összes jelen levő tagjára döbbent csend nehezedett. Mindenkinek eszébe jutott az 1991-es öbölháborút megelőző készülődés; annak ellenére, hogy az első amerikai védelmi erők a Kuvaitot ért inváziót követő kevesebb mint huszonnégy órán belül Szaúd-Arábiában voltak, szinte örökkévalóságnak tűnt, mire sikerült kialakítani egy olyan haderőt, amely már támadó jellegűnek minősülhetett. Sőt, még akkor sem látszott egyértelműnek, hogy van-e elég ember és felszerelés a feladat végrehajtására, amikor a Sivatag Pajzsa Sivatagi Viharba csapott át. Sokan tudták, de kevesen ismerték be, hogy csak a szerencse műve volt, hogy Szaddam Husszein mégsem mért csapást Szaúd-Arábiára, Izraelre és Törökországra a szövetségesek hosszúra nyúlt mozgósítása idején, illetve hogy a szövetséges erőket olajban gazdag és jelentős katonai létesítményekkel rendelkező partnerek segítették a háttérből.

– Mi van most odaát, Arthur? – hangzott az elnöki kérdés.

– Jelen pillanatban csupán jelképes erők vannak készenlétben a Perzsa-öbölben – felelte Chastain. Szemével jegyzeteit fürkészte, s ahogy haladt előre, látszott, ahogy vállai egyre lejjebb és lejjebb csúsznak a csalódottságtól: – Egy hordozókötelék Irán közvetlen közelében; egy F–16-os rohamrepülő-osztály és egy F–15-ös vadászosztály Szaúd-Arábiában, mindössze negyven repülőgép és ezer ember; három Patriot rakétaelhárító és repülőgép-elhárító század, megosztva Kuvait, Szaúd-Arábia és Törökország között, továbbá egy kiképzőszázad Bahreinben és egy Izraelben; egy bombázóosztály Diego Garcián. Hozzávetőlegesen 15 ezernyi gyalogos összesen, afféle bokorugróhadtest, semmi több. Mindenki más az államokban van, és ezt szó szerint vegyék! Az Ázsiában és Európában állomásozó csapataink most csupán egynegyedét teszik ki annak, amennyit 1990-ben a tengerentúlon tudtunk – folytatta Chastain. – A légi egységek gyorsan felfejlődhetnek Szaúd-Arábiában, Izraelben vagy Törökországban, hacsak az irániak le nem rombolják a szaúdi nagy bázisainkat, illetve amennyiben Törökország nem tiltakozik az országa területét érintő haderő-állomásoztatás ellen, mint ahogy tette azt 1991-ben. De nem számolhatunk semmiféle jelentősebb szárazföldi haderőre hónapokon át, mivel már nem rendelkezünk a korábban Európában és Ázsiában megszokott méretű előretolt állásainkkal. Gyalogosaink és nehézpáncélos-egységeink nagy része Észak-Amerikából fejlődne fel, ez újabb 4-6 héttel kitolná eljutásukat a konfliktus helyszínére. Tengeri és légi utánpótlási útvonalaink talán hat hónap múlva érik el a teljes kapacitásukat. És természetesen azzal is számolnunk kell, hogy Iránt nem olyan egyszerű szárazföldön megközelíteni! Most nem telepíthetjük haderőinket egy szövetséges állam területén, és nem vághatunk át a puszta sivatagon teljes gázzal, mint ahogy tettük Irak esetében…

– Ha ezen a ponton szót kérhetnék, elnök úr – szólt közbe Jeffrey Hartman –, lehet, hogy ízléstelennek fog tűnni a mondandóm, bennem mégis az a vélemény érlelődött meg, hogy ami a veszteségeket illeti, jelenleg döntetlenre áll a mérkőzés: szétlőttük a szigetüket, ők kilőtték a kémhajónkat. Nem hiszem, hogy ténylegesen egy háború küszöbén állunk. Irán, és ez kétségtelen, erejét fitogtatja, de mindenki tudja, hogy a Khomeini harci kötelék valójában pusztán egy papírtigris. Elnök úr, Freeman tábornok úr, én is érzem, hogy akár egy ember elvesztése is fájdalmas, de nem hiszem, hogy ez háborús előjáték lett volna. Véleményem szerint nekünk sem kellene akképp kezelnünk. Végül is mi voltunk azok, akik felkavartuk a sarat azáltal, hogy támogattuk a Félsziget Pajzsa támadó hadműveletet. Hírszerző ügynökeink elvesztése tragikus, de be kell látnunk, hogy kockáztattunk és elbuktunk. Félre kell állnunk, és hagyni, hogy mindenki lehiggadjon. Ezúttal viperafészekbe nyúltunk, Philip.

– Vagy esetleg valakinek tennie kellene valamit, mielőtt a kígyók az összes szomszéd lábát megmarnák – vágott vissza Freeman. – Az egyetlen hiba az volt, hogy hagytuk, az öböltanács vívja meg helyettünk a csatát.

– Úgy, szóval ön szerint nekünk magunknak kellett volna gépeket küldenünk Abu Musa ellen? – kérdezte Hartman. – Nekünk kellett volna lebombáznunk az irániak szigetét? Most mi volnánk a világ terroristái, tábornok.

– Ehelyett elveszítettük egy jelentős hírszerző hajónkat – mutatott rá Freeman – Irán meg egyszerűen lecövekel a Hormuzi-szoros kellős közepén a harci kötelékével, és nekilát a sziget rakétarendszere helyreállításának. Legyen-e így merszünk hordozót küldeni az öbölbe, Jeffrey? Miféle engedményeket kell tennünk Iránnak, hogy garanciát kapjunk arra nézve, hogy nem támadja meg őket?

– Nem fogják megtámadni az anyahajóinkat, Philip – mondta Hartman fejét csóválva. – Tábornok, az egész ügy nem ér ennyit. Kiszállunk, hagyjuk őket, hadd hencegjenek és lelkesedjenek, és az élet megy tovább. Egy tucat repülőgép-hordozó harci köteléket járattunk körbe az irániak bázisai körül az elmúlt néhány évben, és Irán egy szavát sem hallatta.

Freeman nem folytatta a vitát, és ez meglepte Martindale-t, aki ekkor a pillanatnyi csendben nemzetbiztonsági tanácsadója arcát fürkészte. Az előző adminisztrációban Philip Freeman volt az egyesített vezérkari főnökség béketűrő elnöke, egy magányos, kitartó hang, amely határozott és keménykezű katonapolitikát követelt meg abban a Fehér Házban, amely szemlátomást vonakodott a katonai erő bevetésétől. Azt megelőzően egyike volt azon főmérnököknek, akik a Pentagon átfogó vizsgálatát vezették. Ennek célja az volt, hogy felmérve az amerikai hadsereg működési rendszerét, meghatározza az elkövetkező húsz év haderőreformjait.

Freeman valódi látnoknak bizonyult, és ezt maga Martindale, az akkori ellenzék vezetője is elismerte. Freeman megérezte, hogy Amerika túl kimerült ahhoz, hogy megvívjon egy interkontinentális jellegű harmadik világháborút. Nem voltak már előretolt nukleáris bázisai, sem nehézpáncélos-hadtestei, hogy a háború biztos megnyerésének zálogaként végigdübörögjék Európa területeit, ha kell, vagy akár az arab sivatagokat; ahogy azt Freeman meg is írta, az atomtöltetek, a nagy és lassú, a tartalékokat felélő fegyverrendszerek kiszívták az erőt az amerikai hadseregből. A sebesség a túlélés kulcsa. Bárhol és bármikor is fenyegette Amerikát veszély, azonnal reagálnia kellett pontos, halálos, de nem szükségképpen tömeges tűzerő alkalmazásával. Találd el és lépj le. Lőj és szívódj fel. Nem volt arra szükség, hogy legyalulják a teljes harcmezőt csak azért, hogy megbénítsák az ellenség harcképességét. Minden kicsi vágás, minden apró döfés gyengítette azt. Philip Freeman rámutatott, hogy miért is nincs szüksége Amerikának 30 bázisra Németországban, vagy tízre Angliában, nyolcra Japánban, valamint 15 hordozókötelékre. Az átfogó erő és a távolra érő kéz tenné lehetővé az Egyesült Államok számára, persze a Kongresszus megfelelő anyagi támogatásával, hogy egyszerre vívjon meg két jelentős, Sivatagi Vihar méretű helyi háborút, és győzzön akár kevesebb haderővel is.

Freeman azonban látta, amint kemény munkája és megszállottsága kárba vész: a világ leghatalmasabb hadigépezete szétmorzsolódott a pénzügyi háttér, és ami még ennél is fontosabb, a határozott vezetés hiányában. A Fehér Ház és a Kongresszus elfogadta az átfogó vizsgálat eredményeként bevezetett megszorításokat, mi több, hatékonyan meg is duplázta azokat, azzal érvelve, hogy ha Amerika képes volna két Sivatagi Vihart is megnyerni 20 százalékkal kevesebb haderővel, akkor talán abban a formában is működne a rendszer, ha mondjuk egyet megnyerne, és a másik ellenséget akár 40 százalékkal kisebb hadsereggel is sakkban tarthatná. A Kongresszus ekkor teljesen irányíthatatlanná vált: azokat a bázisokat, amelyeket a vezérkari főnökségugyan feleslegeseknek ítélt, de a törvényhozók szempontjából kiemelt körzetekben voltak, további anyagi támogatással felfejlesztették, miközben a létfontosságú logisztikai és építő katonai alakulatokat – a jelentősebb városokban tekintélyes civil alkalmazotti háttérrel – felszámolták.

A külügyi politikai fejlemények éppúgy elkeserítették Freemant, ahogy a hazai problémák rendezése. Mélyen megrendítette a tizennyolc nyilvánosan megcsonkított és megölt amerikai katona Szomáliái esete, különösen azért, mert a Szomáliai fővezér, aki a kegyetlenkedésért felelős volt, nemcsak hogy jelenleg is életben van, de az ENSZ hivatalnokai még tiszteletköröket is róttak körülötte. Feldühítette és elkeserítette az amerikai és a szövetséges békefenntartó katonák boszniai halála; szakmai önérzetében tiporták meg akkor, amikor a Kongresszus még a jelentékenyen megnyirbált úgynevezett reformhadsereg számára sem szavazta meg a kellő költségvetést. Látta, amint az Egyesült Államok egy, a vietnamihoz hasonló ingoványra fut Boszniában; látta, ahogy a szemben álló felek, Irán, Észak-Korea és Kína hogyan kap egyre inkább katonai erőre, miközben az amerikai hadsereg folyamatosan elveszítette mindenét. A háború megvívása kiment a divatból, és bejött helyette a békefenntartás; és az ízig-vérig katona Freeman számára ez olyan volt, mintha bilincsben küldték volna a ringbe verekedni.

Az elnökjelölt Kevin Martindale számára világos volt, hogy ezek a körülmények felemésztik Philip Freemant. Hivatalos sajtótájékoztatók alkalmával az avatatlan szemlélődő is láthatta, amint Freeman a tehetetlenség béklyói közt vergődik. Visszavonulása után szabályosan remetévé lett. Amikor végül előbújt billingsi, Montana állambeli farmjáról, hogy egy egyetemi diplomaosztó ünnepségen beszédet mondjon – a Pentagonban töltött évei óta alig adott sajtóinterjút a fél ország, köztük Martindale is, mohón leste, mi mondanivalója is lehet.

És ez a helyzet állt elő ismét. Philip Freeman hirtelen szófukarsága csak azt jelenthette, hogy a fejében már kész a terv, és Martindale alig várta, hogy meghallhassa; ám addig még sok tennivaló akadt.

– Kollégák, nem igazán látom a szilárd egyetértés nyomait. Tegyük ezt az ügyet egy kis időre félre. Mindenki szerezzen be újabb információkat. Pontosan tudnunk kell, mivel is állunk szemben. Van-e még valami, ami engem érinthetne?

Néhány újabb javaslat és elképzelés után a gyűlés feloszlott.

– Csak egy szóra, Phil – szólalt meg az elnök, miután mindenki távozott, kivéve az alelnököt Ellen Whitingot. Martindale egy-egy székre mutatott a kávézóasztal körül, majd nem hivatalosan folytatták a beszélgetést.

– Hallgatom, Phil – hangzott az elnöki biztatás. – Mi jár a fejében?

– Az irániak képesek megtenni, uram – kezdte Freeman.

– Megtenni? Mit?

– A Perzsa-öböl lezárását. Alapvető szárazföldi telepítésű légelhárító fegyverzet tekintetében fölényben vannak. Rendszerükkel képesek szárnyasrakéta-támadások kivédésére. Ezenkívül egymilliós állandó hadseregük van, rutinos, hadviselt, bármely percben bevethető katonaság – ehhez jön még feljavított haditengerészetük. A repülőgép-hordozójuk képes lehet erőteljes csapást mérni a Lincolnra. Ami viszont kevésbé ismert, az az igen jelentékeny biológiai és vegyi harcanyagkészletük, továbbá egy valószínűsíthetően komoly fejlettségi fokú nukleáris hadviselési program, amellyel jóval előrébb tartanak, mint Irak. Végezetül Irán mögött egy tekintélyes szomszédi, illetve nemzetközi szövetségesi háttér áll, beleértve ebbe Kínát, Észak-Koreát, talán az oroszokat, valamint egy sor mohamedán országot; Szíriát, Líbiát, Pakisztánt, sőt Törökországot is. Ezek bármelyike újabb problémákat okozhat nekünk a világ bármely részén, ha úgy tetszik, egy esetleges második front megnyitásával.

– Egyszóval úgy látja, hogy könnyedén átcsaphat a szituáció egy újabb Sivatagi Vihar típusú konfliktusba?

– Igen, de ezúttal a reagálás számunkra messze nehezebb lenne – mondta Freeman. – És nem csupán az előbb említett okok miatt. Képzelje csak el: nincs tengeri bejutásunk a Perzsa-öbölbe – az összes katonai utánpótlást a Vörös-tenger felől kell továbbítanunk akár légi, akár vasúti, akár közúti szállítással. A szaúdi bázisokat és olajmezőket Irán bombázás alatt tartja. Közvetlenül a szárazföldről Iránt lehetetlen megszállni – maradnak a kétéltű-alakulatok és a légi úton történő megközelítés, a „D-nap” hadműveleteihez hasonlóan. Irán mindeközben háromszor nagyobb és hegyes-völgyesebb, mint Irak, ami miatt a háború ismét csak sokkalta hosszadalmasabb és nehezebb volna.

– Tehát légi háborúra készüljünk, totális légi háborúra – összegezte a hallottakat az elnök.

– Méghozzá feltehetően totális vadászbombázó-háborúra az első pillanattól fogva – erősítette meg Freeman – egészen addig, amíg a légtér teljes ellenőrzése a kezünkben nincs, amíg a hordozókötelékek elég közel nem kerültek a bombázóakciók biztonságos megkezdéséhez, és amíg nem biztosítottuk az előretolt támaszpontok védelmét Szaúd-Arábiában és Törökországban. Amennyiben a szaúdiak és a törökök nemet mondanak, a legközelebbi bombázótámaszpont Diego Garcia lehet, jó pár száz kilométerrel távolabb, és az irániak nagy hatótávolságú bombázóikkal akár azt is fenyegethetik.

– Jézusom – dörmögte az elnök fejét csóválva. Felemelte a kezeit, mintha csak Istentől remélne megoldást. – Miért kell ennek így történnie? – kérdezte magától. – Miért akarhatja ezt Irán?

– Imádkozom azért, hogy ne akarja, uram – hangzott Freeman aggodalma. – Úgy gondolom, hogy Buzhazi tábornok, a teljes iráni hadsereg és a forradalmi gárda parancsnoka az, aki jelen pillanatban a ravaszon tartja az ujját. Szívére vette az öböltanács Abu Musa elleni támadását, illetve valószínűleg teljesen kiábrándította Nateq-Nouri mérsékelt, háborúellenes álláspontja, így a reakciós papi kar támogatásáért folyamodott. De az atyák most nincsenek abban a hatalmi helyzetben, mint a nyolcvanas években voltak. Ha Nateq-Nouri megtartja a kormány feletti rendelkezését, a dolog elülhet, ahogy azt Jeffrey is sugallta. Amennyiben azonban Buzhazi kerül fölénybe, mondjuk egy puccs és statárium esetén, rázós hónapok elé nézhetünk.

– Jó sok a „ha” ebben az ügyben, tábornok úr – vetette közbe Whiting.

– Bármilyen elsietett válaszlépés önmagát beteljesítő próféciaként indíthatja be a láncreakciót. Óvatosan jósolgassunk tehát!

Az elnök biccentett, jelezve, hogy érti a célzást, majd magába fordulva Freeman és Whiting szavait mérlegelte.

– Nos, mindent egybevéve, mi a javaslatuk?

– Arthur megteheti a maga katonapolitikai javaslatait a vezérkar részéről, uram – folytatta Freeman –, de úgy látom, két dolgot azonnal tennünk kell: a bombázóflotta készültségi fokát egy-két egységgel meg kellene növelnünk, és néhány hírszerzővel, illetve további csapásmérő erővel kellene a térségbeli jelenlétünket fokozni. A következőket javaslom: állítsunk fel egy stratégiai parancsnokságot, és lássuk el a megfelelő riadókészültségi haderővel arra az esetre, ha esetleg sürgős beavatkozásra lenne szükség.

– Attól tartok, pontosan ez az, ami a konfliktus kiéleződéséhez vezethet, tábornok – vágott a szavába Whiting.

– Várjon egy percet, Ellen! – folytatta az elnök. – Elfogadom a javaslatot, amennyiben körültekintően és csendben járunk el az ügyben. – A stratégiai parancsnokság általában nukleáris konfliktusok esetén volt felelős a tervezésért és a katonai végrehajtásért. Békeidőben nem rendelkezett fegyverekkel, csupán számítógépekkel, illetve elemző személyzettel; csak külön elnöki rendeletre kaphatott más katonai parancsnokságtól bombázókat, tengeralattjárókat és rakétákat. A helyzetszimulációk kivételével a stratégiai parancsnokság hatéves fennállása óta még sosem „használt” semmilyen fegyverrendszert sem. Úgy tűnt, ennek most vége szakad… – Egyeztessen a védelmiekkel. Ne kérjen túl sokat, és azt is a legnagyobb csendben – néhány bombázót, tengeralattjárót és esetleg pár Peacekeeper rakétát. Lassan készítsék elő ezeket, és a mozgatásukat lehetőleg menetrendszerű gyakorlatokhoz kapcsolják, hogy semmiképp ne keltsük a mozgósítás benyomását.

– Egyetértek – hangzott Freeman válasza.

– Ami a további javaslatait illeti… az az érzésem, hogy valami egészen különleges terven töri a fejét – gyanakodott az elnök. – Ossza meg velünk!

– Ez egy régi ügyet érint, még az ön előző kormányzatát illetően, uram – fogalmazott Freeman óvatosan. Az elnök kezdte magát kényelmetlenül érezni székében, de biccentése azt jelezte, hogy kész Freeman fejtegetését tovább hallgatni. – Legyen az Oroszország, a Fülöp-szigetek, a Dél-kínai-tenger, Belorusszia, Litvánia, Közép-Amerika vagy akár az Egyesült Államok, valami fura mindig történt. Egy inváziós egységet hatástalanítottak, egy szigorúan védett támaszpontot vagy ellenséges erődítményt titokzatos körülmények között likvidáltak. Tudom, hogy a mi állandó haderőnk nem tehette; a szövetségeseink azt mondják, nem ők csinálták. Van egy elképzelésem, hogy ki áll az esetek hátterében, azonban hiába próbáltam szóra bírni a kulcsszereplők közül néhányat egy pár hete, nem beszéltek. Úgy tűnik, van néhány nagyon hű barátja, elnök úr.

– Hallottam, hogy kérdezősködött – felelte Martindale. Elfordult, felállt, majd belső feszültségét oldandó sétálni kezdett az Ovális Irodában. Megállt, bámulni kezdte a lekerekített falakat, kezeit összekulcsolta a háta mögött. – Bill Stuart… Danahall… O’Day… Wilbur Curtis… ó, istenem, Marshall Brent, hajdani tanárom… – Ismét magába fordult egy pár másodpercre, majd újra tanácsadóihoz szólt. – Szent ég, micsoda lelkiismeret-furdalásom van amiatt, hogy nem gondolok rájuk többet, amiért nincs időm, hogy erőt merítsek bölcsességükből és előrelátásukból…

– Elnök úr, ön azért támaszkodott ezekre az emberekre, mert ők voltak a legjobbak, és mert tudták, hogy mennyire fontos az ön kormánya számára a béke, az agresszió megállítása. Ön mindenáron ellenőrizni és szabályozni kívánta a konfliktus alakulását és kiterjedését, mert minden egyéb válaszlépés a harmadik világháború kitöréséhez vezetett volna.

– Harmadik világháború… a fenébe is, Brad Elliott… és a HAWC… az Öreg Kutya… – Az elnök megfordult. Fanyar mosoly suhant át az arcán. Megvakarta a tarkóját, majd mintha elszégyellte volna magát a mozdulat miatt. – Csak belegondolok, hogy az a vén csataló hogy felkapta volna a vizet, és máris lúdbőrzik az egész tarkóm. Tudják önök, hány álmatlan éjszakát köszönhetek ennek az ördögnek, mennyi aggodalmat éltem át amiatt, hogy egyszer valamelyik forrófejű ötlete éppen a saját házunk fölött robban fel? Krisztusom, legalább tíz évet vett el az életemből. Gondolták volna ezt még néhány hete, a válságot megelőzően?

– Az Iránnal esedékes összetűzés már évek óta a levegőben lóg, a Sivatagi Vihar és a háborút követő iráni katonai erőgyűjtés óta, uram – hangzott Freeman válasza. Látta, amint az elnök csendben, de egyetértően bólint. – Készen kell állnunk arra az esetre, ha Irán, Észak-Korea vagy Kína lecsap.

– Azt hiszem, már képtelen vagyok magukat követni – vetette közbe Ellen Christine Whiting. – Ismerem Curtis tábornokot és Elliottot is még abból az időből, amikor a határbiztonságiaknál volt, és ismerem az önök által említett személyeket a régi adminisztrációból, na és persze Marshall Brentet. Ő volt a legfantasztikusabb mind közül, egy új Abraham Lincoln – viszont sosem hallottam még a HAWC-ról és erről az Öreg Kutyáról. Különben is, mi köze ennek az egésznek Iránhoz?

– Tudja, Ellen, a hidegháború és a keleti zűrzavar idején – Kínára és a Szovjetunióra gondolok elsősorban – semmi olyat nem kívántunk tenni, ami felbőszítené a nagyhatalmakat, szövetségeseinket vagy akár az amerikai nemzetet – magyarázta az elnök. – Volt egy katonai kutatóközpontunk, a HAWC… a francba, arra sem emlékszem pontosan, minek a rövidítése ez, feltehetően néhány semmitmondóan egymásra hányt katonai szakszóé, csak hogy összeálljon egy hangzatos betűszó… „Sólyom”… A parancsnoka Brad Elliott volt, jóval a határbiztonsági erőknél betöltött megbízatása előtt. Az átlagosnál is kisebb összeget kaptak, azt is olyan mélyen elásták a légierő költségvetésében, hogy szerintem a honatyák mind azt gondolták, csupán valami raktárról vagy katonai zenekarról van szó. Majdnem teljesen törölték a programot, de akkor ez az elszánt barom felmasírozott a Pentagonba, üvöltött, ordibált, és az asztalukra ugorva követelte azt a néhány dollárnyi pluszt, amivel be tudták fogni a száját. A lényeg: Elliott meg a csapata fogtak egy darab szir-szar ócskavasat, mondjuk egy B–52-est, és megtanították táncolni – folytatta az elnök olyannyira az emlékek hatása alatt, hogy azon kapta magát, a kezeivel magyaráz, amit egyébként csak ritkán tett. – Elliott lopakodókat fejlesztett ki, évekkel megelőzve a B–2A-kat; tv-vezérlésű bombákkal, kis műholdakkal és ragyogó célkereső-romboló szárnyas rakétákkal játszadozott évekkel a Sivatagi Vihar előtt, amikor ezekről a dolgokról a legtöbb Pentagon-szakértő még csak nem is hallott. Óriási zseni volt… a rendszerek, amelyeket létrehozott, olyannyira megbízhatók és hatásosak voltak, hogy mi is használtuk őket néhányszor.

– Használták? De hát miről beszél, elnök úr? – hitetlenkedett az alelnök. – Úgy érti, bevetették őket háborús helyzetekben?

– Bevetettük őket még a háborús helyzet kialakulása előtt – mondta az elnök, arcán még mindig mosollyal. – Emlékezzenek csak arra a szovjet lézerbázisra Szibériában, amely műholdakra vadászott, sőt hírszerző gépünkre is rálőtt! Emlékeznek arra az éjszakára, amikor egyszer csak magától apró darabokra robbant?

– Mindannyian azt hittük, hogy a haditengerészet „fókái” vagy a Delta hadtest áll az akció hátterében.

– A Delta hadtest még nem is létezett akkor – javította ki Whitingot Freeman. – A védelem olyan sűrű volt a bázis körül, hogy képtelenek voltunk akár egy gépet vagy tengeralattjárót is a közelébe juttatni, hogy beszivárogtassunk egy „FÓKA” kommandót vagy egy zöldsapkás-különítményt. Már-már arra gondoltunk, hogy interkontinentális ballisztikus rakétára lesz szükségünk, hogy leszedjük. – Ekkor az elnök felé fordult: – Azt mondja, Elliott csinálta az egyik kísérleti gépén?

– A fenét… egy szar B–52-essel, egy olyan géppel, amelyik öregebb volt a legénység nagy részénél. Ők nevezték el Öreg Kutyának. Brad Elliottot is így hívták – mondta az elnök büszkén. – Elliott maga csak repülő csatahajónak hívta a gépét… felpakolta intelligens bombákkal, csalirepülőkkel, és ha hiszik, ha nem, még levegő-levegő rakétákkal is.

– Ez hihetetlen! – kiáltotta Whiting. – És a Kongresszusnak halvány fogalma sem volt az egészről?

– Senki sem tudhatta, kivéve a Fehér Ház legbelső körét – mondta az elnök. – A fenébe is, annyira titokban zajlott az egész, hogy még engem is csak az esetet követően tájékoztattak az akcióról. Igen, Ellen, Elliott volt az. Olyan sikeres volt, hogy újra és újra őt vettük elő. Egy kínai radarbázist és egy nagy hadihajót kellett kiiktatni a Fülöp-szigeteknél? Senki sem volt a közelben, se egy hordozó, se egy tengeralattjáró, de Elliott hasznos kis játékai megtették a magukét. A ketyeréi egy teljes belorusz páncéloszászlóaljat leradíroztak, száz harckocsit és kit tudja, hány páncélos járművet, egyetlen éjszaka leforgása alatt… mit éjszaka, egyetlen kézmozdulattal… és Európában senki még csak nem is sejtette!

Az alelnök még mindig hitetlenkedve csóválta a fejét. – Mi lett vele?

– Kirúgták, nyugállományba küldték – felelte Martindale. – Túl öntelt lett, kezdett hibázni. Csak a saját feje után ment. Szinte kereste a bajt. A saját hibrid gépeit akarta bevetni a világ összes kipattanó konfliktusában. Szerencsénkre sosem szállt ki a gépezetből, de balszerencséjére sosem érezte, mikor kell abbahagynia.

– Tetszik nekem ez a fickó – mondta Freeman széles mosollyal.

– Nem, Phil, nincs tovább. Ha arra gondol, hogy őt vegye elő ebben a mostani Irán-ügyben, verje ki a fejéből. Olyanná vált, mint egy elszabadult, irányíthatatlan rakéta. Éjszakákon át azon töprengtünk, hogyan is fogjuk az egészet beadni a Kongresszusnak, az amerikai népnek és a szövetségeseinknek, ha Elliott esetleg elcseszi a dolgokat.

– Nem egészen Elliottra gondoltam – folytatta Freeman. – Inkább McLanahanre.

– Kire? – kérdezte Whiting.

– Patrick McLanahan – mondta Martindale. – Elliott egyik helyettese volt. Átkozottul tehetséges fiatal fickó. De úgy tudtam, hogy már ő is a múlté.

– Megtaláltam – jegyezte meg Freeman ravaszkás vigyorral. – Ráakadtam Elliott csapatának legtöbb túlélőjére… és majd mindannyiukat átvilágítottam a Nemzetbiztonsági utasítás hármas szakaszának megfelelően.

– Miről beszél? – kérdezte Whiting, majd sietve átolvasta a Végrehajtási utasítás kivonatát, amit Freeman nyújtott át neki. – Eszerint ön azt javasolja, hogy hozzunk létre egy olyan katonai erőt, amely egyedül a Fehér Ház felhatalmazása alapján cselekedne? A Pentagon ehhez sosem fog hozzájárulni. A kabinetnek soha sem fogjuk tudni beadni. A Kongresszus nem ad hozzá pénzt. Az amerikai polgárok vért fognak követelni!

– Az alakulat már a megfelelő helyen van, Ellen – mondta Freeman. – A neve Légierő Hírszerző Ügynökség. A központ Texasban, San Antonio közelében van. Már négy éve működik, konfrontáció esetén a légierőt, az egyéb ügynökségeket, illetve a tudományos és humán hírszerzési hadműveleteket támogatja. A csoport más haderők felszereléseit kombinálja, beleértve ebbe a légi hadászati parancsnokságot is. Ezek azok a fickók, akik Bagdadban segítettek kiválasztani a célpontokat a lopakodók bevetése előtt; Irakban, sőt Haitin is közreműködtek hasonló feladattal a légierő szolgálatában. Tapasztaltak azon a téren is, hogy hogyan kell együttműködni a nemzetbiztonságiakkal és a CIA-val, illetve a külföldi hírszerzéssel. Amit teszünk, az az, hogy összehangoljuk őket a Hírszerzés-támogató Ügynökséggel, hogy közösen derítsék fel Irán mozgó rakétáit, és tegyék tönkre azok parancs-végrehajtási rendszerét. Talán így megelőzhetjük a háború kitörését.

Az alelnök továbbra sem leplezte kételyeit; ideges fejcsóválása hűen tükrözte lesújtó véleményét arról a törvényes vezetésről, mely hadműveleteket szervez a Kongresszus jóváhagyása nélkül, nem is szólva a józan ész diktálta eljárásról, ami a dolgok megszokott menete szerint ilyen esetekben megköveteli a kabinet teljes részvételét.

– Asszonyom, az én javaslatom nem a háború megkezdését indítványozza, csupán arról van szó, hogy kihelyezünk néhány fejlett technológiájú hírszerző egységet annak érdekében, hogy szemmel tartsuk a régiót, illetve hogy kéznél legyen bizonyos mennyiségű megbízható, hatékony tűzerőt nyújtó fegyverrendszer arra az esetre, ha a térség robbanna – magyarázta Freeman, majd ekképp folytatta: – Mindannyian tudjuk, hogy Irán számára milyen jól indulnának a harcok, ha egy Sivatagi Pajzs jellegű kibontakozással nyitnánk, vagy nyíltan fenyegetően lépnénk fel, bármilyen nemű erődemonstráció jegyében is. Csupán emiatt tanácsolom, hogy a hadműveletet a lehető legnagyobb csendben és titokban kezdjük el.

– Értem, tábornok úr, de ne feledje, hogy a politikai és diplomáciai realitásokkal is számolnunk kell.

Az elnök felemelt keze jelezte alelnöke számára, hogy nincs itt az ideje az akadékoskodásnak.

– Várjon, Ellen, kérem! Adjuk meg a lehetőséget a tábornoknak, hogy kifejthesse elképzeléseit. Hallgatjuk a javaslatait, Phil.

– Műszaki eszközök kitelepítését javaslom, ha úgy tetszik, a légierő hírszerző ügynökségének irányítása alatt azzal a megbízatással, hogy ellenőrizzék Irán összes lépését, mivel úgy látom, hogy az szokásos kardcsörtető politikáját gyakorolja – kezdte el Freeman, majd a részletekkel folytatta. – Ugyanazt a B–2A HAWC gépet szeretném Irán fölött látni, mint amelyiket a kínai konfliktus idején a Fülöp-szigeteknél használtunk, a rátelepített, korábban sosem látott egzotikus fegyverekkel. Különlegesen képzett legénységre lesz szükségünk. Ezek az emberek történetesen civilek, de úgy vélem, könnyen meggyőzhetjük őket, és készek lesznek repülni.

– Miért pont az a gép, Phil? – kérdezte az elnökhelyettes. – És miért pont civilekre bíznánk?

– A légierő még nem rendelkezik az új fegyverekkel, ahogy egyelőre más sem. Csak a nevadai HAWC-on egykor alkalmazott legénység ért hozzá – felelte Freeman. – Még a B–2A-k is csak vaktölteteket használnak. Egy kezemen meg tudom számolni azokat a pilótákat, akik tudják, hogyan működik egy igazi XXI. századi Buck Rogers-berendezés, és én meg is találtam őket.

– Tehát ön szerint töltsük fel ezt a B–2A-t éles bombákkal, ültessünk rá CIA-kémeket, aztán küldjük át Iránba, hogy a levegőbe röpítsen egy parancsnoki központot anélkül, hogy hadat üzennénk, vagy akár csak a Kongresszust is beavatnánk? – kérdezte Whiting teljes hitetlenkedéssel a hangjában. Freemannek és Whitingnak is úgy tűnt, hogy az elnök tökéletesen elégedett azzal, ahogyan alelnöke az ördög ügyvédje szerepét játssza, és az összes lehetséges ellenvetéssel előhozakodik. Ennek megfelelően Whiting átfogó támadást indított: – El sem tudnám képzelni gyorsabb és egyszerűbb módját annak, hogy világháborút robbantsunk ki, hogy nemzetközi ellenszenvet ébresszünk hivatalunkkal szemben, és hogy kiérdemeljük az ámokfutó terroristáknak kijáró megbélyegzést!

– Abban az esetben, ha katonai erő bevetésére az Egyesült Államokon belül soha nem kerülne sor – hangsúlyozom: soha –, az amerikai állampolgárt még véletlenül sem fogják zavarni az általunk alkalmazott eszközök, feltéve, hogy eredményeket tudunk felmutatni.

– Ez egészen úgy hangzott, tábornok, mintha Bud McFarlane vagy Oliver North mondta volna – jegyezte meg epésen az alelnök. – És hogyan hagyhatja számításon kívül annak eshetőségét, hogy az Irán-ellenes politika esetleg megbukik? Igen, az odáig rendben van, hogy most republikánus kongresszusunk van, de ez nem jelenti, hogy akár a Kongresszus, akár az amerikai polgár helyeselni vagy értékelni fogja azt, amire épp most készülünk.

Whiting az elnök felé fordult, majd folytatta:

– Egy pillanatra képzeljük el, hogy van legális lehetőség egy ilyen jellegű katonai csoport létrehozására, elnök úr, azaz a légierő hírszerzése törvényesen végrehajthatja a küldetést. Tegye fel magának a kérdést, hogy vajon készen áll-e a fogadni a kritikák össztüzét, amire kétségkívül számíthatunk. Arra nem építhet, hogy Freeman tábornok vagy akárki más elháríthatja vagy magára veheti a ránk nehezedő nyomást. Nem értelmezhető ez a fajta katonai lépés a hatalommal való visszaélésként? Nem fogható-e fel hazaárulásnak? Nem hathat-e ez a döntés kedvezőtlenül a következő négy évet illető esélyeinkre? Esetleg még ezt a négy évünket sem kell majd kitöltenünk?

Az elnök visszament az asztalához, nekitámaszkodott, ami kedvenc szokása volt, ha magányosan komoly ügyeket fontolgatott. Észrevette, hogy telefonján fények gyulladnak ki; személyzete visszatartotta az összes hívást, de tudta, hogy a legfontosabbakat villogó fény jelzi a készüléken. Sürgetett az idő.

Iránban beindult a háborús gépezet. Az elnök érezte, hogy így van. Akárcsak Szaddam Husszein az 1980-as, vagy Milosevic és a boszniai szerbek az 1990-es években. A jelek mind a küszöbön álló fenyegetés jelei voltak, egy veszélyes és véres háborúé. Ezekben a diktátorokban volt valami közös: mind barátaik, mind pedig ellenfeleik számára jelezni kívánták, hogy ők az erős emberek. Figyelemre méltó volt az a hirtelenség, ahogy a konfliktus és a fenyegetés kirobbant, ahogy ezek a vezérek mindig szinte azonnal készen álltak harcba küldeni felduzzasztott hadseregüket. Martindale eddig másokat okolt amiatt, hogy nem vették észre a jeleket, és nem tettek lépéseket a kellő időben. Erős volt elhatározása, hogy ilyesmire még egyszer ne kerülhessen sor.

A történelem egész biztosan elítélné, ha valami katasztrófa következne be, még mielőtt a rossz fiúk a fegyvereikhez nyúlnának. Ha a B–2A lezuhanna Irán fölött, miközben felderítést végez, ha csak egy radarelhárító rakéta is iskolába vagy kórházba csapódna be ártatlan civilek halálát okozva, Martindale csakis a háborús uszító kétes hírére tarthatna számot. Alelnökként szívesen vette volna még azt is, most azonban már nem volt annyira meggyőződve, hogy ez a fajta titulus jót tenne politikai karrierjének. Ha azonban a B–2A jelenléte a megfelelő helyen és időben megakadályozná a konfliktus kiterjedését, az jelentős katonai és külpolitikai győzelmet hozhatna számára.

– Ám legyen, Philip – mondta az elnök. – De csinálja csendben! Hozzon létre egy csoportot, dolgozza ki a tervet, hangolja össze a kettőt, és aztán tegye meg a jelentését. Ha már ismerem az elképzelést, magam fogom tájékoztatni a kabinetet. Lehet, hogy már a születése pillanatában megbukik, de gyorsíthat a dolgok menetén. Tábornok, ne feledje: lábujjhegyen, mint a macska. Teljes titoktartást várok.

– Igen, uram – felelte Freeman.

Az elnök látta, amint Whiting, a vesztes, lemondóan lehunyja a szemét, majd így szólt: – Úgy vélem, Ellen, válaszoltam az ön kérdésére is. Igen, vállalom a felelősséget. Amennyiben törvényes, úgy végigcsináljuk. Cselekednem kell. Nem várhatok addig, amíg a Közel-Kelet az orrunk előtt a levegőbe repül anélkül, hogy bármit is tettünk volna ellene. Nem árt, ha van egy tervünk a mellényzsebben, ha esetleg gyors válaszlépésre lenne szükség, még mielőtt végigkilincselnénk szövetségeseinket és a Kongresszust, hogy szentesítsék a háborút. – Bekapcsolta a várószobát, és utasította személyi titkárát, hogy állítsa össze a legfontosabb hívók listáját. – Hölgyeim és uraim, ennyi.

Ám ezúttal tévedett, és ezt tisztán érezte, amint titkára tárcsázni kezdte az első számot az egyre dagadó sürgősségi listáról. Bárcsak tényleg ennyi lett volna… ám ez még csak a kezdet volt.

Az Amerikai Egyesült Államok légierejének

egyes számú Elnöki gépén, valahol Texas felett

Ugyanaznap, valamivel később

Ahogy az szokásban volt a No 1.-en, az elnök a gép hátsó végébe indult, oda, ahol a Fehér Ház sajtótestületének tagjai szorgosan fogalmazták híreiket, majd mindegyikükkel eltöltött néhány percet kávé és a két fedélzeti konyha egyikében frissen készített korpásfánkok társaságában. Hétköznapi sötétkék öltönye és vörös selyem nyakkendője helyett a repülőgép kék, legénységi széldzsekijét viselte, amely alól a kigombolt két felső gombnak köszönhetően kivillant vasalt fehér inge.

– Hogy mennek a dolgok itt hátul, emberek? – köszöntötte őket. A sajtó képviselői azonnal felpattantak, amint belépett a titkosszolgálat biztonsági embere nyomában. A szavak egybemosódó kórusa és mosolyok fogadták mindenfelől, így az az érzése volt, mintha a válasz „minden rendben, elnök úr” vagy valami hasonló lett volna. Együtt utazni az elnökkel a légierő egyes számú gépén: egy riporter számára ez volt a legmegtisztelőbb küldetés, és ennek megfelelően az elnök csak ritkán hallott panaszt.

– Köszönöm. Kérem, foglaljanak helyet. Kaptak elég kávét? – Bólintások és mosolyok minden irányból. – Gondolom, elég a munka is. Elkelne egy kis segítség a Nemzeti Oktatási Intézethez szóló beszédemhez. – Halk, hullámzó nevetés érkezett válaszként. – Tartogat valaki valamit a számomra?

– Nos, elnök úr, ahogy észrevettük, Seherezáde kisasszony távol maradt erről az útról – jegyezte meg az egyik újságírónő. – Minden rendben önök közt?

– Amint arról a reggeli tájékoztató ülésen értesültem, információik szerint Monica neheztel rám amiatt, hogy nem jelentem meg új filmjének premierjén – kezdte válaszát Martindale elnök megszokott kisfiús mosolya kíséretében. – Néha, olvasgatva a pletykarovatokat, úgy érzem magam, mint egy darab nyers hús. A helyzet az, hogy Monica ezen a héten Monacóban forgat… pardon, azt hiszem, nem kaptam felhatalmazást arra, hogy ezt nyilvánosságra hozzam. Elnézést, Monica. – Huncut szeme azonban arról árulkodott a riporterek számára, hogy nagyon is élvezte ezt a sajátos média kontra szóvivő játékot. – Még valami?

– Tudom, hogy az országot leginkább az ön szerelmi élete tartja izgalomban – vetette közbe egy zsurnaliszta a dörzsöltebbek közül, miközben operatőre szorgosan forgatott a háttérben –, de a Reuter értesülései szerint az elmúlt éjjel az Ománi-öbölben, a Perzsa-öböl közelében Irán megtámadott egy hajót, valamint valószínűsíthetően egy repülőgépet is. Van ezzel kapcsolatban bárminemű információja?

– Nincs – hangzott az elnök válasza. – Valószínűleg nem amerikai vagy szövetséges hajó volt, mivel az esetben kaptam volna panaszt vagy tiltakozást. Egyéb?

– Mi a véleménye arról, hogy Irán ennyire közel vitte repülőgép-hordozó kötelékét a Perzsa-öbölhöz, illetve arról, hogy az minden kétséget kizáróan jelentős mennyiségű korszerű vadászgéppel és rakétával rendelkezik?

– Sok ország rendelkezik komoly erőt képviselő fegyverrendszerekkel a Perzsa-öbölben vagy annak közelében, beleértve az Egyesült Államokat is – kezdte válaszát az elnök. – Az Egyesült Államok és szövetségesei képesek megvédeni magukat, ha a szükség azt diktálja, de egyelőre nincs ok az aggodalomra. Ellenkezőleg, egy nagyon érdekes javaslatot kaptam az iráni külügyminisztériumtól, amit igen komolyan mérlegelünk. Ez a tervezet lényegében azt célozza, hogy egy teljes körű rendelkezés alapján az összes támadó jellegű, szárazföldi csapást mérő hadihajót vonják ki a Perzsa-öböl övezetéből. Jelenleg további részletekkel nem szolgálhatok az elképzeléssel kapcsolatban, de nagyon izgalmasan hangzik, nem gondolják?

– Némileg ellentmondó, hogy Irán egyfelől repülőgép-hordozót vezényel az olajkereskedelmi útvonalak metszéspontjába, másrészt szándékát fejezi ki arra nézve, hogy kizárják a hasonló jellegű hajókat…

– Nos, én úgy vélem, hogy a hordozó nem több, mint a szándék jelképe, azé a vágyé, amely szerint Irán a régió vezető tényezője kíván lenni – hangzott az elnök okfejtése.

– Egyszóval ön szerint az iráni hordozókötelék jelenléte nem jelent veszélyforrást?

– Egy nukleáris meghajtású hajó, főleg olyan tűzerővel, mellyel ez a kötelék rendelkezik, mindig jelent veszélyt – folytatta az elnök de készen állunk arra, hogy bármiféle fenyegetésre válaszoljunk. Mindazonáltal a béke kilátásai nagyon ígéretesek. Amennyiben Nateq-Nouri elnöknek volna valamilyen javaslata, úgy azt türelmetlenül várom. Tetszik az elképzelés, hogy demilitarizáljuk a Perzsa-öbölt.

– Tehát mégsem ment el a premierre. Tervezi-e, hogy megnézi Monica új filmjét, elnök úr?

Martindale elnök megkönnyebbülten sóhajtott fel. Rendben, túlléptek a témán, jöhetnek ismét a magánéleti kérdések. Nehéz volt úgy élnie, hogy életének minden apró rezdülését árgus szemmel követte a média, ám inkább azt fürkésszék, mint a Közel-Keleten kibontakozó iráni fenyegetés ügyét. A tapasztalt zsurnaliszta azonnal észrevette az elnök megkönnyebbülését, és mindentudó mosollyal nyugtázta azt: a vén róka megérezte a dögszagot. Martindale biztos volt benne: ha eljön a különinterjúk ideje, Irán ügye újra terítékre kerül.

– Be kell vallanom, már láttam a Limbót – felelte széles mosollyal az arcán. – Az én saját kis premierem már megvolt korábban.

Nagy közös sóhaj jelezte: a sajtó örömmel konstatálta, hogy az elnök szerelmi élete mégiscsak felhőtlen.

– Mit gondol az ágyjelenetről? – hangzott a kérdés immár ki tudja hányadszor azóta, hogy a múlt héten vetíteni kezdték a filmet. – Helyesli-e, hogy élete szerelme Brad Pittel mutatkozik mezítelenül a vásznon?

Az elnök arcán ismét feltűnt egy ártatlan, kisfiús mosoly, majd hozzátette:

– Fogadni mernék, Brad Pitt urat mostanában pontosan ugyanez a kérdés foglalkoztatja.

MÁSODIK FEJEZET

Barksdale légi támaszpont, Bossier City, Louisiana

1997. Április 16., szerda,

Közép-amerikai zónaidő szerint 14:12

Louisiana tavasszal a világ legszebb helye, gondolta Terrill Samson altábornagy, akit a légierőnél csak úgy emlegettek: a „Földrengető”. Alacsony páratartalom, tökéletes hőmérséklet, hűvös, tiszta levegő – a lehető legjobb kombináció. Ahhoz meg végképp túl jó, hogy egész napját az iroda falai közt töltse.

A háromcsillagos tábornoknak nagyszerű napja volt. A szokásos heti reggeli kétmérföldes kocogással kezdődött; úgy százfőnyi idősebb tiszt és tiszthelyettes társaságában. Azt remélte, hogy ezzel a bázis teljes személyzetének példát mutat. A kocogást nyilvános reggeli követte helyi üzletemberek részvételével, akik arra tettek javaslatokat, miképp segíthetne a légierő a közösség fejlesztésében, miként lehelhetne új életet a környék gazdaságába, hogyan javíthatná a bűnügyi statisztikákat. A munkareggeli után néhány óra eredményes irodai munka következett: átnézte a postát, válaszokat fogalmazott, átlapozta a jelentéseket. Végül kötetlen, kérdezz-felelek jellegű munkaebéd zárta a délelőttöt, amelyen rész vettek a 8. légierő tiszthelyettesi iskolájának hallgatói is. Most, hogy íróasztalát rendbe tette, s notesze sem tartogatott egyéb elintéznivalót a mai napra, a negyvenhat éves Samson, akinek zubbonya alatt egy húszéves suhanc szíve vert, épp arra készült, hogy „ellógja” a délutánt, és valami olyasmit csináljon, amire mostanában alig jutott ideje: repülni indult.

Igaz, a mai nem egyszerű hobbirepülésnek ígérkezett. Ahhoz túl kevés pénze volt a légierőnek, hogy valaki merő szeszélyből lyukakat üssön az égboltba valamelyik kétmillió dolláros sugárhajtású géppel. Samson becserkészte a második vadászbombázó-osztályt, a ráérősebbek közül maga mellé rendelt egy oktató másodpilótát egy B–52H Stratofortress típusú gépről, és megkérte, hogy asszisztáljon neki soros szakmai alkalmassági tesztjének végrehajtásában. Minden, repüléssel foglalkozó tisztnek negyedévenként sok-sok órát kellett bejegyeztetnie repülési naplójába; felszállások és landolások hosszú sorát, rengeteg műszeres repülést és sok minden mást kellett teljesítenünk, Samson azonban messze le volt maradva a többiek mögött. Ez a nap alkalmasnak látszott arra, hogy kicsit felzárkózzon. Találtak neki és embereinek egy szabad gépet, irodai szekrényéből elővette pilótaruháját és csizmáját, s már jöhetett is a tesztrepülés.

A rang gyakran jár együtt bizonyos privilégiumokkal. Ilyen magas rangú tiszt esetében a tesztrepülés szinte csak a papírmunkára korlátozódik: elvégez néhány landolást az ember, esetleg csinál néhány műszeres megközelítést, és pár perc múlva már meg is van az aláírás. Ám a fiatal oktatópilóta, akit Samson kiszemelt, nem az a fajta ember volt, aki minden további nélkül megkönnyítené a 8. légierő parancsnokának életét, és különösebb akadékoskodás nélkül aláírná a tesztlapot. Samson egyébként sem kedvelte a rangból következő könnyített eljárásokat, így aztán ezzel hiába is próbálkozott volna az oktató. A tesztrepülésekre vonatkozó szabályzat előírásai szerint a vizsga 50 kérdésből álló, a vészhelyzeti eljárásokra vonatkozó írásbeli teszttel kezdődött, amelyben elég hely volt arra is, hogy leírja mind a hatvanhét sornyi „vastag betűs” utasítást, amely a T–38-as sugárhajtású gépek kiképzőire előírt vészhelyzeti teendőket összefoglalta, és amelyet szóról szóra memorizálnia kellett minden repülőtisztnek. Senki sem ülhetett be úgy a légierő kötelékébe tartozó gépekbe, hogy bizonyságát ne adta volna az összes repülőgépes rendszert átfogó alapos tudásnak. Három fiatal tiszt derűs ábrázattal figyelte, ahogy a háromcsillagos tábornok bevonult az útvonaltervező asztal mögé, és nekilátott a munkának.

Samson több időt töltött légi ütközetekben a levegőben, mint amennyit ez a három piperkőc együttesen valaha repült békeidőben, s valószínűleg többet felejtett a repülésről, mint amit ezek a suhancok valaha is tudni fognak – most mégis jó mélyre kellett ásnia ahhoz, hogy túlélje ezt az átkozott többválasztásos tesztet. Ennek ellenére késlekedés nélkül belefogott – semmi alkudozás, semmi nyafogás, semmi kibúvó.

Egész életében ezt az utat járta. Pilótaközlegényként kezdte harminc évvel ezelőtt, s egyre előrébb lépegetett, egészen a tábornokságig. Karrierjének története kihívások és sikerek sorozata volt.

1968-ban, tizenhét évesen, Samson kimaradt a középiskolából. Csak abban bízott, hogy valahogy megússza a besorozásokat, és kimarad a vietnami „kalandból”, s nem kell sok detroiti bandahaverjához hasonlóan a rizsföldeken elvéreznie. Nevelőtisztje azt tanácsolta neki, hogy azonnal jelentkezzen, máskülönben semmi esélye nem lesz, hogy elkerülje a biztos behívást, amint betöltötte a tizennyolcat. Így hát belépett a légierő kötelékébe – abból az egyszerű meggondolásból, hogy a haditengerészet sorozóirodája a rivális banda fennhatósága alá eső körzetben volt. Anyja, Melba, zokogott, amint legkisebb fia aláírta hivatásos katonai papírjait, ő pedig megígérte, hogy majd sűrűn fog írni. Soha eszébe nem jutott volna, hogy bánatot okozzon anyjának.

Az 1970-es évek elejét, a háború utolsó éveit Samson leginkább azzal töltötte, hogy forró kátránnyal teli vödröket cipelt – utakat és leszállópályákat toldozgatott Délkelet-Ázsia forró bugyraiban. A fizetését – pár dollártól eltekintve – teljes egészében hazaküldte anyjának, aki csak írt, írt, folyton tudakolva, hogy fia biztonságban van-e, és hogy hogyan is áll önmagával. Egyre jobban foglalkoztatta a gondolat, hogy valamiképpen be kellene fejeznie az iskolát, munkát szereznie, fejlesztenie meglévő ismereteit vagy talán valami újat tanulnia, csakis azért, hogy anyjának elküldhesse azt az új diplomát vagy oklevelet, s bebizonyíthassa, hogy nem csupán az idejét vesztegeti.

Mivel Terrillnek nem sok pénze maradt haverokra és bárokra, ideje nagy részét a laktanyában töltötte, ami nem jött rosszul karriere szempontjából. Századának szolgálatvezetője parancsba adta neki, hogy fejezze be középiskolai tanulmányait, és járuljon hozzá a század szakképzettségi mutatóinak emeléséhez; Samson szorgosan eleget tett az utasításnak. Egy másik szolgálatvezető azt tanácsolta, hogy újra soroztassa be magát; új sorozási kartonja már előnyösebb színben tüntetné fel őt. Ismét engedelmeskedett. A magas, jóképű, igyekvő fekete katona hamarosan a légierő „kirakatfiújává” vált; ő lett az ideális közlegény mintaképe. Rekordidő alatt léptették elő törzsőrmesterré, majd felajánlották neki, hogy beiratkozhat a San Antonió-beli Kelly Field-i tisztjelöltiskolába. Délkelet-Azsiánál minden csak jobb lehet, gondolta ő is, anyja is, így elfogadta a lehetőséget. A vietnami háború végére Samson megszerezte a tartalékos tiszti diplomát, s felvették a pilótaképzőbe. Négy év múlva fiatal B–52-es bombázóparancsnokként századosi rangban kiképzői kinevezést kapott; tizenkét évre rá a B-1B Lancer bombázóosztály parancsnokává lépett elő, kiérdemelve az első főtiszti csillagot.

Terrill „Földrengető” Samson most a 8. légierő parancsnoka, a légierő összes nehéz- és középbombázó-egységének kiképzéséért és ellátásáért felelős katonai szaktekintély, akit gyakorta emlegettek Colin Powell-lel és Philip Freemannel egy napon, ha felsőbb körökben a hadsereg került szóba. Mindenütt úgy emlegették, mint a legsikeresebb és legintelligensebb tisztek egyikét, aki valaha is egyenruhát húzott, legyen az illető fekete vagy fehér, bronxi vagy bostoni.

Ezúttal is bizonyított: tiszteletet parancsoló 90 pontos eredményt ért el a veszélyhelyzeti teszten, 100-at a szabályzatból, majd az oktatópilótával újra átnézette az elhibázott kérdéseket, s villámkérdésekre felelt mindaddig, amíg meg nem győzte kérdezőjét, hogy tényleg mindent tud. És most is, mint mindig, bármiféle kibúvó nélkül. Samson sietve átfutotta a kötelékrepülés szabályait a másik T–38-as legénységgel, amely majd délután csatlakozik hozzájuk, levezette a harcászati eligazítást, átismételték a pilótákra vonatkozó előírásokat és az időjárási viszonyokat, majd eltette a repülési tervet, beöltözött, és már készen is állt az indulásra.

G-ruhájában, sisakban, ejtőernyője hátizsákját egyik vállára vetve, kis vászontáskájával a másikon – benne táblázatokkal, térképekkel – Samson elindult a bázisépületből a felszállóhelyre, és búcsút intett a repülésellenőrzőnek, aki korábban felajánlotta, hogy kiviszi kocsival a géphez; a nap azonban továbbra is túlontúl gyönyörű volt ahhoz, hogy akár egy percet is egy ócska, fülledt reptéri járműben zötykölődve töltsön. Útban a kifutóhoz arról csevegett oktatójával és a T–38-as személyzetével, hogy mi is zajlik mostanában a világban, a városban, a század körül – egyszerű repülősnek csak ritkán volt alkalma, hogy akár csak ennyire is közel jusson egy háromcsillagos tábornokhoz. Most nem számított, ki milyen rangú; hivatalos távolságtartásnak, hátsó szándéknak nyoma sem volt, semmi feszengés az elöljáróval – ez a pillanat csak arról szólt, hogy a légierőnél néhány ember épp arra készülődött, amit a világon mindennél jobban szeret.

Samson már csak néhány lépésre járt ragyogó fehér sugárhajtású gépétől, mikor autó gördült mellé.

– Tábornok…

– Köszönöm, gyalog is megteszi – mondta Samson legalább hatodszor rövid sétája során.

– Azt hiszem, uram, mégis jobb lenne, ha beszállna – mondta a sofőr. – A parancsnokiban vörös jelzésű üzenet várja, uram.

Ekkor tört meg a varázs – Samson idillinek ígérkező napja véget ért. Azok az üzenetek, amelyek a 8. légierő parancsnoki központjába érkeztek, kivétel nélkül sürgősségi elbírálást kaptak, eltérően azoktól, amelyekre a rutineljárások vonatkoztak. Samson nem igazán tudta, hogy mi is a legmagasabb sürgősségi osztály; a legkomolyabb, amelyet eddig látott, egy vörös jelzésű gyorshír volt 1991-ben, amikor a világ közvéleménye úgy hitte, az irakiak vegyi fegyvereket vetettek be Tel-Avivnál, az izraeliek pedig ellencsapásként atomfegyverrel készültek visszavágni.

Samson ledobta felszerelését a parancsnoki kocsi platójára, odavetett embereinek egy gyors tisztelgést és egy „bocs, fiúk”-at, majd beugrott az első ülésre. Ideje visszatérni a való világba…

– Samson tábornok, 8. légierő, jelentkezem.

– Földrengető, itt Steve Shaw – érkezett a válasz. Steve Shaw tábornok Samson főnöke, a légierő harcászati főparancsnoka. Beosztásának megfelelően ő felel a teljes légierő mind a 900 vadászbombázójáért, támadó, hírszerző és harctéri utánpótlás-biztosító gépéért, valamint az azokat kezelő és karbantartó 200 ezer férfi és nő kiképzéséért és ellátásáért. – Csomagoljon, TDY jelű megbízatást kapott!

Samson a 8. légierő hadműveleti szobájának parancsnoki asztalánál ült, és késedelem nélkül válaszolt.

– Értettem, uram, máris készen állok! Mi több, épp egy T–38-ast készítenek számomra elő.

– Barksdale-ben veszi fel önt az egyik C–20-as gépünk néhány fős legénységgel és némi felszereléssel. Whitemanben kapja meg az eligazítást.

– Igenis, uram! – felelte Samson izgatottan. A Missouri állambeli Whiteman légi támaszponton, Knob Noster közelében volt a B–2A Spirit típusú lopakodó bázisa. Habár kisebb feladatokkal már más konfliktus esetén is megbízták, a lopakodó átfogó harcászati alkalmazását csak 1997 második felére ütemezték. Vajon mitől ez a nagy sietség? – Tudna esetleg további részleteket mondani, uram?

– Úgy tűnik, az irániak megpróbálják lezárni a Perzsa-öbölt – hangzott Shaw válasza. – A nemzetbiztonságiak egy speciális harci csoportot, egy gyorsreagálású egységet akarnak felállítani azzal a feladattal, hogy iráni célpontokat semmisítsenek meg, ha elkezdődik a felfordulás. Az elnök vadászbombázókat akar.

– Értem, uram – felelte Samson. – Készen állok a feladatra. Ki vezeti a harci csoportot?

– Magam sem tudom – hangzott Shaw titokzatos válasza. – Az ügy titkos, a nemzetbiztonságiak szervezik. A helyzetértékelést a gépen kapja meg.

– Tudomásul vettem – mondta Samson. – Indulok.

– Sok szerencsét, Földrengető – mondta Shaw. – Bárki álljon is az akció élén, biztosra veszem, hogy a lehető legpontosabban fogják végrehajtani. Ha végeztek, ugorjon át Langleybe, és tájékoztasson a részletekről!

– Úgy lesz, uram! – vágta rá Samson. – Köszönöm a bizalmat.

Samsont egyszerre rohanta meg ezernyi gondolat, amint letette a kagylót. Fel kellene hívnia a feleségét, szólnia kellene, hogy elhagyja a várost – ki az ördög érti ezt a fene nagy titkolódzást –, értesítenie kell parancsnokhelyettesét, a századparancsnokokat, közvetlen beosztottjait… – Ellis százados!

– Uram! – hangzott a rangidős ügyeletes tiszt válasza.

Samson folytatta, de közben már az ajtó felé indult.

– Mondja meg Andleman tábornoknak, hogy úton vagyok a Whiteman légi bázisra, és hogy ő veszi át a parancsnokságot. Hagyja meg a hadműveleti csoportnál, hogy azonnal értesítsenek, ha a C–20-as a shreveporti ellenőrző pontot hívja leszállás előtt. És mondja meg a feleségemnek… – Szünetet tartott; arra gondolt, hogy mire is készül, és hogy ez mit is jelenthet. – Mondja meg neki, hogy ma este felhívom. Majd este beszélek vele.

Sacramento, California

1997. Április 16., helyi idő szerint 20:55

Az új pincérnő egyetlen nap után felmondott – valami olyan megjegyzéssel, hogy „az ő élete túl rövid ahhoz, hogy egy kibukott, megkergült bulldognak dolgozzon” –, így a régi sacramentói folyóparti kiskocsmában magának a tulajdonosnak kellett felszolgálnia az asztaloknál.

Már évek óta nem fordult elő az, hogy italrendeléseket kelljen felvennie. Ahogy a napot kezdte, hosszú ujjú fehér ingben, vagány színes nyakkendőben, Dockers nadrágban és fekete Reebokban cikázott oda-vissza asztaltól pultig, pulttól konyháig, miközben memorizálni próbálta a különböző italok és ételek listáját; a köztes időkben asztalt törölt, eligazgatta a terítéket, végig arra koncentrálva, hogy arcáról el ne múljon a mosoly, jusson egy-egy kedves szó minden vendégének, és amennyire tőle telik, megőrizze vidámságát. A bár előző tulajának nyugdíjazása után vette meg a kocsmát a sacramentói rendőrségtől már idestova tizenöt éve. Ő aztán sosem látszott jókedvűnek, elégedettnek. Ennek ellenére – vagy talán épp emiatt – McLanahan kocsmája, hét sarokra a főkapitányságtól, az egyik legkedveltebb zsarubár volt a városban. Rendőrök, seriffhelyettesek, sőt a kaliforniai főváros gyomrában ügyködő szövetségi ügynökök járták végig a szolgálatot leadva rendszeresen a megszokott útvonalat a Gillooly’s Pub, a Fenyves Öböl és McLanahan kocsmája között. A régi tulaj, a sokat tapasztalt nyugállományú őrmester, mindig tartogatott vendégei számára valami hasznos tanácsot, egy csomó régi sztorit, csipetnyi elbűvölő túlzást és némi baráti csipkelődést – de jókedvet soha.

A McLanahan-bár új tulajdonosa nem volt zsaru, és csupán annyi köze volt a rendőrséghez, hogy öccse hamarosan megkezdi rendőrakadémiai tanulmányait; a bár falain a képek továbbra is őrizték a hajdani esetek emlékeit, de a kocsma már koránt sem volt ugyanaz a régi rendőrtörzshely, mint egykor. Mivel a vendégek körét mostanában egyre inkább turisták és tanult fejek tették ki, maga a hely is hozzájuk idomult: az itallapra a hideg sör és a bourbon mellé felkerültek a Napa-völgy chardonnay borai, a különleges és változatos kávék. A turista, aki presszókávét és salátát rendelt, vagány és Tom Cruise típusú pultosokra és baywatch-os pincérnőkre fente a fogát, nem nagyhangú, túlpörgött, pulton heverő zsarukra, akiket a mogorva és agyonhajszolt főnök szolgál ki.

A második generációs bártulaj, Patrick McLanahan, mégis úgy festett, mint aki inkább otthon érzi magát egy járőrkocsiban vagy egy rendőrmotoron, mint egy kocsma asztalai közt. Patrick az átlagosnál kicsivel magasabb volt, ám széles vállai, vastag alkarja és nyaka, izmos mellkasa miatt első ránézésre jóval alacsonyabbnak látszott. Amikor a szőke, kék szemű férfi elmosolyodott, ami egyre ritkábban történt mostanában, a látogatók szinte elolvadtak tőle, akár egy nagy, puha, dögönyözni való játék mackótól. De ki emlékezett már arra a napra, amikor a negyvenéves főnök utoljára jóízűt kacagott? A szemlélődő ma könnyen észrevehette, hogy a csillogó szemek mögött valami nagy-nagy nyugtalanság forrong.

* * *

Hétfő este volt, a bárban csak néhány ember üldögélt csendesen. Páran a pultnál ültek: néhány törzsvendégnek számító kitartó zsaru – holott a műszakváltás óta jó pár óra eltelt – és egy-két ismeretlen, akik a hirtelen jött zápor elől menekültek be. Asztalról asztalra teljesen különböző arcok. Három fickó és egy nő ült, más-más asztalnál, magányosan, egy csésze kávé mellett az újságot olvasgatva vagy a tévé híreit lesve. Patrick arra gondolt, biztosan rendőrbírók vagy a titkosszolgálat emberei, még mindig szolgálatban vagy készültségben. Két-három San José Sharks-szurkoló is állta még a sarat hokicsapatuk legfrissebb hazai győzelmét ünnepelve, amit a Stanley-kupa győztese, a Buffalo Sabres ellen arattak. A meccset itt a bárban nézték végig, a nagyképernyős tévén. Az egyik sarki boxban egy nagydarab fekete fickó üldögélt egymagában. Ahogy sötét esőkabátjában ő is a tévét figyelte, gyűröttnek és kimerültnek látszott; talán állami alkalmazott, amolyan középosztálybeli, aki épp az előbb kapott össze az asszonnyal; vagy helyi üzletember, aki azon emészti magát, hogy mi is lesz most Sacramento gazdaságával, hogy bezárták a körzet összes katonai létesítményét. A söréért egy ötvendollárossal fizetett. Patrickhez csak akkor szólt, amikor megkérte, hogy kapcsolja át a tévét a CNN-re, és mivel az ESPN-en épp semmi érdekes nem volt, ő szívesen teljesítette a kérést.

Kiszolgálás és asztaltörlés között Patrick felhívta szabadnapos alkalmazottait, és megkérte őket, ugorjanak be estére. Másfél óra múlva végre befutott valaki, hogy 11-től zárásig besegítsen, így kicsivel több ideje jutott arra, hogy néhány szót váltson vendégeivel, és egyéb, tulajdonoshoz méltó dolgokat csináljon. Végül az irodájában kötött ki. Lehuppant az asztalánál ülő nő mellé, aki épp a számítógép billentyűzetét verte hozzáértő gyorsasággal.

– Elég volt… az isten verje meg a krumplipucolást meg az összes borospalackot! Leszakadnak a lábaim!

Patrick felesége, Wendy, megfordult és rámosolygott férjére, Patrick pedig önkéntelenül a nő kezéért nyúlt, és el sem engedte, amíg beszélgettek. Wendy harmincas éveinek közepén járt. Haja rövid, fehéreper színű, szemei ragyogó zöldek. Még most is kötést viselt nyaka bal oldalán, illetve jobb karján. Légzése még mindig nehézkes volt, mosolya azonban így is ellágyította Patrick szívét. Ők ketten friss házasoknak számítottak – az elmúlt év végén esküdtek –, de közös életükben már eddig is annyi minden történt, hogy az másnak egy egész életre elég lett volna. Kapcsolatuk olyan volt, mintha mindig is ismerték volna egymást.

– Ez jusson eszedbe, amikor legközelebb leszidod valamelyik felszolgálólányt, hogy nem mozog elég sebesen – mondta Wendy. Elfojtott egy újabb köhögési rohamot, Patrick arca pedig megrándult az erőtlen, mégis érdes hang hallatán.

– Hogy érzed magad, kedves? – kérdezte. Wendy épp egy hete vette át részmunkaidőben a könyvelést, a fizetési jegyzék készítését és a rendelések lebonyolítását. Patrick a légierőnél eltöltött tizenhat év alatt megismerte az ország legbelevalóbb hivatásos katonáit, mégis kétség nélkül állította, hogy Wendy bármelyiküknél erősebb és szívósabb. Igen, valóban sokat fogyott, gyorsan kifulladt, ha túl sokat járt-kelt; minden délután szüksége volt kétórányi alvásra az éjszakai nyolcórain túl, de három héttel a borzasztó légi baleset után már elhagyta a kórházat, és alig pár hónapra rá már dolgozni is kezdett.

– Ne beszélj mellé, édesem! – mondta Wendy szigorú mosollyal. – A héten már két pincérnő is felmondott. Tudod nagyon jól, Patrick, hogy csakis tapasztalt személyzetet veszünk fel, ezek nem amolyan elpuhult úri középiskolások. Adj nekik egy kis biztatást, hagyj nekik némi berepülési időt, mielőtt élesben ráküldenéd őket a feladatra. Ne hajszold őket túl rögtön az első napokban.

Patrick arcán látszott, milyen jólesett hallania a hajdani pilóta-szóhasználatot. Rég volt már, amikor nap mint nap hallhatta.

– Értettem, asszonyom – vágta rá, ballal szalutált, majd kezet csókolt feleségének. A nő kételkedve nézett rá, mintha attól tartana, hogy férje nem igazán érezte a szavai mögött rejlő burkolt feddést. – Ugyan már, hisz tudod nagyon jól, csak annyit akarok, hogy pörögjenek a dolgok, hogy minél gyorsabban beleszokjanak. Az ajtóból azonnal észreveszem, ha egy vendég túl sokáig vár, hogy kiszolgálják. Csak segíteni próbálok, hadd pörögjön a munka…

– Csak a személyzeten múlik, hogy minden simán menjen – mondta Wendy. – Hagyd őket dolgozni! Zavarja őket, ha állandóan a nyakukba liheg a főnök. Jobban dolgoztál attól, hogy az a rabszolgahajcsár, Anderson ezredes, állandóan a sarkadban járt, és folyton dirigált?

Wendy elnémult, amint észrevette, hogy Patrick tekintete elszáll a múlt arcai, helyei felé, amelyek ugyan rég tovatűntek, mégsem feledhetők.

– Bocsáss meg, életem – mondta ellágyulva. – Remélem, nem okoztam fájdalmat azzal, hogy újra szóba hoztam…

– Nem, nem, minden rendben – felelte Patrick. – Csak tudod, egy jó ideje eszembe se jutottak.

– Ha egészen finoman és roppant udvariasan megjegyezhetném: egy nagy lószart! – mondta Wendy, s közben megszorította Patrick kezét. – Másra sem tudsz gondolni. Látom, ahogy telefonálsz, söprögetsz, aztán huss, és már ki tudja, hol jársz gondolatban; de én tudom, hogy olyankor a Megafortress vagy valamelyik másik teremtményed fedélzetén ülsz, bombákat oldasz ki, és lángoló hajjal ordítasz a fejvédőd mikrofonjába…

– Ugyan már, ez csak a múlt! De vége – mondta Patrick. Meggyőzően a felesége szemébe nézett, majd a számítógép képernyője felé hajolt. – Megkaphatom a jelentkezők listáját? Holnap reggel felhívok egy párat közülük, és kerítek egy helyettest.

– Bízd csak rám! – felelte Wendy. Megérintette a férfi arcát, és a szemébe nézett. – Beszélhetünk róla, ugye tudod? Mármint a hadseregről. Velem megbeszélheted.

– Erről nincs sok beszélnivaló, igaz? – kérdezte Patrick, hangjában cseppnyi keserűséggel. – Kiszálltunk, ha nem is teljesen önszántunkból, de visszavonultunk. Minden, amit létrehoztunk, odaveszett, mindenki, akit ismertünk, eltűnt a szemünk elől. Mi, ketten, csak diplomás profik vagyunk, akik egy kocsma fölött élnek, egy egérlyukban. A rokkantsági segélyed nélkül semmire se mennénk, bárkosztot eszünk, bárpiákat iszunk, a bár tévéjét nézzük, mert saját tévére nem futná. – Megfogta a nő kezét, és határozottan megszorította. – Nem igazán ilyen életet álmodtam neked, Wendy.

– Szerelmem, inkább a fejedet tedd a tus alá, ne a lábaid! – mondta a felesége tiltakozóan. – Mi ez a hirtelen jött balekduma? Korkedvezménnyel vonultál vissza mint a légierő alezredese. Azért kapod csak a nyugdíjad felét, mert még alig vagy negyven! Annyit éltél és tettél húsz év alatt, amennyit más akkor se tudna, ha két élete lenne. Jó hírű éttermet és kocsmát vezetsz Kalifornia fővárosában, ami annyit azért összehoz, hogy a testvéred főiskolára járhasson és kifizethesd édesanyád Palm Springs-i lakását… Igaz, a bár fölött élünk, de csak azért, mert így egy centünkbe sem kerül, és félre tudunk rakni a Lake Tahoe-i házra, tóra nyíló ablakokkal, amire mindig is vágytál. Annyi mindent csinálhatnál, hogy össze sem tudnád számolni. Igaz, bárkoszton élünk, de átkozottul jó bárkoszton. Hála az égnek, még nem vettem észre kimeredő bordákat rajtad, ha már szóba hoztad, szerelmem. Mi bajod az élettel ilyen hirtelen?

– Semmi bajom, Wendy – felelte Patrick. – Csupán annyi, hogy mostanra azért többre vágytam.

– Boldogtalan vagy, mert nem repülhetsz, erről van szó, ugye? – kérdezte Wendy. – Patrick, akkor repülsz, amikor csak akarsz. Egy halom kölcsöngép vár rád a főnökségen vagy a Mathernél. Fogj egy műrepülő gépet, vidd a magasba, élvezd a sebességet, nyomd a gombokat, vezess helikoptert, vadász- vagy sportgépet. Mindent vezethetsz, ami fel tud szállni. Én annyira szeretném, ha gyakrabban kidugnád az orrod; látogasd meg a fiúkat, vagy írj egy könyvet. De ne feledd, hogy a légierő pilótájaként már rég leróttad a tartozásod. Amit vállaltál, annak vége, megcsináltad. Igazi hős vagy. Legalább egy tucatszor mentetted meg a hazádat. Az ördög tudja, hányszor tetted kockára az életed. Az én kedvemért, na meg a tiedért, hagyd nyugodni, ami elmúlt, és kezdj új életet velem, itt és most!

– Úgy lesz, Wendy – mondta Patrick. Mély levegőt vett, erősen megszorította a nő kezét, majd felpattant. – Jobb lesz, ha megnézem, Jenny ideért-e már.

– Csak lassan a testtel – mondta a nő, és visszalökte a férfit a székébe. Szorosan tartotta Patrick kezét, miközben az mélyen a szemébe nézett. – Emlékszel, Patrick, Charlie O’Sullivan azt kérte, hadd nézze át újra a könyvelésünket. Magával akarja hozni Bruce Tomlinsont is az Államközi Banktól. – Ekkor egy pillanatra abba kellett hagynia, mert a roham ismét erősödött.

– Minden rendben, kedves?

Wendy a kérdést szinte meg sem hallva folytatta.

– Tényleg komolyan akarja a bárt. Még a hadseregből ismerte apádat. Megvan a pénze, hogy igazi mulatót varázsoljon ebből a kricsmiből, nagy nevű zenekarokat hozna. Nekünk még a táncengedélyre sem futná…

– De hát én is ezért hajtok, kedves.

– Egyszerűen nem tudnánk kifizetni a minősítéssel járó költségeket, hacsak nem terheljük meg újra jelzáloggal, az pedig túl kockázatos lenne. Magad mondtad – érvelt a nő. Kezébe fogta a férfi kezét, s megszorította. – A feleséged, a barátod, a szeretőd vagyok, Patrick, így felhatalmazva érzem magam, hogy megmondjam neked: te mint bártulaj is igazi bombázó vagy.

– Tessék?

– Azért ragaszkodsz az üzleti élethez, mert imádod az apádat, és ki nem állhatod annak a gondolatát, hogy az édesanyád lakását eladd? – kérdezte Wendy. – Nem akarsz te bártulajdonos lenni, szívem. Tudom, hogy meg tudnád csinálni, de szív nélkül nem megy. Te… – Újra abba kellett hagynia, a köhögés most tovább tartott. – Különben is a sacramentói levegő ennél már csak rosszabb lesz. A vállalati orvosom, La Jollában, úgy gondolja, jót tenne nekem a környezetváltozás… San Diego, vagy Arizona, vagy Tahoe…

– Azt mondod, el kellene adnunk?

– Megvolna a pénzünk, hogy újrakezdjük – mondta Wendy. – Bárhol, bármibe belefoghatnánk. Jon Masters azt mondta, azonnal felvenne, a jó isten a megmondhatója, hogy mi a célja veled. Amerika bármelyik védelmi cége alkalmazna mindkettőnket, amikor csak kedvünk támad visszatérni a régi életünkbe. Hal Briggs azt tervezi, hogy felvesz bennünket a bátyja rendőrkutya-képző iskolájába, Georgiában. Vagy vehetnénk egy hajót, és egész évben ingázhatnánk oda-vissza Friday Harbor és Cabo San Lucas között. Csak magunknak tartoznánk felelősséggel, csak a saját álmainknak. Vagy akár…

Ekkor azonban elhallgatott; tudta, hogy a férfi már nem figyel: felvette a vietnami veteránok szokását, amit csak úgy hívtak, „a mérföldes révület”. Egyfajta visszaugrás volt ez az idők mélyére. Képzelete újra teljes lényét magával ragadta emlékei hálójában; lelki szemei előtt visszapörgette egy-egy bombázás, légi csata képeit, egy-egy halálos bevetését, amelyben férfiak, nők haltak meg körülötte. Wendy úgy érezte, hogy Brad Elliott, Jon Masters és Hal Briggs nevének említése nagy hiba volt részéről. Férje szíve és szelleme még mindig velük van, bárhol is járnak. Ha létezik purgatórium, gondolta Wendy, a férje minden bizonnyal máris odakerült, és ő ott is van vele.

Tudta, hogy a férfi erővel szakította el magát tőlük, régi barátaitól, hogy visszatérhessen hozzá, Kaliforniába, és segíthesse felépülését balesete után, amely, szó ami szó, tényleg nem hétköznapi eset volt. Egy orosz kém, név szerint Kenneth Francis James lelőtte azt a kísérleti bombázót, amelyen ő mint legénységi tag szolgált. A hétfős személyzetből csupán ketten élték túl a katasztrófát; a kém másik hat katonával is végzett, majd őrült menekülése közben további több száz millió dollár értékű felszerelést semmisített meg. Az incidens következményeképp elbocsátották a nevadai központú HAWC-program összes vezetőtisztjét, köztük Patrick McLanahant is, majd bezárták a létesítményt.

Patrick inkább a korai nyugdíjazást választotta, mint a lefokozás és az újrakezdés kínjait. Így legalább újdonsült asszonya mellett lehetett, bízva annak mielőbbi felépülésében. Hogy az időt elüsse, és hogy közel lehessen otthonukhoz, átvette a régi családi vállalkozás irányítását a régi jó Sacramentóban. Wendy, ha lehet, most még inkább imádta férjét, látva az érte hozott áldozatait; ám abban is biztos volt, hogy Patrick visszavágyott a levegőbe annak ellenére, hogy a James-affér boszorkányüldözése, amelynek során a kormány és a légierő annyi életet és karriert zúzott szét, megkeseredett embert faragott belőle. A nyughatatlanság, a komor bűntudattal teli vágy, amellyel felesége mellett akart lenni, s amely belehajszolta a családi üzlet átvállalásába, valamint dühe és csalódottsága együttesen megtették a maguk hatását: Patrick Shane McLanahan mára rettenetesen szomorú, ugyanakkor hirtelen haragú fiatalemberré vált.

Mielőtt felállt és kiment volna, egy hideg robot kimértségével arcon csókolta feleségét, majd szórakozottan ennyit mondott:

– Meggondolom, kedves.

Amint Wendy távozó férje után nézett, tudta, a férfi egyetlen szót sem hallott abból, amit neki mondott. Érezte, hogy valami befejezetlen történet, egy hiányjeles élet körül jártak gondolatai. Úgy került elő a légierőnél eltöltött tizenhat év poklából, hogy egy karcolást sem szerzett, mégis mélyebb sebet kapott, mint bárki más: talán a lelket ölték meg benne. Lehet, hogy nem halt meg belül minden, de egy fontos rész biztosan és végleg, ahogyan biztos és végleges az is, hogy immár soha nem térnek vissza a barátok, J. C. Powell, Alan Carmichael, na és John Ormack meg a többiek, akiknek élete és halála az elmúlt tíz veszett és kiszámíthatatlan évben nem hagyta érintetlenül Patrick életét.

* * *

Patrick figyelme a tizenegy órai hírek óta egészen máshol járt. Ahogy az már lenni szokott, a főhírek a Közel-Kelet eseményeit taglalták, ő pedig tudni akarta, mi a legfrissebb helyzet. Mi történt eddig? Az irániak fejük fölött forgatják a csillogó pengét, Washington pedig titokzatos csendbe burkolózik.

– Mit szól ehhez a szarakodáshoz, főnök? – kérdezte Hank, a pult mögött álló suhanc.

– Úgy gondolom, Irán azért nyúlt a hordozókötelékéhez, hogy a szívbajt hozza a világra. Be akarják bizonyítani, hogy ők a legtökösebbek a mohamedán féltekén – válaszolta Patrick kimérten.

– Miért nem csinálunk már valamit? Talán attól félünk, hogy megint szétrúgják a seggünket, mint huszonöt évvel ezelőtt?

– Hank, Vietnam egészen másról szólt, és senki sem rúgta szét a seggünket; kivonultunk – pontosította McLanahan. – Irán és Irak egészen más eset, mint Vietnam volt. Ez a Közel-Kelet, nem pedig Délkelet-Ázsia. Mindkettő a Perzsa-öböl partján fekszik, jelentős olajtermelő körzetben. Ugye emlékszik, hogy hat éve hadban álltunk Irakkal?

– Hat évvel ezelőtt… szent szar, főnök, én akkor még középiskolás voltam! – röhögött fel Hank. – Na és… győztünk?

– Hank, ébredjen már, ember, száz nap alatt megnyertük!

– Száz nap alatt!? De hát az több mit három hónap! – kiáltotta döbbenten Hank. – Hát a Jean-Claude Van Damme-féle tengerészgyalogosok nem két-három nap alatt teszik helyre az ilyen ügyeket?

– Hank, a vietnami háború tíz évig tartott.

– Ja persze, arról tanultunk a suliban – mondta Hank, miközben igyekezett azt az érzést kelteni, hogy komolyan figyel. – Akkor volt az, hogy Johnson és Nixon besorozta a háborús tiltakozókat, elküldte őket a dzsungelbe, hogy lenapalmozzák a falvakat, aztán meg meghaltak, mert patkányszarral fertőzött bambuszt ettek, így ment egészen addig, amíg Jane Fonda rá nem jött, hogy Reagan lehallgatja a mellékhelyiségeit, és akkor fogta magát, és kidobatta a hivatalából…

– Jézusom, Hank!… – mordult rá Patrick. Rettenetesen öregnek érezte magát, ahogy ezt a kölyköt hallgatta. Még az iraki válságra sem emlékszik, nemhogy Vietnamra meg a Watergate-re! Amit „tudott”, azt a Beavis és Buttheadból meg az X-aktákból „tudta”. – Azért olvashatna néha mást is, nem csak a Kretén Magazint, nem gondolja?

– Szóval miért nem megyünk, és rúgjuk jól seggbe őket, mint az irániakat, főnök?

– Az Irak volt, Hank.

– Akkor az irakiakat… vagy kiket. Szóval miért nem megyünk? Jól megszórnánk őket bombákkal, vagy mit tudom én!

Patrick most már haragosan pillantott a fiúra, megfordult, kezébe fogott egy rongyot, és ahogy elindult az asztalok felé, azt dörmögte:

– Hank, soha többé nem szórunk senkire bombákat, annak vége. Béke-fenntartók vagyunk.

Hank bólintott, teljesen és reménytelenül megkavarodva. – Ja persze, igaz. Mi vagyunk a békefenntartók… – mondta pedálozó diákként. Patrick úgy látta, hogy egy darab tuskó is ért annyit a nemzetközi politikához, mint a kölyök. Ahogy mondod, gondolta magában McLanahan, csak béke-fenntartók… na meg célpontok…

Minthogy a pincérnő nem érkezett meg, Patrick úgy döntött, maga veszi fel a rendeléseket. A szövetségieknek látszó fickók újabb adag kávét kértek. Patrick megpróbált volna beszédbe elegyedni velük, de egyikük sem volt a megfelelő hangulatban, pedig szívesen kiderítette volna, hogy csaltak-e a megérzései vagy sem. Ugyanakkor feltűnt neki, hogy a magányos fekete férfi egy vonzó szőke nő személyében társaságra lelt; a nő előrébb tolta csészéjét, hogy Patrick megtölthesse. Megpróbálta elcsípni a pillantását, de nem járt sikerrel. Talán egy prosti, aki épp zsákmányra hajt? Rögtön kiszúrta a nő gyönyörű lábait, de egyéb csemege nemigen jutott a szemének.

A fekete férfi egy félórája bele sem kortyolt a sörébe, állapította meg. Még a gyöngyöző pára is eltűnt a poharából, így Patrick udvarias mozdulattal felvette az asztalról.

– Hozok önnek egy friss Samuelt – mondta.

– Köszönöm, fiatalember, úgy látszik, a hírek sokkal jobban lekötnek, mint a söröm – mondta a vendég.

– Engem is – jegyezte meg Patrick. – Hozhatok még valamit? Nagyszerű meleg előételeink vannak. Kérnek étlapot? – A fickó asztalánál ülő nő arcát a kezébe temetve kuncogott. A fekete férfi haragos pillantást vetett rá; Patrick látszólag tudomást sem vett róla, holott legbelül dúlt-fúlt, és ismét feltette magának a kérdést, mi a fenét keres ebben a nyamvadt kocsmában. Mi a franc keresnivalója lehet neki itt? Még ez a lotyó is kineveti, ahogy az ételeket ajánlgatja… pedig nem örömében csinálja ezt az egészet. Wendynek igaza van, semmi örömöt nem okoz neki ez a munka.

– Halottam, ahogy a pultossal Iránról beszélt – mondta a fekete férfi, akinek a hangjában volt valami dörgedelmes, valami ellentmondást nem tűrő íz, amiből Patrick arra következtetett, hogy talán egy kissé kapatos vagy zavarodott. – Egészen hihetetlen, ha arra gondolunk, hogy a mai amerikai fiatalságnak mit jelent a közelmúlt történelme.

– Azért nem mindenki számára – mondta Patrick. – Hank legfőbb gondja jelenleg az, hogy az albérletet ki tudja fizetni, nem a világpolitika. Egyébként egészen jó eszű fickó.

– Miből gondolja, hogy az irániak csupán elrettenteni akarnak?

– Iránnak éppen elég belső problémája van anélkül is, hogy további konfliktusokat keressen a szomszédaival vagy akár az Egyesült Államokkal – magyarázta Patrick távolságtartóan. Semmi hangulata nem volt ahhoz, hogy újabb üres fecsegésbe bonyolódjon a Közel-Keletről, de öntudatlanul is kiengedte a harag gőzét, amely a jó öreg Hankkel folytatott társalgás során felgyülemlett benne. – Az Abu Musát ért öböltanács-támadás azonban felkavarta az iráni hadvezetést. Hamarosan mozgósítani fogják a Pasdarant…

– A micsodát? Kiket? – kérdezte a férfi.

– A Pasdarant, az iszlám forradalmi őrséget, az irániak elit alakulatát. A Pasdaran nem más, mint Irán rohamosztaga, a Közel-Kelet SS-e. A legjobbak legjobbjai, a lándzsa hegye. Nagyjából ugyanannyian vannak, ugyanolyan gyorsak és ugyanolyan felszereltségűek, mint az amerikai tengerészgyalogság… talán még jobbak is náluk. – Patrick a bár jobb oldalán elhelyezett tévékészülékre mutatott, amint a CNN-en – az elmúlt egy óra alatt talán épp századszorra – Irán térképét mutatták.

– Mi lesz a következő lépésük?

– Ha a hadsereg megszerzi az egyház hozzájárulását, amely egyébként az ország vezető tekintélye, az első dolguk az lesz, hogy lezárják a Hormuzi-szorost és a Perzsa-öbölt. A Khomeini hordozókötelék lesz a főerő, a támogatóerő pedig az új szárazföldi állomásoztatású bombázóflotta.

– Fiam, nem egészen értem – mondta a vendég. – Úgy gondolja, Irán mégis megtenné? De miért?

– Megteszik, ha bárki az útjukba áll, különösen, ha az Egyesült Államok vagy Izrael próbálja meg – mondta Patrick. – Ha Irán lezárja a Perzsa-öbölt és talán a Vörös-tengert is, az olajnemzetek napi több milliárdot fognak veszíteni. Az öböl-országok ezt nem kockáztathatják, inkább leülnek majd tárgyalni Iránnal, mintsem veszélyeztessék az olajbevételeket.

– Nos, akkor miért nem veszünk elő egy amolyan Steve Canyon típusú hős pilótát, és bombázzuk őket szarrá, ahogy azt Irakban is tettük? – vetette közbe a nő enyhén gúnyos hangon, valahogy úgy, mint akinek az egyszerű kis pultos válaszai is használható és értékes információkkal szolgálhatnak.

Hát így állunk, gondolta Patrick, dehogy vagy te prosti, vagy ha az is vagy, egész jól vág az eszed. Ez a kettő itt egy követ fúj, talán hozzájuk tartozik a másik három is. Mi a fészkes fene folyik itt?

– Megtehetnénk, de azzal egy kiterjedt közel-keleti háború kirobbanását kockáztatjuk – válaszolta Patrick. – Akkor pedig jó vaskos táncrendre lesz szükségünk, hogy követhessük, ki kinek a szövetségese, kik az együttműködők, kik a gazdasági főszereplők, és hogy is állunk az egyházi tényezőkkel az övezetben. – Patrick a szomszédos asztal törölgetésébe fogott, hogy könnyebben kiléphessen a lassan túl hosszúra nyúló beszélgetésből.

– Régi barátainktól nem várhatunk segítséget, mivel Irán elég rágós falat lesz, messze szívósabb, mint Irak volt. Ezúttal az oroszok és a kínaiak is benne vannak a képben; az irániak mögött, és nem a mi oldalunkon. Most kevesebb vadászgépünk, tankunk, hajónk és katonánk van, hogy pusztán izomból háborúzhassunk. Ebben a leosztásban igencsak az erőgörbe aljáról nézelődünk. – Patrick szünetet tartott, majd hozzátette: – Különben is, a Steve Canyonok csak a képregényekben tarolnak.

– Milyen kár! – mondta a szőkeség.

– Maga úgy beszél, akár egy vadászrepülő – jegyezte meg a fekete férfi. – Csak nem egy pilótával hozott össze a sors bennünket?

– Valamikor a légierőnél voltam – vallotta be Patrick. – Nincs ebben semmi különös. Lejárt az időm, és kitettek. – Kék szeme elhomályosult, és a férfinak félig háttal állva még hozzátette: – Rögtön hozom a sörét.

– Ó, persze, köszönöm – mondta a fickó. Amint Patrick a pult felé indult, a férfi felemelte a hangját, és utánaszólt: – Ha visszajött, talán elmagyarázhatná, hogy egy szóló B–2A gép, mondjuk egy Megafortress, hogyan lenne képes lelassítani az irániak felfejlődését úgy, hogy közben megspórolnánk egy Közel-Keleti háborút.

Patrick minden erejét összeszedte, nehogy a Megafortress szó hallatán görcsbe ránduljon az arca, de belül érezte, hogy elfogja a szédülés. A Megafortress egyike volt azoknak a szupertitkos fejlesztéseknek, amelyekkel még a légierőnél foglalkozott: olyan maximálisan feljavított B–52-es bombázó, amelyet egyszerűen csak „repülő hadihajóként” emlegettek, és amelyet arra terveztek, hogy nagy távolságból szuperpontos csapásmérőként működjön, illetve hogy kevésbé intelligens bombázókat, például a B–52-es alaptípusait a célkörzetbe kísérjen. Számos újabb Megafortresst építettek és használtak, harci helyzetben is bevetették őket Litvániában és Belorussziában, de mindegyiket szétszedték, raktárakba zárták vagy megsemmisítették, amikor a HAWC gárdáját szélnek eresztették. És most ez a fickó egyszer csak itt terem, és mindenről tud, róla is, a múltjáról meg a gépekről is. S mindez szupertitkos információ! Újságíró volna? Külföldi ügynök? Ipari kém?

Legalább a nyugalom látszatát megőrizve, mint aki semmit sem hallott, letette a korsót a pultra.

– Hank, adj még egy Adamset! – mondta Patrick, majd se szó, se beszéd, az iroda felé indult.

– Persze, főnök. Hé, szükségem volna a… – De akkorra Patrick már belépett az irodába. Még nem sejtette, hogy zsákutcába futott…

Amint becsukta maga mögött az ajtót, rögtön odaszólt a feleségének.

– Wendy, menj azonnal hátra, fogd a telefont, és tárcsázd az OSI-t! – Az OSI a légierő biztonsági irodája volt, amely egyben az összeköttetést szolgálta arra az esetre, ha valaki titkos információ után kutatva megközelítené őket. Legközelebbi hivataluk a Beale légi támaszponton volt, fent Marysville-ben, egyórányira tőlük, de ha fülest kapnának, hogy ügynök jár a körzetben, valakit azonnal kiküldenének az elfogására. Vagy talán az FBI-t kéne hívniuk, esetleg a szövetségi rendőrbírói irodát Sacramentóban…

– Azt hiszem, azzal már elkéstünk, kedvesem – mondta Wendy. Mellette idegen férfi állt, fekete katonai kabátban, fekete kesztyűbe bújtatott kézzel.

Patrick nem sokat teketóriázott. Határozott mozdulattal az asztal felé lépett, majd az idegen felé lökte a számítógép monitorát. A fickó ösztönösen védekező mozdulatot tett, ezzel figyelme egy pillanatra kihagyott, és ahogy arca elérte a kellő szöget, Patrick lesújtott jobb öklével, beleadva mind a száz kilóját. Az ütés pont merőlegesen érte az idegen bal halántékát. Tompa puffanással a padlóra zuhant.

– Te jó ég – kapkodott levegő után Wendy a kiütött férfi láttán –, Patrick, várj!

Patrick szinte ugyanazzal a lendülettel átlépett a fekvő alakon, megragadta felesége bal karját, és magával húzta a hátsó kijárat felé, az iroda végébe. – Menj a kávézóba, nyitva vannak, a zsaruk ott lesznek! – kiáltotta. – Mondd meg nekik, hogy öten vannak az előtérben, egy fekete és három fehér fickó, meg egy fehér…

– Mi az isten folyik itt hátul? – dördült egy hang a férfi mögött. Ahogy Patrick megfordult, ott látta az irodaajtóban a fekete vendéget a szőke nővel. A fekete fickó szeme elkerekedett, amint először Patrickre, majd a monitorral a mellén elterült áldozatára, aztán ismét Patrickre nézett. A nő ugyanezzel a megrökönyödéssel szemlélte a tájképet, bár az ő arca valami különös vidámságot tükrözött. – Mi az ördögöt művel, McLanahan?

– Szaladj, Wendy! – Patrick megpróbálta az ajtó felé tolni a nőt, de az mozdulatlan maradt. – Most meg mi a baj?

– Épp most ütötted ki a titkosszolgálat egyik emberét – mondta mosolyogva Wendy.

– Miről beszélsz!?

– Talán inkább kiről, drágám – ismételte széles mosollyal. – Frank Zanatti különleges ügynök, Washingtonból. Igazolta magát. Megpróbáltam szólni, még mielőtt ledöntötted a monitorommal.

– Titkosszolgálat? – Patrick teljes zavarodottsággal nézte a földön fekvő szerencsétlent, majd haragosan az ajtóban álldogáló hatalmas fekete férfira mutatott. – De akkor maga ki a rosseb?

– Philip Freeman vagyok, az Amerikai Hadsereg nyugalmazott tisztje, az Amerikai Egyesült Államok elnökének nemzetbiztonsági tanácsadója – hangzott a dörgedelmes válasz.

– Fr… Freeman? Maga Freeman tábornok?

– Ne tátsa már a száját, ezredes! – kiáltotta Freeman. – Segítse inkább fel Zanatti ügynököt! – Odafordult a mellette álldogáló szőkéhez, és parancsoló hangon így szólt: – Segítsen neki, alezredes! Az ég rá a tanúm, McLanahan, ha megölte, mindannyiunkat megnyúznak, élve.

A nézelődő nő nagy sietve a fekvő ügynök felé lépett. Ahogy Patrick mellé ért, annak legnagyobb ámulatára lerántotta szőke parókáját, és a kezébe nyomta.

– Üdv, ezredes. Amikor utoljára láttam, épp egy Gepárddal szedte le az égről azt a szarházi Maraklovot. Eszembe nem jutott volna, hogy egyszer még meleg előétellel fog kínálni. Ne haragudjon, de olyan szórakoztató volt.

Patrick teljes kínban pislogott:

– Preston? Marcia Preston őrnagy?…

– Egész jó, Patrick… Preston alezredes – mondta a műszőke, ahogy barátian megölelte. Preston az egykori nemzetbiztonsági tanácsadó, Deborah O’Day szárnysegédje és testőre volt, a tengerészgyalogosok F/A–18-as Hornet gépének pilótája, egyike az amerikai hadsereg első női vadászpilótáinak. – Örülök, hogy újra látom, de először szedjük össze Freeman tábornok emberét, rendben? – Patrick megszédült ebben az óriási kavarodásban, de közben egy karosszékbe segítették Zanattit, majd valahogy életet leheltek bele. Amint úgy látták, most már talán megmarad, Preston kiegyenesedett, és Wendyhez lépve kezet nyújtott neki. – Ön bizonyára Dr. Wendy Tork… akarom mondani, Dr. Wendy McLanahan. Marcia Preston vagyok. – Kezet ráztak. – Csak egyszer repültem a férjével, de azt sosem fogom elfelejteni.

– Ő Wendy Tork? – kérdezte Freeman meglepetten, majd ő is a kezét nyújtotta. Nem szerepel a kartotékjaimban, hogy maguk férj és feleség. Mindenesetre gratulálok. Ha jól sejtem, épp az ön… balesete előtt lehetett.

– Így van, tábornok.

– Szerencsétlen, tragikus eset volt, hatalmas és felbecsülhetetlen veszteség – folytatta Freeman –, de a hamuból újabb, még hatalmasabb erő születik.

Patrickhez fordult, és így szólt:

– Kérni jöttem, Patrick. Itt és most beszélnünk kell, és mivel ma este maga egyike annak a pár embernek, aki dolgozik, talán jobb volna, ha korábban zárna. Sok beszélnivalónk lenne. A Fehér Ház ígéretet tesz arra, hogy elvesztegetett idejéért kárpótolni fogja.

Sötét, hideg kifejezés ült ki Patrick arcára.

– Nos, engedje meg, hogy ebben kételkedjem – mondta –, de mivel az összes vendégemre a frászt hozta rá, és már úgyis…

– Igen, sajnos így történt – ismerte el Freeman olyan arccal, mintha a fogát húznák.

– Ismerve a szokásos ügymenetet, feltételezem, hogy nem sok választásunk van – mondta Patrick, majd elindult bezárni a boltot.

Freeman emberei néhány perc alatt átfésülték a lakást – lehallgatókészülékek után kutattak, de szerencsére nem találtak semmit –, majd asztalhoz ültek, hogy friss gyümölcs és kávé mellett beszéljék meg látogatásuk célját. Freeman arca eltorzult, amint egy karika friss kivit az orrához emelt, s közben arra gondolt, hogy most inkább egy szép kövér, krémes fánkot enne, de a következő pillanatban már élvezte a gyümölcsöt, majd gyorsan egy szelet mangóért nyúlt.

– Az akció a Jövő Szárnyai nevet kapta – kezdte az elnök nemzetbiztonsági – tanácsadója. – Újra összeszedjük a maga csoportját, Patrick, már amennyire ez lehetséges. Úgy gondoltam, rangidősként maga legyen a csoport parancsnoka. Ismét velünk lesz Preston ezredes a tengerészgyalogságtól; ő lesz a helyettese.

– Hallhatnám pontosan, mi is lesz a dolgunk, tábornok? – kérdezte Patrick.

– Amit csak tudni akar – felelte Freeman. – A Jövő Szárnyai akció célja egy nagy hatótávolságú lopakodó légi eszközökkel végrehajtandó speciális hírszerző hadművelet végrehajtása. Egészen pontosan egy bizonyos B–2A Spirit lopakodóbombázóról volna szó, amelyet ön a 2. számú tesztgépként ismer. Annak idején a HAWC alá osztották be, maga is vezette és tesztelte jó két éven át. Ezt a gépet különleges hasznos teherrel láttuk el, többek közt felderítő-, adattovábbító, hírszerző és csapásmérő eszközökkel.

– Elég… egyértelműen hangzik – fogalmazott óvatosan McLanahan. – Úgy is mondhatnám, a megfelelő fegyver a pusztításra.

– A légierő hírszerző ügynöksége kötelékébe fog tartozni, Brien Griffith vezérőrnagy parancsnoksága alá; ő az én beosztottam…

– Ön pedig közvetlenül az elnöké – vágott közbe Patrick. Freeman bólintott. – Első hallásra elég veszélyesnek tűnik. Túl nagy a visszaélés kockázata.

– Ez akkor is így volt, amikor a HAWC-nál szolgált.

– És nézze meg, hová jutottunk – csattant fel Patrick. – A HAWC-ot felszámolták, Elliott tábornokot lefokozták és nyugállományba küldték, a többieket szélnek eresztették vagy egyenesen kirúgták. Tábornok, egy halom karriert és hírnevet tettek tönkre. Ha megfellebbeztük volna az ítéletet, életfogytiglanit kaptunk volna a nemzetbiztonság megsértéséért.

– Ezredes, tisztességes végkielégítést és nyugdíjat kapott, alig tizenhat év aktív szolgálat után – mutatott rá Freeman. – Mondhatom, egész szép lelépés.

– Csak azért úsztam meg, mert Brad Elliott bevetette még megmaradt politikai tekintélyét, és így valamivel elnézőbbek voltak velünk – mondta Patrick. – Csak azért, mert beleegyeztem, hogy hallgatni fogok, nem tálalok ki a sajtónak, nem emelek vádat. Egyáltalán nem vagyok büszke arra, ahogy kiszálltam, uram. Egyetlen oka van, hogy nem csinálhatom azt, amihez értek, és ez az, hogy Brad mindent megtett, amit a Fehér Ház és a Pentagon elvárt tőle, aztán mikor már nem volt rá szükségük, ráfogták, hogy önfejű, és kivonták a forgalomból. Nem volt más választásom. Esetleg egy kevésbé méltányos végkielégítés, vagy lefokozás és újrakinevezés egy teljesen ismeretlen szakterületen.

Patrick rejteni próbálta csalódottságát, de folytatta.

– Azt hiszem, uram, tíz év elteltével már nagyon egyszerűen hangzik a történet tanulsága: ha a kormány csapásmérő vagy felderítő küldetést akar, szóljon a fegyveres testületnek. Ha nincs meg a kellő képzettségük, felszerelésük, vagy adják meg nekik, amire szükségük van, vagy ejtsék a tervet.

– Egyik sem járható út, Patrick – mondta Freeman. – Nem rendelkezünk annyi pénzzel, hogy egy szolgálatban lévő egységet az ön által a HAWC-nál kifejlesztett felszereléssel lássunk el, arra pedig nincs időnk, hogy kiképezzünk egy aktív pilótát a maga által tervezett, tesztelt és élesben is berepült gépre. Az egyetlen alternatív megoldás az volna, ha kivonnánk a hírszerzés műszaki csoportjait szolgálati helyükről, ami viszont komolyan visszavetné adatgyűjtő képességünket. Ezzel szemben mi épp azt akarjuk, hogy a segítségünkkel ezek a részlegek még hatékonyabbá válhassanak.

– A hírszerzés gondoskodna saját magáról, uram – jegyezte meg McLanahan. – Ha mégsem, vagy ha a helyzet túl komolyra fordulna, csak ki kell őket hozni. Ha a dolgok így alakulnának, már az is valószínűleg háborút jelentene.

– Ez az egész dolog lényege, Patrick – vette át a szót ismét a tábornok. – A Jövő Szárnyai program éppen azzal a szándékkal született, hogy körültekintően alkalmazott és szabályozott csapásmérő eszközökkel megelőzzük a jelenlegi helyzet háborúvá fajulását – mondta Freeman –, és én épp a hírszerzésről és a B–2A-ról beszélek. Irán pontosan azt tette, amiről az előbb beszélt: a Perzsa-öböl bejáratánál húzták meg a védelmi vonalukat, ami nem más, mint felhívás keringőre. A világ megbénult a félelemtől; Irán tudja ezt, és ki is fogja használni.

– Tehát játsszuk el a csúcstechnológiával rendelkező terrorista szerepét is, igaz?

– Igen, így is fogalmazhatunk – felelte Freeman elszántan, tenyerével a térdére ütve. – Ki az úristen szabhatja meg, hogy az Egyesült Államoknak csak két esélye legyen, háború vagy béke? Elnézést a kifejezésért, Dr. McLanahan – fordult Freeman bocsánatkérően Wendy felé.

– Szólítson bátran Wendynek – helyesbített McLanahan felesége. – Egyébként semmi gondom a kifejezéseivel, uram, de hogy őszinte legyek, az elveivel annál több.

– Akkor kénytelen leszek kifejteni azokat – folytatta Freeman. – Jól figyeljenek, Patrick és Wendy: a feladatom abban áll, hogy megszervezzem azokat a nemzetbiztonsági lépéseket, amelyekkel megelőzhetjük a fegyverek és a bombák színre lépését. Békeidőben ez rendszerint hírszerzési feladatokat jelent, azaz megpróbálunk belelátni a rossz fiúk gondolataiba, így járhatóvá téve a diplomácia és a törvényesség útjait a háború elhárítása érdekében. Néha előfordulhat, hogy a nemzetbiztonságiak harctéri egységeket alkalmaznak, és még ritkábban szóba jöhet az is, hogy fegyveres alakulatokat és elhárító-csoportokat vetünk be közvetlen harci helyzetekben, illetve a biztonság megteremtése érdekében. Most ez a feladatkör kibővül katonai, félkatonai szereppel. Eszközeink így a puszta hírszerzéstől eltérően kevésbé rejtettek, inkább támadó jellegűek, de a cél változatlan: meg kell tudnunk, mire készülnek, még mielőtt beindulnának, így a háború kitörését még diplomáciai úton fojthatjuk el.

– Nézze, tábornok, attól, hogy más a csomagolás, még lehet benne bomba. Egy szó, mint száz: mindez kimeríti a terrorizmus fogalmát. Ha az irániak ugyanezt tennék, mi is így neveznénk, mégpedig teljes joggal – hangzott Wendy véleménye.

– És mi a helyzet az öböltanács Abu Musa elleni támadásával? – fűzte tovább a gondolatmenetet McLanahan. – Az irániak azt állítják, hogy az akció hátterében egy amerikai lopakodó és az izraeliek F–15E típusú vadászgépei álltak, ami szerintem marhaság, de egy észrevételük mégis figyelemre méltó: a támadást nem hajthatták végre precíziós vezérlésű fegyverek nélkül.

– És mi van akkor, ha igazuk van?

– Az omániak és az emírségek brit Hawk repülői normális esetben nem használnak távvezérlésű rakétákat – folytatta McLanahan –, a Super Puma és Gazelle helikopterek AS–12-esekkel lőnek, amelyek rövid hatótávolságú, optikai vezérlésű rakéták, és mint ilyenek, nem igazán alkalmasak éjszakai villámbevetésre; felderítőkre van szükségük a célok kijelölésére. A Félsziget Pajzsa pilótáit nem képezték ki Maverick-rakéták alkalmazására, különösen nem az infravisszaverős változatéra. Ennek alapján a véleményem az, hogy a rakéták lézervezéreltek voltak, valószínűleg Hellfire-ek vagy francia AS-30L-esek. Mivel a támadásban bevetett repülőgépek egyike sem lézerkijelölős, a kijelölők csakis a földön lehettek, és ez csak azt az egyet jelentheti, hogy a maga kommandóscsoportjai voltak azok, amelyek a Pajzs pilótáinak belézerezték a célpontokat. Kik voltak, Freeman tábornok? Tengerészgyalogosok? Az SAS? Vagy a CIA?

– Van ennek valami jelentősége, McLanahan? – vágott vissza Freeman, de magában teljesen elképedt, hogy egy civil ilyen pontos elemzést adhat. – A tanács ellenséges támadó jellegű fegyverrendszert támadott meg…

– Nem válaszolt a kérdésemre, tábornok. Ki volt még ott?

– Mi szüksége a válaszra? – csattant fel Freeman. – Mi értelme ennek a vitának, McLanahan? Pont a maga fajtájának magyarázkodjam, hiszen az ön mestere Brad Elliott volt, s a jelmondatuk ennyi: „Fütyülj a torpedókra, imádkozz, és tárazd be a lőszert!” Az öböltanács elpusztított valamit, amiről úgy gondolta, ellenséges haderő a senki szigetén.

– Ahelyett, hogy tárgyaltak volna! – kiáltott fel McLanahan. – Tábornok, ez terrorakció volt! Ennek köze sem lehetett az önvédelemhez; úgy támadtak meg egy idegen támaszpontot, hogy még csak nem is figyelmeztették őket, még csak hadat sem üzentek. Ez a terrorizmus!

– Az a bizonyos idegen támaszpont arra készült, hogy bármely órában lecsaphasson az öböltanács hajóira és az amerikai tankhajókra az öböl térségében.

– Igazán, tábornok? És mikorra tervezték? – vetette közbe McLanahan. – Irán évek óta azon a szigeten állomásoztatja a rakétáit, egyetlenegyszer sem lőtték ki őket, csupán éleslövészeten. Az öböltanács csapott le először, és azt hiszem, az Egyesült Államok segített neki.

– Ön csupán találgat.

– Ehhez, uram, nem kell túl nagy fantázia – mondta McLanahan. – Elég a logikus következtetés. Az öböltanács robbantotta ki az egész konfliktust, mert türelmetlenné váltak, belefásultak a szigetek körüli vitába és tárgyalásokba…

– Épp ez idő szerint utasítja az elnök az Abraham Lincoln parancsnokságát, hogy tartsa távol magát a Perzsa-öböltől – mutatott rá Freeman –, ami az összes közel-keleti szövetségesünkre a frászt hozza rá, és ami azt jelenti, hogy Irán ismét úgy nyer háborút, ahogy mindig, még az első lövés előtt, a lelki hadviselés győzteseként. – Erre már nem érkezett válasz. McLanahan érezte, Freemannek igaza van.

– A hírszerzés-támogatókat és a maga hajdani csoportját bízom meg a feladattal, Patrick, meg a Bolond Mágust; ők fogják szemmel tartani az irániak hordozókötelékét és egyéb katonai egységeit – folytatta Freeman.

– Minden feltételezett iráni nukleáris, vegyi vagy biológiai támaszpont és katonai raktár közelébe hírszerző ügynököket küldünk; minden egyes iráni bombázó, vadászgép és rakétaállás, amely potenciális csapásmérő erőt jelenthet a Lincolnra vagy valamelyik szaúdi, török, kuvaiti vagy izraeli célpontra nézve, egy-egy ügynökünk megfigyelési feladatát fogja képezni. Ha az irániak lépésre szánják el magukat, és az valamelyik különleges támaszpontjukkal lesz kapcsolatos, tudni fogok róla, és javasolni fogom az elnöknek, hogy utasítson azok kiiktatására.

Patrick most már érdeklődéssel figyelte a tábornok szavait.

– Mindketten beláthatják: arra, hogy a haditengerészet A-6-osaival vagy egy átfogó Tomahawk szárnyasrakéta-támadással megközelíthessünk egy elszigetelt iráni katonai bázist, rendkívül csekélyek volnának az esélyeink. Mindketten tudják, hogy az egyetlen hatékony indítóállásként csakis a B–2A jöhet szóba. Ha ellátjuk a megfelelő légvédelem-semlegesítő és Disruptor típusú fegyverzetcsoporttal, úgy hajthatjuk végre az akciót, hogy a lehető legminimálisabbra csökkentjük a járulékos károkat és annak esélyét, hogy a részt vevő amerikai alakulatok veszélybe kerüljenek.

Freeman észrevette Patrick csodálkozó arckifejezését; egy pillanatra megállt a gondolatmenetben, majd rámosolygott az egykori bombázópilótára.

– Á, látom, a Disruptor felkeltette az érdeklődését. Ugyan, ezredes, nem gondolhatta komolyan, hogy Brad Elliott kísérletei örökre titokban maradnak. Miért épp a Disruptor-széria lenne kivétel?

Úgy látta, Wendy teljesen összezavarodott, és ez tetszett Freemannek; szóval Patrick McLanahan még a felesége előtt is tud titkot tartani! Pedig Wendy múltbeli pozíciója államvédelmi szempontból éppoly titkosnak minősült, mit a férjéé. Freeman Wendyre nézett, és hozzátette:

– Elliott tábornok egyik szakterülete azoknak a nem pusztító jellegű fegyvereknek a kutatása és fejlesztése volt, amelyeket Disruptornak nevezett. Ő és a HAWC óriási gyakorlatra tettek szert a nagy hatótávolságú, pontosan végrehajtott gyilkolás terén, a kísérletek vége felé azonban Elliott újabb megoldáson kezdte törni a fejét; a pontosság és a nagy hatótávolság mellett ekkor már csak egyszerűen a szétzüllesztés, a rombolás és gyújtogatás játszott szerepet. A Disruptorok nem halálos légi fegyverek; arra tervezték őket, hogy zavart keltsenek, elrémítsenek, hátráltassák vagy megfélemlítsék az ellenséget úgy, hogy közben a hagyományos totális pusztítás elmarad. Hasonló jellegű fegyvereket már az öbölválság során is alkalmaztunk, de Elliott új agyszüleményei messze lepipálták azokat. – Freeman örömmel nyugtázta, hogy Patrick és Wendy kezd némi tartózkodó érdeklődést mutatni a békésebb megoldás iránt.

– Amikor az „Álomgyárat” bezárták – folytatta a tábornok –, Elliott munkájának egy részét továbbítottuk a légierő eglini fegyverzetfejlesztési központjába, de nagyobbik részét a Sky Masters kapta meg. Már van néhány tesztkész prototípusuk – Freeman most ismét Patrickhez fordult, ugyanazzal az ördögi vigyorral az arcán. – Már csak egy, talán két harcedzett B–2A pilótára volna szükségünk, akik megcsinálják a tesztelést, felkészülnek a feladatra, és aztán sisakot fel. Patrick, érdekli az ügy?

– Egyedül nem boldogulnék a B–2A-val – hangzott a válasz. – Néhány fős személyzetre lesz szükségem.

– Egyelőre egy embert kapna. A továbbiakról folyamatosan gondoskodnánk – mondta Freeman.

Patrick elbizonytalanodott, Wendyre nézett, aztán megrázta a fejét.

– Sajnálom, uram, a válaszom továbbra is: nem – felelte eltökélten.

– Amennyiben mégis meggondolná magát, a Nemzetbiztonsági Hivatal teljes mértékben kárpótolná önt – mondta Freeman. – GS–19-es beosztásának megfelelő fizetést és illetményt kap, amely egyenértékű a hadsereg O-6-os fokozatával, függetlenül attól, hogy a bevetésére sor kerül vagy sem. Teljes körű áthelyezési segélyt kap az eltartottakat és a túlélőket megillető kedvezményekkel együtt, ezenfelül megkapja a nyugalmazott nemzetbiztonságiaknak járó kiegészítő személyi juttatásokat. – Egy másodpercnyi szünetet tartott, a padlót fürkészte, majd hozzátette: – Tudom, hogy a kocsma eladását fontolgatja. Abban is segítségére lehetünk, de akár abban is, hogy megtarthassa.

– Honnan a fenéből tud erről is?… – De Patrick máris tudta a választ; senkinek sem okozhatott különösebb gondot, hogy kitalálja, a nemzetbiztonságiaknak pedig főleg nem.

– Tulajdonképpen egy ilyesféle megoldás máris körvonalazódott – folytatta Freeman. – Az egyik lehetséges háttérként szóba került a Sky Masters Vállalat neve. Jól ismert védelmi cég, kicsi, akár a többi civil vállalkozó, mégis életképes. San Diegóba telepítik irodáik és műszaki létesítményeik egy részét, Tonopah közelében pedig egy használaton kívüli kormányingatlanon új rakétatesztelő objektumuk van. Tudomásunkra jutott, hogy San Diegóban a vízparti Top Gun bár vevőre vár. Ha mégis úgy dönt, hogy folytatni kívánja az üzletet, ezt is megkaphatja. Tudom, hogy Dr. Masters már eddig is több alkalommal kínált munkát önnek. Talán itt az ideje, hogy egyet végre elfogadjon. Ahogy a nemzetbiztonságiaktól, ugyanúgy tőle is elfogadhatja a magas honoráriumot és a juttatásokat. Wendy, magának is jót tenne a levegőváltozás.

– Ez volna az orvosi javaslata, tábornok? – csattant fel Patrick. – Ha Mastersnek akarnék dolgozni, már rég elfogadtam volna a felkérését, de nem tettem, mert a cége ugyanannak a kormánynak dolgozik, amelyik az egyik pillanatban a legnagyobb becsben tartja a legjobb embereit, aztán úgy hajítja el őket, mint valami mocskos zsebkendőt. És ez a maga javaslatára is áll. A pénz és az éghajlat egyáltalán nem aggaszt annyira, mint a mód, ahogy önök kezelik vagy inkább lekezelik azokat, akik hisznek abban, amit csinálnak.

– Én elmondtam önnek, Patrick, miből állna a feladata – mondta Freeman. – A maga küldetése az lenne, hogy megvédje honfitársait, ügynökeinket. Ha az ügy úgy kívánja, katonai lépésre szánjuk el magunkat, de a hadsereg előtt a hírszerzésen és a nemzetbiztonságiakon a sor, éppúgy, mint akkor, amikor maga még a HAWC-nál szolgált bombázópilótaként; ilyenformán hozzáférhetünk az összes szükséges információhoz. Próbálom megtalálni az optimális megoldást, hogy megmenthessük mindazokat a nőket és férfiakat, akik mindenüket felteszik egy lapra azért, hogy elkerüljük a háborút.

– Nem tudott meggyőzni arról, hogy nem az elnök magánhadseregeként fognak bevetni minket, akár egy merénylőkből és gengszterekből álló zsoldosalakulatot – mondta Patrick óvatosan.

– Ezredes, végighallgattam a teljes javaslatot, és a magam részéről támogatom – vetette közbe Marcia Preston. Korábban már dolgoztam a nemzetbiztonságiaknak, és így bátran kijelenthetem, hogy nem vagyunk sem a Fehér Ház, sem a CIA zsoldosai. A küldetésünk tisztességes szándékú, Patrick. Célunk, hogy megakadályozzunk egy háborút. Az irániak az ügynökeinket mészárolják le…

– Miről beszél? – kérdezte Wendy. – De hát mi történt?

– Ez titkos információ – felelte Freeman Preston helyett. – Nem is akartam szóba hozni…

Preston alezredes Freemanre nézett, és tekintetével azt kérdezte, hogy folytathatja-e. Freeman egy erőtlen bólintással engedélyt adott.

– Nem túl régen történt – folytatta az alezredes. – A hírszerzés-támogató ügynökség hajóját, a Valley Mistresst, ön ugyebár jól ismeri őket…

– Paul White-ék? – robbant Patrick hangja. – Mi van velük?

– Egy pilóta nélküli lopakodó felderítőgépet bocsátottak a Khomeini hordozókötelék fölé azzal a céllal, hogy szemmel tartsák – kezdte a történetet Preston. – A gép meghibásodott, az irániak pedig az adása alapján bemérték a hajót… és elsüllyesztették. A legénység tizenhárom tagjának nyoma veszett, köztük White ezredesé is… – Freeman felemelt keze jelezte, hogy ennyi, nem folytathatja.

– Istenem…

– Patrick, hát erről van szó, nem ártatlanokra készülünk lecsapni, hanem az ellenségre – mondta Freeman. – Az esetet késedelem nélkül rövidre kell zárni. A következményeket ráérünk később latolgatni. A munkánknak kétségtelenül ez a szerencsétlenebbik oldala: nincs arra időnk, hogy mérlegeljük lépéseink lehetséges kihatásait. Egy probléma megoldásra vár, és nekünk meg kell oldanunk. Egy válság a szemünk előtt bontakozik ki, és mi nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Tudjuk, hogy amit tennünk kell, az a nemzet biztonságának érdekeit, Amerika biztonságát szolgálja. Csak imádkozhatunk, hogy a közeljövő is bennünket fog igazolni.

Patrick csendben újra végiggondolta a hallottakat. Ezúttal már Wendy is komoly pillantással nézett vissza rá. Ám továbbra is tántoríthatatlan maradt.

– Nem… igazán sajnálom, ami Paullal és az embereivel történt… de nem tehetem. Sajnálom.

– Ez esetben már megyünk is – mondta Freeman; felállt és indulni készült. – Köszönjük, hogy időt szakítottak ránk. Azt hiszem, felesleges emlékeztetnem önöket, hogy ez a beszélgetés, az egész kapcsolatfelvétel a legteljesebb mértékben államtitok tárgyát képezi…

– Tábornok, szóljon az eset további vonatkozásairól – indítványozta Preston.

– Azt hiszem, szükségtelen.

– Mi ez, miféle játék? Mire valók ezek a tiszteletkörök? – kérdezte Patrick talpra ugorva. – Megmondtam már, nem érdekel az ügy. És ez az utolsó szavam.

– Mondja el neki, tábornok!

– Nem.

– A Bolond Mágusról van szó – csapott le Preston. Freeman a tengerész-gyalogosnő felé fordult, de az tovább folytatta a gondolatot. – A Bolond Mágushoz tartozó egyik hírszerző…

– Elég, alezredes! – förmedt rá Freeman.

–…ez az emberünk megúszta a támadást, és visszamegy White ezredesért, illetve a többiekért, akik fogságba eshettek.

– Preston, mi a fene folyik itt?

– Preston alezredes, azt mondtam, elég!

– A Bolond Mágus egyik ügynöke Hal Briggs őrnagy – bökte ki Preston.

– Hal Briggs a hírszerzésnek dolgozik? A Bolond Mágusnak? – kiáltott fel Patrick.

– Kockáztatva a hírszerzők biztonságára vonatkozó szabályokat, a válasz: igen – felelte Freeman, és még egy utolsó fenyegető pillantást vetett Marcia Prestonra. – A különálló technikai csoportok emberei nem tudhatnak a többi tagjairól. Egy foglyul ejtett ügynök több száz másikat ránthat magával. De igaz… Hal Briggset az elődöm vette fel, nem sokkal a James-kémbotrány után. Őt fogják kinevezni hadműveleti parancsnoknak abban az esetben, ha az egység sikerrel jár, illetve újabb feladatot kap.

– Most hol van?

– Itthon… – ismerte el Freeman. – Briggs őrnagy… nos, az őrnagy értékes adatforrással rendelkezik egy emírségekbeli hírszerző tiszt személyében. Ez az informátor segítette az Abu Musa elleni rajtaütés során. Briggs csak az engedélyre vár, hogy visszamehessen, és újra kapcsolatba léphessen az emberével.

– Ez az ügynök minden bizonnyal egy nő – állapította meg mosolyogva Wendy.

– Ezredes, asszonyom, ismételten figyelmeztetem önöket – hangzottak Freeman rendreutasító szavai, miközben ujjával fenyegette őket –, ezek az információk szigorúan bizalmasak. Úgy gondolom, nem szükséges külön felhívnom a figyelmüket, hogy milyen következményei lehetnek annak, ha az érintett személyek kilétére és rangjára vonatkozó adatok kiszivárognak. A szobában tartózkodó ügynökökre nézett, jelezve, hogy itt az ideje távozniuk. Mielőtt az ajtó felé indult volna, kézfogásra nyújtotta hatalmas, durva kezét. – Örömömre szolgált, és mélyen megtisztelő volt számomra, hogy újra láthattam önt, Patrick McLanahan – mondta. – Országunk és talán az egész világ már eddig is sokkal tartozik önnek. Sajnálom, hogy minden próbálkozásunk ellenére sem tudtuk rávenni arra, hogy ismét bizonyíthassa tehetségét. Mrs. McLanahan, hálásak vagyunk, hogy fogadott bennünket. Minden jót önöknek!

Patrick Wendyre pillantott, és a nő hirtelen meglátta a férfi szemében fellobbanó hajdani tüzet, a magabiztosságot sugárzó ragyogást, azt a pokol tüzén edzett, ezerszer elátkozott szenvedélyt, amely tíz évvel ezelőtt úgy magához láncolta abban a bárban a louisianai Bossierben. Briggs…nos, az ő részvétele tényleg komoly érv volt, ehhez kétség sem fért: Briggs, White, az emlékek, a bajtársak. A férfi tekintete olyan volt, akár egy hatalmas, égbekiáltó kérdés. Patrick tudta, hogy nincs tovább, most már nincs több esélye arra, hogy elölről kezdjék azokat a régi, félretett és fájdalmas beszélgetéseket… lejárt a gondolkodási idő, de az utolsó megmaradt lehetőséget megragadva, csupán pillantásával kérte felesége, társa beleegyezését…

…Ő pedig meghallotta a kérdést, és ugyanúgy, szavak nélkül, megadta a választ is: menned kell, Patrick, nem tarthatlak vissza, üzenték a szemek. Ha ezt akarod, én is akarom miattad, és az embereknek szükségük van rád. Menj végig az utadon, de az a te utad legyen, ne az övék!

…És Patrick meghallotta a választ, mert amikor Freeman megpróbálta kihúzni kezét a tenyeréből, a pilóta ujjai nem engedték.

Freeman zavartan nézett McLanahanre.

– Ezredes, szóval mégis?… – kezdte volna a tábornok, de a tenyér tovább záródott. Az óriási, nyers kéz csapdában volt. – Rendben, akkor most, Pat…

– Visszük a Disruptorokat – szakította félbe McLanahan, de tenyere még mindig nem engedett. – Semmi halálos fegyver, amíg nincs nyílt hadüzenet. Akkor aztán viszünk mindent, amit csak tudunk, és ezt vegye nagyon komolyan.

Freeman felszisszent, amint a pilóta ismét megszorította a kezét, és ez már igazán meglepte.

– Rendben – hangzott a válasz az összeszorított fogak közül –, természetesen mi is így gondoltuk.

– A küldetés csakis a tengerentúlra érvényes, a hadüzenetig vagy az invázióig semmi veszélyes akció az Egyesült Államok és szövetségesei légterében.

– Elfogadva – felelte Freeman, leplezve fájdalmát. – Akkor most, ha lehetne, Preston ezredes is elbúcsúzna öntől…

– Csakis a hírszerzés hadműveleteit biztosítjuk, nincs CIA, nincs más ügynökség, semmi egyéb extra szolgáltatás. Semmi kapcsolat a DEA-val, az ATF-fel, az FBI-jal – sorolta tovább feltételeit McLanahan. – Teljes nyíltság, semmi visszaélés, maximális ellenőrizhetőség mellett.

– Ezredes, lesz még módunk arra, hogy átvegyük a részleteket…

A szorítás ereje ekkor hirtelen megkétszereződött, és Freeman azt gondolta, hogy ez már igaz sem lehet. Szakadni kezdett róla az izzadság.

– Bele kell egyeznie, tábornok! – követelte McLanahan. A titkosszolgálat emberei óvatos mozdulattal felé léptek. A pilóta kézfogása megsemmisítő volt, a tábornok csillagokat látott. – Esküdjön! Vagy azt kell gondoljam, ez megint csak egy szaros, felülről diktált ügynöki feladat!

– Mi a fenét művel, az istenit?!

A biztonsági emberek ekkor gyors lépésekkel Freeman felé indultak.

– Ha ezek a rohadékok csak egy ujjal is hozzánk érnek, ugrik az egész üzlet! – kiáltotta McLanahan. Freeman felemelt bal kezével jelezte, hogy álljanak meg. – Mondja meg az igazat, Freeman, ha van magában egy csepp bátorság!

Az egész helyzet valamiféle tragikus kifejlet felé haladt; vagy a tábornok csontjai roppannak szét, vagy a biztonsági emberek türelme fogy el.

– Rendben! – hangzott Freeman fogcsikorgató kiáltása. – Beleegyezem!

– Beleegyezik, mibe?

– Semmi kapcsolat más ügynökségekkel… csak és kizárólag a hírszerzés-támogatók… teljes nyíltság, teljes tájékoztatás – nyögte ki Freeman. A pilóta eleresztette a tábornok kezét, az rögtön hátraugrott, mint aki rossz helyre nyúlt. Óvatosan elkezdte masszírozni a kezét, hogy visszatérjen ujjaiba az élet. McLanahan rideg közönnyel állt, még csak meg sem izzadt. – Micsoda gyerekesen éretlen módja a meggyőzésnek, McLanahan! – vicsorogta a pilóta felé a tábornok. – Talán így próbálja bizonyítani, micsoda tökös fickóval van dolgunk?

– Ezt csak egy kis emlékeztetőnek szántam arra az esetre, ha túl régóta lenne a Pentagonban vagy a Fehér Házban – mondta Patrick. – A barátaim igaz emberek, számítani fognak arra, hogy tartja magát az ígéreteihez.

Freeman arra gondolt, most minden oka megvolna, hogy őrjöngjön, de valahogy nem tudta okolni McLanahant azok után, amiken életében keresztülment. Ahogy ujjaiban lassan megszűnt a zsibbadás és a fájdalom, úgy tűnt el nyomtalanul haragja is. Bólintott.

– Tartom magamat az üzlet rám vonatkozó részéhez – mondta Freeman –, de nem emiatt a kis macho-mutatvány miatt, hanem mert engem tényleg érdekel a parancsnokságom alá tartozó férfiak és nők sorsa. Nem játszom semmiféle aljas játékot, McLanahan ezredes.

McLanahan ekkor felkapta a parókát, és meglengette Freeman orra előtt.

– Mindenki játékot játszik, tábornok – folytatta. – És ez alól senki sem kivétel, de nem mindenki teszi kockára bajtársai életét. Uram, sok mindent megtanultam Brad Elliott mellett a közel tíz év alatt, és megvannak a saját elképzeléseim a dolgokról. Ha ön tiszta játékot játszik velem, akkor kurva jók leszünk, és egészben hazatérünk. Ha mégsem, azt fogom kívánni, hogy bárcsak Brad Elliotthoz fordult volna segítségért, rólam meg sosem hallott volna.

Freeman ki nem állhatta, ha így beszéltek vele, most mégis megadta magát, mert érezte, hogy ez alkalommal talpig tiszta emberrel hozta össze a sors. Minden, amit hallott vagy tudott erről a férfiról, igaznak bizonyult.

– Ha befejezte a móresre tanításomat, ha úgy gondolja, felhagy azzal a gondolattal, hogy összetöri a csontjaimat, McLanahan, akkor ettől a pillanattól fogva az ön számára is a kormány órája ketyeg. A gépe hét óra múlva indul a Travis légi támaszpontról. Sok szerencsét! – Ösztönös mozdulattal újra kezet nyújtott, de azonnal vissza is húzta. Elmosolyodott, biccentett, és hozzátette: – Csókolja meg búcsúzóul a kedves feleségét, McLanahan. Most már hozzánk tartozik.

Whiteman légi támaszpont, Missouri

1997. Április 17., közép-amerikai zónaidő szerint 06:49

– Ki az ördög az, Tom? – kérdezte ingerülten Anthony Jamieson ezredes a mellette álló egycsillagos tábornoktól. A két tiszt a Missouri állambeli Knob Nosterben található Whiteman légi támaszpont parancsnoki épülete előtt állt. Kora reggel volt, a levegő hűvös és nyirkos. Az utasításnak megfelelően a „különösen fontos” személyeket szállító sugárhajtású gépre vártak. – Valami kongresszusi tag? Vagy szenátori tanácsadó?

– A főnök szerint egyelőre nem kell tudnia a választ, Tony. – Thomas Wright dandártábornok, a Whiteman légi támaszpont 509. bombázóosztályának parancsnoka, egyben Jamieson főnöke nem szívesen adott ilyen és ehhez hasonló válaszokat egy idősebb tisztnek, egy bajtárs pilótának, egy barátnak, de az adott pillanatban nem tehetett mást.

Jamieson látta főnöke határozatlanságát, és úgy döntött, tovább üti a vasat.

– Maga tudja, hogy ki jön? – kérdezte.

– Pontosan nem – ismerte el Wright és nyilvánvalóan nem is kell tudnom. Ide hallgasson, Tigris, hagyjon fel az istenverte kérdéseivel, rendben? Csak ültesse be a szimulátorba! Ez csak egy amolyan Samson-féle „hurrá, repülünk” mutatvány, semmi több. Mulasson egy jót, dolgozza meg… de hisz érti maga a dörgést. Cserébe még ma órát adok magának golfból!

Jamieson eldörmögött egy szitkot az orra alatt, aztán elhallgatott, de belül tovább fortyogott. Tony „Tigris” Jamieson huszonöt éve szolgált a légierőnél, több mint négyezer órát töltött a levegőben, tapasztalt rókának számított, megjárta a legkomolyabb balhékat, Vietnamtól Líbián át a Perzsa-öbölig, és most jön ez a különösen fontos személyiség, és őt bízzák meg azzal, hogy elkápráztassa egy ilyen cirkuszi látványossággal. A hajdani menő vadászpilóta, aki jelenleg az 509-esek hadműveleti csoportfőnöke, azé az egységé, amely a B–2A Spirit lopakodót mondhatja magáénak, nem szokott hozzá ahhoz, hogy ilyen, ahogy ő maga nevezni szokta, „műkedvelő show-műsorok” végrehajtására utasítsák, és ahogy az már lenni szokott, most is örömmel passzolta volna tovább egyik századparancsnokának vagy rangidős oktatópilótájának az egész bugyuta ügyet; azoknak a magas, izmos, kék szemű, szögletes állkapcsú Steve Canyon típusú legényeknek, akik olyan fessnek hatnak a képernyőn és a magazinok lapjain.

De a vezérkar, egész pontosan az osztályparancsnok és a főnöke őt akarták, így nem tehetett mást: tisztelgett, s ahogy azt kell, kivágta az „Igen, uram!”-ot; aztán majd végrehajtja a feladatot, ahogy elvárják tőle.

* * *

A C–20H típusú speciális feladatú katonai sugárhajtású gép a tervezett időben, pontosan landolt, és sebesen gördült a parancsnoki épület elé, s még mielőtt a katonai célra átalakított Gulfstream IV-es motorok leálltak volna, a gép ajtaja felpattant, majd katonák és műszaki különítményesek ugráltak ki a betonra. A különösen fontos személyiségek, egy ezredes és két civil, akiket két magas rangú tábornok vezetett, másodpercnyi lazítás nélkül suhantak el a gép mellől a várakozó kocsik irányába, akár a vámpírok, akiket porrá éget a felkelő a nap, ha túl soká időznek a szabad ég alatt. Két, egyen- és civil ruhás biztonsági tisztekkel megtömött Humvee kocsi sorolt a parancsnoki autók mellé; Jamiesonnak át kellett szállnia egy másik járműbe, mivel az egyik civil ruhás tiszt, akinek géppisztolya kivillant szafari stílusú dzsekije alól, elfoglalta az első ülést. Ahogy visszanézett a C–20-asra, látta, amint újabb, gyakorlóba öltözött katonák ugrálnak ki a gépből, némelyikük műszaki leírásokkal teli mappákat szorongatott a hóna alatt, többen szerszámosládákat és mérőkészülékeket cipeltek. Egyikükről-másikukról hajuk és pocakjuk alapján könnyen megállapíthatta, hogy civilek; ezek is, akár az előbbiek, rohantak, de ők a szerelőhangárok irányába. Úgy kapkodtak, mintha máris késésben lennének valami óriási fontosságú találkozóról.

Biztonsági rendőri egységek zárták le az összes bekötőutat, amint a karaván a B–2A fegyverrendszer kiképző központja felé haladt. Ez a komoly készültség tovább fokozta Jamieson nyugtalanságát. Már egyedül az a gondolat, hogy ezt az ostoba feladatot kapta, elég lett volna… de minek ez a fene nagy felhajtás egy nyamvadt civil miatt? Bizonyára a látvány kedvéért, nyugtázta magában. A látogató valószínűleg a Kongresszus költségvetési bizottságának valamelyik befolyásos tagja, amúgy jelentéktelen senki, s látogatásának az a célja, hogy felmérje a lopakodóflotta biztonsági rendszerét. Emiatt határozhatott úgy a vezérkar, hogy a kedvező benyomás érdekében megizmosítja a szokásos védelmi felállást. Whitemanben egyébként is elég feszes volt az őrség, de egy kis erődemonstráció sosem árt.

Miután leültek a szimulátorépület eligazítótermében – zárt ajtók, kívül-belül őrökkel –, Jamiesonnak először adódott alkalma közelebbről szemügyre venni a vendéget. Kár, hogy pasas, gondolta. A Whitemanbe látogató kongresszusi hölgytagok rendszerint feltűnő jelenségek voltak, és Jamieson, két válással a háta mögött, jó néhányat megismert már közülük. Kedvenc mondása volt, hogy „ha majd a légierő úgy gondolja, jobban festenél házasemberként, kapsz tőlük egy nőt ellátmányba”. A férfi körülbelül tíz évvel fiatalabb volt nála, tíz centivel alacsonyabb és húsz kilóval nehezebb, széles, izmos vállakkal, vastag alkarokkal, és olyan combokkal meg vádlikkal, mint a súlyemelők – talán egy hajdani főiskolai erőemelőbajnok, aki aktakukacnak állt, de alkalmasint ma is szívesen időz a súlyzók között, összegezte magában Jamieson –, szőke haja, ápolt bajusza egy kicsivel hosszabb, mint ahogy azt a szabályzat engedélyezi, annál meg végképp jóval hosszabb, ami akkoriban, a kilencvenes évek vége felé a szolgálatban lévő pilótáknál divatban volt. Kézfogása kemény, kék szemei erőt sugároztak, és úgy tűnt, szívesen megeresztene egy mosolyt a bemutatkozásnál, de valami sötét és fájdalmas belső üzenet hatására visszatartott mindenféle érzelmi megnyilvánulást, nemhogy vidámnak mutatkozott volna. Karikás szemei, ráncos arca stresszre utaltak, s valódi koránál többnek mutatták.

Jamiesont bemutatták egy másik látogatónak is, aki majd a szimulációs repülést ellenőrizni fogja: Terrill „Földrengető” Samson altábornagynak, a 8. légierő parancsnokának, aki egy személyben irányította az amerikai légierő teljes nehézbombázó-állományának személyzeti rendszerét, kiképzését, ellátását és mozgósítását. Samson volt Amerika vadászbombázó-guruja, ő felelt kizárólagosan a légierő B–2A és egyéb, még hangárban álló gépeiért, azok működéséért. Ha valaki a Kongresszust a nehézbombázók kiiktatásáról igyekezett meggyőzni, Samson azonnal ellenzékként lépett föl, érvelt és érvelt, azt bizonygatva Amerika és a Kongresszus előtt, hogy a nemzet semmiféleképpen nem nélkülözheti az interkontinentális csapásmérő gépek gyorsaságát, mozgékonyságát és nyers erejét. Jamieson egyszer már találkozott vele korábban, még akkortájt, amikor az 509-esek hadműveleti csoportfőnökévé nevezték ki.

Samson gyakorta hozott magával befolyásos kongresszusi tagokat, illetve védelmi minisztériumi tisztségviselőket azzal a céllal, hogy megismertetve őket a B–2A-val, érveinek nyomatékot adjon.

Mivel civilek számára nem engedélyezték a tényleges repülést (a harmadik, jobb oldali ülést, amely a B–2A-n a pilóta mögött, a fedélzeti mérnök helyén volt található, már nem katapultosra alakították ki), a néhány szerencsés látogató a lopakodó-szimulátoregységbe ülhetett be a személyzet többi tagjával együtt. Jamieson megérzése szerint a fickó különös bánásmódot igényel, így a jobb oldalra fog ülni. Semmi gond: a bal oldali ülésről is épp elég jól tudja vezetni a bestiát, akár segítség nélkül is.

– Jó reggelt, uraim, üdvözlöm önöket a légierő whitemani bázisán – kezdte Wright. – Tom Wright dandártábornok vagyok, az 509. bombázóosztály parancsnoka. Ezen a támaszponton négyezer elhivatott férfi és nő biztosítja a világ legtökéletesebb katonai gépe, a B–2A Spirit típusú lopakodó vadászbombázó üzemeltetését. Amint azt valószínűleg önök is tudják, az 509-es alakulat abban a kitüntetett helyzetben van, hogy az egyetlen olyan amerikai katonai egység, amely megtorlásként nukleáris fegyvert alkalmazhat. A második világháború során még 509. bombázókötelék néven mi vetettük be Hirosima és Nagaszaki ellen az első két atombombát. Alakulatunk az egyetlen az Egyesült Államokban, amelynek címerében a gombafelhő szerepelhet. Büszkék vagyunk a múltunkra és arra a felelős vezető szerepre is, amelyet a jövőben képviselni fogunk.

Jelenleg már olyan fegyverrendszerrel rendelkezünk, amely a jóval fejlettebb és nemzetbiztonsági szempontból fontosabb, kiemeltebb fontosságú, mint a termonukleáris eszközök bármelyike: ez a B–2A Spirit típusú bombázó. Ma megismerhetik a világ legtökéletesebb gyilkológépét. Meghívjuk önöket egy rövid, nyilvános háttértájékoztatóra, egy titkos harmincperces kiképzési jellegű gyakorlórepülésre, megmutatjuk önöknek létesítményeinket, találkozhatnak főegységeink kiváló tisztjeivel és személyzetével, és természetesen megtekinthetik a gépet magát is. További szócséplés helyett engedjék meg, hogy bemutassam önöknek az 509-es hadműveleti parancsnokát, legtapasztaltabb B–2A-parancsnokunkat és – oktatónkat, Tony „Tigris” Jamieson ezredest, aki mai szimulációs technikai ismertetőnket vezetni fogja. Jamieson ezredes, átadom a terepet.

Jamieson már előkészítette az ilyenkor szokásos ismertető anyagot, bekapcsolta a digitális kivetítőt, és felállt, hogy megtartsa rövid tájékoztatóját.

– Köszönöm, uram. Tony Jamieson vagyok, a whitemani hadműveleti csoport parancsnoka. A feladatom itt a bázison az osztályomba tartozó öt század átfogó hadműveleti és adminisztrációs irányítása. Közel kétezer férfi és női munkatársam van, akik közvetlenül a harci repülésekkel, a kiképzéssel és a mozgósítással foglalkoznak: a 393. bombázószázad, a Tigrisek, amely az első aktív B–2A-S század; a 715. bombázószázad, a Sasok, amely a tervek szerint ez év folyamán kapja meg első B–2A-ját; az 509. légi üzemanyagtöltő század, a Griffith-ek, amely a KC–135R jelzésű Stratotankert alkalmazza, amelyet légi üzemanyagtöltésre terveztek; valamint a 4007. harcászati kiképzőszázad, a Senseik, az ő gépeik a T-1A Jayhawk és a T–38-as Talon típusú sugárhajtású kiképzők, ők üzemeltetik a B–2A szimulátorokat is, melyek teljes, illetve részfeladatok végrehajtására alkalmasak. A Senseik irányítják az összes B–2A-val kapcsolatos alapkiképzési és szinten tartó szárazföldi, illetve légi feladatot. Szintén a parancsnokságom alá tartozik az 509. hadműveleti ellátószázad is, amelynek személyzetét egészségügyi, lőszerellátó, légiútvonal-biztosító, meteorológiai, hírszerző és hadműveleti tervezőtisztek alkotják. A munkám meglehetősen egyszerűen összegezhető: biztosítani Wright tábornok számára a maximális számú, háborús helyzetben azonnal bevethető, harcra kész egységet – folytatta Jamieson. – Ezt a szigorú kiképzési terv végrehajtásával érhetjük csak el, amellyel a gépek személyzetét állandóan csúcsformában tartjuk a szimulátorok és az alapjártasságot biztosító Jayhawk gyakorlógépekkel végzett repülések segítségével; így maximalizálható a bármely pillanatban bevethető bombázók és utántöltő gépek száma. Munkatársaimmal azon a véleményen vagyunk, hogy a rész- és teljes funkciós szimulátorokkal, valamint a különlegesen kialakított Jayhawk gépekkel fenntartható a legénységek gyakorlati jártassága anélkül, hogy túl sok időt venne igénybe a magában a bombázóban folytatott képzés. Ezt a módszert követve a B–2A telepítése zavartalanul folyhat a harckészség és a képzési funkció megőrzésével párhuzamosan; így válik lehetségessé az, hogy összes B–2A gépünket a tengerentúlra küldve is teljes mértékű, magas szintű és folyamatos kiképzés valósulhat meg itthon. Mi, whitemaniek, két szóban foglaljuk össze a játék lényegét: gyors csapás – folytatta Jamieson a számtalanszor begyakorolt módon. – Ez azt jelenti, hogy a parancs kiadását követő huszonnégy órán belül a világ bármely pontján sikeres csapást tudunk mérni a kijelölt célpontra a rendelkezésünkre álló fegyverekkel. Egyszerűbben fogalmazva: háború vagy parancs esetén, egy esetleges tengerentúli támaszpontra történő kitelepülés során, egységünk a lehető leggyorsabb módon reagál; az eligazítást a harcra kész bombázók és üzemanyag-szállító gépek indítása követi; ezután feltöltjük az első elérhető tehergépeket mozgósítási készletekkel, majd rögtön kezdetét veszi a támadó hadművelet és/vagy az előretolt hadászati bázis megközelítése, az utasítástól függően.

– Nem szívesen ejtenék foltot Jamieson ezredes vitathatatlan büszkeségén – vágott a szavába Samson tábornok mosolyogva, miközben a vendég felé fordult –, de kiegészítésként el kell mondanom, hogy az 509-es még nem érte el a teljes harckészültségi szintet. A 2000. január elsejével életbe lépő harckészségszint elérését célzó kiindulási terveinkhez képest jó egy évvel előbbre járunk a megvalósításban, és a jelenleg rendelkezésünkre álló tíz géppel akár már ma indulhatnánk, ám az alakulat hivatalosan csak egy vagy két év múlva lesz hadra fogható.

Jamieson nagy levegőt vett, majd a következő képre kattintott. Közben arra gondolt, micsoda időpazarlás ez az egész. A látogató közömbös és szórakozott arcot vágott, s fejben talán több ezer kilométerrel messzebb járt. Valószínűleg tegnap éjjel már meg is írta a jelentését, meditált magában.

– Rövid sétánk során – folytatta – betekintést nyerhetnek az 509. bombázóosztály szervezeti életébe, megismertetjük önöket a jelen és a közeljövő haditechnikájával, és bepillanthatnak egy szabályos bevetés tervezésének folyamatába a…

– Ezredes, ennyi elég is lesz – mondta Samson tábornok felemelt kézzel. – Elnézést kell kérnem, Tony. Azt az utasítást kaptam, hogy amennyire szükségesnek tartom, hallgassam el a látogatás valódi célját, s ennek megfelelően egy hétköznapi bemutató megszervezését kértem öntől. Ma azonban egészen másról van szó. – Ekkor a mellette helyet foglaló civilre mutatott, és így szólt: – Tony, azt szeretném, ha ez az úr itt a teljes vészhelyzeti eljárási tesztet végigcsinálhatná a B–2A-szimulátoron.

Jamiesonnak leesett az álla a megdöbbenéstől. Ez csak egy rossz vicc lehet!

– Semmi akadálya, uram – felelte epésen. – Tehát csináljunk próbarepülést egy civilnek a B–2A lopakodón. Nem szokványtájékoztatót, hanem tesztrepülést. Értem, uram. – Ekkor az idegenhez fordult, és derűs vigyorral az arcán megkérdezte tőle: – Lássuk csak! Hogy mentek a gyakorlati és az elméleti vizsgák, uram?

– Azt hiszem, elég jól, ezredes – felelte az idegen mély, monoton hangon, és közben kinyitotta aktatáskáját.

Jamieson a fickó magabiztos válasza hallatán haragos pillantást vetett rá, majd, elhessegetve annak valószínűségét, hogy amaz valaha is a B–2A-pilóták számára előírt vizsgát tehetett, elnevette magát. Ám a jókedv összes nyoma eltűnt arcáról, amint meglátta, hogy a látogató egy „Szuper-titkos” jelzésű aktát vesz elő, s abból kihúz egyetlen lapot, mégpedig egy 509 BMW 88-as nyomtatványt, amelyen ez állt: „Minősítés B–2A-pilóták kiképzési és vizsgaeredményéről”. Jamieson döbbent képpel mustrálgatta az iratot, majd halkan a bajusza alá morogta: – Hát ez meg mi a szar?

– Megnyugtatom, ezredes, teljesen hiteles – felelte a látogató, mintha csak olvasna Jamieson gondolataiban. Valóban letette mind az elméleti, mind a gyakorlati vizsgákat, majdnem kitűnő eredménnyel, 100 pontos tesztet írt a vészhelyzeti szabályokból, és okirattal igazolt szakmai tájékozottsággal rendelkezett. Ez a fickó kétségtelenül ismerte a B–2A-ra vonatkozó teljes és naprakész műszaki előírásokat, beleértve a titkos anyagnak minősülő 1 TO-B2A-25-1-es jelzésű, fegyverzetkezelésről szóló kézikönyvet is! Letette a szóbeli vizsgát, és átment az első osztályú fizikai és pszichológiai terhelési teszten is. Még a személyzet-megbízhatósági programon is részt vett, amely feljogosította arra, hogy a nukleáris fegyverekért és alkatrészekért felelősséget vállalhasson. Az aláírás némely betűje annyira elmosódott, hogy nem tudta azonosítani az értékelő nevét, de az összes többi rovatot a 8. légierő engedélyező/értékelő oktatói hagyták jóvá, köztük maga Steve Shaw tábornok, a légi harcászati parancsnokság négycsillagos vezérkari főtisztje, a teljes katonai légierő legelső embere mint legfőbb jóváhagyó szerv.

– Na persze. Én meg a kibaszott walesi herceg vagyok – csattant fel Jamieson. Hirtelen mozdulattal Samson felé fordult, a nyomtatványt pedig az asztalra hajította. – Mi folyik itt, tábornok? Ki ez az ember? Honnan szerezte ezeket az engedélyeket?

– Tony, ígérem, később minden kérdésére válaszolok, de nem most, később… talán – mondta Samson. – Az összes kérdése fölösleges lesz, ha ez a fickó nem repülhet. Szükségem van a segítségére, hogy lássuk, mit tud tesztrepülés közben.

– Elnézést, uram. Nem tudom, mi folyik itt, lehet, hogy nem is akarom tudni, de ha arra kér, hogy a nagy semmiért átengedjem a fickót, tábornok, úgy forduljon máshoz! – jelentette ki eltökélten Jamieson. – Tartanunk kell magunkat az előírásokhoz!

– Nem arra kérem, hogy mindenképpen aláírja a papírjait, Tony – mondta Samson. – Ha nem felel meg, azt is tudnom kell.

– Akkor azt mondom, hogy nem felel meg, uram – mondta határozottan Jamieson, akinek nem volt ínyére, hogy ez a behemót, háromcsillagos tábornok terrorizálja. – Minden B–2A-pilóta a légierő pilótája kell legyen, legalább ezerórányi repülési tapasztalattal, akiket az 509-esek osztályparancsnoka és a légi harcászati vezérkari főnök választ ki, és itt, Whitemanben kell végrehajtaniuk a B–2A-ra vonatkozó kiképzési feladatokat. Segítek a jelöltek átvilágításában és kiválasztásában, személyesen ismerem mindegyiket, magam is repülök valamennyi 4007-es Sensei-pilótával. De arra nem emlékszem, hogy ezt az embert valaha is láttam volna.

– Tony, azt akarom, hogy értékelje ki ezt az urat, mintha csak most került volna ki a kiképzőszázadból, készen állva arra, hogy alávesse magát a harckészségi felmérésnek – mondta kertelés nélkül Samson. – Wright tábornok máris kiállította számára a szükséges egységigazolást. Innentől kezdve az ön feladata, hogy megállapítsa, alkalmas-e harci feladat végrehajtására.

Jamieson Wrightra pillantott, aki egykedvűen viszonozta tekintetét. Tom Wright nyilvánvalóan többet tudott erről a kis szélhámosságról, mint amennyit bevallott, azonban számára érthetetlen módon elfelejtette beavatni a dologba őt, régi barátját és bajtársát. Most már csak két lehetőség maradt: vagy Wrightból is sikerült nekik dróton rángatott bábot faragniuk, vagy tényleg valami fajsúlyos szereplő lehet az idegen.

– A tény mégiscsak tény, uram – folytatta Jamieson. – Ez az ember nem csinálta végig a századkiképzést. Ha beszállok ebbe a játékba, szántszándékkal megsértem a törvényt. Ezt várja tőlem?

– A tény az, ezredes – hangzott Samson válasza –, hogy ez a fickó igenis végigcsinálta a B–2-es alapkiképzést, csak éppen nem tudom megmondani önnek, hogy melyiket. Ennyi az egész.

– Uram, az országban csak egy helyen folyik ilyen jellegű képzés.

– Téved, ezredes – tette helyre a dolgokat Samson –, de ennél többet nem mondhatok az üggyel kapcsolatban. Most pedig kapja elő a forgatókönyvet meg a többi szart, amire szüksége van az értékeléshez, és tesztelje le ezt az embert, de csinálja csendben. – Itt véget is ért a vita; Samson még egy utolsó, megsemmisítően haragos szempillantást küldött Jamieson felé. Az idegen szótlan maradt, még az arcát is elfordította, amíg a beszélgetés tartott.

* * *

Félórányi szünet következett, ezalatt Jamieson behozta a vészhelyzeti eljárás szimulációs vizsgájához szükséges anyagokat – egy szimulátort már korábban beállítottak az értékeléshez –, és megkezdte a feladat ismertetését: repülés-előkészítő fázis, felszállópálya, elemelkedés, magassági és földközeli bombázás, majd visszatérés a bázisra – jóllehet ezek a tesztrepülések csak elvétve fejeződtek be úgy, ahogy azt elképzelték. A szimulátorkezelők – ma csak egy ember foglalt helyet a vezérlőben, egy civil, akit Jamieson korábban sosem látott – több száz meghibásodást és vészhelyzeti tényezőt tudtak a forgatókönyvbe iktatni a feladat-végrehajtás bármely szakaszában.

A vészhelyzeti eljárási tesztrepülés többnyire a vastag betűs és a figyelmeztető bekezdésekre koncentrált, azokra a lépésekre, amelyeket a repülőgép-személyzet minden egyes tagjának betűről betűre fújnia kellett, és hibátlan végrehajtást követelt meg tőlük. Ezek a tesztek voltak a legfogósabbak. Egy hiba a vastag betűs vagy a kiemelt előírásokból, két-három tévedés a kiegészítő biztonsági intézkedésekből azonnal a repülési engedély bevonását eredményezte. Csak ritkán futott be olyan kezdő, akinek elsőre sikerült a vizsga, azok a tapasztaltabb pilóták pedig, akik nem ismételték át időről időre a szabályzatot, bizony sokszor fennakadtak a szúrópróbaszerű teszteken.

Amikor Jamieson végzett az eligazítással, az idegen felállt, hogy megtartsa az akcióparancsnoki tájékoztatót.

– Tartsa meg magának! – ordította Jamieson teljesen kikelve magából. – Itt önnek nincs szerepe az eligazítás során. Csak hajtsa végre a repülési feladatot és…

– Ezen a bevetésen én vagyok az ön akcióparancsnoka – felelte az ismeretlen férfi mély, tartózkodó hangon, de azért tárgyilagosan. A B–2A lopakodón az akcióparancsnok egy személyben társpilóta, támadó és védelmi fegyverrendszertiszt, habár a két pilóta külön-külön is képes végrehajtani a feladatot vészhelyzet esetén. – Az akcióparancsok mindig ismerteti a felszállással és a repüléssel összefüggő feladatokat…

– Amikor úgy érzem, hogy ön a segítségemre lehet, majd szólok, miszter, rendben?

– Hagyja, Tony, hogy befejezze! – mondta Wright tábornok. – Szeretnénk hallani!

– Köszönöm, uram – vágta rá azonnal az idegen. – Szeretném ismertetni a vészhelyzeti eljárási teszttel összefüggő akcióparancsnoki tudnivalókat. Három fő témakörben kapok értékelést: az eljárásokkal és a műszaki utasításokkal kapcsolatos átfogó ismeretekből; akcióparancsnoki feladat-végrehajtásból normál és vészhelyzetekben; valamint repülőszemélyzeti feladat-végrehajtásból. Mivel Jamieson ezredes elmulasztotta megtenni, hadd kezdjem az akció időbeosztásával…

Anélkül, hogy figyelmet szentelt volna Jamieson tiltakozásának, vagy akár csak észrevette volna azt, a fickó belekezdett az előírásszerű legénységi eligazításba, vázolta a felelősségi szempontokat, a bevetés időrendjét, a repülés menetét, a támadás útvonalát, a kijelölt célpontokat, a landolásra alkalmas alternatív támaszpontokat, valamint a repülés kritikus fázisaira vonatkozó parancsnoki lépéseket. Hozzáértő módon, tömören hajtotta végre a repülés-előkészítő eligazítást; hibátlanul tudta a dolgát.

Jamieson elképedve hallgatta. A fickó minden kétséget kizáróan vadászbombázón szolgált a múltban, szerteágazó tapasztalatokkal rendelkezett egy sor gépről, s az utolsó betűig fújta a lopakodóra vonatkozó nélkülözhetetlen műszaki adatokat és a hatályban lévő támadó hadműveleti eljárásokat. Az akcentusa azonosíthatatlan volt; nem New England-i, de nem is déli; nem texasi, de nem is középnyugati. Ki lehet ez az alak? Hogy lehet az, hogy sosem hallott róla korábban?

Samson olyan felelősséggel kezelte az amerikai légierő kis létszámú lopakodó-flottáját, mint a saját birtokát, ahová senki sem léphetett be anélkül, hogy előtte Tigris le nem ellenőrizte. Mindemellett az, hogy szívességet tehetett az ember egy háromcsillagos tábornoknak, mindig kapóra jött, különösen akkor, ha ez a tábornok maga a Földrengető volt. Terrill Samson legalább annyi időt töltött a Pentagonban azzal, hogy győzködte az irodakukacokat egy felfejlesztett nehézbombázó-flotta ügyében, mint amennyit a bossieri Barksdale légi támaszponton, a főhadiszálláson, Louisianában; egyetlen szava a megfelelő fülekre találva Washingtonban újabb briliáns fegyver kifejlesztését vagy éppen a B–52-es, vagy a B-1B bombázók felújítását eredményezhette, talán egy újabb B–2A repülőosztály életre hívását is – nem is szólva arról a néhány újabb csillagról, amely a közeljövőben Jamieson vállapjára hullhat majd.

Senki, még a hatalmas, ijesztő külsejű háromcsillagos sem árulta el Tigrisnek, kivel kell repülnie, de annyira kíváncsivá tette az idegen körüli hajcihő és titokzatosság, illetve maga az egész akció, hogy akár egy idióta, az együttműködés mellett döntött.

* * *

– Földi helyzet-rögzítés. – A nagy felbontású videokivetítő képe kimerevedett a pilótafülke ablaka előtt, csakúgy, mint a fülke összes készüléke és kijelzője. – Rögzítse a jelenlegi kapcsolóállásokat és repülési paramétereket, és adja meg a bevetési tervet. – A kivetítő képe azonnal váltott; végeláthatatlan sivatag fölött jártak, a háttérben elmosódva hatalmas repülőtér tűnt fel kifutója fényeivel. – Köszönöm. Mindenki álljon az ötösre, és állítsák a szimulátort a következő pozícióba. Maga is, parancsnok. Álljon készenlétben, és vegye fel az ötöst!

A civil hátradőlt a B–2A-kiképzőrendszer ülésében, abban a berendezésben, amelyet a szokástól eltérően – tudniillik az összes lopakodót valamelyik állam után nevezték el, kivéve a B–2A-szimulátort – Pokolfajzatnak becéztek a pilóták, utalva arra a rengeteg időre, amit a gyomrában töltöttek, majd tudatosan ellazította izmait.

– A következő feladat, ezredes: motorok leállnak, megközelítés, landolás – mondta a civil, és úgy bámulta a videoképernyőt, mintha valóban a messzeséget fürkészné. – Amint megvan a beállítás, készen állok az indulásra.

– Semmi szükség újabb beállításra – mondta Jamieson, és szemöldökét összevonva a mellette helyet foglaló fiatalabb fickóhoz fordult. – Véleményem szerint épp eleget tud ahhoz, hogy veszélyt jelenthessen saját magára. A bestia minden porcikáját ismeri, de ez még közel sem elég ahhoz, hogy akcióban is repüljön vele.

– Azért vagyunk itt, hogy végrehajtsuk a vészhelyzeti eljárási értékelést, ezredes – jegyezte meg az idegen. – A tananyag előírja a hajtóműleállást.

– Nincs szükségem arra, hogy végignézzük a beállítást – hajtogatta Jamieson, miközben verejtékező homlokát törölgette haragos pillantások közepette. – Mivel magam állítottam össze a B–2A-ra vonatkozó teljes kiképzési anyagot, semmi szükség arra, hogy tanácsokat osztogasson.

A B–2A kiképzőrendszer a világ leghitelesebb szimulátora, amely még a legegyszerűbb harci forgatókönyv esetén is végletesen kifárasztotta és megizzasztotta alanyait. Az idegen azonban teljesen frissnek látszik, állapította meg Jamieson, sehol egy verejtékcsepp. Vagy jó előre benyugtatózott, vagy jeges víz folyik az ereiben.

– Semmi kétségem afelől, hogy meg tudna csinálni egy újabb beállítást vagy akár egy sor egyéb tesztet, talán még le is tenné a gépet leállt hajtóművel, de ezzel együtt maga még nem B–2A-pilóta, vagyis jobban mondva semmilyen sem – mondta Jamieson. – Hiányzik magából az a plusz, ami nélkül nem képes a Horgas Csőrűvel bánni, és punktum. – A civil elég jól fogadta a ledorongolást, egykedvűen üldögélt tovább, semmibe meredő tekintettel.

Ez a fickó épp most hajtott végre egy olyan forgatókönyvi feladatot, amelyet a legtöbb pilóta túl sem élt volna valós helyzetben, legyen az akár a legtapasztaltabbak közül való is. A szimulátorkezelő vészhelyzeti akciót és zavaró repülést programozott; Jamieson legutóbb öt éve esett át hasonló teszten, még amikor a B1–B Lancer bombázóban ült. Ezt követően a lopakodó egyik elsődleges hidraulikai rendszere mondott csődöt, majd egy rövid, de annál hevesebb vita után úgy döntöttek, mégis folytatják a bevetést. A kezelő ezután apróbb meghibásodások sorozatát idézte elő, amelyeket a B–2A precíziós fedélzeti komputerei többségükben automatikusan kiiktattak. Végezetül a bombázás során ezek a jelentéktelen zavarok egy átfogó rendszerhibában tértek vissza, amely az egész küldetés meghiúsulásával fenyegetett, hovatovább majdnem sor került a teljes személyzet katapultálására.

Végül sikerült elhárítaniuk a katasztrófát: az idegen az összes műszaki problémára megoldást talált. Jamieson beismerte, természetesen csak önmagának, hogy halvány sejtelme sem volt arról, miért nem fordult át a gép, és csapódott a talajba; miért nem szakadt darabjaira a többszörös légvédelmi háló szövetén, amely a forgatókönyv szerint a harci helyzet alapját képezte. Normális esetben, ha a helyzet túl forróvá válik a fülkében, a személyzet helyzetérzékelése pedig a minimálisra esik vissza, a kezelők csökkentik a külső zavaró tényezőket: kiegyenlítik a felszínt, az időjárási körülményeket optimalizálják, illetve redukálják a veszélyforrások számát, ezáltal a legénység kap egy utolsó esélyt, hogy összeszedve minden tudását, kimásszon szorult helyzetéből, és valamiféle eredményt produkálva hagyhassa el a szimulátort, még ha a vizsga értékelési szempontból sikertelennek bizonyul is. Ez persze éles helyzetben sosem fordul elő – hiszen a veszélyforrások száma a bevetéssel párhuzamosan haladva egyre nő de így legalább a felmérésből más is visszamarad, nem csak a puszta kudarcélmény.

Az idegen nem egyszerűen átment a teszten, de tette ezt úgy, hogy a kezelő ezúttal elfelejtette csökkenteni a veszélyforrásokat. Valahogy elverekedték magukat a célterülethez, ahol egytonnás bunkerromboló bombák sorozatát szórták magassági rajtaütéssel az ellenséges parancsnokiállás-komplexumra, illetve talaj menti berepüléssel fürtösbomba-támadást hajtottak végre egy légi támaszpont és egy radarállomás ellen – minden muníciójukat jókor és pontosan szórták le. Jamieson már maga sem tudta, hogy ezek miféle töltetek voltak, mivel a parancsnok pokoli gyorsasággal váltogatta a fegyverrendszereket; a civil úgy küzdötte át magát a műszaki csapdák sűrűjén, akár egy szabadulóművész, és egyszerűen követhetetlen sebességgel kezelte a különböző kapcsolókat. Az ezredes valahol elvesztette a fonalat. De ami a lényeg, végrehajtották a támadást, két ép hajtóművel és emberveszteség nélkül kiléptek a célkörzetből. Ennél többet egyetlen parancsnok sem kívánhatott ilyen kegyetlen misszió mellett. A bázisra való visszatérés nem szerepelt a vészhelyzeti eljárási szimulátorteszt követelményei között.

– Ide hallgasson, fiam, maga civil létére átkozottul tehetséges tanítvány, és véleményem szerint nagyszerű pilóta válhat magából – folytatta Jamieson –, de a B–2A-pilótajelölteknek tizenkét hónapos iskolát kell végezniük, továbbá kötelesek öt-hét évet vadászgépen tölteni, és alá kell vetniük magukat egy alkalmassági vizsgálatsorozatnak, amely során csupán minden kétszázadik jelölt marad fenn a szitán. Ezt egy kegyetlen hat hónapos kiképzés követi itt, a Whitemanen, majd az azt követő második év végén, ha minden jól alakul, a B–2A-pilóta jogosulttá válik a parancsnoki ülés elfoglalására a gép jobb oldalán. A ma reggeli ismerkedésünk során olyan erényeket mutatott fel, amelyek alapján önt alkalmasnak találnám egy hasonló program elvégzésére.

Csak semmi elérzékenyülés, fegyelmezte önmagát belső hangján Jamieson. Álljunk meg, hiszen ez a fickó még csak egy szimulátorban tündökölt! Nem képzett pilóta, és szót se többet! Persze az igaz, hogy ismeri a rendszereket, tudja a repülés alapelemeit, de ettől még nincs felhatalmazása arra, hogy egy egymilliárdot érő gépen a parancsnokot játssza.

– Egyéb kritikai észrevétel, ezredes? – kérdezte a fickó halkan.

– Csak néhány, nem mintha változtatna bármin is – felelte Jamieson. – A legszembetűnőbb az alapos, körültekintő döntéshozatal hiánya volt. Egy felelős, előrelátó pilóta sosem indulna neki a bevetésnek az elsődleges hidraulika hibájának ismeretében. A gép túl sokat ér: összesen tíz darabbal rendelkezünk. Ha ehhez hasonló vastag betűs meghibásodás áll fenn, forduljon vissza, válasszon más időpontot! Azonnal megadtuk volna a hajtóműleállás minősítést, ha értesítette volna a parancsnokságot, és azután visszafordította volna a Horgas Csőrűt leszálláshoz, ahogy azt tennie kellett volna. Akkor csak egy egyszerű elektromos zavarral küldtük volna vissza a bombázásba, így elkerüli a vadászgépek támadását is, mivel nem merül fel a hidraulikai meghibásodás, illetve az oldalkormány elrepedése. Ha ismerné a harci szabályzatot, mindezt tudta volna. – Valahogy kimaradt az értékelésből az a momentum, hogy a támadást, akárhogy is, de túlélték. Az a lopakodó, amely pont a lopakodó jellegét veszítette el, már könnyű célpontnak számított bármely légi fölényt élvező vadász számára – de valahogy, isten tudja, hányadjára már, a parancsnok megmentette a bombázót, a gép túlélte az általában végzetes két rakétakilövést és két gépfegyversorozatot. Igen, eltalálták őket, de életben voltak, és folytathatták útjukat! A fickó egy hatalmas bravót érdemelt volna teljesítményéért. Balszerencséjére Jamieson épp nem az a fajta ember volt, aki ezt az elismerést hajlandó lett volna tálcán átnyújtani.

– Igaza van… de lehet, hogy azoknak az embereknek, akiknek a megsegítésére az egész bevetés indult, szükségük van ránk – mondta a civil. – Talán számítanak ránk. Talán az életük függ tőlünk…

– Akkor sem éri meg kockáztatni egy egymilliárd értékű gépet, a fegyvereket, üzemanyagot és a személyzetet – vetette közbe Jamieson ingerülten. – Fiam, próbálja meg a fejébe verni, nálunk az elsődleges szempont a biztonság! Minden bevetésnél van biztosítóalakulat. Egyetlen más gép sem olyan értékes, mint amit most az egyszer lehozott.

– Nem mindig erről van szó csupán, uram. Négy hajtóművet; négy különálló hidraulikai rendszert; négy, egymástól független vezérlőegységet és négy önálló elektronikai rendszert helyeztek el a B–2A-n, és ezzel céljuk volt: mégpedig az, hogy a bevetés akkor is folytatható legyen, ha egy, kettő vagy akár három is meghibásodna közülük.

– Ezek az én kritikai észrevételeim az ön teljesítményét illetően, miszter, vitának tehát helye nincs – szakította félbe Jamieson a gondolatmenetet. – Azt igyekszem kifejteni, hogy miért nem felelt meg a tesztrepülésen. A stratégiai, szabályzati részletekről szívesen eltársalgok magával néhány sör mellett a Snobstersben. – A Snobsters valaha a Whiteman régi tisztiklubja volt, mára azonban rangra való tekintet nélkül az alkalmazottak nyilvános kocsmájává züllött. – Látszik, fiam, hogy sokat tanult, és megvan magában a szükséges „teljes gázzal előre” hozzáállás is. Tiszta sor; sok-sok évvel ezelőtt nehézbombázón szolgált, ez idáig rendben is van, de őszintén, halvány fogalma sincs a korszerű vadászbombázókról. Azok az idők rég elmúltak, amikor a levegőben cseréltünk alkatrészt, madzaggal és rágógumival foltoztuk a gépet, csak valahogy le ne zuhanjon, és aztán a többit az égiekre bíztuk. Ma az új légierőnél a személyzet kötelessége az, hogy figyelemmel kísérje és irányítsa a különböző rendszerek működését. Ha a dolgok balul ütnek ki, visszafordítjuk a gépet, és elővesszük a tartalék tervet. Egyébként egész jó, fiam. Maga kitűnő rendszerkezelő.

– Akkor mi a probléma, ezredes? – kérdezte az ismeretlen férfi. Levetette fejvédőjét, s láthatóvá váltak hosszú szőke hajának izzadt fürtjei… Nocsak, hová lett az eszkimó? Hát mégiscsak megizzadt! – Ha azt állítja, hogy el tudok vezetni egy B–2A-t…

– Uram, adjon néhány hónapot, és meglátja, hogy akár egy majmot is meg tudnék tanítani repülni! – mondta Jamieson, s közben kiszíjazta magát az ülésből, majd elindult a kabin bejárata felé. – Azt azonban ne várja tőlem, hogy háborúba menjek egy cowboyjal. Még egy majom is le tudja dobni a bombákat, elkezelgeti a vezérlőegységeket, vagy akár a tesztet is megcsinálja, ha elég banánt kap, de arra sosem lesz képes, hogy fedezze magát, és jó döntéseket hozzon. Én a parancsnokomtól többet várok, mint hogy átfussa az ellenőrző listákat; olyan józan döntési képességre van itt szükség, amely követi a stratégia szabályait, és amely a repülőegységnél eltöltött hosszú évek alatt tapasztalattá ért. Ez jelen pillanatban még nincs meg önben. Sajnálom. – Megfordult, és az ajtó felé indult, majd visszanézve még hozzátette: – Tudom, hogy maga jó pilóta, remek anyag, és biztos vagyok abban, hogy idővel, sok gyakorlással, képes lesz megfelelni. De most még alkalmatlan.

Távozóban azonban még elérték a civil szavai:

– Köszönöm a leckét, ezredes. – Komoran és szomorúan mondta, hangjában mégis volt valami magabiztos, dacos felhang.

Jamieson elengedte a füle mellett. A fickó annál azért jobb volt, mint ahogy értékelte, és ezt kénytelen volt beismerni legalább önmagának. Még szép, a döntéshozás a legfontosabb, de hát ezért teremtette Isten a repülőgép-parancsnokot és a személyzetkoordinációt. Szívesebben tudott maga mellett a jobb első ülésen egy tájékozott rendszerkezelőt, mint egy olyat, aki csupán az ösztöneire hallgat, vagy egy önjelölt taktikai szakértőt. Kelletlenül ismerte el, hogy bizony helytelenítette a légierő azon reformját, hogy másodpilótát ültetett a lopakodó jobb oldalára egy pilótakiképzésen átesett navigátor vagy mérnök helyett; vagy ami neki még inkább tetszene, meghagyhatták volna a harmadik ülést, és feltölthették volna a személyzetet egy navigátor-mérnök-bombázótiszt taggal. Azért bírálta a fickót, mert annak tudása szerteágazó, de nem alapos; a helyzet ezzel szemben az volt, hogy szinte mindenről sokat tudott, és ez épp elég lenne ahhoz, hogy értékes tagja legyen akármelyik gépszemélyzetnek, akármilyen pilótajelvénnyel a zubbonyán – de talán még anélkül is.

Ahogy kinyílt a fülke ajtaja, a Pokolfajzat rendszerfőnöke állt Jamieson előtt.

– Mára ennyi, parancsnok – mondta, amint kilépett a minden irányban mozgatható szimulátort körülvevő fémpárkányra. – Annyi feladata maradt, hogy amint készek az eredménnyel, állítsa kiindulóhelyzetbe a dobozt.

– Igenis, főnök, de…

– Hol vannak az eredmények? – kérdezte Jamieson, és e pillanatban szinte hátrahőkölt: meglátta a szimulátorterem ajtajában álló fegyveres őröket. – Mi folyik itt? – csattant fel. – Mi a fenét keresnek itt ezek a biztonsági emberek?

– Én kértem őket – hangzott Terrill Samson altábornagy magyarázata. A hatalmas termetű háromcsillagos tábornok a vezérlőben állt, kezében tartotta a tesztlapot és egy nagy, számzáras irattáskát. Jézusom, gondolta Jamieson, ez az ember egy óriás! Hogy a francba fér be egy sugárhajtású gép fülkéjébe?

– Köszönöm, parancsnok. Ha megbocsátanának nekünk, néhány szót váltanék Jamieson ezredessel. Értesítsenek, kérem, ha a karbantartó egységek megérkeznek! – Hamarosan négyszemközt maradtak a vezérlőben. Jamiesonnak feltűnt, hogy mindenki elhagyta a szimulátortermet az őröket kivéve, akiknél Uzi géppisztolyok voltak.

Jamieson magas volt, de a 8. légierő parancsnoka még rajta is túltett. Egészen félelmetes jelenségnek látszott még egy olyan ember számára is, mint Jamieson, aki pedig ritkán ijedt meg valakinek a puszta látványától. Tony Jamieson több mint négyezer órát töltött a levegőben egy tucat különböző vadászgépen, több mint hatvan bevetésen vett részt csak Irak fölött, és az, aki ennél nagyobb számokkal büszkélkedhetett, azonnal kiérdemelte figyelmét és tiszteletét. Terrill Samson épp ilyen ember volt. – Üdvözlöm, tábornok – köszöntötte Jamieson Samsont. – Minek ide az őrség?

– Néhány változtatást hajtunk végre a szimulátoron – mondta Samson –, kipróbálunk néhány új funkciót. Egy-két nap alatt megleszünk vele, de addig a kettes számút kell használniuk, ha csak erre a rövid időre is. Hogy ment a fiúnak?

– Nem reménytelen – felelte Jamieson. – Tájékozott meg minden. Ismeri a szakkönyveket, az adatokat, biztató a rendszerismerete, egyszóval nem rossz anyag… de nem ismeri a hadműveleti utasításokat és eljárásokat.

– Megállná a helyét a B–2A-kiképzőprogramban? – kérdezte Samson. Samson ezen az 509. bombázóosztály hat hónapos alapkiképzését értette. – És ha igen, milyen erősségű csoportba tenné?

– Pilótaadottságai átlagosak, rendszerismerete alapján mégis azt kell, hogy mondjam, a második, talán a harmadik szintre tenném, mindenképpen a legjobbak közé…

– Tehát azt mondja, van annyira jó, mint az a pilóta, aki már a program felét elvégezte, Tigris?

– Sok olyan pilótánk van, aki jobb adottságokkal rendelkezik – vágta rá Jamieson késlekedés nélkül, attól tartva, hogy ha elismeri a fickó teljesítményét, azzal egyben kompromittálja is a saját maga által felállított és körömszakadtáig óvott büszke értékrendszert, amelynek minden jövőbeli pilóta meg kellett feleljen. – Talán valaha vérbeli pilóta volt, mindenesetre mára eléggé kikopott.

– Sosem volt pilóta, Tigris – mondta mosolyogva Samson. – B–52-esen repült főleg, navigátorként.

Jamieson meglepődött – nem, sokkal inkább megdöbbent. Nem a bombázóra vonatkozó kitétel miatt, hanem mivel le merte volna fogadni, hogy a fickó hosszú éveken át asztal mögött dolgozott, és ez idő alatt maximum papírrepülőt látott csupán. – Mégis, hol kapta a képzést?

– A HAWC-nál – felelte Samson. – De ez már titkos információ. Szuper-titkos.

– A HAWC-nál…? – Jamieson szeme szikrát vetett. – Ne szórakozzon velem… elnézést, uram, csak arra céloztam volna… úgy érti, ez a fickó a HAWC-nak dolgozott? Mikor? Milyen gépen?

Samson behunyta a szemét, mint akinek a HAWC puszta említése komoly fizikai és lelki erőfeszítést okozna.

– Tony, volna olyan szíves, és megtartaná magának a kérdéseit? – Samson kezdte elveszteni higgadtságát.

És Jamieson azt tette, amit elvártak tőle. Pontosan tudta, ahogy Samson is, hogy miképp lépett fel a védelmi minisztérium azokkal szemben, akik akár egy szót is ki mertek ejteni legféltettebb titkairól. Csak a legjobb mérnökök és pilóták kaptak munkát a HAWC-nál – még az olyan mindenre elszánt öreg rókák is, mint amilyen Tony Jamieson volt, kétszer meggondolták, hogy egyáltalán megkíséreljék-e a jelentkezést, egyszerűen azért, mert féltek, hogy elutasítják őket, de ha mégsem, akkor meg ott az állandó biztonsági korlát, amely teljesen megnyomorítaná a magánéletüket.

Azok a repülők és fegyverek, amelyeken a HAWC dolgozott, a nemzet-biztonság legtitkosabb ügyeinek számítottak, bármiféle kíváncsiskodó kérdés vagy akár csak a legszimplább megjegyzés, mely helyszínekre, szervezeti adatokra vonatkozott, a légierő nyomozó hivatala felé továbbítandó jelentésköteles esetnek minősült. Jamieson tisztában volt azzal is, hogy Samsonnak a mai beszélgetés apropóján le kell adnia a nevét a hivatalnak; tudta továbbá, hogy egy ilyen jelentés akár egész hátralevő életét befolyásolhatja, hiszen attól a perctől kezdve a hivatal minden szavánál résen lesz. A közelmúltban egyre többen sugdolóztak a HAWC-nál történt sorozatos titoktartási vétségekről, és már csak emiatt is mindenki, akinek a legminimálisabb köze is lehet a programhoz, alapos kivizsgálás alanya lesz; megfosztják őket közösségi és magánéletüktől, ezzel szemben mindent, amit tesznek, hisznek és éreznek, dokumentálnak, amíg a halál örökre le nem zárja az aktájukat.

– Bocsásson meg nekem, uram, de úgy tűnik, hogy ön egy halom információt elhallgat előlem – tapogatózott Jamieson. – Azt mondja, a fickó csak volt katona, jelenleg civil, de mégis hozzáfér valahogy a B–2A műszaki anyagához, fegyverismertetőihez, és bekapcsolt radarral hajtja végre a szimulátoros tesztet!? Eddig alig néhányan láthatták a radart működés közben, és azok is csak különleges engedéllyel. Ez az ember nem egyszerűen figyelte a radar működését, de tudta, hogy kell használni harci helyzetben!

– Nincs több kérdés, Tigris, ugye ért engem? Egy dolgot azonban tudnom kell: repülne-e vele bevetésben most, azonnal?

– Ha száz életem volna, akkor sem! – vágta rá Jamieson. – Miért is tenném, uram? A világ harminc legjobb pilótája közül választhatnék itt helyben; mindent tudnak, és nekik aztán volna joguk a Horgas Csőrűt vezetni! Miért repülnék olyan emberrel, aki még nem ment át?

– Nem az a kérdés, hogy kivel repülne – siettette a választ Samson –, hanem az, hogy vele repülne-e, ha?…

– Ha ő lenne az utolsó ember a földön? – vágott közbe Jamieson. Nem tudta, hogy ez az egész hova vezet, de érezte, hogy valami nem stimmel. – A legtöbb feladat esetében biztosítónak még elmenne, de… nem, uram, nem repülnék vele. Egy jó gépünkbe kerülne.

– A mai szimulátorteszten, Tigris, mekkora esélye volt arra, hogy a kijelölt célpontot eltalálja? – kérdezte Samson.

Jamieson vállat vont.

– Hiszen látta az eredményeit, uram; leszedte a célpontokat, így a válaszom: a teljesítménye száz százalék – ismerte el. Azonban csupán hetvenötöt adnék neki, hiszen visszafordulhatott volna a géppel, rendbe hozathatta volna, és így már egy százszázalékos géppel mehetett volna harcba. Na és mennyi az esélye annak, hogy a személyzet és a gép hazatérjen a halmozott meghibásodások mellett? Talán húsz százalék, legfeljebb. Gyenge ítélőképességről tett tanúbizonyságot.

– És mi történne akkor, ha a bevetést egy meghatározott napon és időben kell indítani?

– Akkor a biztosítógépeket kell használni – válaszolta Jamieson –, hiszen a cél kilövésére egy gép elég. Ebben az esetben három gépet küldenénk. Az egyiket az utolsó feltöltést követően vezényelnénk haza, a másodikat az ellenséges területre történő behatolás előtt. A legjobbat a célhoz irányítjuk, és szarrá bombázzuk vele.

Samson bólintott: valóban ez volt a helyes felelet. Ha ő maga el is felejtette volna, most hálás lehetett Jamiesonnnak, hogy felfrissítette a memóriáját, de egyben mérhetetlen haragot érzett, hogy elöljárói olyan feladat megoldására kényszerítették, amelynek során már szinte teljesen figyelmen kívül kellett hagynia a hadászati légierő alkalmazásának szabályait. De akkor és ott a gépezet már mozgásban volt: Samsont azzal bízták meg, hogy saját tervei szerint haladjon addig, amíg azok járhatónak bizonyulnak.

– Mi a helyzet akkor, ha csupán egy bombázó áll rendelkezésükre? – kérdezte Samson. – Ilyen esetben mi a teendő?

– Uram, nem kényszeríthetnek efféle jóslatokba – felelte határozottan az ezredes. – Nem hagyhatjuk, hogy azok a hozzá nem értők, akik az állam pénzén ülnek, csak a takarékosságra és a kockázatokra hivatkozva korlátozzák a rendelkezésünkre álló technika szintjét; ők csak a saját lehetséges veszteségeiket tartják szem előtt. Ha végképp eszköz nélkül maradnánk, javasolnunk kellene a bevetés lefújását, vagy más megoldást kellene keresni. – Ekkor lépett be a vezérlőbe a civil, kezében ellenőrző listákkal és térképekkel.

– Attól tartok, uram, hogy az előtérben kell várakoznia. – De a fickó nem mozdult, és Jamiesonnak az az érzése támadt, mintha egy teljesen kicserélt ember állna előtte; megváltozott a viselkedése és a környezethez fűződő viszonya; nyoma sem volt már a csendes, jámbor hivatalnoknak.

– Tábornok – kérdezte az idegen –, hogy állunk?

Jamieson érezte, hogy arcát a harag forrósága önti el.

– Azt mondtam, odakint várjon, miszter.

Az idegen még mindig nem vett tudomást a hadműveleti csoportfőnök utasításairól.

– Most rögtön tudnom kell, tábornok.

– Öregem, hallotta egyáltalán, mit mondtam magának?

– Tigris… – csitította az ezredest Samson. Jamieson döbbent arccal nézett a háromcsillagos tábornokra. Az ismeretlen gyakorlatilag parancsokat osztogatott Samsonnak! – Kérésem… illetve kérésünk lenne önhöz.

– Uram, mégis mi folyik itt? – kérdezte Jamieson. Majd a civilhez fordult: – Miszter, megosztaná végre velem a történetét?

– Ez az úriember, Tigris, rövid időre csatlakozni fog az 509-esekhez – tért Samson a lényegre. – Egy B–2A bombázóval, amelyet kiváló precíziós fegyverekkel szerelünk fel, és néhány kiegészítő géppel bombázó hadműveletet hajtunk végre a tengerentúlon, a légierő kötelékén kívül. Szükségünk van egy gépparancsnokra, lehetőleg a legjobbra. Wright tábornok véleménye az, hogy ön lenne a legalkalmasabb, és magam is így gondolom.

– Mi az ördögről beszél, tábornok? – vágott vissza az ezredes. – Mégis kinek dolgozik ez az ember?

– Uram, nincs felhatalmazva arra, hogy bármilyen részletet is kiadjon – figyelmeztette Samsont az idegen.

– Ahogy azt már korábban is mondtam magának, nem járulok hozzá ahhoz, hogy az embereim úgy kötelezzék el magukat az ügy mellett, hogy a szükséges információkhoz nem férhetnek hozzá – mondta Samson az idegennek. – Az ezredes minden tekintetben megbízható. Vagy beavatjuk, vagy oda az üzlet.

A civil Samsonra nézett, majd látva Jamieson dühös, zavart ábrázatát, egyetértően bólintott. – Rendben, uram – mondta határozottan Patrick S. McLanahan, a légierő nyugalmazott alezredese. – Majd odafent.

* * *

Az 509. hadműveleti támogató század épülete hatalmas, háromszintes, kétszáz négyzetméteres kupola volt, amelyet éjjel-nappal fegyveresek, elképesztő mennyiségű elektronikus érzékelő, valamint videokamerák őriztek. Ilyen fokú biztonságra azért volt szükség, mert a század folyamatosan kapta és dolgozta fel a világ minden sarkából érkező naprakész hírszerzési adatokat, és itt folyt a B–2A-ra és más nagy hatótávolságú bombázókra szabott csapásmérő hadműveletek tervezése, finomítása. Ha az oroszok áttelepítették valamelyik SS-21-es rakétájukat, ha Irán egy újabb vadászgépet állított hadrendbe, ha Szudánban a terroristák újabb támaszpontot építettek ki, ha a kínaiak új föld-levegő rakétaállást élesítettek, a hadműveleti központ számítógépei azonnal a legfrissebb szituációhoz alakították a bevetési térképeket, a repülési terveket, a légicsapások útvonalait, a céllistákat és a veszélyelemző dokumentációt a többtucatnyi számítógépes bevetési terven. Ha egy lopakodó azt a feladatot kapná, hogy támadást hajtson végre, az 509-esek egyszerűen lehoznák a legfrissebb repülési terveket és hírszerzési adatokat két videokazetta-méretű tárolóegységen, majd közvetlenül a számítógépes adatbankról kinyomtatnák az aktuális helyzetnek megfelelő, tizenhat színárnyalatú térképeket. A személyzet ezt követően a tárolóegységeket a gépen található leolvasóba helyezi, és kezdetét veszi az akció. A műholdas összeköttetés segítségével repülés közben folyamatosan frissíthetik az információs rendszert, lekérve az aktuális hírszerzési adatcsomagot, egészen az első bomba kioldásának pillanatáig.

A hadműveletiek épületében számos eligazítóterem volt, ahol a gépek személyzete megkapta a bevetést megelőző tájékoztatást és a legfrissebb hírszerzési jelentéseket. Wright tábornok Samsont, Jamiesont és az idegent az egyik nagyobb eligazítóba vezette, majd kívül-belül őröket állíttatott.

Közömbös tekintettel állt fel az idegen. Jamieson felé fordult, és kimért, kemény hangon elkezdte a feladat ismertetését.

– Amiről beszélnem kell, ezredes, az szupertitkos természetű információ.

– Erre magamtól is rájöttem – vágott közbe az ezredes, jelezve, hogy nem tűri a megfélemlítést. – Szeretném hallani, hogy ki maga, és mit akar!

– A nevem Patrick McLanahan, az Egyesült Államok Légierejének nyugállományú alezredese vagyok – folytatta a civil. – Azt a feladatot kaptam, hogy…

– McLanahan! Ismerősen hangzik – mondta Jamieson. – Maga is ott volt néhány éve a Fülöp-szigeteknél, a kínai egységek elleni akcióban, ahogy én is. Az elnök kitüntetéssel jutalmazta magát, de senki nem tudta, hogy honnan is került elő, és mit is tett valójában.

McLanahan bólintott.

– Így történt, ezredes. – Három évvel azelőtt az amerikai katonai kivonulás után a Kínai Népköztársaság haditengerészete kísérletet tett a Fülöp-szigetek elfoglalására. Jamieson egy három B–2A bombázóból álló egység élén titkos rajtaütést hajtott végre a kínaiak légvédelmi állásai ellen, amely során először alkalmazták a B–2A típusú lopakodókat harci helyzetben…

…vagy legalábbis ez volt az első olyan eset, amelyről a közvélemény is tudomást szerzett. Nyilvánvalóan a színfalak mögött már korábban is sor került bevetésükre…

– Volt ott egy negyedik gép is, Tony – jegyezte meg Samson, mintha csak olvasott volna Jamieson gondolataiban –, de az nem a Whitemanről indult. Már azelőtt a hadszíntéren volt, hogy a whitemani gépek Guamba érkeztek volna, és különleges felderítői, illetve védelemlefogó feladatokat végzett. Ez a gép…

– Védelemlefogás? Felderítés? De hát a gépeinken nem is voltak erre alkalmas fegyverek és eszközök… – Hirtelen abbahagyta a hangos gondolatszövést, s ekkor végre összeállt a kép. Ez a fickó… ez a fickó megelőzte a légierő harci egységeit, és légelhárítás-semlegesítő fegyvereket vitt magával!? És én még azt hittem, hogy a szárnyas rakétáinkkal mi szedtük le a parti radarokat és a haditengerészet nagy hatótávolságú lokátorait…

– A HAWC-ot bízták meg azzal a feladattal, hogy a tesztelés alatt álló vadászgépeivel, friss fejlesztésű fegyvereivel és űrtechnológiai rendszereivel a Fülöp-szigeteknél támogatást nyújtson a légi hadműveletek során – magyarázta McLanahan. – Mivel az elnök jobbnak látta, ha katonai erő tömeges bevetésére mégsem kerülne sor, a HAWC alakulatainak adott parancsot arra, hogy a kínai légvédelmet felpuhítsa, így még sebezhetőbbé tegye azt az amerikai légitámadások kezdetére. Az alapgondolat az volt, hogy abban az esetben, ha a védelmi rendszerük hirtelen csődöt mondana, talán gyorsabban visszatérnének a tárgyalóasztalhoz.

– És ez minden kétséget kizáróan hatásosnak is bizonyult: a kínai haditengerészet napok alatt visszavonult – mondta Samson büszkén. – A légierő stratégiai alkalmazásának nagyszerű példája ez.

– Nos, értesüléseim szerint a HAWC csillaga mostanában hanyatlani látszik – jegyezte meg Jamieson kárörvendően. – Pletykák keringenek egy súlyos gépkatasztrófáról, egy újabb lopott vadászgépről; mi igaz ezekből?

– Nem áll szándékomban részletezni a HAWC-nál történteket, ezredes – hangzott McLanahan válasza, aki mindeközben próbálta leplezni haragját és csalódottságát, elhessegetve a közelmúlt rettenetes eseményeinek emlékét, melyek ismét feltörni készültek legbensőbb énjéből.

– De az igaz, hogy a HAWC-ot felszámolták, ugye? – kérdezte Jamieson, tovább feszegetve a sebeket.

– Tigris, ejtse a témát! – utasította Samson.

– Hagyja csak, tábornok! – mondta McLanahan. – Igaz, ezredes, a Sólymot feloszlatták. A fegyverzetkísérleti munkát az eglini légi támaszpont folytatja; a géptesztelést az Edwards vette át. Különleges gépeink, fegyvereink többségét megsemmisítették, vagy szigorúan őrzött raktárakba helyezték. Egy részüket – miután megszabadították titkos fejlesztésű alkatrészeiktől – szétszórták az aktív haderők között. Az eredeti tervek szerint az 509-esek is kaptak volna egyet kísérleti gépeinkből, mégpedig a 011-es számút. A teszteket végrehajtó személyzetek és műszakiak új beosztásba kerültek; a rangidős vezetőket idő előtt nyugállományba küldték, többek közt engem is.

– Ahogy magát figyeltem, ez meg sem fordult a fejemben… ahhoz még most is túl jó – mondta Jamieson. Ebben a pillanatban kopogtattak az ajtón, majd a légierő két másik tisztje jelent meg a szobában egyen- és civil ruhás biztonsági tisztek társaságában.

– Jamieson ezredes, nem azért jöttem, hogy kiértékeljen engem; én voltam az, aki értékelni jött magát – mondta McLanahan. Az újonnan érkezettek felé lépett, és így szólt: – Jamieson ezredes, engedje meg, hogy bemutassam Brien Griffith vezérőrnagynak, a légierő hírszerzési parancsnokának; George Dominguez ezredesnek, a feladathoz kirendelt B–2A műszaki főtisztnek; Marcia Preston alezredesnek, a tengerészgyalogságtól, aki a helyettesem, és mint összekötő tiszt ő képviseli a Fehér Ház nemzetbiztonsági tanácsadóját. Dominguez és Preston ezredesek, valamint jómagam vagyunk a Jövő Szárnyai fedőnevű légi hírszerző feladatcsoport parancsnokai. Átvesszük a 011-est.

Jamieson szája tátva maradt a csodálkozástól, de McLanahan rendületlenül folytatta.

– A B–2A típusú géppel titkos felderítő és védelemlefogó hadműveletet hajtunk végre a Nemzetbiztonsági Hivatal támogató erejeként.

– Maga a CIA-nak dolgozik? – Jamieson szinte robbant. – Maga egy istenverte CIA ügynök?!

– Pilóta vagyok, nem CIA ügynök – helyesbített McLanahan.

– Ó, csak egy szerződéses, egy bukott pilóta a CIA szolgálatában – döfködte a ködöt tovább Jamieson –, akit jegeltek egy korábbi fiaskó miatt, amit még a HAWC-nál követett el, és most épp azon fáradozik, hogy eladja magát azoknak, akiknek kevesebb ugyan az eszük, de vastagabb a bukszájuk…

– Halvány sejtelme sincs arról, hogy én ki vagyok, sem a küldetésről, ezredes!

– De kurvára nem is érdekel!

– Elég! Hagyják abba! – kiáltotta türelmetlenül Samson tábornok. – Ezredes, hallgassa már végig, az isten szerelmére, hogy mit akar mondani ez az ember! Lesz alkalma elmondani a véleményét. De most figyeljen!

– Értem, uram – lágyult meg Jamieson. – Elnézését kérem, de egy kissé zavart és dühös vagyok amiatt, hogy úgymond önként válok részesévé egy illegális kalandnak. Szóval mit akar tőlem ez a Jövő Szárnyainak nevezett program?

– Griffith tábornok átveszi a 011-es parancsnokságát, és a Jövő Szárnyain belül megbízatást hajt végre – magyarázta McLanahan. – Az én feladatom Dominguez ezredes segítése a bevetés-előkészítésben, az azt követő toborzás, kiképzés, illetve az akció végrehajtási fázisában a felderítő és védelemlefogó repülés a Közel-Keleten. Ez idő szerint, választásom alapján, maga a repülőgép-parancsnokom.

– Mi?

– Azt az utasítást kaptam, hogy hozzak össze egy olyan alakulatot, amely a világ bármely pontján alkalmas lehet titkos behatoló és felderítő hadműveletek támogatására. A B–2A lopakodónál jobb csapásmérő eszköz nem létezik; és ezzel egyetért az elnök és a nemzetbiztonsági tanács is. Azzal bíztak meg, hogy mások közt aktív, magas rangú tisztekből állítsam össze a B–2A, illetve a fedező vadászgépek személyzetét a csoport hadműveleteinek támogatására.

– Azt akarja mondani, hogy egy titkos századot hoz létre azzal a céllal, hogy a B–2A-val bombázóakciót hajtson végre? – kérdezte Jamieson hitetlenkedve. – Ennél nagyobb ostobaságot még nem hallottam! Már megbocsásson, tábornok, de ez az egész képtelenségnek tűnik.

– Magán a sor, Tigris – mondta Samson, és elégedett mosollyal nézett McLanahanre. – Úgy tűnik, valami mondanivalója van, halljuk hát!

– Szóval mi ez az egész, McLanahan? – kérdezte Jamieson a mellén összekulcsolt karokkal.

McLanahannek nem kellett túl nagy szakértőnek lennie a testbeszédben ahhoz, hogy érezze, ez az ember készen áll, hogy mindenféle magyarázatot csípőből verjen vissza. A keresztbe font karok úgy álltak előtte, akár egy komor fal, amelyen semmilyen javaslat át nem juthat.

– Semmiféle magyarázattal nem tartozom önnek, ezredes. A jelenlétem célja csupán annyi, hogy megnyerjem önt az ügynek, magamnak és az alakulatnak, illetve gondoskodjam a gépem átalakításáról.

– A maga gépe?

– Igen, a 011-es – mondta McLanahan. – Dominguez ezredes technikusai hajtják végre a módosításokat az igényeinknek megfelelően.

– Módosítani? Megbolondult? Az a legjobb gépünk! – kiáltotta elborzadva Jamieson. – Az a madár erősebben csíp, mint bármelyik, amit valaha Northrop kiagyalt! A radarkeresztmetszete ideális, a legjobb hajtóműveket tették bele, a hidraulikája tökéletes, a legjobb…

– Jól is néznénk ki, ha nem így lenne – két évet töltöttem el azon a madáron még az Álomgyárban… átformáltam, átgyúrtam minden porcikáját azért, hogy az lehessen belőle, ami – mondta McLanahan. – Ez a gép volt a 2. számú tesztgép.

– Az, amelyiket agyonteszteltek?

– Igen, uram – hangzott McLanahan válasza. – A HAWC megmentette és átépítette; hozzávetőleg negyedmilliárdot költöttünk rá azért, hogy kiérdemelje a repülést, és hogy feljavítsuk. Hosszú éjszakákat töltöttünk el azzal, hogy a mérnökökkel együtt kihozzuk belőle a legjobbat még a Fülöp-szigeteki válság előtt. Ez az a gép, amellyel háborúba mentem, két alkalommal is. A légierő egyetlen gépe, amely úgy van kiképezve, hogy egyszerre szállíthat felderítőrendszereket, radarelhárító és szárnyas rakétákat is…

– Kizárt, hogy ugyanaz a gép lenne – mutatott rá Jamieson. – A 011-esen még nincs MILSTD-adatbusz a kioldórendszerhez; csak vaktöltetekhez megfelelő. Nem is képes éles fegyverzetet szállítani anélkül, hogy…

– A HAWC tesztgépein nem használtuk a MILSTD-adatbuszokat – mondta McLanahan. MILSTD, azaz „katonai szabvány” volt az általános megnevezése annak az elektromos és elektronikai áramkör-, illetve rendszermegoldásnak, amelyet az amerikai hadsereg a civil gyártók számára fejlesztett ki; minden berendezést a MILSTD szerint terveztek meg, így a gép alkalmassá vált a különböző fegyverek és rendszerek fogadására. – Túl lassúak, elavultak, és könnyen meghibásodtak. Egy arkansasi cégtől megszereztünk néhány kereskedelmi forgalomban lévő, optikai szálon üzemeltethető, megbízható, stabil, 64 bites adatbuszt. Ezeket építettük bele saját adatátviteli egységünkbe; a Sky Masters emberei, akiket magammal hoztam, alig három óra alatt visszaállítják a rendszert. Volt valaha problémájuk a radarral?

– Nem – felelte Jamieson –, bár a többi radarunkkal sem volt soha.

– Ha a kezelőszemélyzet most felnyitná a 011-es radarját, azt sem tudná, mi micsoda benne – mondta büszkén McLanahan. – Az alrendszerek felderítő, célzó és terepkövető funkcióit úgy módosítottuk, hogy azok jóval túlszárnyalják az érvényben lévő Block 30-as szabványokat. A hatótávolság a duplája, a felbontóképesség a háromszorosa az eredetinek; tengeri, légi és elektromágneses spektrumletapogatásra egyaránt alkalmas, csakúgy mint felszíntérképezésre, domborzatkövetésre és célpont-azonosításra… A radarjelprocesszorként használható radarelhárító rakéták programozására és zavarásra. A domborzatkövetés kérdésével már a Block 30-as hatálybalépése előtt foglalkoztunk.

Ez már Jamiesont is kezdte kíváncsivá tenni. Mindig is gyanította, hogy a HAWC és a hasonló jellegű szervezetek efféle elképesztő fejlesztésekben utaznak, és mindig szeretett volna maga is részese lenni ezeknek a kísérleteknek – de valóban így kell ennek történnie?

– Nem volt elég meggyőző, McLanahan – mondta Jamieson. – Azt állítja, hogy maga lesz a hadműveleti parancsnok… de mégis kinek a támogatása a feladata? A nemzetbiztonsági tanácsé? A CIA-é? Az összamerikai cserkészek válogatott csapatáé?

– Ide hallgasson, ezredes, azt az utasítást kaptam, hogy nyerjem meg magát az ügynek, illetve készítsem elő a 002-es számú tesztgépet az akcióra – felelte McLanahan türelmetlenül. – Samson és Wright tábornokok már teljes együttműködésükről biztosítottak. Cserébe ígéretet tettem, hogy beavatom önt is az előkészületekbe. Nem kaptam felhatalmazást arra, hogy bármiféle egyéb kérdésre válaszoljak, és biztos vagyok abban is, hogy messze több információval láttam el magát, mint amennyi szükséges lett volna. Most már magán a sor, hogy elfogadja a feltételeket, és felkészüljön a…

– Hé, miszter, lassítson; addig nem kötelezem el magam semmiféle akció mellett, amíg nem ismerem a teljes történetet – mondta Jamieson. – Semmi Oliver North AirAmerica-féle sötét kémhistóriába nem szándékozom belekeveredni, vagy más olyan kaszkadőrmutatványba, amely után kongresszusi bizottság vagy esetleg hadbíróság elé állítanának. Önök elmondják az igazat, és majd azután megfontolom, hogy segítek-e maguknak.

McLanahan Samson tábornok elégedett mosolyából érezte, hogy a tábornok most arra gondol: „Mondtam magának, fiam, hogy rosszul viseli a fenyegetőzést.”

– Samson tábornok jó előre közölte velem, hogy a sarokba szorítás az ön esetében nem fog beválni, ezért döntöttem úgy, hogy félreteszem a „kemény fiú” szerepét.

– Nocsak, McLanahan, okosabb, mint amilyennek mutatja magát…

– Ezért csak annyit mondok, Jamieson – ekkor McLanahan közelebb lépett az ezredeshez, és egy elégedett pillantás kíséretében hozzátette –, vagy velem tart a bevetésben, vagy… más után nézek.

– Micsoda?! – Jamiesont úgy érték a szavak, mintha valaki gyomorszájon vágta volna. – Azt úgysem tenné… – Az ezredes azonnal megérezte, hogy ez csak blöff lehet. – Rögtön elhányom magam, McLanahan – jegyezte meg. Meglátta McLanahan kelletlen vigyorát, majd Samsonra nézett; a háromcsillagos nem tűnt túl derűsnek. – Maga őrült, McLanahan – fröcsögte idegesen Jamieson. – Ki a fenét vinne mást?

– Nem számít. Majdcsak találok valakit.

– Hé, öcsém, a bolygó összes B–2A-pilótáját én képeztem ki – mondta az ezredes hüvelykujjával magára mutatva diadalittasan, majd McLanahanre mutatott –, talán csak magát kivéve, és nem vagyok meggyőződve arról, hogy maga mindent tud. Én már többet felejtettem a lopakodóról, mint amennyit mindenki más együtt tud. Egyszerűen kizárt, hogy jobbat találjon, mivel ilyen nincs.

– Mit szólna mondjuk Ed Carlisle-hoz? – kérdezte szenvtelenül McLanahan. – Ő a 715-ösök századparancsnoka, fiatal, tapasztalt, ragyogó elme, és az alakulat még nem állt fel.

– Carlisle? A Bolygó Hollandi? Az egyetlen pilóta, aki eltévedt, miközben egy B–2A-t vezetett! – kiáltotta Jamieson döbbenten. – A fickó előtt ott az egész ötvenmilliót érő navigációs rendszer, és még így is kirepül a gyakorlózónából – már majdnem Los Angelesben volt, amikor rájött, hogy mit csinált. Az isten szerelmére, korábban a haditengerészet pilótája volt!

– Azért egy könyvet csak összehozott a B–2A stratégiai szerepéről – vágott vissza McLanahan, és közben felállt, aktatáskája után nyúlva. – Az az ember egy zseni, egy újító, a jövő embere. Maga hozzá képest csak egy lassú zsoké. A lényeg, Jamieson: vagy mellettem, vagy sehogy. Még ma megmutatjuk a világnak a XXI. század légierejét, és ha nem tart velem, örökre lemarad. Szóval hogy látja a kérdést?

– Ne baszogasson, McLanahan! – mondta az ezredes dühösen. Rádöbbent, hogy a másik komolyan gondolja: ha nem hajlandó az együttműködésre, egyszerűen elfelejti! – Nyilvánvaló előttem, hogy teljesen figyelmen kívül hagyja a terv eredményességi szempontjait. Semmi sem számít, csak teljes gőzzel előre. Ez csak kétségbeesett erőfitogtatás a maga részéről, semmi egyéb…

– Sosem kockáztatok, ezredes! – figyelmeztette McLanahan. – Feladatot kaptam, és végrehajtom. Magával csak az időmet pocsékolom!

– Úgy viselkednek, mint két ostoba balett-táncos, akik azon marakodnak, hogy melyikük tud messzebbre vizelni; elegem van magukból! Egy szót se többet! – csattant fel Samson tábornok, hatalmas fenyegető ujjával a két kakasra mutatva. – McLanahan, egyetlen dolog miatt álltam a terv mellé: maga rendelkezik a legjobb emberekkel, olyan fickókkal, akik sosem hagynák a nemzetet elbukni, hiába is próbálkoznának bajt keverni a hivatalnokok, a politikusok meg a többi árnyéklovag. Carlisle-ról csak annyit, hogy ő tényleg istenadta tehetség, és mint ilyen, számomra mindenkinél többet ér vezérkari tisztként és századparancsnokként…

– Várjon csak egy percet, tábornok – vágott közbe Jamieson –, ez mennyiben érint engem?

– Azt mondtam, csend legyen, Jamieson! – kiáltotta Samson. – Tigris, maga átkozottul jó tiszt, nagyszerű pilóta, mégsem az egyetlen ember a légi harcászat terén. Ez nem szépségverseny, ezredes, komoly ügy, amit vagy tökéletesen hajtunk végre, vagy sehogy. McLanahanről annyit, hogy bebizonyította nekem, képes a Horgas Csőrűvel bánni anélkül, hogy összetörné, tehát ezennel utasítást adok, hogy alakítsák át a 011-est, és bocsássák McLanahan és hírszerzés-támogató csapata rendelkezésére. Számomra a bevetést végrehajtó B–2A csakis Tony Jamiesonnal képzelhető el. Nincs más megoldás; csak maguk ketten, uraim, senki más. De a választás továbbra is önkéntes; Jamieson ezredes, vagy elfogadja az ajánlatunkat, vagy nem, de az utóbbi esetben sem fogja semmilyen szakmai hátrány érni. – Jamiesonhoz fordult. – Hallgatom, Tigris! Kap még egy esélyt, beszéljen!

– Uram, ez teljes képtelenség! – kezdte dühödten Jamieson. – Mióta vagyunk kötelesek kémeknek dolgozni? Ha le akarnak szedni egy célpontot, miért nem teszik meg a kellő óvintézkedést, miért nem adnak ki ők parancsot a légi bevetésre? Felrobbantunk bármit, csak szóljanak. Nincs szükségünk McLanahanekre. Nálam vannak a világ legjobb pilótái; készek bármikor harcolni, különösen az irániak ellen. Egy szavába kerül, máris töltünk és lövünk.

– Ezredes, olyan precíziós fegyverzetet, radarelhárító rakétákat és felderítőrendszert alkalmaznak a hajójukon, hogy az még számomra is rejtély – mondta Samson. – Mennyi időbe telne, hogy felkészítse a személyzetet a gép kezelésére?

– Fogalmam sincs, uram – felelte Jamieson ingerülten. – Egy hét, talán egy hónap, az is lehet, hogy oly mértékben automatizált az egész, hogy nem igényelne különleges kiképzést, csak be kellene indítani és figyelni a működést. McLanahant pedig tegye meg műszaki képviselőnek vagy civil tanácsadónak, de ne tegye a gépre!

– Ezredes, mindketten tudjuk, ez lehetetlen – mondta Samson, és szinte felnyársalta pillantásával Jamiesont, s a tábornok tekintetének halálosan gonosz kisugárzása még Tigrist is megijesztette. – Nézze inkább a tényeket: ez az osztály még nem harckész. A gépei és az emberei legalább egy, de inkább két év múlva érik el azt a fokozatot. McLanahannél és a Jövő Szárnyainál jobbat nem találhat, és azt akarom, hogy magával még jobbak legyenek.

Jamieson lelke továbbra is forrongott; rossz néven vette, hogy hosszú évek munkájával kialakított és biztosnak vélt hatalmi helyzete inogni látszott. Ugyanakkor ez volt élete nagy pillanata is.

– Ki alá leszek beosztva?

– Az én parancsnokságom alá – válaszolta McLanahan. – A gép, a fegyverzet, a személyzet mind az én irányításom alá tartozik, ahogy már ebben a pillanatban is.

– De hiszen maga csak egy civil – tiltakozott Jamieson, ezúttal kevésbé vehemensen. – Nem szokásom civileknek engedelmeskedni!

– A főnököm Griffith tábornok, aki az akció idejére Philip Freeman közvetlen beosztottja. Freeman pedig az elnöknek tartozik jelentési kötelezettséggel – magyarázta McLanahan.

Jamieson nehezen állt kötélnek, de McLanahan tudta, hogy elérte, amit akart. Megfordult, és Samson tábornok felé biccentett.

– Köszönöm a segítségét, uram. A déli eligazításon jelentést teszek önnek és Wright tábornoknak a 011-essel kapcsolatos munkálatok haladásáról. Jamieson ezredes, egy órát kap, hogy rendezze hivatalos ügyeit; pontban tizenegykor várom itt, hogy együtt vegyük át a 011-es farokrészére vonatkozó módosításokat. Hozza magával a műszaki dokumentációkat és az ellenőrző listákat! Szükségük lesz egy kis frissítésre. – Ezzel Samsonhoz fordult, és megkérdezte: – További utasítás, uram?

– Csak még egy szóra, Patrick – kezdte Samson. – Évek óta azért küzdök, hogy a külvilág is elismerje a légierő alkalmasságát az ilyen jellegű stratégiai szituációkban. Sosem reméltem, hogy épp olyan szervezet áll az elgondolásom pártjára, mint a Hírszerzés-támogató Hivatal; mindenesetre a tervem egyre inkább valósággá válik, és ez a lényeg. Egész karrieremet arra építettem, hogy bebizonyítsam: az efféle megoldások igenis is életképesek. De annak ellenére is folytatni fogom a harcot, hogy a tervem most kikerül a kezemből azáltal, hogy a gépet ön kapja meg. Ezúttal elmarad a legutóbbi kudarc, és – ne vegye sértésnek – nem lesz újabb Brad Elliott-hadművelet sem.

– Megbocsásson, tábornok, ezt a megjegyzését nem tudom nem személyes sértésnek venni – vágta rá McLanahan. Hideg, kék szemei összeszűkültek a fellobbanó haragtól. – Brad Elliott jó barátom.

– Ebben az esetben elnézését kérem – tette hozzá azonnal Samson, McLanahan megérzése szerint egyáltalán nem őszintén. – Nos, még egyszer, utoljára: a kikötésem az, hogy közösen csináljuk; a célunk a győzelem, és minden a forgatókönyvnek megfelelően történik. Egyetértünk?

A szőke hajú, kék szemű fiatal pilóta eltűnődött egy másodpercre. Samson arra gondolt, pont ilyen fickóra van szüksége, egy bajtársra, aki közel merészkedik a tűzhöz, és kikaparja számára a gesztenyét, ő pedig szállíthatja a jövő légierejének prototípusát a Fehér Ház agytrösztjének asztalára…

…McLanahan még végére sem ért a gondolatnak, tekintete elkomorult, kék szemei tompa fényű, kobaltszürke üregekké változtak. A pilóta a háromcsillagos elé lépett, s mély hangján így szólt:

– Ahogy mondja, tábornok, minden a forgatókönyv szerint… Csakhogy azt a könyvet én diktálom. Ez nem a légierő akciója, nem a maga bulija, hanem az én kizárólagos felelősségem, világos? – Samson döbbenten tapasztalta a pilóta viselkedésének hirtelen, szélrohamszerű fordulását. – Samson tábornok, ezt a csapatot egyetlen céllal jelölték ki: azoknak az ügynököknek a megvédésére, akik fehér házi vezetőik utasításait követve bajba kerültek – folytatta McLanahan. – Ha kudarcot vallunk, nők és férfiak halnak meg, köztük számos barátom. Ha meghalnak, nemcsak hogy elfelejtik őket, de olyan nyomtalanul fognak eltűnni, mintha sosem lettek volna. Lehetőséget kaptam arra, hogy összehozzak egy csapatot, amelynek feladata az ő megmentésük… és én pontosan ezért dolgozom.

Szeme sarkából Jamieson pontosan látta, amint Samson, a háromcsillagos tábornok arcizmai megfeszülnek az indulattól, de a harag, akár a gyertyaláng a tengerparti szélben, hamar ellobbant. Samson bólintott, majd McLanahan felé bökött mutatóujjával, s nyugodt hangon így szólt:

– Rendben, Mr. McLanahan. Tegye a dolgát. Ha mégis szüksége lesz ránk, csak szóljon, és állunk rendelkezésére. – Odabiccentett Jamiesonnak, megfordult, és elhagyta a termet.

McLanahan szemével követte a távozó Samsont, majd Jamiesonra nézett, és megkérdezte:

– Van valami hozzáfűznivalója, mielőtt elkezdjük, ezredes?

– Igen: szerintem maga egy seggfej, Mr. McLanahan – jegyezte meg hűvösen Jamieson.

– Köszönöm, ezredes – felelte McLanahan. – Öröm magával dolgozni!

Ománi-Öböl, Iráni Iszlám Köztársaság

1997. Április 19., helyi idő szerint 06:12

Buzhazi tábornok először látta a Khomeini repülégép-hordozó anyahajót azóta, hogy két éve befutott a kikötőbe, és, az igazat megvallva, most sem nézett ki sokkal jobban. Igaz, a legénység nagyszerűen kitakarította, de az egész valahogy zsúfoltabbnak tűnt, és a szervezetlenség érzetét keltette. Először orosz dokkban, az ukrajnai Nyikolajevben látta; úgy hevert ott, mint egy viharvert rókabunda egy elfelejtett szekrény mélyén, naftalinban. Csakhogy a hajónak még ennyi szerencséje sem volt: pőrére fosztották; minden mozdítható fém alkatrészt elhordtak a hulladékgyűjtőbe egy kis könnyen szerzett aprópénz reményében; kitépték a huzalokat, kicsavarták az égőket, ellopták a csavarokat; egy spontán tüntetés alkalmával még fel is gyújtották. Ennél jobb sorsa van egy molyette rókabundának is… Először Bandar Abbasba vitték, majd levontatták Chah Baharba, ahol hamarosan úszó börtönként használták munkaszolgálatosok lakóhelyeként. Lakói a szent építkezési hadjárat idején még tovább pusztították. Buzhazi nem látott még nagyobb és rondább hajót, arról nem is beszélve, hogy Irán akkoriban havi félmillió dollárt fizetett Kínának a használatért…

Ma harminchat vadászgép otthona, és háromezres kiszolgáló legénységet lát el. A félmilliós „bérleti díj” továbbra is érvényes, ám ezzel párhuzamosan Kína dollármilliókat fizet Iránnak havonta a kiképzésért, a szállás biztosításáért és a hajó modern felszereléseinek használatáért.

– Üdvözlöm, uram, az iszlám köztársasági flotta büszkeségének fedélzetén – hangzott a dagályos köszöntés Akbar Tufayli Pasdaran-tengernagy szájából, amint Buzhazi kilépett az őt Bandar Abbasból szállító Mil-8-as helikopter ajtaján. A tengernagy Buzhazi tábornok egyik fiatal, életerős oroszlánja volt a Pasdaran-i-Engelab-regimentben. Buzhazi tudomása szerint Tufayli az 1980-as években, az Irakkal vívott felszabadítási háború idején, amikor a Pasdaran még független, elit katonai alakulat volt, politikai és családi kapcsolataiban bízva nagyra törő terveket szőtt a főparancsnoki kinevezés megszerzéséről; ám amikor a Pasdaran végül beolvadt az állandó iráni hadsereg szervezetébe, minden hatalmi ambíciója dugába dőlt. Emiatt úgy döntött, a lehető legmagasabb beosztásra hajt rá; olyan posztra, amelyhez senki sem mer hozzányúlni – s ebben az új helyzetben majd hazudhat, lophat, csalhat, sírhat, könyöröghet; ha kell, ölhet is, hogy végül célba érjen. Szerette magát bátor, rettenthetetlen harcosként látni, jóllehet valójában ostoba volt, és meggondolatlan, s egy percig sem lehetett meg bűnbak nélkül.

Sikerült megcsípnie a legnagyobb nyilvánosságot jelentő pozíciót: ő volt a Közel-Kelet legelső repülőgép-hordozó anyahajójának parancsnoka. Az Abu Musát ért öböltanács-támadást követően megszavazott új, felhizlalt költségvetéssel, az atyák pozitív figyelmétől kísérten ez a szerep tökéletesen alkalmasnak látszott arra, hogy meginduljon felfelé a hatalmi létrán. Az elsőség gyakran meghozza az embernek a dicsőséget, ám legtöbbször inkább kudarcra ítél. Környezetének kimondatlan véleménye szerint Tufayli jövője abban áll, hogy lerombolja mindazt, amire annyira vágyott.

– Köszönöm, tengernagy – mondta Buzhazi. – Magam akartam meggyőződni arról, hogy minden rendben folyik-e. Ez természetesen a különleges rakományra is vonatkozik…

– Uram, meg lesz elégedve. A legjobb embereim felelnek érte – vetette közbe Tufayli. – Ha óhajtja, máris indulhatunk.

Futkosó emberek közt, sugárhajtású gépek motorzajában; csövek, kötelek, kábelek, láncok sűrűjén keresztülhaladva Tufayli végigvezette a látogatókat a fedélzet acélpadozatán a hatalmas, szigetszerű felépítményhez, az ajtóhoz, amely a hajó belsejébe vezet. Buzhazi némi szórakozottsággal vette észre, hogy fölötte még most is kivehető a szovjet haditengerészet sarlós-kalapácsos fehér lobogója. Allah legyen velünk – ha még festékünk sincs annyi, hogy rendesen lemázoljuk. Milyen formában lesz ez a teknő akkor, ha eljön a harcok ideje?

A hangárfedélzet annyira zsúfolt volt gépekkel, emberekkel, darukkal, szerszámokkal, tartalék motorokkal, javítgatott acél alkatrészekkel és egyéb azonosíthatatlan funkciójú holmik tömkelegével, hogy a vezérkari küldöttség alig tudta magát átverekedni rajta. Itt kínai karbantartó tisztek dolgoztak iráni tisztek társaságában, de magukon a gépeken csak az irániak dolgoztak; a kínai technikusok körben állva figyelték őket. A Khomeini huszonnégy vadászgépe kettő kivételével mind lent várakozott, kisebb-nagyobb mértékben szétszerelve; egyik sem volt azonnal bevethető állapotban. Ugyanez állt a tizenhat helikopter közül tizenkettőre.

Ahogy előrehaladtak a rakétatároló irányába, amit dupla acélfal választott el a hangártól, a biztonsági készültség érezhetően fokozódott. A hajóorr irányában a következő helyiség éppoly magas és széles volt, mint maga a hangárfedélzet, s közel olyan hosszúságú is, ám attól eltérően itt rengeteg szabad helyet hagytak. Emellett a hajó ezen pontján áldásos, szinte síri csend honolt, mintegy kifejezve az itt tárolt fegyverzet halálos természetét.

– Megérkeztünk, uram – jelentette be büszkén Tufayli. – Most azon a helyen állunk, amely biztosítja, hogy a Khomeini akár a Szuhoj–33-asok nélkül is számot tarthasson „a bolygó egyik legjelentősebb hadihajója” címre.

Előttük két hatos sorban álltak a hajó P-700-as Gránit típusú közepes hatótávolságú rakétáinak acélkonténerei. Minden egyes konténer 180 centi átmérőjű és 11 méter hosszú volt; felnyúltak egészen a felszállófedélzet magasságába. A szinten mindenhol daruk és egyéb emelőgépek sorakoztak; ezekkel mozgatták az egyenként öttonnás rakétákat.

– Jelenleg még nincsenek lövedékeink az újratöltéshez, uram – folytatta Tufayli –, de amint lesz elég rakétánk, páncélozott lőszerraktárban fogjuk elhelyezni őket a választófal hosszában. A hordozó összes rakétáját, beleértve a P-700-asokat is, a bal oldali nyíláson át emeltük be. Megfelelő eszközökkel rendelkezünk az alsó berakodáshoz is, de valószínűleg a jövőben a rakétatároló feltöltését a jobb oldalról végezzük majd. A rakétákat a raktárból daruk segítségével szállítjuk az indítókonténerekhez.

Tufayli jelt adott az egyik fegyverzeti tisztnek. Figyelmeztető lámpa gyulladt ki, majd az egyik konténer leereszkedett a fedélzetre, mint mikor hatalmas, villámsújtotta óriásfenyő dől az erdő talajára. A tartály felső vége a hajó oldala felé fordult, s láthatóvá vált belsejében a rakéta.

Hosszúkás, vékony, szárnyas tűre hasonlított; teste karcsú volt, és hengeres; rövid, keskeny, meredek stabilizátorokkal, kisméretű hátsó szárnyakkal. Felső végén levegő-beömlőnyílás volt látható. Alul a két hosszú, henger alakú leválasztható segédrakéta vége a kiömlősugárcsővel egy síkba esett. A rakéta matt szürke színű volt, kivéve az orrfedőt, amely vörös keményműanyagból készült, illetve egy részt az orr közelében, amelyet sárga-feketére festettek.

– A P-700-as Gránit rakéta a világ leghatalmasabb és legerősebb hajórombolója – folytatta büszkén Tufayli. – Sebessége a hangsebesség kétszerese, hatótávolsága több mint hatszáz kilométer. Saját belső navigációs számítógépe vezérli, majd ötven kilométerre megközelítve a célpontot, működésbe lép fedélzeti radarja, amely befogja a horizonton látható legnagyobb kiterjedésű radarcélt, s halálos pontossággal csap le rá. A rakétát a segédrakéták gyorsítják indítás után közel hangsebességre, majd beindul a főhajtómű. Aktív ballisztikus röppályán mozog a 30 km-es magasság eléréséig, amelyet a cél közelében ér el, majd nagy sebességgel zuhanni kezd. Csaknem elképzelhetetlen, hogy a ma ismert légelhárító fegyverekkel leszedjék. A gumiborítás repülés közben megsemmisül, de addig is tökéletesen védi a vezérlőegységet és a töltetet.

– Mi a helyzet a robbanófejjel? – kérdezte Buzhazi.

Tufayli a fegyverzeti tisztre nézett, aki tekintetével jelezte, hogy minden nem kívánatos személy elhagyta a helyiséget, majd egyetértően bólintott Buzhazi kérdésére.

– Igen, uram – mondta ez az, amit látni akart, az NK-55-ös termonukleáris fej. – Tufayli hirtelen mozdulattal a sárga-fekete szegélyű testre csapott. A váratlan csattanástól mindenki összerezzent. – Ötszáz kilónyi robbanóanyag és háromszáz kilotonna robbanóerejű nukleáris anyag légnyomásmérővel és radarral vezérelt gyújtással kiegészítve, amely a célpont felett két-három kilométerrel robban, majd további pusztítást okozva becsapódik.

– Vajon bölcs dolog így ütögetni egy ekkora robbanófejet, tengernagy? – kérdezte Buzhazi csipkelődve.

– Tökéletesen biztonságos, uram – felelte Tufayli, akár egy idióta, aki mit sem értett a rejtett élből. Buzhazi persze arra célzott, hogy karrierje és további jó egészsége érdekében tanácsosabb volna nem ijesztgetnie a vezérkar tagjait…

– Értem… na és a többi konténer?

– Mindegyik ezerkilónyi robbanóanyagot rejt a kontakt-robbanófejekben – felelte Tufayli. – Hamarosan a többi rakétához is újabb fejeket kapunk.

– Ami teljességgel kizárt – mondta Buzhazi –, hacsak nem sikerül meggyőznie az elnökünket arról, hogy az iszlám köztársaságnak további nukleáris fejekre van szüksége ahhoz, hogy elrettentse ellenségeinket a Perzsa-öbölben éppúgy, mint a világ bármely más pontján.

– Úgy gondolom, Nateq-Nouri elnök csak akkor lenne teljesen nyugodt, ha Iránnak egyáltalán nem lennének sem hadihajói, sem rakétái – jegyezte meg Tufayli. – Itt van például ez az új javaslat a Perzsa- és az Ománi-öböl demilitarizálására. Nevetséges. Tanácsolhatná az elnökünknek, hogy érdekeinket leginkább az szolgálná, ha agresszív fegyverkezési programot folytatnánk, és megteremtenénk a fejlett hazai fegyvergyártás alapjait…

– Igen, igen, tengernagy, helyes az észrevétel – igyekezett lehűteni Buzhazi ezt a locsogó, üresfejű, büszke piperkőcöt. Bármely más tisztjét, aki megpróbálná kéretlen tanácsaival háborgatni, azonnali hatállyal elbocsátaná – ám Tufaylira szüksége volt ahhoz, hogy felkészítse a harci köteléket, bevezesse az Ománi-öbölbe, s totális lelki terrort gyakorolhasson az öböltanácsra és a Nyugatra…

– …vagy esetleg támadó élként alkalmazza egy olyan hadjáratban, amelynek célja a Perzsa-öböl lezárása, és végső soron az elnöki poszt megszerzése…

– Mikorra tervezi, hogy elfoglalják állásaikat az Ománi-öbölben, tengernagy? – kérdezte Buzhazi, amint elindult vissza a fedélzetre.

– Még el kell végeznünk néhány kisebb javítást, semmi komoly – mondta Tufayli. – A teljes harckészültséget, a maximális vadászgép-ellátottság és fegyverzet biztosítása mellett két nap múlva érjük el.

A repülőgéphangárban uralkodó káoszt elnézve Buzhazi arra gondolt, hogy ez az idióta még két év múlva sem lenne képes erre, de végül mégsem mondta ki véleményét hangosan. Ehelyett így szólt:

– Nagyon jó, tengernagy. Remek munka. Két nap múlva ismét találkozunk az Ománi-öbölben, akkor már teljes készültségben, úgy, ahogy az imént mondta, készen állva, hogy elrettentsük mindazokat, akik az iszlám köztársaság szuverenitását fenyegetik. Sok szerencsét, jó vadászatot!

– Köszönöm, uram! – zengtek Tufayli szavai, mintha épp most vette volna át az Oscart. – Meglátja, uram, bizalmát megszolgálom!

Csak úgy igyekezz, Tufayli, nehogy a saját hülyeséged zátonyára fuss, gondolta Buzhazi. Csak tedd, amit mondok, tegyél meg bármit, és akkor minden rendben lesz. Ha eljön a perc a rakéta indításához, ne késlekedj, csak csináld!

Washington, D. C.

1997. Április 20., keleti parti zónaidő szerint 09:06

– A Perzsa-öböl egyik szigetét ért titokzatos támadást bizonyos hírforrások az Egyesült Államok Irán-ellenes háborús cselekményeként értelmezik. Az irániak által védelmi lépésként magyarázott arcátlan katonai hadmozdulat, amely során Irán új repülőgéphordozó-kötelékét az Ománi-öböl vizeire irányította, nemrégiben tragikus kimenetelű támadással tett pontot a találgatások végére. A támadás egy fegyvertelen mentőhajó ellen irányult. Az elmúlt két évtizedben soha nem tapasztalt példátlan méretű katonai készülődés folyik Iránban, Törökországban és Pakisztánban – kezdte bevezetőjét Tim Russert, az NBC-hírcsatorna Lapszemle rovatának házigazdája. – A Szovjetunió felbomlása és a világ fegyverpiacait elárasztó hatalmas mennyiségű tömegpusztító fegyver következtében a Közel-Kelet egyre veszélyesebb lőporos hordóvá válik. Vajon már csak a szikra hiányzik?

A műsorvezető ezzel vendégéhez fordult.

– Mai elemzésünk során segítségünkre lesz szakértő vendégünk, az Egyesült Államok alelnöke, Ellen Christine Whiting. Alelnök asszony, üdvözlöm Lapszemle rovatunkban!

– Köszönöm, Tim. – Whiting hirtelen maga előtt látta a Russertről készült karikatúrát, a kardfogú játék mackót, és majdnem felnevetett, ám végül sikerült neki híres, tízmillió szavazatot érő mosolyával köszönteni a nézőket.

– Hogy érzi magát az első száz nap kihívásai után, elnökhelyettes asszony? – kérdezte Russert.

Lám, a szokásos lefegyverző kezdés a jó öreg Russerttől; becserkészi a vendéget a jóllakott napközis mosolyával, és már jöhet is az első, enyhén kötekedő, agyatlan kérdés, amelyre Whiting álmából kelve is rögtön kész a válasszal. Taktikája lényege az volt, hogy előbb elringatta vendégeit, nyugalmat, lezserséget árasztva egy vasárnapi terefere légkörét hívta elő, aztán váratlanul… na csapjunk a közepébe!

– Még fiatal kampánymunkatárs koromban, a marylandi Frederickben megszoktam ezt a fajta feszültséget, Tim – hangzott a rutinos válasz. – De talán rá is térhetünk valódi témánkra, amely bizonyára nézőinket is sokkal inkább érdekli.

– Való igaz, kezdjük is! – Russert továbbra is mosolygott, de hangja határozottan keményebb tónust öltött azután, hogy ilyen frappánsan kioltották taktikája tüzét. – Kezdjük először azzal a témával, ami nyilvánvalóan mindenkit foglalkoztat, alelnök asszony, és ez az állítólagosan az öböltanács által végrehajtott támadás ügye a vitatott iráni szigetek ellen, továbbá a hatalmas erőt képviselő iráni nukleáris hordozókötelék aktiválása, a mentőhajót ért támadás, annak féltucatnyi áldozata, illetve a tizenkét további eltűnt személy sorsa, valamint az adminisztráció nyilvánvaló halogató, kivárásra építő tétlenségének kérdése. Mik a legfrissebb fejlemények, alelnök asszony?

– Tim, tudom, lejárt lemezként hangzik, és bízom abban, hogy nézőink zöme még emlékszik is, mi volt ez a hanglemez: alapos elemzéseket végzünk a Perzsa-öböl történéseivel kapcsolatban – hangzott Whiting válasza. – Az öböltanács már készíti jelentését az Abu Musa szigetét ért támadásról, de állításuk szerint pusztán védelmi, megelőző szándékú hadműveletről van szó, amelynek célpontjai iráni támadórakéta-állások voltak, melyek a Perzsa-öböl olajútvonalait fenyegették. Ha figyelembe vesszük azokat a hatalmas katonai beruházásokat, amelyeket Irán a szigeten folytat az 1992-es illegális területfoglalás óta, magyarázatuk igazoltnak tűnik.

– Irán azt állítja, hogy a rajtaütésben amerikai és izraeli kommandósok vettek részt.

– Képtelen állítás – felelte Whiting. – Feltehetően az öböltanács akciójáról van szó. A Fehér Ház sem az akció előtt, sem aközben nem kapott tájékoztatást az esettel kapcsolatban. Ami pedig a Valley Mistress mentőhajó elleni támadás esetét illeti, az Igazságügyi Minisztérium nyomozást folytat annak tisztázására, hogy milyen szerepet játszott a legutóbbi eseményekben az elizabeth-i illetőségű Jersey Tech Mentőcég – folytatta az alelnök. – Az már most bizonyítottnak látszik, hogy a hajó, amelyet az iráni légierő egyik gépe süllyesztett el, részt vett bizonyos illegális hadműveletekben, kihasználva a tartalék flotta hajóira vonatkozó speciális jogokat. Ezek a hadműveletek minden bizonnyal az Irakba történő fegyverszállításhoz kapcsolódtak, amelyben a megrendelők nagy valószínűséggel az Irán-ellenes kormánylázadók voltak.

– Tehát azok a jelentések, melyekben a hajó kémhajóként szerepel, teljességgel tévesek?

– A Valley Mistress a múltban valószínűleg kapott kormánymegbízatásokat és védelmi feladatokat – ismerte el az alelnök de hangsúlyozom, a támadás idején nem állt szerződésben a kormánnyal, és az öbölháború óta nem kapott kormánymegbízatást. Az elnök felkérte az Igazságügyi Minisztériumot a Jersey Tech Mentőcég alapos átvilágítására, valamint az összes szerződő fél, továbbá a tartalék flottához tartozó egyéb vállalatok szűrésére is a visszaélések azonnali kiküszöbölése érdekében.

– Mi a helyzet azoknak az amerikai állampolgároknak az ügyében, akik a jelentések szerint az iráni kormány fogságába estek?

– Egyelőre nem tudunk biztosat mondani az esettel kapcsolatban, mivel nincs információnk, hogy valóban amerikai polgárokról, illetve a Jersey Tech törvényes alkalmazottairól van-e szó – hangzott a válasz. – Irán minden együttműködéstől elzárkózott, jóllehet továbbra is alaptalan rágalmakat és súlyos vádakat terjeszt a sajtó köreiben. A Jersey Tech sem tekinthető konstruktív félnek, hiszen az FBI-vizsgálat miatt ők sem hajlandóak kapcsolatba lépni a minisztérium képviselőivel. A helyzet valóban nagyon elkeserítő.

– De az az állítás, miszerint az Egyesült Államok kémekkel és hírszerző alakulatokkal rendelkezik a körzetben, igazoltnak látszik, jól látom? Beavatna bennünket a munkájukba?

– Tim, ön is tudja, hogy folyamatban lévő hírszerző hadműveletekről nem adhatok ki információkat – mondta Whiting kérlelhetetlenül, miközben arcáról eltűnt a mosoly, és enyhén dorgáló pillantással viszonozta a kérdést. Abban bízott, hogy a nézők is megneheztelnek a tolakodó kérdés miatt, és a pártjára állnak a riporterrel szemben. – Tiltott vizekre eveztünk. Hajdani újságíróként meglep, hogy egyáltalán felmerült önben ez a kérdés.

– Nem konkrét adatokat vagy forrásokat vártam válaszként, csupán általános információt…

– Tim, hiszen ebben a kérdésben megegyeztünk a műsor előtt – mondta Whiting, bár nem emlékezett pontosan, hogy tényleg így történt-e vagy sem. Ennek ellenére próbálta azt az érzést kelteni, mintha a riporter olyan adatokért ostromolná, amelyekről neki hivatalánál fogva nem szabad beszélnie. – Nem közölhetek részleteket, és ezt ön is pontosan tudja. Hadd fogalmazzak úgy… – Ekkor pillanatnyi szünetet tartott; a kamera ráközelített, mintegy fokozva a várakozást a nézőkben, akik joggal várták, hogy most biztos valami igazán titkos információ részesei lesznek: – …igen, vannak elemzőink, akik éjt nappallá téve azon fáradoznak, hogy a világ eseményeiről a lehető legpontosabb képet kaphassuk. Egyet azonban elárulhatok önnek, Tim, és ez a sajtót érinti; az egyik forrás, amelyet munkánk során használunk, a média, nemcsak az amerikai média, hanem a média általában. Őszintén állíthatom, a média folyamatos jelenléte miatt a hírszerzés újabb és újabb zsákutcákba fut. A hírszerzők nyomon követik a híradásokat, minden úgynevezett bizonyítékot megvizsgálnak, meghallgatják a média által megadott állítólagos szakértőket, a sorok közt keresgélnek, ám mindez legtöbbször eredménytelennek bizonyul. Itt az ideje, hogy a sajtó képviselői belássák végre, hogy a találgatásokkal csak fokozzák a zűrzavart.

– Mit gondol azzal kapcsolatban, hogy Irán egyre agresszívabb katonapolitikát folytat, és egyre nyíltabban játssza az iszlám világ legfelsőbb hadurának szerepét?

– Úgy vélem, az amerikai nép nem kíváncsi a találgatásokra ilyen fontos és nagy jelentőségű kérdésekben, Tim – védte ki a műsorvezető újabb tolakodó kérdését Whiting. – A sajtó megengedheti magának a találgatásokat, s ha valamely bizonyosan elismert és irányadó hírforrás újabb információval lép a nyilvánosság elé, nos, akkor mi minden erőnkkel megvizsgáljuk a hír hátterét. Az adott szituációban a média az összes rendelkezésre álló teret lefedi, így az utóbbi időben nem tekinthető hiteles forrásnak. A tény azonban az, hogy Irán egyelőre még nem lépett a háború útjára, sőt mondhatom, távol áll attól. Mi több, olyan merész békejavaslattal rukkolt elő, amely megszüntetheti a repülőgép-hordozó Perzsa-öbölbeli jelenlétéből adódó konfliktusokat. Bár tegyük hozzá, mindenki kétkedve fogadta a béketervet, talán egyedül az elnököt kivéve.

– Tehát összegzésként kijelenthetjük, hogy a Fehér Ház semmilyen szankcióra nem készül Irán ellen, alelnök asszony? – kérdezte Russert.

– Tim – kezdte válaszát Whiting, mintha most aztán igazán felbőszítette volna a kérdés, bár ez is inkább a nézőknek szánt gesztus volt –, ez úgy hangzik, mintha azt sugallná, hogy küldjünk amerikai katonákat 16 ezer kilométernyire otthonuktól, a Perzsa-öbölbe, csak azért, hogy Iránt jobb belátásra térítsük a Khomeini hordozókötelék telepítése ügyében. Olyan érzést kelt bennem, mintha azt gondolná, hogy az Amerikai Egyesült Államoknak csak azért is tennie kell valamit. Ezzel a szemlélettel, Tim, nem azonosulhatok. Úgy gondolom, a képernyő előtt ülő amerikai polgárok joggal elvárják tőlünk, hogy készen álljunk a cselekvésre, ha országunkat, szövetségeseinket és alapvető tengerentúli érdekeinket veszély fenyegeti. Egyébként pedig meggyőződésem, hogy maga a nemzet is azt óhajtja, hogy katonáink itthon maradjanak családjuk közelében. Megígérhetem, hogy a problémák kezelése során a lehető legnagyobb körültekintéssel járunk el, és mindannyian bizakodhatnak, hogy a diplomácia és a józan ész végül ismét diadalmaskodnak.

HARMADIK FEJEZET

A B–2A Spirit 011-es lopakodóbombázó fedélzetén,

A Perzsa-öböl légterében

1997. Április 23., helyi idő szerint 01:13

– TÁMADÓ üzemmód – közölte McLanahan. – Jóváhagyást kérek.

Tony Jamieson, a „Tigris”, felrántotta a vörös markolatú kapcsolót a bal könyöke mellett, ellenőrizte az összes kapcsolóállást, hátsó felét mélyen az ülésbe nyomta, majd alaposan meghúzta derék- és vállszíjait. – Jóváhagyás megadva. Támadásra készen állok.

McLanahan megnyomott egy világító kapcsolót a TÁMADÁS feliratú panelen, és máris készen állt az ellenőrző lista a fegyverzet aktiválására, a veszélyjelző és védelmi rendszerek beállítására, s hamarosan a számítógépek, a repülőgép műszaki rendszerei és a légi elektronikai berendezések is támadásra kész állapotba kerültek. Mindketten bevetési kijelzőegységeiket figyelték. Amint a fedélzeti számítógép jelentette az összes alrendszer aktuális helyzetét, felkészültek az ellenséges területre történő behatolásra. Csupán fél percbe telt, amíg a komputer visszaigazolta, hogy minden rendszer átváltott TÁMADÓ üzemmódba. – TÁMADÓ funkció aktiválva – jelentette be McLanahan.

– Megerősítve – felelte Jamieson. Az elmúlt három órában egyéb dolga nem is igen akadt.

Tony Jamieson számára a világ legutálatosabb dolga a tétlen üldögélés volt. B–2A-S akcióparancsnokként mindent ő csinált – a személyzet legelfoglaltabb tagja a lopakodókon mindig az APK. Annak ellenére, hogy a bal oldali pilótát továbbra is repülőgép-parancsnoknak hívták, az RPK már nem felelt a bevetés sikeréért, ahogy az más gépek esetében megszokott volt. A repülőgép-parancsnok feladata annyi volt, hogy ő vezette a gépet, továbbá ellenőrizte a különböző rendszerek működését. A lopakodón ez abban merült ki, hogy figyelemmel kísérte azt a „kék vonalat” a kijelzőn, amely a számítógép meghatározta útvonalat mutatta, illetve reagált a számítógép által küldött – óvintézkedést igénylő, figyelmeztető, riadó és egyéb – jelzésekre. Minden jó repülőgép-parancsnok együtt élt az akció eseményeivel, és bármely pillanatban készen állt arra, hogy átvegye az akció végrehajtását, ha az akcióparancsnokkal valami végzetes történne. Annak ellenére, hogy a B–2A szupermegbízható, többszörösen biztosított szerkezet volt, és csak ritkán követelte meg a repülőgép-parancsnoki beavatkozást, állandó figyelmet kívánt: az RPK-nak készen kellett állnia, hogy szükség esetén a bal oldali ülésből oldja ki a bombákat, végezze a navigációt, lássa el az adattovábbítási feladatokat és működtesse a teljes védelmi rendszert.

Az egyetlen problémát az okozta számára, hogy nem készült fel elég alaposan a 011-esből. Ezt az istenverte gépet oly mértékben átalakította a jelenlegi akcióparancsnok, Patrick McLanahan, a HAWC néhai kirúgott szakértője meg a parancsnoksága alá tartozó hírszerzés-támogató műszaki gárda, hogy a gép jobb oldala kész rejtvényt jelentett a számára. Az elmúlt évek tapasztalataiból emlékezett arra, hogy a bal oldalról is beleszólhat a vezérlésbe, de a mostani éles helyzetben komoly aggályai támadtak azzal kapcsolatban, hogy vajon képes volna-e egyszerre a gépet is vezetni és az ellenőrző listákat is figyelemmel követni. A bevetés eddig eltelt szakaszában nem akadt több tennivalója, mint hogy elvégezze a felszállás előtti rutinokat, végrehajtsa a felszállást és lebonyolítson két repülés közbeni üzemanyag-tankolást – az egyiket Hawaii keleti része felett, a másodikat az Indiai-óceán felett, Diego Garciától északra –, beállítsa a sebességet, hogy pontosan a megfelelő időben érkezzenek, valamint végiglapozza az információs oldalakat és pontosítsa a különböző adatokat. Emellett tömérdek ideje maradt, amelyet jórészt azzal töltött, hogy bámult ki a gép ablakán, és nézte, ahogy versenyt futnak a lebukó napkoronggal.

A B–2A-n végrehajtott hosszabb utak kényelmesek voltak, és viszonylag stresszmentesek – ám ez a gép sokkal egyhangúbb is volt, mint a whitemani Block 10-esek vagy akár a 20-asok. A tájékozódást automatikus navigációs rendszer segítette párhuzamos belső tájékoztatóegységek vezérlése mellett. Ehhez az SR-71-es Blackbird kémrepülőgépen alkalmazott Northrop-csillagkövetője ontotta az adatokat, az a rendszer, amely nappal is képes volt követni a csillagok állását, ezáltal biztosítva a pontos haladási információt. Ezenkívül a gép agya összeköttetésben állt egy navigációs műholdrendszerrel is, amelynek segítségével meghatározta a pozíciót és a sebességet – a B–2A navigációs pontossága maximum egyméternyi eltérést engedélyezett, ha a radar nem volt bekapcsolva.

Az üzemanyagszabályozó-rendszer teljesen automatizált volt, nem igényelt emberi beavatkozást. Jamieson oly mértékben rá merte bízni magát az automata navigációs és repülésszabályozó eszközökre, hogy az út során többször előfordult, hogy amikor a dolgok nyugodtnak látszottak, rövid időre meg-megszunnyadt – azt ugyanakkor soha be nem vallotta volna, hogy magát McLanahant is megbízható társnak tartotta. Szemben a legtöbb szűk és kemény ACES II-es katapultüléssel, az ülések nagyok és kényelmesek voltak, a pilótafülke pedig egészen csendes. Az utas levehette fejéről az agyzsugorító sisakot, és helyette elektronikus zajszűrővel felszerelt fejhallgatót rakhatott fel. Így miközben szemmel tartotta a lopakodó és a számítógépek működését, élvezhette a világ bármely egy oldalsávos HF-rádióadóját. Félóránként került sor a pozíció- és az oxigén-ellenőrzésre, minden órában műholdas bevetésegyeztetés volt beprogramozva, egyébként nyugodtan hátradőlhettek, és várhatták az akció kezdetét. A GLAS, a széllökés-csillapító rendszer – a gép rövid törzsének hegyes, hódfarok-szerű végződése – könnyedén kisimította az alkalmi légörvénybuckákat.

Jamieson nem tudta, hogy vajon McLanahan aludt-e akár perceket is útközben. Bármikor érkezett üzenet a műholdvevőn, McLanahan mindig készen állt a vételre, mint ahogy akkor is időben reagált, amikor néha a számítógép figyelmeztette őket, hogy épp jelentős tájékozódási vagy ellenőrző ponthoz értek. Jamieson sűrűn használta az akcióparancsnoki ülés mögött elhelyezett kémiai fertőtlenítésű fedélzeti WC-t – sosem volt híve ugyanis a hosszú utakra javasolt „alacsony ürülésarányú” kosztnak; ehelyett két óriási ételhordó dobozt szerelt fel magának a következő fogásokkal: sült csirke, fölvágottas szendvicsek, nyers zöldségek, gyümölcslé, édes-ragacsos fánkok – ezeket a bejárat melletti kis konyhában melegítette fel –, no és természetesen az elmaradhatatlan, hatalmas mennyiségű kávé. Ehhez képest McLanahan csak hűtött fehérjedús italokat hozott az útra termoszokban, persze némi kávét és többpalacknyi ivóvizet; a sok folyadék ellenére talán kétszer lépett hátra, hogy könnyítsen magán. Jamieson meg is jegyezte magában, hogy társának igazi B–52-es emésztése van. A B–52-eseken csak egy szűk, kényelmetlen, bűzös „mézesbödön” szolgált illemhelyként, emiatt aztán a személyzet tagjai inkább kialakították magukban azt a képességet, hogy egészen hosszú bevetéseket bírjanak ki használata nélkül.

* * *

Útjuk a Csendes- és az Indiai-óceán fölött vezetett, de annak reményében, hogy így elkerülhetik a találkozást a menetrend szerinti polgári gépekkel, egy kisebb kitérő beiktatásával eltértek a szokásos útvonaltól. A küldetés titkossága miatt nem kellett helyzetjelentéseket adniuk vagy bárkitől is engedélyt kérniük a nemzetközi határok keresztezésekor. Valahányszor a talaj közelébe kerültek, McLanahan néhány másodpercre aktiválta a radart, de többnyire csak készenléti helyzetben tartották, nehogy a kóbor elektronikai sugárzás felfedje pozíciójukat. Nem használták sem az ütközéselhárító fényjelzéseket, sem a transzponder-irányjelző kódokat; csupán az „elég nagy az égbolt, majdcsak elférünk valahogy” elméletre hagyatkozva próbálták meg távol tartani magukat más gépektől.

A felszállás után négy órával átrepültek a Hawaii-szigetek fölött, majd Honolulutól 180 kilométerre nyugatra megkapták első légi üzemanyag-feltöltésüket. Radar-hatótávolságon belül érintették Guamot, átrepültek a Fülöp-szigetek légterén, és két másodperces radarfelvételeket készítettek Vietnamról, Malajziáról és Thaiföldről is; sosem ütköztek légvédelmi ellenállásba. Kóbor szellemek voltak, semmi más.

Az Indiai-óceán északi részén, Srí Lankától délnyugati irányból közeledtek a Maldív-szigetek felé, ezáltal elkerülték az indiai légierő nagy teljesítményű, szovjet gyártmányú védelmi radarhálózatát, majd ismét üzemanyagot vettek fel az amerikai légierő KC–10-es tartálygépéről. Most, teli tankokkal, távolsági cirkáló üzemmódban volt igazán szembeötlő e hihetetlen harci gép valódi varázsereje: ha akarták volna, egyszerűen csak megfordították volna a lopakodót, és gond nélkül elrepülhettek volna egészen Hawaii-ig. A számítógép egy listán kiadta az összes lehetséges és vészhelyzeti útvonalat teli tankokra vonatkoztatva: az üzemanyag északi irányba akár az alaszkai Anchorage-ig, dél felé az új-zélandi Aucklandig vagy a dél-afrikai Cape Townig, mi több, nyugatra akár Londonig is kitartott volna! Ha a szabvány Boeing 727-esnek megfelelő, elég nagy felszálló-pályával rendelkező polgári repülőterek is szerepeltek volna a listán, úgy maximális mennyiségű üzemanyag és teljes üzemképesség esetén hozzávetőlegesen háromszáz légikikötő közül választhattak volna a rendelkezésükre álló hatalmas sugarú körön belül.

Ez az elképesztő erő volt az, ami Jamiesont igazán el tudta bűvölni, és ez a bombázókból, különösen a lopakodóból sugárzó hatalmas erő ezúttal is szinte magával ragadta őt a felhők fölé. Az általa irányított erő érzése minden eddigi tapasztalatot felülmúlt. Csak két repülés közbeni tankolás, és akár félig körberepülheti a Földet – de ami ennél is elképesztőbb, elrepülhet a flották, a fővárosok, a nagyvárosok, a katonai támaszpontok fölött, rájuk szabadíthatja összes pusztító fegyvere haragját, és azoknak odalent halvány sejtelmük sem lesz arról, hogy ő a tettes, még akkor sem, amikor a rakéták már rég célba értek! Tudta, hogy az U. S. S. Abraham Lincoln hordozókötelék csak néhány percre keletre, az Arab-tengeren állomásozik (nyolcvan kilométerre megközelítették őket), és a világ legnagyszerűbb tengeri harci köteléke még csak észre sem vette őket.

Tizenegy órányi repülés után végül az Arab-félsziget radarjainak látókörébe kerültek. McLanahan tudta, hogy Szaúd-Arábia délkeleti része fölött egy E-3C jelzésű fedélzeti rádiólokációs felderítő- és rávezetőrendszerrel felszerelt amerikai AWACS-radargép köröz azzal a feladattal, hogy szemmel tartsa az iráni hordozóflottával kapcsolatos bárminemű légi, illetve tengeri hadmozdulatokat. A szaúdiak szintén rendelkeztek egy hasonló légvédelmi irányító-ellenőrző rendszerrel a félsziget körzetében; a Békepajzs-légtérellenőrző tizenhét körzet radarállomásának adatait továbbította a rijádi központba. A lopakodó átrepült Szaúd-Arábia, majd Irak déli része fölött, aztán a Perzsa-öböl légterén át behatolt Dél-Iránba, és ezalatt a légvédelmi radarok végig hallgattak, rádión sem érkezett egyetlen felszólítás sem, holott aznap éjjel hemzsegett az ég szaúdi, iráni és amerikai vadászjárőröktől. Már csak nyolcvan kilométerre voltak a Hormuzi-szorostól és az iráni katonai várostól, Bandar Abbastól, a Föld egyik legszigorúbban őrzött pontjától. Csupán száznegyven kilométerre a szorostól, az Ománi-öbölben várakozott a hatalmas Khomeini hordozókötelék, készen arra, hogy bárkivel megmérkőzzék, aki a jelentős biztonsági készültség ellenére mégis megkísérelne belépni a Perzsa-öböl vizeire.

– A fenébe, el sem hinném, ha nem látnám! – kiáltott fel Jamieson teljes megdöbbenéssel. – A senki földje fölött repülünk! Még a végén valamelyik rakétazsoké megüti a főnyereményt, és lő magának egy lopakodót.

McLanahan ezúttal válasz nélkül hagyta a megjegyzést; talán most, a bevetés alatt először, őt is elfogta az idegesség. A fülke felső részén elhelyezett kijelzőn a veszélyérzékelő tömeges méretű ellenséges készültséget mutatott minden irányban; nagyszámú SA–10-es föld-levegő rakétaállást a nyugat-iráni nagyvárosok körül, mozgatható SA–8-as rakétaegységek raját, ZSU-23/4-es légelhárító tüzérségi bunkereket iraki területen, és ezek mind-mind az eget fürkészték. Ráadásul nem is olyan messze, Irán felett néhány nagy teljesítményű MiG–29-es körözött. És ezek a fegyver-rendszerek kivétel nélkül nagy hatótávolságú felderítőradarokkal álltak összeköttetésben – mindezek ellenére egyik sem mutatta semmi jelét annak, hogy felfedezték volna a lopakodót.

A régió mindig is a feszültségekkel terhelt zónák közé tartozott, de az Abu Musa-i invázió és a Khomeini kötelék megjelenése óta úgy tűnt, hogy most aztán mindenki teljes létszámú hadseregével és maximális fegyverzetével áll háborús készültségben.

– Mégis mi a fenét keresünk mi itt, McLanahan? Ez itt a pokol tornáca.

– A Hírszerzés-támogató Ügynökség mentőakciója részeként épp Bandar Abbas felett repülünk – felelte McLanahan, persze tudta jól, hogy társa is tisztában van küldetésük mibenlétével, de ennél a banális közlésnél az adott pillanatban semmi okosabb nem jutott eszébe arra, hogy repülőgép-parancsnoka figyelmét eltérítse az őket fenyegető helyzetről, s rávegye, hogy inkább a bevetés lényegére koncentráljon. – Tudja, arról a mentőhajóról van szó, amelyet a minap az irániak elsüllyesztettek. Számos túszt ejtettek, mi pedig azért megyünk, hogy kiszabadítsuk őket.

– Úgy hallottam, civil hajó volt – Jamiesonnak sikerült elvonatkoztatnia a pokol képzetétől.

– Való igaz, de a hírszerzés megbízásából felderítő feladatot hajtott végre a Khomeini kötelékkel kapcsolatban.

– Á, szóval ettől kaptak vérszemet az irániak – kommentálta a választ a másik. – Van egyáltalán okunk neheztelni rájuk?

– Van, és ennek megfelelően járunk el – felelte McLanahan. – Csupán felderítésről volt szó, nemzetközi vizeken és légterek fölött, egyetlen hajóhoz sem merészkedtek negyven kilométernél közelebb.

– A rongyfejűek közben azt állítják, hogy két vadászgépüket mégis leszedték… akkor most mi az igazság?

– Önvédelemből tették, és csak azt követően, hogy a Khomeini vadászgépei tüzet nyitottak rájuk – magyarázta McLanahan, majd kérdően Jamiesonra nézett. – Egyéb kérdés, ezredes?

– Igen kényes ügy – értékelt Jamieson. – Csak hallani akartam, hogyan látja ön bevetésünk lényegét. Kíváncsi voltam, mennyire sikerült a kormánynak magából is egy kis agyatlan robotot csinálnia.

– Örömmel látom, hogy azért jól szórakozik – állapította meg McLanahan, majd így folytatta: – A hírszerzés jelentései szerint «a foglyokat a Bandar Abbas melletti Suru börtönbe vitték. A tengerészgyalogosok egyenesen oda tartanak. Mi adjuk melléjük a légi biztosítást.

– Azt akarja mondani, hogy idáig repülünk, és még csak szét sem lőhetünk semmit? – mondta Jamieson színlelt ingerültséggel a hangjában. – Vegyük például a hordozójukat, az azért már elég nagyot szólna…

– Álljon készenlétben, a célövezet következik! – szakította félbe a gondolatmenetet McLanahan. Végre egy kis változatosság, gondolta Jamieson, és előrehajolt, hogy láthassa, amint McLanahan a kozmikus fegyvereit kezeli. Hol voltak ettől Whiteman Block 10-es és 20-as gépei?! Sőt, ez a gép a jövő gépeinél, a Block 30-asoknál is többet tudott, pedig azokat még el sem kezdték gyártani. Jamieson nemegyszer látta már a B–2A-ra vonatkozó fejlesztések terveit, ám ez minden képzeletét felülmúlta.

A gép pilótafülkéjének jobb oldalát egy hatalmas sarkított monitor uralta, amely nagyobb volt, mint három normálméretű többfunkciós kijelző együtt. McLanahan egyszerűen csak szuperképernyőnek hívta, és nem túlzott. A011-es légi jármű nyilvánvalóan már az Álomgyár 002-es tesztgépeként rendelkezett ezzel a készülékkel, mivel a műszakiak alig egy nap leforgása alatt visszahelyezték a lopakodóba ezt a csodálatraméltó óriásképernyőt. A hagyományos, széleken elhelyezett kezelőszervek helyett magán a képernyőn voltak a funkciógombok ábrái, amelyek közül az épp megfelelőt a pozicionálógömb mozgatásával, a képernyő megérintésével vagy akár szóbeli parancs útján lehetett kiválasztani. McLanahan szemmel láthatóan profiként használta a készüléket – párhuzamosan használta a három módszert, így hihetetlen sebességgel volt képes irányítani a vezérlőegységeket.

A repülés túlnyomó részében a szuperképernyő beállítása egy normál B–2A-fülke jobb oldalára emlékeztetett: a három bevetési kijelzőegység grafikusan ábrázolta a repülőgép és a számítógép aktuális állapotát a repülési adatokkal, a horizontális helyzetjelzővel és az iránytűvel, a műhorizonttal, a robotpilóta kormánykijelzőjével és a navigációs táblával, rajta a gép aktuális repülési adataival: jelenlegi helyzetével, az útiránnyal, az alapsebességgel, valamint a következő ellenőrzési pontig mért távolsággal és repülési idővel. McLanahan időként egy grafikus billentyűzet segítségével szerkesztette meg a nemzetbiztonságiaknak a jelentéseket, de most, amint azt Jamieson savanyú arccal konstatálta, egy különös szerkentyűt, a „Dvorak zongorát” használta erre a célra, amelyet szintén nagy gyorsasággal és pontossággal tudott működtetni – ugyanez bárki más számára háromszoros nehézségű feladatot jelentett volna.

Ahogy közeledtek a célterülethez, s már csupán néhány percük maradt az akció kezdetéig, McLanahan még mindig a három hagyományos bevetési kijelzőegységet tartotta a képernyőn, bár azok most normál méretüknek csak negyedrészét foglalták el a képernyő felső sávjába rendezve úgy, hogy mindkettőjük számára követhetők, legyenek. A képernyő alsó, nagyobbik fele Dél-Irán Hormozgan tartományát ábrázolta egy digitális térképen a Hormuzi-szorossal és Bandar Abbas városával együtt. A térkép dimbes-dombos mezőgazdasági tájat mutatott; a tartomány 45 ezer négyzetkilométernyi területén mindössze két nagyváros és talán kéttucatnyi kisebb város és jelentősebb falu volt található.

Bandar Abbast és katonai létesítményeit nagy hatótávolságú SA–10-es Grumble, közepes hatótávolságú Hawk és rövid hatótávolságú légelhárító rakétaállásokból, illetve nagyszámú közepes és rövid hatótávolságú légvédelmi erőkkel védték. Ehhez jött még Irán második legjelentősebb harcászati repülőtere modern MiG–29-eseivel, F-4-es Fantomjaival, melyek pár éve még az amerikai légierő fegyverzetének részét képezték, illetve az F–14-es Tomcat elfogóvadászokkal, amelyek egykor szintén az Egyesült Államok hadseregének, a haditengerészetnek voltak a gépei, s jelenleg a járőr szerepkörét töltötték be. Jamieson és McLanahan jócskán a Grumble földlevegő rakéták hatótávolságán belülre kerültek, vakon bízva gépük lopakodótechnikájában. Az adott készültségi állapot kiterjedt és sokrétegű védelmi rendszere bármely más, a Bandar Abbast célul kitűző gép számára a biztos katasztrófa képét vetítette volna előre. Talán a B–2A Spirit lopakodó volt a világ egyetlen olyan harci repülőgépe, amely jó eséllyel vállalkozhatott a terület megközelítésére és a rakétaállások megsemmisítésére.

Mina Jebel Ali haditengerészeti támaszpont,

Dubai, Egyesült Arab Emírségek

Ugyanabban az időben

Chris Wohl tüzérségi őrmester egysége személyi felszerelésének utolsó, bevetés előtti ellenőrzését végezte, és éppen a mentőruházat volt soron. Annak ellenére, hogy a CV-22 Pave Hammer billenőrotoros repülőgép veszélyes harci körülmények közt is biztonságos és megbízható gépnek számított, Wohl minden egyes alkalommal úgy vizsgálta meg a legénység öltözetét, mintha azoknak legalábbis gyalog vagy úszva kellene majd megtenniük az utat visszafelé.

Ahogy az a hírszerzés-támogatók hadműveletei során már bevált gyakorlat volt, a legénység a lehető legszokatlanabb katonai viseletbe bújt, amelynek alapját a gyakorló alkotta, de itt-ott civil darabokkal egészült ki. Mindeközben lekerültek a félreérthetetlenül beazonosítható díszítések és címkék, s pótlásukra helyi ruhamárkák jelzéseit varrták föl. Néhányan meg is borotválkoztak – habár borotvahabot vagy krémet elővigyázatosságból tilos volt használniuk: ezek az árulkodó illatok a kutyák és az őrök közelében kockázati tényezők lehetnek –, legtöbbjük azonban közel-keleti stílusú rövid szakállt növesztett. A hajviseletet általánosan a rövidség jellemezte; hajukat szagtalan szappannal mosták, vagy teljesen leborotválták. Sapkaként teljes arcos símaszkot vagy balaklavát vettek, ami alá még őrsapkát is húztak, hogy megvédje a füleket a fagytól. Az alakulat tagjai közül legtöbben vastag gyapjúkesztyűt viseltek vékony kötött vagy pamutbéléssel, de a középső ujj számára lyukat vágtak, hogy a fegyver elsütése akadálytalan lehessen. A legénységet könnyűfegyverekkel látták el – néhányuknál AK–74-es rohamkarabély volt, a többség azonban kis géppisztolyokat kapott: .45-ös kaliberű Uzit vagy 9 milliméteres MP5-öst. Oldalfegyverzetüket mindegyikük saját egyéniségének megfelelően állította össze. Felszerelésük további részét két napra elegendő őrellátmány képezte – a pótlásról majd a természet gondoskodik.

Az alakulat minden tagja tapasztalt profi volt, tehát az ellenőrzés inkább a rutin kedvéért történt, minden kioktató felhang nélkül, ám ezúttal – tekintettel a bevetés különleges természetére – Wohl mégis gyors eligazításba fogott.

– Figyeljenek jól – kezdte Wohl, miközben folytatta az ellenőrzést. – Csupán a ráhangolódás kedvéért: a ma éjszakai bevetés célpontja a surui haditengerészeti börtönkórház létesítménye, Bandar Abbastól néhány vonásra délre. A gépünk északnyugati irányba indul Abu Musát érintve, a szárazföldet a Bostaneh ellenőrző pontnál érjük el, Bandar-e Lengehtől húsz vonásra nyugatra, majd terepkövetéssel kelünk át a Laristan hegyvonulaton, a Kol folyó mentén. Landolás Bandar Abbas határában. Ez második behatolásunk a zónába, és ahogy az mindenki számára ismert, legutóbb a Tumb-szigeteknél kiszúrtak bennünket, tehát ma éjjel legyenek éberek. Éjszakai bevetésünkön három korábbi beszivárgási pontot fogunk felmérni Bandar Abbas külterületén. Ha a fiaink mégis ott lesznek, igyekezzenek őket egy karcolás nélkül visszahozni a Pave Hammerre. Mindannyian ismerik a jelszavakat és a kódjelzéseket. Mindenki, aki nem ad azonosító jelet, ellenség. Nem fogunk civileket ölni, de a maguk és bajtársaik kényes seggéért mindannyian a maximális mértékben felelősek.

Wohl a ráhangolódás után a részletekkel folytatta.

– Szerepkörök: Monroe lesz az irányító; Bennet a bal oldali védő; Reid adja a jobb oldal védelmét; én biztosítom a feljárót. Védők, ne feledjék, ha túlságosan előrenyomulnak, a hátulról fedező lövész elveszíti magukat szem elől, és akkor nincs pardon. Védők, használják azonosító kódjaikat; adjanak jelzést minden esetben, ha meglátják a gépet, mivel nem kizárt, hogy a lövész épp magukat fogja célkeresztbe, az ujja meg már a ravaszt húzza. Schiff lesz a hátsó lövész, Morgan a bal oldali; Andrews, maga lesz a jobb oldalon. Lövészek, mielőtt tüzet nyitnak, használják a rádiót, és várják az azonosító jelet. Ha nincs jel, először lőjenek, aztán adják meg az ellenség helyzetét. Azért nem kapnak külön elismerést, ha ellövik az összes lőszert – lőjenek pontosan. Ma éjszakai hívójelünk: Japán. Remélem, betéve tudják a szökési-kijátszási terv lépéseit. A lényeg röviden: nyugati irányba haladni, távol mindentől és mindenkitől. Ismerniük kell mentő és biztosító felvevőpontjaink koordinátáit; mielőtt elindulnánk, még engem is meg kell győzniük ismereteikről. Ha csak egyet is elhibáznak, egy hétre lecsukatom magukat. Emlékeztetek mindenkit arra a körülményre, hogy úgy hatolunk be az adott zónába, hogy a teljes iráni hadsereg riadókészültségben áll, amiből nagy valószínűséggel az következik, hogy bármely percben beléjük futhatunk, és ott hagyhatjuk a fogunkat is – folytatta Wohl, miközben emberei tekintetét fürkészve próbálta lemérni, vajon készen állnak-e a harcra. – Ha találatot kapunk, ne feledjék, hátulról hagyjuk el a gépet, nem oldalt. Segítsék egymást, a gép személyzetét, mentsék, ami menthető, de nehogy nekiálljanak „kipakolni” a gépet, ha a dolgok túl szarul állnak. A becsapódás után próbáljanak minél távolabb kerülni a helyszíntől. A legtöbb harcost, akit kényszerleszállás után kapnak el, a gép közelében ejtik foglyul az első tíz percben, úgyhogy minél messzebb jutnak a lezuhanás helyszínétől, annál több az esélyük. Csak éjjel haladjanak, és amennyire csak tudják, kerüljék az érintkezést a civilekkel. Csak annyi nappali mozgást végezzenek, amennyi a tájékozódáshoz feltétlen szükséges, majd azonnal húzódjanak fedezékbe. – Keressenek egy felvevőpontot, de tartsák magukat távol az utaktól, a sínektől, a kisebb-nagyobb folyóktól. Ha a rossz fiúk a keresésükre indulnának, hát biztos ezeken a helyeken próbálkoznak először. A helyiekkel történő elvegyülés hollywoodi bravúrnak jó, de szökési-kijátszási technikának csapnivaló. Ne álljanak szóba senkivel, hacsak nem sebesültek meg, de azt garantálhatom önöknek, hogy ha segítséget kérnek, akkor fogságba kerülnek, és az a fájdalom, amit kínzásuk közben érezni fognak, minden addigi szenvedésüket fölülmúlja majd. Ha eljutnak a felvevőpontig, töltsenek néhány órát a terep felmérésével, mielőtt besétálnak. Ha van lehetőségük, forduljanak vissza egy szakaszon, és győződjenek meg, nem követték-e magukat. El kell kerülnünk annak az eshetőségét, hogy a rongyfejűek csapdát állíthassanak mentőegységeinknek. Ne feledjék, hogy a felvevőpontokra a jövőben is szüksége lehet egy hasonló ütődöttnek. Ne rontsanak ki a kotorékukból, mint a veszett nyúl, ha meglátják, hogy jön magukért az őrangyaluk. Ha a rossz fiúk nincsenek a nyomukban, biztosítsák a körzetet, álcázzák újra az állás előterét, hogy ezzel is megnehezítsék az irániak számára a búvóhely felfedezését. Ennyi. Van kérdésük?

Hallgatás volt a válasz.

– Helyes. Volna még valami – folytatta Wohl. – Legutóbbi bevetésünk során három emberünk sérült meg, köztük Briggs őrnagy is. Jól vannak, de néhány hétre kivonjuk őket a forgalomból. Csak arra hívnám fel a figyelmüket, hogy néha hiába rázza az ember a gyíkot, az utolsó csepp mégis a gatyája szárára csöppen. A legutóbbi akciónál a bevetést megelőző híradások azt jelezték, hogy a légelhárító egységek a Tumb-szigetekről Abu Musára települtek át; csak akkor tudtuk meg, hogy megerősítették a kisebb szigeteket, amikor már késő volt. Hibáztunk, szégyellhetjük magunkat! Megesik. Felejtsék most el ezt, kaptunk még egy esélyt! Nehogy letörjenek! Azért jöttünk, hogy White ezredest és legénységünk tagjait megtaláljuk és hazavigyük! Lesznek segítőink is ma éjjel. A hírszerzés-támogatók egyik részlege felkavarja előttünk a sarat, hogy megkönnyítsék a dolgunkat. Előfordulhat, hogy bejönnek a számításaink, és kizökkentjük az irániakat, de lehet, hogy nem fog működni a dolog. Felejtsék el őket, a saját maguk feladatára összpontosítsanak! A feladatunk bejutni, ellenőrizni a szökési-kijátszási zónákat, kihozni az embereinket, és visszatérni, lehetőleg élve. Na lássunk munkához!

Wohl személyesen választotta ki a bevetés részvevőit, ezért ahogy az eligazítás végeztével ellépett a sor előtt, nem kellett mindegyiküknek a szemébe néznie – testalkatuk, fegyverviseletük, hangjuk és viselkedésük alapján is azonosítani tudta őket. Odalépett az osztag utolsó és egyben rangidős tagjához, az irányítóhoz, aki majd összehangolja a repülőgép és a beszivárgó földi csoport tevékenységét. Monroe balaklavát viselt a hangár kriptahidege ellen.

– Készen áll a küldetésre, Monroe? – kérdezte tőle Wohl. Égnek emelt hüvelykujj és ideges csoszogás volt a válasz. Ahogy ránézett, Wohl észrevette a férfi kesztyű alól kikandikáló ujját, mellyel combhoz szorított.45-ös IAI Uzija ravaszvédőjét takarta. Ez aztán a belevaló gyerek, gondolta, tényleg készen áll az indulásra…

…Csak éppen nem fog elindulni!

– Hát magának tényleg nincs ki az összes kereke, Briggs! – szólította meg emberét Chris Wohl tüzér őrmester hűvösen. – Magának aztán beszélhet az ember! Komolyan azt gondolta, hogy a saját gépemen nem fogom kiszúrni?

Hal Briggs lehúzta fejvédőjét.

– A fenébe is, Tüzér, honnan az ördögből jött rá? Se az arcomba, se a szemembe nem nézett.

– Maga az egyetlen olyan általam ismert személy, aki, ha ideges, kidugja a mutatóujját a kesztyűből, és a ravaszvédőt babrálja – magyarázta Wohl. – Már az első közös bevetésünkön feltűnt. Szóval mi a fenét keres maga itt? Azt gondoltam, orvosi utasításra még egy hetet ágyban tölt.

– Elegem van a semmittevésből – mondta Briggs. – Jól vagyok. Nincs maradásom!

– A doki szerint meg éppenséggel arra lenne szüksége, hogy a seggén maradjon.

– Szarja már le a felcsert, Tüzér! – kapta el a ritmust Briggs. – Készen állok a járőrözésre, a szentségit, értse meg, itt a helyem, különben megőrülnék!

– Uram, azt az utasítást kapta, hogy ágyban kell maradnia – emlékeztette Wohl. – A doki és én is így rendelkeztünk. Akár beteg, akár nem, uram! Felkészülhet a legrosszabbra, ha nem engedelmeskedik.

– Adjon rólam hadműveleti értékelést! – alkudozott Briggs. – Tömérdek szabad hely van még a Hammeren. Különben is Monroe ma nem mehet. Meghűlt, homloküreg-gyulladás vagy valami ilyesmi…

– Lószart! – csattant fel Wohl. – Briggs, úgy viselkedik velem, mint annak idején az öreg, szenilis nagynénjével, amikor rábízták magát, maga meg autósmoziba akart szökni! Ha semmibe akarja venni az orvosi utasítást, és járőrözni kíván, nosza rajta, hadd halljam!

– Már mondtam, Wohl – felelte Briggs. Menni akarok.

– Nem engedélyezem – vágta rá gyorsan az őrmester. – Úgy látszik, tényleg rendbejött, de beszéltem a dokival. Azt mondja, vért talált a törülközőjén a szobájában. Félrevezeti a dokit, Hal?

– Mi a fene, Sabin doktor törülköző-ellenőrzést tart a szobámban? – Briggs haragra lobbant. – Az isten verje meg, semmi keresnivalója az én szobámban!

– Igaz vagy nem igaz?

Briggs nem válaszolt. Inkább kérdezett.

– És ön hogy van, Tüzér?

– Remekül.

– Biztos benne?

– Ha tényleg érdekli, dugja a nyelvét a seggembe, és mérje meg a lázamat! – mondta a tengerészgyalogos dühödten. – Különben tűnjön el a szemem elől! Wohl, maga hogy úszta meg? Egymás mellett álltunk, alig egy kartávolságnyira. Hármunkat vitt le a sorozat, amikor a légelhárítás tüzet nyitott ránk, ketten az egyik oldalán álltak, én meg a másikon. Hull az istennyila, magán meg egy fikarcnyi karcolás sincs. Hogy a pokolba?

– Tudja, Briggs, a tengerészgyalogos reggelire légelhárítókat eszik, és utána tüzet köp – mondta Wohl tökéletes nyugalommal a hangjában. – Szögesdrótot eszünk, napalmot pisálunk.

– Ó, igen, a régi szarrágó szöveg.

– Szó sincs szarrágásról, Briggs – folytatta Wohl komolyan. – Nem tudom, Briggs, hogyan történt. De lehet, hogy most én nem úszom meg. Így már megnyugodna, Briggs?

– Ugyan már, Tüzér, nem úgy értettem. Egyszerűen halálra unom magam, és alig várom, hogy újra repülhessek. Nem tudom megemészteni, hogy leszedtek az aranygolyóval. Túl fiatal és túl jóképű vagyok ahhoz, hogy a bácsikámnál is vénebb légelhárító technikával verjék rám a koporsó fedelét…

– Megmondom én magának, Briggs, hogy áll a helyzet: meggyőződésem, hogy azért nem kapnak el soha, mert amerikai tengerészgyalogos vagyok. Szentül hiszem, hogy egyszerűen túl rágós falat vagyok ennek a kis iráni Zeusz-23/4-esnek.

– Hé, Chris, azért ne ilyen hevesen…

– Hal, ez komoly, akár a tőzsdekrach – mondta Wohl. – Maga érti, hisz jó esze van, ízig-vérig egyetemista fiú, nem olyan esti iskolás, mint amilyen én voltam. Pontosan tudta, hogy egy ZSU-23/4-essel van dolga; tudta, hogy a hatótávolságon belül kóborló, alacsonyan repülő gép számára maga a biztos végzet… a francba is, valószínűleg pontosan tudja a tüzelési adatait, ismeri megbízhatóságát, a legénysége létszámát, a karbantartási eljárást…

– Való igaz. És akkor mi van?

– Higgye el, Briggs, nem kritizálni akarom, de talán azért történt így, mert elhitte, hogy csak így lehet. Úgy gondolta, teljesen logikus, világos és egyértelmű az, hogy ha a semmiből felbukkan egy Zeusz-23-as, egy lepattanó lövedék el fogja találni. Ezzel szemben szerintem csak egy pudingzabáló anyámasszony katonája – vagy egy tiszt – lehet annyira elfuserált, hogy egy ilyen ócskavas, mint a Zeusz-23-as, megfingassa.

– Ha így áll a helyzet, mivel magyarázza Barnes és Halmar esetét?

– Őket csak azért kapta el, mert maga mellett ültek.

– Tüzér, az isten szerelmére…

– Csak egy a lényeg, Briggs: nem patkolhattam el! Ha kell, haljak meg úgy, hogy a bajtársak életét mentem, tépjenek darabjaimra, amikor a vállamon cipelem őket, de azt azért mégse, hogy egy tetves iráni légvédelmi ágyú csak úgy, hipp-hopp kinyírjon… – Wohl szünetet tartott, vállat vont, és erőtlen mosollyal hozzátette: – Vagy lehet, hogy az ima mentett meg, vagy a kevlardzseki, amit akkor éjjel viseltem. Itt akkor le is zárhatjuk ezt a szellemi vakondtúrást; menjen, kerítse elő Monroe-t, hogy nekivághassunk a nagy kalandnak! Ha segíteni akar, figyelje a parancsnoki központ helyzetjelzőjét! De nehogy a doki meglássa!

Monroe a közelben volt. Ahogy mondta is Briggsnek, semmi esélye a trükknek, így hát indulásra készen várakozott. Hamarosan ő is beszállt a Hammerbe, s a mentőakció kezdetét vette. Briggs ezúttal is lemaradt.

Az isten verje meg, gondolta magában, ez nem igazság! Csak azért, mert nem vicsorgott és morgott, akár a tüzelő szuka a kan után, mint ezek a kölcsönvett gyalogosok, most ülhet a seggén, és lesheti, hogy a doki mikor indul újra titkos portyára a szobájában, véres ruhadarabok után szaglászva!

Miután becses Uziját és tartalék tölténytárait leadta a fegyverraktárba, Briggs megjelent a parancsnoki központban. Legalább huszonöt percig, amíg a CV-22-es a szárazföld fölé nem ér, semmi sem fog történni. Legutóbb még addig sem jutottak; a Tumb as Sughrd, vagy más néven a Kis-Tumb-sziget egyik légelhárító ütege tüzet nyitott rájuk, amint megpróbáltak elhúzni felette, és a másodperc tört része alatt el is érte őket a robbanás. A CV-22-esben csak apró kár keletkezett; a repeszdarabok a legénység három tagját érték, köztük Briggset is.

Ezúttal egy kis szerencsével a Bolond Mágus egyenesen a vadállat torkának eshet: Bandar Abbasba tartottak, amely nemcsak hogy Irán leghatalmasabb katonai létesítménye, de az egész Közel-Keleten dobogósnak számít. A hírszerzés tippje szerint a Valley Mistress túlélőit a Suru börtönbe vihették. Arra készültek, hogy felmérjék a börtön biztonsági rendszerét, megtalálják benne a gyenge pontokat, ha mégis úgy döntenének, hogy elkerülhetetlen a betörés. Aztán megkeresik a biztonsági zónákat is.

Ahogy minden országban, ahol eddig harcoltak, a Bolond Mágusnak Iránban is volt egy sor alternatív biztonsági zónája és egy halom részletesen kidolgozott szökési-kijátszási terve, amelyeket a legénység valamennyi tagjának kötelessége volt szóról szóra bemagolnia a bevetés előtt. A behatolás során minden egyes részvevőt folyamatosan tájékoztatni fognak a csoport aktuális pozíciójáról, haladási irányáról és sebességéről, így ha a gép kényszerleszállást hajtana végre, a legénység mindegyik embere tudni fogja, hol is van, továbbá hogyan folytassa útját a legközelebbi biztonsági pont felé. A túlélő – minden körzet esetében más-más időpontban – a lehető legóvatosabban útnak indul az érintkezési ponthoz, ahol, ha még szerencséje is van, egy támogató már várni fogja.

De ahogy a napok teltek, egyre kevesebb és kevesebb esély látszott arra, hogy a mentést siker koronázza. Az iráni hadsereg, a forradalmi gárda, a tartalék erők és a Basij-milicisták már mindenhol lesben álltak, minden városhatárban, a fő- és mellékutakon, a vasutak mentén, a hidaknál és a folyók medreiben a behatolókra vadászva. Egy menekülő katona, még ha tökéletes erőben van is, nem húzhatja sokáig, ha pedig meg is sebesült a menekülés vagy a harc során, a harangok már érte zúgnak.

Elveszítette Paul White ezredest és tíz legkiválóbb emberét, és még csak harcba sem vihette őket…

Washington, D. C., Lafayette tér 1.

Ugyanabban az időben

Az úriember, akit egy szmokingos lakáj vezetett végig a washingtoni Hay-Adams Luxusszálloda cseresznyefa burkolatú folyosóján, szívélyes és barátságos arcot vágott, ahogy belépett a kicsi, félreeső étterembe. Közvetítője és egy másik férfi, talán az asszisztense vagy a szárnysegédje már várták. A dupla ajtók tompán puffantak mögöttük; a meleg helyiség úgy borult rá, akár egy borjúbőr kesztyű az átfagyott ujjakra. Mostanság Teheránban egészen másféle idők járnak, gondolta.

– Á, barátom, Robert, milyen jó, hogy ismét… – De politikán edződött köpönyegforgató tekintete hirtelen megváltozott, amint a szobában álló férfi felé fordult.

– Sahin úr, fáradjon beljebb, kérem! – mondta Philip Freeman, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadója. Nyilvánvaló volt, hogy a jelenléte úgy érte Sahint, akár az áramütés. Üdvözlésként kezet nyújtott, de Freeman elhárította a kézfogást. Ekkor Sahin zavarában szék után nézett, de nem talált egyet sem. Semmi kétsége nem maradt afelől, hogy a remélt baráti összejövetel ma nem jön össze.

Tahir Sahin professzor és üzletember azon ritka és különleges személyiségek közé tartozott, akik tekintélyükből adódóan forró helyzetekben a világ összes kormánya számára az utolsó szalmaszálat jelentették – a finom modorú, minden országban kapcsolatokkal bíró művelt embert az érintett felek szívesen látták és alkalmazták bármely vitás kérdés megoldásában. A kelet-törökországi földbirtokos származású Sahin mohamedán rokonsága kísérte és őrizte Khomeini ajatollahot Törökországon át Irakba történő 1963-as száműzetése idején. A fiatal Tahir Sahin ezután a szent iraki síita városba, Najafba is követte Khomeinit, majd mint tolmácsa és testőre hosszú éveket töltött vele.

Sahin első kézből tapasztalta Khomeini belső átalakulását, látta fellobbanni vízióját az egész világon végigsöprő iszlám forradalomról, s végül őt magát is megperzselték Khomeini szenvedélyének lángjai. Amikor 1978-ban, Irakból történt kitoloncoltatása után ura Franciaországba távozott, Sahin hazatért szülőföldjére, és magával vitte Törökországba a Khomeini látomásában megszülető forradalom üzenetét, majd üzleti útjai során újabb és újabb országokban folytatta az igehirdetést. Miután Khomeini diadalmenetben visszatért Iránba, és létrehozta az iszlám köztársaságot, Sahint minden egyes alkalommal a szívesen látott vendégnek kijáró felhajtással fogadták. Török útlevelével és a Khomeini által saját kezűleg szignált iráni engedélyekkel biztonságban és teljes szabadsággal utazgathatott, ahová csak kedve tartotta.

1979-ben – az amerikai nagykövetséget ért ostrom után – Irán és az Egyesült Államok megszakított mindenféle diplomáciai kapcsolatot egymással, és ez volt az a pillanat, amelyben Sahin személyének fontossága először látszott kikristályosodni. Sahin az irániak képviseletében vett részt az amerikaiakkal folytatott titkos túszvédelmi tárgyalásokban, ugyanakkor egyengette az Iránnal szimpatizáló libanoni erők fogságába esett brit, francia, olasz és amerikai túszok sorsát is. Habár semmilyen hivatalos megbízással nem rendelkezett az Egyesült Államok kormányától, és egyetlen ország sem tekintette hivatalosan elismert szóvivőjének, Sahin mint magánszemély mégis magára vette a hírvivő szerepét mindkét ország kormánya előtt, nyitva tartva a kommunikációs csatornát egy olyan helyzetben, amelyben a nagykövetségek – megszűntük miatt – már nem tölthették be ugyanezt a funkciót.

A közvéleményt megosztotta az a tény, hogy az iránbarát iszlám fundamentalista hírében álló Sahin bebocsátást nyert a washingtoni politikai körökbe, mivel hivatalos jelentések szerint a Niru-ye Entezami-e Johuriye, azaz a Hadászati Biztonsági Kutatóintézet igazgatóhelyettese is volt. A HBK-t tartották az iráni védelmi politika agytrösztjének, amely a gazdag közel-keleti országokat védelmi technológiájuk és stratégiájuk fejlesztésére ösztönözte; ugyanakkor sokan egy nemzetközi hírszerző frontvonal képviselőjét látták benne, amely diplomáciai csatornákon keresztül értékes információval látja el az iráni kormányt. Mindezek ismeretében Sahint kémkedés gyanújával évekkel korábban kiutasították volna az Egyesült Államokból, ha nem szállította volna az üzeneteket oda-vissza Teherán és Washington között.

Freeman gyomra nehezen vette be, hogy egy minden kétséget kizáróan iráni kémmel, Sahinnal kényszerül tárgyalásokat folytatni, de belátta azt is, hogy ez az egyetlen módja annak, hogy ismételten emlékeztesse az iráni politikai vezetőket a megoldásra váró helyzet komolyságára.

Tahir Sahin visszavarázsolta arcára a derűt, és lelkesülten bólintott vendéglátói felé.

– Igazán váratlan megtiszteltetés számomra, tábornok, hogy ismét láthatom önt.

– Egyetlen egyszerű üzenetet szeretnék továbbíttatni Nateq-Nouri elnök úr és Buzhazi tábornok számára – szakította félbe a tiszteletköreit futó Sahint Freeman. – Az Amerikai Egyesült Államok elnöke a Khomeini harci kötelék által polgári mentőhajónk, a Valley Mistress ellen elkövetett támadást és a legénység foglyul ejtését nemzetünk elleni agressziós tettnek tekinti. Elnökünk követeli azonnali szabadon bocsátásukat.

– Kérem, Freeman tábornok, engedje megjegyeznem – vetette közbe Sahin, kezét megadóan felemelve: én csupán egy jelentéktelen üzletember vagyok. Sem nagykövete, sem megbízottja nem vagyok egyik országnak sem…

– Ez itt most nem is diplomáciai látogatás – jegyezte meg Freeman. – Arra kérem önt, Sahin úr, hogy kézbesítsen egy üzenetet; amennyiben hajlandó a közreműködésre, azzal nagy szolgálatot tenne mind az Egyesült Államoknak, mind az Iráni Iszlám Köztársaságnak. Ha mégsem, úgy csupán az időnket vesztegetjük.

Sahin előzékenyen biccentett.

– Természetesen igyekszem megfelelni az elvárásaiknak, Freeman tábornok – mondta. – Remélem, lesz lehetőségem Velayati vagy Foruzandeh miniszter urakkal találkozni.

– Gondoskodjék arról, hogy az üzenet minél hamarabb célba érjen, Sahin úr – folytatta Freeman. – Egy kis játékra invitáljuk az Iráni Iszlám Köztársaságot.

– Úgy, szóval játék, tábornok?

– Igen, Sahin úr. Minden további nappal, amellyel meghosszabbodik amerikai polgáraink fogsága, amellyel továbbra is bizonytalanságban tartanak minket hollétüket illetően, az Egyesült Államok újabb és újabb katonai célpontokat fog megsemmisíteni Irán határain belül. Sejtelmük sem lesz, mikor, hol és melyik lesz a következő, de az biztos, hogy mindig lesz folytatás. Az Egyesült Államok titokként fogja kezelni az ügyet, semmi nyilvánosság, semmi magyarázat. A célpontok létfontosságú katonai létesítmények és vezérkari központok lesznek. Csapásaink célja az, hogy fokozatosan meggyengítsük Irán légvédelmét, hadsereg-irányítását, mobilitását, továbbá nagy hatótávolságú csapásmérő fegyverrendszereit – így ha a háború mégis kitörne, Iránnak komoly problémát jelent majd határainak védelme, s hadereje jelentékeny mértékű hátrányba kerülne, mi több, maga a mozgósítás is ellehetetlenülne.

Tahir Sahin egyszerre bizonytalan és ideges nevetésben tört ki.

– Ez aztán… meglehetősen különös magatartás, Freeman tábornok – mondta. – Ez egyszerűen… ez maga a terrorizmus!

– Hívhatja, ahogy akarja – felelte Freeman. – Ha a foglyokat nem engedik szabadon, Irán súlyos árat fog fizetni.

– Ez volna az Egyesült Államok válaszlépése arra az iráni javaslatra, hogy minden idegen hadihajó hagyja el a Perzsa-öbölt? – kérdezte Sahin. – Azt hiszik, megpróbálhatják rábírni Iránt a kapitulációra?

– Ennek semmi köze a Perzsa-öbölhöz – mondta Freeman. – Valójában az elnök komolyan mérlegeli a javaslatot, és bizonyos módosításokkal talán el is fogadja. Jelen üzenetünk csak a Valley Mistress tizenhárom eltűnt személyével kapcsolatos. Az elnök óhaja az, hogy azonnal engedjék szabadon állampolgárainkat, méghozzá sértetlenül és bárminemű zaklatást mellőzve. Semmi kihallgatás, semmi vallatás, semmi kényszer.

Sahin döbbenten rázta a fejét; üres tekintete céltalanul pásztázta a szobát.

– Ez abszolút váratlan háborús és arrogáns álláspont az elnökük részéről, Freeman tábornok – mondta. – Vajon ura még a helyzetnek az elnök, vagy esetleg katonai puccs készülődik a Fehér Házban?

– Megnyugtathatom, az elnök ura a helyzetnek – válaszolta Freeman. – Ha rajtam múlna, egyenként pusztítottam volna el az összes iráni katonai támaszpontot és az Ománi-öböl fenekére küldtem volna az egész Khomeini flottát… mostanra már amerikai csapatok szállták volna meg Hormozgan tartományt.

– Mit gondol, tábornok, az ehhez hasonló agresszív, konok hozzáállással sikerülhet rendezni a két ország viszonyát, netán így remélnek közelebb kerülni a tárgyalásos rendezéshez?

– Talán nem egészen érti a helyzetet, uram: az Egyesült Államok ezúttal nem hajlandó tárgyalni – mondta Freeman távozóban. – A támadások kezdetüket veszik, és mindaddig folytatódnak, amíg követeléseink meg nem hallgattatnak. Ha jónak látja, elnökünk minden bizonnyal tárgyalásokba bocsátkozik a hadihajók kivonását illetően, de ami a mentőhajó túlélőit illeti, azzal kapcsolatban nincs helye a tárgyalásoknak. A támadásokat megkezdjük, és amíg nincs megnyugtató megoldás, addig folytatni fogjuk a meggyőzésnek ezt a módját. További jó napot, Sahin úr!

– Ez… ez teljességgel szabálytalan! – szólta el magát Sahin, amint Freeman az ajtóhoz ért. – Bizonyítékra van szükségem, hogy a mai megbeszélésünk valóban lezajlott, valami írott dokumentum, ami igazolná, hogy…

– Az egyetlen szükséges bizonyíték, amelyet magával vihet, az a hír lesz, hogy Iránban elpusztult egy katonai létesítmény – hangzott a válasz. Freeman ekkor Ulysses-Nardin márkájú több időzónás karórájára nézett, s hozzátette:

– Az első akció bármely pillanatban indulhat is. Ez lesz a bosszú első napja a Valley Mistresst ért jogtalan és értelmetlen támadásért. Minden jót, Sahin úr!

A B–2A Spirit 011-es lopakodóbombázó fedélzetén,

Irán légterében

Ugyanabban az időben

McLanahan befejezte a parancsok gépelését a szuper-pilótafülke kijelzőjén.

– SAR-radarbeállítás rendben – jelentette. – Felszíni tereptárgyak nem észlelhetők, semmi jelentős növényi kultúra, mozgócélpont-üzemmód bekapcsolva. – Jamiesonhoz fordult: – Kész van, erpéká?

– Úgy születtem, parancsnok – felelte amaz mogorván. – Tegyen egy próbát!

– Akkor hadd lássuk! – mondta fesztelenül McLanahan. – Radar bekapcs… radar sugároz… – Két másodperccel később hozzátette: – Radar készenlétben.

– Két másodperc bőven elég, hogy a rongyfejűek ránk ragadjanak, parancsnok – dühöngött Jamieson. – Egy normál radarpróba maximum egy másodpercig tarthat, az isten verje meg!

Ez a szempont különös fontossággal bírt most, hogy már ilyen közel jártak, mivel a TÁMADÓ üzemmódot időlegesen fel kellett függeszteniük az SAR szintetikus apertúraradar sugárzási idejére. A TÁMADÓ üzemmódra való átállás azt is jelentette, hogy működésbe lépett a lopakodó AN/VUQ-13-as BEADS-rendszere, azaz a bombázó elektronikus védelmi csillapítóegysége, vagyis a radarpalást. A BEADS lényegében pozitív ionokkal töltötte fel a bombázó külső burkát és a fülke szélvédőjét, ezáltal mintegy hatalmas elektromágnest varázsolva a gépből. Amikor a palást működött, csak minimális elektromágneses energia hatolhatott át a pozitronmezőn; az elektronokat a rendszer beszippantotta, és a gép háta mögé terelve szétoszlatta; hasonló módon a lopakodó által kibocsátott elektromos energiát is elnyelte. A bombázó szintetikus összetételű burkának radarelnyelő anyagai mellett a BEADS képes volt 60-70 százalékkal csökkenteni a repülőgép radarkeresztmetszetét, a radar távolságától és teljesítményétől függően. A visszavert radarenergia maradék 40 százalékát a lopakodó speciális alakja maga vezette el. A végeredmény: a világ legnagyobb teljesítményű radarja esetében is a kibocsátott energiának kevesebb mint egy százaléka jutott vissza a feladóhoz azután, hogy a B–2A testének ütközött. A BEADS hátránya csupán az volt, hogy mivel elektronikus sugárzás nem juthatott be, így a folyamat visszafelé is kizárt volt. TÁMADÓ üzemmódban a személyzet nem tudta használni a rádiókat, nem kaphatott rádió- és műholdas üzeneteket, illetve navigációs jeleket, valamint megszűnt az MAWS rakétakövető védelmi funkció, továbbá lehetetlenné vált az SAR-radar működtetése is. A palást automatikusan kikapcsolt, amikor a személyzet SAR-radarpróbát hajtott végre, vagy ha szüneteltette a biztonsági rendszerzárakat a rádióhasználat idejére, vagy helyzetmegerősítést kért TÁMADÓ üzemmódban. Habár egy tipikus SAR-próba nagyon rövid ideig tartott, az alatt a néhány pillanat alatt a lopakodó radarkeresztmetszete a normális mértéknek sokszorosára nőtt, ami az ellenséges légvédelem ilyen közelsége esetén rendkívül veszélyessé válhatott. Jamieson számára olyan volt az SAR bekapcsolása és ezzel párhuzamosan a BEADS lezárása, mintha a farkát egy piranhákkal teli akváriumba lógatta volna – ha már muszáj, legalább ne tartson sokáig. Még az is lehet, hogy amint beleteszi, még nem csapnak le rá, de minél tovább tartja víz alatt, annál nagyobb az esélye, hogy leharapják; és holtbiztos, hogy a piranhák az első csali után már lesben fognak állni, várva a következő belógatásra.

– Csakhogy ez nem normál radarpróba, erkápé – válaszolt McLanahan. – Arról nem is beszélve, hogy az SAR-komputer maga határozza meg, milyen hosszú legyen a felfedés időtartama, figyelembe véve a beprogramozott üzemmódot, a környezeti viszonyokat, a jelerősséget – én ezt nem szabályozhatom… álljon készenlétben, a második próba következik… kész… most… radar készenléti állapotban, SAR-rutinellenőrzés vége, radar kikapcsol.

– Második próba? Mi a franc szükség volt erre? Jézusom, McLanahan, ez még a vesztünket okozhatja!

– A veszélyzóna tiszta, parancsnok.

– Még szerencse – zúgolódott Jamieson. – Mi a fene célja volt a másodikkal?

– Figyeljen csak! – Jamieson az óriásképernyőre pillantott, s a látvány teljesen elnémította. Hormozgan tartomány térképén egy radarfelvétel látszott, telis-tele apró villogó fényekkel. – Ennyit markoltunk első fogásra – magyarázta McLanahan. – Minthogy a mobil kilövőegységre szerelt SA–10-es Grumble vagy Hawk lehet telepítve vagy áthelyezés alatt is, az összeset ellenőriznünk kellett. Egyszerűen azt az utasítást adtam a komputernek, hogy keressen olyan azonosító jeleket, amelyek Grumble-nak vagy a Hawk-nak megfelelő méretűek, akár menetben, akár fix kilövési pozícióban… és most… – Pillanatok teltek csak el, és a fények többsége kihunyt. Csupán körülbelül kéttucatnyi villogott tovább. – Maradt néhány, persze jóval kevesebb, mint korábban. Innen most kiemelünk egyet, és megnézzük közelebbről. Az SAR-rendszer nem dől be a csalinak, kivéve azt az esetet, ha annak tömege megközelíti a valódi rakétáét, tehát felfújható vagy fából készült csalik nem kerülnek a képernyőre. De mielőtt kutatni kezdenénk, még ellenőrzők néhány egyéb részletet. Hírszerzésünk jelentései alapján egy már korábban felderített kilövőállást kerítés vesz körül. A számítógép most azt az utasítást kapja, hogy keresse meg azokat, amelyek kiterjedése ennek megfelelő.

– Ez a radar akkora tárgyat is képes felismerni, mint egy kerítés?

– Gond nélkül – mondta McLanahan. És valóban, számos ahhoz hasonló objektumot jelölt ki. McLanahan a kurzort az egyik villogó pont fölé vitte, amely egy kisebb, másodrendű országúttól csupán pár száz méterre helyezkedett el, majd ezt követően szóbeli parancsokat adott. A fénypont egyre nőtt, míg végül lefedte az egész képernyőt – és ami még inkább meglepte Jamiesont, tisztán azonosítani tudta a létesítményt.

– Szent isten, ez úgy néz ki, mint egy marhavagon!

– Szerintem is az lesz – értett egyet McLanahan. Nem volt nehéz dolguk; a kép olyan éles és tiszta volt, akár egy fekete-fehér fotó nappali fénynél. Újabb parancsot adott, és a kép eltűnt, majd egy másik pontra kattintott. Az újabb automatikus nagyítási folyamat után végül ráakadtak a zsákmányra.

– Megtaláltuk az egyiket.

Jamieson egyik ámulatból a másikba esett. A képernyőn csaknem fénykép minőségű radarfelvételt látott egy mobil kilövőegységre szerelt SA–10-es Grumble föld-levegő rakétáról, amely mind méretre, mind külsőre a Patriot rakétarendszerre emlékeztetett. Minden részlet tisztán kivehető volt: a szárnyak, az orrkúp alakja, sőt még az is, hogy a vontató jármű sofőroldali ajtaja nyitva maradt.

– Ez hihetetlen! – kiáltott fel Jamieson. – Az ördögbe is, egy terepre telepített mobil SA–10-est találtunk!

McLanahan parancsokat ütött be a számítógép billentyűzetén. – És most már a nemzetbiztonságiak és a hírszerzés-támogatók is tudnak róla – mondta. – Mellesleg kész a röppályaterv a következő negyedórára is; most nézzük tovább, hátha találunk még valamit!

A következő tizenöt percben McLanahan szisztematikusan ellenőrizte a villogó pontokat a kijelzőn, minden egyes keresési fázis után megváltoztatva a keresőművelet paramétereit: villogó pontok az utakon, villogó pontok a vasúti síneken, villogó pontok kerítések mögött, villogó pontok a szabad ég alatt, villogó pontok, amelyek mozognak, villogó pontok, amelyek nem mozognak… majd ugyanez elölről: McLanahan visszaellenőrizte a kiindulási paramétereket, kiterjesztette őket egy kissé, hogy további visszajelzéseket kapjon, s tovább folytatta a keresést. Negyedóra alatt hat eddig ismeretlen légvédelmi rakétaüteget térképeztek fel Bandar Abbas közvetlen közelében, beleértve számos csaliállást is a valódiak szomszédságában. Az irániak egy helyen például egy szennyvízcsődarabot szereltek egy lecsupaszított traktorplatóra, ami így meglehetős hasonlóságot mutatott méretében és formájában egy igazi SA–10-es Grumble-kilövőálláshoz.

– A veszélyzóna tiszta – mondta McLanahan. – Csak keresőradarokat látok. Csináljunk egy kis fesztivált?

– Naná – felelte Jamieson.

– Álljon készenlétben a bombatérajtókkal! – mondta McLanahan. – Ajtókat nyitni… most!… – Jamieson és McLanahan morajló lökést érzett a lopakodó egyébként sziklaszilárd törzse felől, amint a négy bombasiló feltárult. Ahogy az ajtók kinyíltak, 10-es jelent meg egy rombuszjelben, majd fejhallgatóikban lassú, mély, ismétlődő hangot hallottak. – Befogott minket egy SA–10-es…

– Rajta, az isten verjen meg – dörmögte Jamieson –, lőj már, szarházi, lőj!

– A lopakodó ebben a pozícióban volt a legsebezhetőbb: nyitott bombarekeszeivel radarkeresztmetszete épp akkora volt, mint egy normál nagygépé. Ha ilyen helyzetben elereszt egy rakétát, annak röppályaíve visszakövethetővé teszi az égen a visszavonulót fújó bombázót, felkínálva ezzel az ellenség tüzérei számára a nagy fogást, az egymilliárd dollár értékű lopakodót.

– Irányzás végrehajtva, rakétakilövésre felkészülni! Első rakéta indul… második rakéta indul! – Jamieson azt várta, hogy most, amint az egyenként kétezer kilós rakéták elhagyják a gépet, valami lökés, megingás következik, de semmi sem történt, kivéve azt, hogy bevetési kijelzőjén kis ábrák jelentek meg; a rakéták, amint elhagyják a rakteret. A veszélyzóna-kijelzőn a 10-es körül villogni kezdett a rombusz, és a fülükben a figyelmeztető jelzés már sokkal gyorsabban és kellemetlenül magas hangon kezdett vijjogni. – Magasságmeghatározó aktiválva! – kiáltotta McLanahan. Ujjait a képernyő MAWS és ECM jelű gombjaira helyezte. – Irányzás indul… készenlét… harmadik, negyedik, ötödik és hatodik rakéta indul… ajtók mozgásban… bombafülke zár…

Ezzel egy időben mind a rombusz, mind a 10-es jel villogni kezdett, s a számítógép robothangja jelentette: – RAKÉTATÁMADÁS… RAKÉTATÁMADÁS… – McLanahan azonnal lenyomta mindkét gombot. Az MAWS, azaz a rakétaérzékelő és figyelmeztető rendszer, aktív rakétaelhárító egység, amelyet arra terveztek, hogy ténylegesen meg is védje a bombázót, és nem csupán arra, hogy megzavarja a támadórakéta nyomkövető rendszerét. Amint észlelték az SA–10-es rakéta kilövését, kis radarkupola emelkedett ki a bombázó farka melletti fülkéből, s a radar ráhangolódott az üteg azimutjára, majd az eget pásztázva keresni kezdte.

Az MAWS ALQ-199-es elfogóradarja megtalálta a rakétát, megadta pozícióját a főképernyőn, s a komputer a terepkövető robotpilóta programját módosítva kijelölte az alternatív fordulási irányt, amellyel talán elkerülhető a támadás. A komputer kiadta a parancsot az álcaszalagkötegek kilövésére; a vékony fémcsíkok hatalmas radarvisszaverő felhőket képeztek az égen, s remélhetőleg megtévesztik a rakéta radarját. Ezt követően elektronikus ellenintézkedésként nyomkioltó zavarójeleket generált, zavarmentes folyosókat nyitva, amelyek megmutatják majd a Grumble radarjának a „megfelelő irányt”, hogy rácsaphasson a fémcsíkfelhőre. Ahogy az SA–10-es rakéta egyre feljebb húzott az égen a lopakodó felé, aktiválódott az MAWS rendszerének következő és egyben legnagyszerűbb technológiai megoldású fázisa: az MAWS nagy erejű lézersugarakat lőtt ki a rakétára, amellyel elvakította annak keresőfejét, és egyben túlhevítette a rakéta vezérlőegységeit. Kevesebb mint három másodperc alatt a Grumble már süket volt, és vak, ártalmatlan házigalamb módjára repült a B–2A nyomában, majd megsemmisítette önmagát, és alábucskázott a Perzsa-öböl hullámai közé.

– Minden rakétával jó a kapcsolat – jelentette McLanahan. – Megfelelőek a visszajelzések. Mindegyiktől röppálya-korrekciót kaptam, hibátlan a vezérlés. Célra tartanak.

Harminc másodperccel később túl voltak az első támadáson. Jamieson ráeszmélt, hogy semmi különösebb dolga nem akadt, még a gázkarhoz sem kellett nyúlnia, jobb keze pedig a kormányon pihent, ellazulva. Nem kellett kitérő manővereket végrehajtaniuk, nem kellett a terepbe préselődniük, hogy elrejtőzzenek az ellenséges radarok elől, egyáltalán semmiféle összehangolt védelmi stratégiát nem kellett követniük. Az egész annyira steril volt, annyira robotszerű – csaknem teljesen emberi beavatkozás nélküli. Csupán az acél rajzolta árnyak – halál a semmiből, pusztítás mindenfelől…

Ám a nyugalom pillanatai hamar elmúltak. Másodpercek teltek csak el, s amint a keresőradar jelzése megváltozott, Jamieson ragyogó sárga ívre lett figyelmes a veszélyzóna kijelzőjén, amely a lopakodó felé irányult. Az ív fokozatosan egyenes vonalba ment át. Szerencséjükre ezután lassan újra görbülni kezdett, ami azt jelentette, hogy mégsem a bombázót vette célba. – Magasságmeghatározó ismét aktiválva – jelentette McLanahan. – Úgy látszik, az egyik MTF-re álltak rá. MTF-reakció pozitív… a kettes számú rakétát követi.

A rakéták, amelyeket McLanahan és Jamieson kilőtt, AGM-154-es jelzésű megtévesztő társfegyverek, röviden MTF-ek voltak. Ezeket a kicsi, karcsú, szárnyas rakétákat különböző robbanófejekkel, hasznos teherrel, repüléstechnikával, érzékelőkkel, vezérlőegységekkel vagy hajtóművekkel láthatták el, így különböző alkalmazásokban, számtalan eltérő jellegű bevetésben használhatták fel őket. Az MTF-ek testébe egy különleges Disruptor-egységet helyeztek, amelyet csak Rikoltóként emlegettek, és amely magas frekvenciájú, nagy amplitúdójú zavarójeleket továbbított a teljes frekvenciaspektrumban, maximális mértékben túlterhelve a hatókörébe eső összes antennarendszert. Ha a szükség úgy kívánta, az MTF-ek az ellenséges légvédelem radar– és rakétabázisai fölött köröztek nagy intenzitású lefogójelet sugározva, amellyel kiradírozták a radartereket, és akár egy teljes órára túlterhelték a rádióhálózatokat – ami tekintélyes időt biztosított a hírszerzéstámogatóknak ahhoz, hogy betörhessenek a fedetlenül maradt zónába.

A lopakodó személyzete ismét a lassú, mély, figyelmeztető hangot hallotta fejhallgatóiban, majd újra megjelent a 10-es a rombusszal…

– SA–10-es elfogóradar Bandar Abbasban… az egyes és hármas szárnyas rakéták célba vették… – Ahogy az újabb és újabb légelhárító rendszerek egymás után felbukkantak, az MTF-rakéták keresőfeje azonnal ráállt a célra, kiszámította a kibocsátóegység pozícióját, majd átprogramozta belső robotpilótáját, és elindult az adott célra, hogy megsemmisítse a radart. Máris változott a figyelmeztető hang, s ezúttal a kijelző H jelzést mutatott.

– Hawk-rendszerű elfogó radar… a négyes rakéta forró nyomon… úgy látszik, az irániak újabb Hawkot állítottak fel Abu Musán. Nem vesztegették az idejüket!

– Hagyja a fenébe a kommentárjait, McLanahan – mondta Jamieson. – Inkább arra koncentráljon, nehogy az egyik állásból megcélozzanak bennünket!

– Nyomkioltók készenlétben; a keresőradarok átsiklanak rajtunk – jelentette McLanahan. Beütött néhány újabb parancsot, s a gép enyhén délnek fordult. – Egy kicsit jobbra térek ki, hogy távol tartsuk magunkat az Abu Musa-i Hawk-ütegtől – magyarázta McLanahan. – Ha egy SA–10-est is beloptak a szigetre, jobb lesz nagy ívben elkerülni. A Rikoltók néhány pillanaton belül aktiválódnak.

A hatás egyszerre volt rémisztő és váratlan – mintegy végszóra, hetven kilométeres körzetben az összes iráni légvédelmi állás tüzet nyitott. Nyolc SA–10-es, négy Hawk-, legalább egy tucat Rapier, jó néhány ZSU-23/4-es és 57/2-es állásból lőttek ágyúkkal és rakétákkal.

– A kokszos Krisztusát, ilyen nincs! – dörmögte Jamieson. A fülke ablakán át McLanahan és Jamieson ámulattal figyelték az alattuk lángoló eget, ahogy a rakéták céltalanul szabdalták a felhőket, és ahogy a légvédelmi tüzérség gránátjai vörössel és sárgával mázolták át az éjszakát. A Rikoltók felébresztették az irániak összes légvédelmi állásának válaszrendszerét, és azok úgy reagáltak, mintha tömeges légitámadás volna folyamatban. Másodpercek alatt az összes készenléti rakéta a levegőben volt, s az összes ágyú tüzet nyitott, de csak a puszta levegőt harapták. Bandar Abbas kikötőjéből számos hadihajó ugyancsak lőni kezdett, s a lopakodó pilótái még egy hajóromboló rakétaállást is megfigyelhettek az egyik kikötői hajón – hogy mi lehetett a célpontja, arról McLanahannek halvány sejtelme sem volt. Jamieson döbbenten figyelte az egyszerre működésbe hozott légelhárítási rendszer tagjainak egyidejű tevékenységét: csupán hatvan kilométerre jártak déli irányban a fegyverek eme iszonyú pókhálójától! A látvány hasonló volt, ahogyan útjukat kelet felé folytatták, az Ománi-öbölben állomásozó Khomeini flottacsoport irányába. A vezérhajó a vészvillogók fényében úgy festett, akár egy karácsonyfa. A Zhanjiang romboló fölött, jó néhány kilométerre délkeleti irányban, szintén állt a bál. A veszélyzóna-kijelzőn tisztán körvonalazódott a vezérhajó védelmi négyzete: a kisebb hajók rövid hatótávolságú légelhárító rendszereikkel vették körbe a Khomeinit, a nagyobb kísérő hajók nagy hatótávolságú rendszerei pedig pontosan lefedték a vezérhajó védelmi palástját, többrétegű légvédelmi hálót feszítve Irán féltett kincse fölé.

– Négy Rikoltó MTF-rakétánkat állítottuk a Khomeini kötelékre, plusz két tartalékot – összegzett McLanahan. – Hamarosan készen állok az SAR bekapcsolására.

Jamieson gondolatai még mindig a Disruptor berepülése okozta reakció körül jártak.

– Egyszerűen nem tudom elhinni… Egyszerre nyíltak ki, mint tavasszal a hóvirág… Legalább két napjukba telik, mire újrafegyverzik a légvédelmi ütegeiket.

– Annyiba talán nem – mondta McLanahan –, de az kétségtelen, hogy újra kell tölteniük az összeset, és talán ki kell cserélniük néhány túlhevült ágyúcsövet és kiégett indítókonténert. De mire ismét tüzelésre kész állapotba kerülnek, a Rikoltók újra működésbe lépnek, és reméljük, az iráni fegyverek újra lecsapnak rájuk, elvesztegetve még egy sorozat rakétát és lőszert. Nyilvánvaló, hogy az MTF-eket előbb-utóbb vagy eltalálják, vagy kifogy az üzemanyaguk és valahol lezuhannak, de bízzunk benne, hogy nem előbb, mint ahogy embereink behatolnak, körülnéznek és kijutnak… Ha egy kis szerencsénk van, a Rikoltók elég másodlagos kárt okoztak néhány régebbi Hawk és Zeusz-23-as megsemmisítésével is. Ha így van, az tovább növeli esélyeiket a légvédelem kijátszására. Most lássuk, mire megyünk a vezérhajójukkal, na meg a kínai rombolóval?

Jamieson eleinte bizalmatlanul kezelte McLanahan Disruptorait. Ő továbbra is szeretett volna jó nagy durranást látni a végén, ha már ilyen messzire repült. Ám azt még ő is belátta, hogy ha a soron következő támadás sikerrel zárul, az hatalmas csont lesz az irániaknak.

– Rögzítettem az utolsó kilövőállás koordinátáit is – folytatta McLanahan. – Álljon készen rakétaindításra… rendben… ajtók nyílnak… első rakéta indul… – McLanahan egyenként számolta a rakétákat, míg végül négy el nem hagyta a két belső forgatható indítóállást. Még mindig két tartalék rakétával a bombafülkékben a bombázó erősen jobbra dőlt, s egyenest az emírségek biztonságos légtere felé vette az irányt, maga mögött hagyva az iráni flottát és annak halálos légvédelmi fegyvereit. McLanahan beprogramozott repülési tervét követve a négy rakéta először nagy ívet húzott az iráni naszád körül északi irányban, majd dél-délkelet felé indultak, az Ománi-öbölbe, mintegy ötszáz méternyire leszakadva egymás mögött. A Rikoltók, miután keleti és nyugati irányból alig tíz kilométerre megközelítették a hordozóköteléket, ráálltak röppályájukra. A négy rakétát ugyan észlelték az iráni radarok, de mivel kicsinek és lassúnak tűntek – mint nem ellenséges objektumok –, elektronikusan törlődtek a képernyőkről.

Az Iszlám Forradalmi Gárda

Ruhollah Khomeini repülőgép-hordozójának fedélzetén

Ugyanabban az időben

– Uram, a Bandar Abbas-i légvédelmi szektor azonosítatlan repülőt jelent, haladási iránya 2-5-0, keleti irányból ezer kilométer per órás sebességgel! – kezdték hirtelen harsogni a hadműveleti parancsnoki központ hangszórói. – Iránya most 2-3-0, a legutóbbi jelentés szerint 85 kilométerre járt, és felénk közeledik…

– Micsoda? – ordította Akbar Tufayli, a Pasdaran admirálisa. A lüktető fájdalom visszatért állkapcsába, de ezúttal háromszoros erővel. A behatolók a Trucial-part fölött repültek, ráadásul az emírségek irányából érkeztek! Talán egy újabb öböltanács-akció?

– Mekkora a sebessége, és milyen magasságban?

– Többszörös kontaktus… három, esetleg négy kötelék, sebesség ezer, magasság tízezer méter, ereszkednek.

Tufayli admirális, a Khomeini kötelék parancsnoka, a hordozó légierejének ideiglenes parancsnoka döbbent tekintetű vezérkari főnökére, Mohammed Badi dandártábornokra nézett.

– És még azt merészelte állítani, hogy a veszélyt elhárították? Badi, a radarok támadó hadmozdulatot mutatnak! Emírségi vadászgépek, melyek Bandar Abbast és a mi harci kötelékünket veszik célba!

– Ez… képtelenség, uram! – hebegte Badi. – Sem az emírségek pilótái, sem brit zsoldosaik nem képesek éjszakai rajtaütést végrehajtani tengeri célpontok ellen! – Az Egyesült Arab Emírségek, mint sok más közel-keleti ország, vadászgépeinek pilótáit a világ számtalan pontjáról szerződtette – ám olyan rutinos pilóta egy sem akad, aki egy, a ma éjszakaihoz mérhető öngyilkos bevetésre vállalkozna! – Nincsenek távvezérlésű fegyvereik, csupán nehézbombáik és a lövegek! Tudják ezek, hogy cafatokra szedjük őket, mielőtt a célpontok közelébe érnek?

– Cafatokra bizony… mármint ha sikerül megállítanunk őket! – üvöltötte Tufayli. – Támadják meg őket minél hamarabb! Aztán eresszük rájuk a készültségi vadászokat! Minden egyes öböltanácsi gépet pusztítsanak el, a roncsaikat a part menti síkságokon akarom látni, hogy az újságíróknak legyen min rágódniuk! Azt akarom, hogy az egész átkozott világ meggyőződjön harci kötelékünk erejéről, most rögtön, még ma éjjel!

– Az ellenséges gép irányt változtat! – hangzott a Khomeini radarkezelőjének ideges kiáltása a hangszórókból. Tufayli tábornok felhívta részlegvezetője figyelmét, hogy utasítsa embereit nyugodtabb viselkedésre, ha a belső hírtovábbító rendszert használják. Az elmúlt negyedórában, ahogy az ismeretlen vadászgépek egyre közelebb kerültek, a kezelő hangja legalább egy oktávot emelkedett. – Távolság hatvan kilométer, lassan csökken, repülési magasság már kétezer méter alatt. Erős zavarás észlelhető.

– Úgy tűnik, Bandar Abbas felé haladnak – állapította meg Badi –, de bármely pillanatban ránk fordulhatnak. A fegyverzetükről nincs jelentés.

– Feltételezhetően távolról indítható fegyvereket visznek, hacsak nem próbálkoznak öngyilkos mélybombázással – jegyezte meg Tufayli, majd kinézett a Khomeini megfigyelőablakain át a hordozó felszállófedélzetére. – Mikor indítják az elfogó vadászgépet?

– Még néhány perc, uram.

– A pokolba magával, Badi, azonnali légi biztosítást akarok, hogy mielőbb leszedjék a behatolókat! Most rögtön indítsák a vadászokat!

– Igen, uram – helyeselt Badi. Nem tehetett egyebet, mint hogy felvette a telefont, és utasította a légi hadműveleti parancsnokot az ellencsapás felgyorsítására. Tufayli figyelte, amint a legénységek futva közelítették meg a mentőhelikoptereket a hordozó felépítménye előtti fedélzetrészen. A mentőhelikopterek mindig a vadászok előtt indultak, s állásaikat a hordozó mellett és mögött foglalták el, készen állva a kutató-mentőakcióra arra az esetre, ha egy vadászgép felszállás után azonnali kényszerleszállást hajtana végre.

– Ha a behatolók bármelyike is ötven kilométeren belülre merészkedik, átveszem a hajó teljes légvédelmének parancsnokságát!

Az első mentőhelikopter éppen elemelkedett a fedélzetről, és felvette pozícióját a hajó bal oldalán, hogy szükség esetén kimenthesse a katapultálásra kényszerülő pilótákat. Több mint öt percbe telt, mire összerántották a legénységet, és mire levegőbe emelkedett a helikopter. Ez teljességgel tűrhetetlen, gondolta Tufayli. Elhatározta, hogy reggel az lesz az első dolga, hogy véget nem érő gyakorlatozással gatyába rázza őket…

A tábornok elfordította tekintetét a helikopterfelszállóról a hordozó felépítmény előtti középső része felé, ahol egy Szuhoj–33-as vadász – két R-73-as nagy hatótávolságú levegő-levegő és két R–51-es rövid hatótávolságú hőkereső rakétával felszerelve – épp indulásra készült. Ez a vadászgép kevesebb rakétát és csupán részleges üzemanyagterhet vitt magával, így a rövidebb, 100 méter hosszú kifutó is elég volt számára, ezzel szemben a komolyabb fegyverzetű vadászgépek a hajó bal oldalán található 200-ast használták. Tufayli admirális már türelmetlen volt, de tudta jól, hogy a hordozón végrehajtott éjszakai hadműveletek a legveszélyesebbek, és a legénység a tőle telhető maximális szorgalommal igyekezett is.

– Milyen messze járnak? – kérdezte.

– A legközelebbi célpont 74 kilométer. Valószínűleg a Bandar Abbas-i légvédelmi állások ellen mennek. – Az öböltanács gépei bizonytalankodni látszanak, gondolta Tufayli; a hordozó megtámadása lehetett a második számú tervük. Határozatlanságukért két gépükkel fizettek, amelyeket a Bandar Abbas-i rakéták szedtek le. Hamarosan a többit is lelövik a Khomeini vadászai. És hamarosan az egész világ tudni fogja, micsoda erőt képvisel ez az iráni hordozó…

Ekkor váratlanul figyelmeztető szirénák hangja söpört végig a hajón – a becsapódásjelző kürt volt az! Egyszerre számos rakéta és rövid hatótávolságú ágyú nyitott tüzet.

– Mi folyik itt? – kiáltotta Tufayli. Mi a fene volt ez? Jelentést kérek!

– Azonosítatlan repülőgép, távolsága… távolsága ismeretlen! – válaszolta az egyik harcászati tiszt. – Pont felettünk lehet! Többszörös radarkontaktus mindenfelől! Ott vannak mindenütt! Erős zavarást észleltünk… az érzékelők túlterheltek!

Ahogy Tufayli és Badi az eget kémlelték, látták, hogy a rakéták, akár a darazsak, fürtökben repülnek a felhők felé, légvédelmi ágyúk dördültek, de az ellenséges repülőnek se híre, se hamva – azazhogy mégis!

– Az egyiket leszedtük! – kiáltotta Tufayli. – Az orr jobb oldalán… eltaláltuk!

– Szent isten! – hangzott Badi ordítása a légvédelem mennydörgésén át. – Az a mi helikopterünk volt! Véletlenül a saját mentőhelikopterünket lőttük le! Tüzet szüntess, a fenébe is! Tüzet szüntess!

Jó néhány másodpercbe telt, mire a Khomeini összes fegyvere elhallgatott.

– Küldjenek fel egy másik helikoptert azonnal – adta ki a parancsot Tufayli –, és induljanak a vadászok is! Találják meg az ellenséges gépet!

Pár pillanat múlva egy újabb Mil-8-as szállt fel a felépítmény mögötti emelvényről, majd a következő másodpercben két Szuhoj–33-as vadászgép lökte el magát a Khomeini ugrósáncáról.

De jött a következő roham. Hirtelen újra teljesen megbolondult az összes rádió és radar, ahogy az ismeretlen eredetű zajok szinte lefojtották őket; az érzékelők és a radarok szerint a hordozó körül minden irányban ellenség cirkált. A hordozókötelék légvédelmi parancsnokának nem volt más választása, mint hogy utasítsa az összes tüzelésre kész fegyverrendszert, hogy nyissanak tüzet a felismerhető célokra. A Khomeini, a Zhanjiang és a legtöbb nagy hadihajó alig fél perc alatt ellőtte a puskaporát.

– Megszűnt a rádiókapcsolat a vadászjárőrrel – jelentette Badi tábornok. – A rádiói nem működnek. A hordozó parancsnoka úgy látja, hogy túlontúl veszélyes volna a légi hadműveletek folytatása.

– Bandar Abbast is tűz alá vették – tette hozzá Tufayli. – Utasítsa mindkét vadászt, hogy ameddig csak lehet, folytassák a járőrözést, majd Chah Baharnál forduljanak vissza.

– Igen, uram – felelte Badi. Majd közelebb lépve feletteséhez, halkan megjegyezte:

– Uram, ezek a furcsa zavarójelek és álcélpontok, amelyeket alkalmaztak, nagymértékben felemésztették légvédelmünk erejét. Ha most kapunk egy rakéta- vagy bombatámadást, akkor igazán sebezhetőek leszünk; ötven százalék alá esett a tűzkészültségünk, és közel egy órára lesz szükségünk az újratöltésre és egynémely kilövőállásunk rendbe hozására.

– Úgy? Hát fogjanak hozzá, tábornok!

– Engedelmével azt javasolnám, uram – mondta Badi –, hogy talán bölcsebb lenne kiüríteni a Khomeinit. A harci kötelék gyakorlatilag védelem nélkül maradt: nincs nagy hatótávolságú felderítésünk, rövid hatótávolságú érzékelésünk megbízhatatlan, apadnak fegyverkészleteink, és vadászgépi biztosításunk korlátozott, ha egyáltalán van. Még a parti légvédelem sem tud támogatni minket. Ha ez csak egy nagyobb támadás előjátéka volt, még van ideje elmenekülni, esetleg a foglyokkal együtt.

– Azt már nem! – vágott vissza Tufayli. – Hogy azt a gyanút ébresszem mindenkiben, hogy meghátráltam a támadás elől!

– Uram, értesíthetné Chah Bahart, hogy az ottani tengerészeti biztonsági létesítménybe kíséri a foglyokat kihallgatásuk mielőbbi megkezdése érdekében – hangzott Badi javaslata, erősen hangsúlyozva a kíséri szót, hogy Tufayli biztosan megértse elgondolása lényegét. Személyesen gondoskodhatna átszállításukról. Tufayli még egyszer átgondolta az ötletet, majd bólintott.

– Intézkedjen, tábornok! – mondta végül. – Készítse fel a foglyokat az indulásra! Magam járok el kihallgatásuk ügyében. – Halk köszönetképpen megszorította Badi karját, és vezérkari főnöke már indult is, hogy végrehajtsa felettese utasításait.

Fegyveres őrei és a vezérkari tagok gyűrűjében Tufayli admirális megmenekült attól a szégyentől, hogy tengerészei és a Pasdaran-katonák szemébe kelljen néznie. A hajófar felé tartott, hogy helikoptere Chah Bahar-ba vigye. A tat közelében már egy rongyos, olajszagú, megbilincselt férfiakból álló csoport várakozott, fejükön fekete zsákkal. Tufayli a csoport élén álló férfi elé lépett, és túlkiabálva a szirénák bömbölését, ordibáló emberek hangját és a helikopter zúgását, így szólt hozzá:

– White ezredes, amint látom, jól bánnak önnel.

– Ha nem tévedek, maga az, Akbar Tufayli admirális – mondta Paul White. Hangja rekedt brekegésként hagyta el kiszáradt torkát. Arcát még mindig zsír- és olajfoltok borították, elkeveredve az óceán sójával, amely a Valley Mistress elsüllyesztése utáni többórányi menekülés közben rakódott rá.

– Mi ez a furcsa szag, admirális? Talán kitört a háború? – Ekkor az egyik őr puskatussal gyomorszájon vágta White-ot; néhány tengerészgyalogos az ezredes közelében megpróbált kiszabadulni őrei szorításából, hogy felfogják az újabb ütéseket, de a szomjas, elgyötört katonákat könnyűszerrel lefogták. Ebben a pillanatban ismét felvonítottak a szirénák, és a hajó védelmi rendszerei újra tüzet nyitottak, jól láthatóan minden irányba lőve. Ezúttal a fegyverdörgés csak néhány röpke másodpercig tartott, s akkor hirtelen abbamaradt, bár a szirénák tovább zúgtak. Hamarosan lihegő tisztek vették körbe Tufaylit, jelentéseket, üzeneteket átnyújtva neki.

– Mi volt ez, admirális? – kérdezte White. – Kifogytak az SA-N-9-esek-ből? Hogyan történhetett? Ennyivel bizonyára leszedtek egy, talán két tucat ellenséges vadászgépet is.

– Maga is követni fogja az átkozott kémhajóját az óceán fenekére, ha nem hallgat el tüstént, White ezredes – figyelmeztette Tufayli. – Chah Baharban a vizsgálóbizottság roppant elégedett lesz, hallván fárszi nyelvtudását.

– Á, kirándulni megyünk, admirális? – kérdezte White. Lehet, hogy nem is a háború szagát éreztem az előbb, lehet, hogy valami mást? Magából árad? Mi történhetett, admirális?

Válasz helyett Tufayli lerántotta White fejéről a csuklyát, és így szólt:

– Figyelmeztettem, hogy maradjon csendben, White ezredes. Kemény leckét érdemel neveletlenségéért. – Tufayli elvette az egyik őr fegyverét, kiválasztott egyet a foglyok közül, távolabb húzta a csoporttól, majd a puskát a homlokához emelve meghúzta a ravaszt. A férfi feje úgy loccsant szét, akár egy érett görögdinnye. A lövés hangja mindenkit visszatántorított; a beállt csendben a fejetlen test tompa puffanása a fedélzet acélpadlóján még iszonytatóbb volt. White szeme elkerekedett, akár egy halálfélelemben vergődő állaté, és tétova lábain alig állva próbált talpon maradni.

– Maga lesz az, aki megfizet minden egyes újabb áldozatért, akiket amerikai terrorista barátai gyilkolnak meg. Hallja, amit mondok, White ezredes? – mondta Tufayli. – Ön és az emberei ezért bíróság előtt fognak felelni.

– Ezért, meglátja, pokolra jut – mondta White alig hallhatóan. – Rohadék!

– Á, látom, már nem is olyan bőbeszédű, mint néhány perce – mondta Tufayli ördögi gúnnyal. – Nagyszerű. Már meg is tanulta, hogy tartsa a pofáját, ha arra kérik! – Felemelte a hangját, és most már mindenkihez szólt:

– Az Egyesült Államok hadat üzent Iránnak, tehát e perctől kezdve önök hadifoglyok. És mivel önök, uraim, nem viselnek egyenruhát, gyaníthatóan kémek, így nem részesülhetnek abban a hadifoglyokat megillető bánásmódban sem, amelyet a genfi egyezmény előír. Eszerint az újratárgyalás esélye nélkül állnak majd hadbíróságunk elé. Az iszlám köztársaságban akasztással büntetik a kémeket. Természetesen élhetnek azzal a megoldással, hogy beismerik bűnösségüket, illetve felfedik valódi személyüket, ez esetben az ítélet életfogytiglani börtönbüntetés lesz, de ha szerencséjük van, akár még egy túszcserét is összehozhatunk.

– Tudja mit, Akbar? Kapja be! – mondta White. – Maga lesz az, aki meg fog dögleni, és remélem, a kezemtől.

– Mivel biztosra veszem, hogy önök, uraim, nem szándékoznak parancsnokuk előtt nyíltan beszélni, megvárjuk, amíg a Chah Bahar-i katonai börtönbe nem érünk – folytatta Tufayli, és elröhögte magát, amikor a csuklyát visszatették White fejére. – A fogolycsere és az azt követő hazatérés lehetősége természetesen csak akkor áll, ha életben hagyjuk önöket, tehát mi mást is mondhatnék, mint hogy fogadják el egyetlen ajánlatomat. Lesz néhány percük, hogy végiggondolják, de amint Chah Baharba érünk, választ várok önöktől. Tegyenek beismerő vallomást, vagy pusztuljanak!

Mina Sultan haditengerészeti támaszpont,

Shar-Jah, Egyesült Arab Emírségek

Ugyanabban Az Időben

A „tiszti szállás” Mina Sultanban – amely az Egyesült Arab Emírségekhez tartozó Sharjah egyetlen katonai támaszpontja – egyszerű egyablakos, egyszobás lakások alkotta fémtetejű lakótömbökből állt, amelyek azzal a nem titkolt szándékkal nyerték el még a helybeli arab épületek viszonylatában sem túl vonzó külsejüket, nehogy valaki is azt gondolhassa, hogy az emírségek országaiban a nem arab származású személyek bármiféle különleges előjogot élvezhetnek. Minden épület saját széntüzelésű kályhával, üvegszál-erősítésű dupla mosdóval és zuhanyozóval volt ellátva, egy-egy harmincliteres elektromos vízmelegítővel, egy, a hátsó ajtóra csavarozott hordozható tábori budival, ággyal, íróasztallal és egy egyszerű függőlámpával, továbbá a csupán az ügyeletes tiszttel összekötött telefonnal, valamint egy fiókos szekrénnyel. Briggs néha azt kívánta, bárcsak ő is a legénységi és szerződéses tiszti szállók egyikében lakhatna, amelyek kellemes, modern, légkondicionált, egyetem típusú téglaépületek voltak.

Kinyitotta lakása ajtaját, és eszébe jutott, hogy kis jelzőberendezéseket kellene az ajtóra szerelnie, melyek segítségével meg tudná állapítani, hogy az az átkozott doktor, Nick Sabin vajon járt-e a szobájában, vagy talán az egyszerűség kedvéért egy lakat is megtenné, és…

Felkapcsolta a világítást, s legnagyobb megrökönyödésére nem mást, mint magát Nick Sabint pillantotta meg az ágyon fekve, keze-lába gúzsba kötve, szája szigetelőszalaggal betapasztva. Istennek hála, az égvilágon semmi baja sem történt, de pokolian mérges volt. A nagy .45-ös colt egy szemvillanás alatt Briggs kezében termett, és azonnal ráfogta az épület egyetlen leválasztott helyiségét, a budit takaró fekete függönyre. Sabin az ágyon vergődött, valamit motyogott, de Briggs lepisszegte. Lecsapta a villanyt, az ágy mögé lapult, és elkiáltotta magát először angolul, majd minden tudását latba vetve arabul:

– Jöjjön elő! Azt mondtam, kifelé!

– Itt vagyok, Leopárd – felelte valaki lágy, selymes hangon. Briggs megpördült. Az asztalt valaki jó fél méterrel eltolta a fal mellől – a fenébe, annyira a budira összpontosított, hogy észre sem vette –, a nő a mögött rejtőzött. Meglátta, hogy a keze üres, és felismerte: a nő Riza Behrouzi volt, az öböltanács szolgálatában álló kommandós! Mi a fene történt itt?

– Másszon ki azonnal! – kiáltotta Briggs. – Kezek a fej fölé! Le a földre! – Behrouzi engedelmeskedett. – Ha meg mer mozdulni, esküszöm, szétlövöm a fejét! – Briggs átszökkent a budi elé, letépte a fekete függönyt, célra tartotta a fegyvert, még a kagylóba is belepillantott – de üres volt. Megvizsgálta az ágy alját, belesett az íróasztal alá, megnézte a kályha környékét, de sehol semmi. Bezárta a bejárati ajtót, és ellenőrizte, hogy az egyik ablakot fedő furnérlemez a helyén van-e, majd pisztolytáskájába süllyesztette .45-ösét, ezután alaposan megmotozta a nőt, éppoly durván, mint más fogoly vagy gyanúsított esetében. De nem talált nála fegyvert.

– Mi a fenét keres itt? – kérdezte Briggs, emlékeztetve magát, nehogy Sabin jelenlétében akár fedő- akár valódi nevén szólítsa. Hátára fordította, és hirtelen izzani kezdtek a fülei, a torka pedig azon nyomban kiszáradt. Istenem, de gyönyörű! – futott végig az agyán. – Akár egy kínzó álom!

– Azért jöttem, hogy magát láthassam – felelte Behrouzi, ahogy a férfi felsegítette. Rosszalló pillantással mérte végig Sabint, aki még mindig az ágyon feküdt nyomorúságos pózában. – Ezt itt találtam, a holmijai közt kotorászott. Épp jelenteni akartam a biztonsági őrségnek, amikor maga belépett.

– Mi a manó! – mondta Briggs, és alig várta, hogy hallja Sabin magyarázatát. Óvatosan lefejtette a doki szájáról a szigetelőszalagot; még jó, hogy nem növesztette túl hosszúra a szakállát.

– Ez a nő rám ugrott! – kiáltotta Sabin méltatlankodva, ahogy lekerült szájáról a kötés. – Majdnem a nyakam törte!

– Azt hiszem, doki, ha tényleg azt akarta volna, gond nélkül meg is tette volna – mondta Briggs kényszeredett mosollyal, bár megjegyzését Sabin egyáltalán nem találta szellemesnek.

– A szobámban volt, amikor magára támadt? – Sabinon látszott, hogy zavarba hozta a kérdés, de bólintott.

– Magát kerestem – magyarázta. – Tudtam, hogy a csoportja bevetésre indult, de nem találtam a parancsnoki központban, és mivel nem léphetek be a hadműveleti hangárba, azt gondoltam, megnézem itt…

– Nem szeretem, ha távollétem alatt bárki is a szobámba lép, doki – mondta Briggs, de hangja már nem volt annyira kemény és szigorú, ahogy azt eredetileg akarta. Ezután kényelmesen nekilátott, hogy kiszabadítsa a doki csuklóját és bokáját, miközben folytatták a beszélgetést.

– Rendben, magát meg becsukatom a gyendélkedőbe – mondta Sabin ingerülten. – Csak azért engedtem ki, mert már kezdett az agyunkra menni! Egyébként is azzal a feltétellel távozhatott, hogy szigorú megfigyelés alatt tartom. És mivel maga szükségtelennek tartotta, hogy rendszeresen széklet- és vizeletmintát küldjön át vizsgálatra, ahogy kértem öntől, igen, kénytelen voltam átkutatni a szennyesét és a komódját. Mivel épp most tapasztalhattam háláját azért, hogy alkalmazkodni próbáltam kéréseihez, leszek akkora seggfej, hogy paranccsal rendeljem vissza a betegszobára, és egészen addig ott lesz, amíg meg nem száll a szentlélek, és ki nem engedem. Nos, ez hogy tetszik?

Hal nekilátott gyorsabban mozogni, ugyanis a doki tényleg komolyan bepöccent. Így hamarosan végzett is vele, és Sabin újra lábra állhatott.

– Bocs, doki – mondta Briggs. – Egy kicsit ingerültebb vagyok, ha a csapat bevetésre megy. – Sabin végigmérte a katonát, és felháborodva ismerte fel a helyzetet. – El akart menni velük, megpróbálta utasításaim ellenére is, igaz? – állapította meg. Briggs hallgatása igazolni látszott gyanúját. – Nemcsak visszavitetem, de még huszonnégy órás őrséget is állíttatok az ajtó elé.

– Semmi szükség erre. Jól vagyok, igazán – mondta Briggs. – Ha bármi gondom lesz, biztos lehet benne, tudatni fogom önnel. Maga nyilvánvalóan szarvasbogarat ültetett a Tüzér fülébe, mert páros lábbal rúgott ki. De nem kell bezáratnia. Minden úgy lesz, ahogy mondja.

– Ajánlom is – mondta Sabin, majd Behrouzira nézett. – Most pedig mesélje el, ki ez a nő, és mit keres itt! Maga nyilvánvalóan tudja.

– Briggs elbizonytalanodott, mivel nem igazán tudta, hogyan is szólíthatja Rizát egy kívülálló jelenlétében. De Behrouzi megoldotta a kérdést; kezet nyújtott Sabinnak, és megtoldotta egy édesen lebilincselő mosollyal, amely mindkét kemény férfiszívet meglágyította. Ezután a doki elé tartotta azonosító kártyáját.

– Riza Behrouzi vagyok, vezérkari szárnysegéd, az Egyesült Arab Emírségek Katonai Hírszerzési Igazgatóságának alkalmazottja. – Átadta igazolványát a doktornak, aki alaposan megvizsgálta azt, mielőtt visszaadta volna. – Azt az utasítást kaptam, hogy azonnal keressem fel Briggs őrnagyot a legutóbbi Tumb as Sughrd-i bevetés során őt és alakulatát ért, ismeretlen ZSU-23/4-es rendszerrel végrehajtott támadás kapcsán.

– Itt és most? Kissé különös az időzítés.

– Őszintén szólva, doktor, az igazgatóság olyan híreket kapott, hogy az őrnagy elesett – mondta Behrouzi félig vidám, félig zavart arckifejezéssel. – Az Egyesült Arab Emírségekben csak keveset tudnak arról, hogy mit csinálnak maguk, amerikaiak itt Mina Sultanban. Továbbá keressük a kapcsolatot Wohl tüzérségi őrmesterrel is, aki nyilvánvalóan szintén életben van, és remek egészségnek örvend. Nem tudja véletlenül, hol találhatom meg? Azonnal beszélnem kell vele is. – Sabin kétkedően fürkészte Behrouzit, majd Briggsre nézett. A különleges haderőknél lehúzott hosszú idő alatt megtanulta, hogy minél kevesebbet beszél, és minél gyanúsabbnak látszik, annál jobb.

– Forduljon a bázis- vagy a hadműveleti parancsnokhoz, Behrouzi őrnagy – mondta a doktor. – Nem tudom, hogy boldogul majd kíséret nélkül a támaszponton, de úgy tűnik, hogy Briggs őrnagy jól ismeri magát, és kész akár jótállni is önért. Többet nem segíthetek. Briggs őrnagy, elég jól érzi magát ahhoz, hogy Behrouzi őrnagyot elkísérje a bázisparancsnokiba, vagy hívjam a biztonságiakat?

– Elboldogulok egyedül, doki – erősítette meg Briggs. Sabin megeresztett egy mosolyt, és bólintott. Nyilvánvaló volt, hogy Briggs nemhogy ura a helyzetnek, de akár egy őrülten szerelmes tinédzser, már alig várta, hogy kettesben maradhasson a gyönyörű Behrouzival. A doki még utoljára megdörzsölte sajgó karjait és csuklóit, kapott még egy bocsánatkérő s egyben észbontóan kedves mosolyt Rizától, majd távozott.

Amikor Sabin magukra hagyta őket, Behrouzi Briggsre nézett, és így szólt:

– Leopárd… Hal, sajnálom, hogy így sikerült a meglepetés… – De Briggs nem hagyta, hogy befejezze. Megölelte a nőt, majd mélyen és szenvedélyesen megcsókolta, amit Riza ugyanolyan tűzzel viszonzott, még szorosabban ölelve a férfit. Mikor elengedték egymást, mindkettőjük szeme könnyesnek tűnt.

– Istenem, Riza – mondta elcsukló hangon Briggs. – Annyira hiányoztál!

– Te is nekem – felelte a nő. – Én csak ma este hallottam a múltkori bevetésetekről. Megsebesültél? A doki szerint…

– Jól vagyok – szakította félbe Briggs. – Csak egy kis karcolás.

– Karcolás? Hadd nézzem! – A nő vizsgálni kezdte a férfi bal vállát, mintha csak megérezte volna, hol keresse a sebet, majd kigombolta a durva pamutinget, és felgyűrte a trikót. Vastag kötések fedték a sebet a váll mindkét oldalán.

– Bemeneti és kimeneti sebek, Hal? Ez jóval komolyabb egy egyszerű karcolásnál – állapította meg Behrouzi aggódóan. – Annyira örülök, hogy biztonságban vagy! – Újra megcsókolták egymást, még az előzőnél is lángolóbban. – Ott akartál lenni az újabb bevetésen? Ma éjjel? Megőrültél?

– A csoport berepül Iránba, ellenőrizve a biztonsági területeket Bandar Abbasig.

– Tudom, Paul White-ot és a hajó további túlélőit keresik – mondta Riza.

– Vannak híreim a számodra a parancsnok tartózkodási helyét illetően.

– Hallottál valamit Paulról? Biztonságban van?

– Egyelőre igen – hangzott a baljós válasz. – Őt és a legénység tizenkét tagját a Khomeinire vitték azután, hogy a hajót… – Briggs próbálta elrejteni érzéseit, de ahogy hirtelen félrekapta tekintetét, az árulkodó jel volt egy olyan gyakorlott megfigyelőnek, amilyen Behrouzi.

– A hordozó… az amerikaiak megtámadják a Khomeinit?

– Magam sem tudom, Riza – felelte Briggs. Annyit tudunk csak, hogy egy sor figyelemelterelő hadműveletet terveznek arra az időre, amíg bejutunk Bandar Abbasba…

– Utánanézek a hordozónak – mondta Behrouzi. Elővette mobil telefonját, és a dubai katonai hírszerzés igazgatóságát hívta, a parancsnoki központ ügyeletes tisztjével beszélt. Néhány perc múlva megtudta, amire kíváncsi volt.

– A Békepajzs-légtérmegfigyelés jelentése szerint repülőgép-katasztrófa történt a Khomeini közelében. Egy helikopter vagy vadászgép zuhant a tengerbe. Említést tesznek légelhárító fegyverek bevetéséről is. A katasztrófát követően egy helikopter Chah Baharba indult, de Bandar Abbas irányába nem szállt fel gép.

– Eszerint Chah Baharba viszik a túszokat – vonta le a következtetést Briggs. – Leopárd, az a helikopter szállíthatta egyszerűen a sebesülteket vagy akár a hordozóparancsnokot és főtisztjeit is – mondta Behrouzi. – Az is előfordulhat, hogy az informátoraim tévednek, és nem is voltak a hordozó fedélzetén. De az is megeshet, hogy mégis ott tartották őrizetben őket, vagy esetleg nem is egy, hanem több helikopterről volt szó…

– Lehet, hogy soha nem lesz jobb alkalmunk kiszabadítani a társainkat – fűzte tovább a gondolatmenetet Briggs. – Ha össze tudunk hozni egy rohamosztagot, én megpróbálnám. Értesítenem kell a csoportomat, hogy szükségünk volna a támogatásukra. Nincs vesztegetni való időnk! – Briggs azonnal tárcsázott, és közölte a parancsnoki központ illetékeseivel, hogy Wohlnak és a CV-22-es különítményének, amilyen gyorsan csak lehet, vissza kellene térnie.

– Riza, csodálatos vagy – mondta Briggs. – Lehet, hogy épp most mentetted meg a foglyok életét… de már mennem is kell.

– Megyek veled.

– Riza, ezt a bevetést senki sem hagyta jóvá…

– Arra gondolsz, hogy egyedül csinálod végig? – kérdezte Behrouzi mosolyogva. – Vadászgépszárnyakat növesztesz, és ötszáz kilométert repülsz Chah Baharig?

– Találok egy gépet vagy egy hajót, ami elvisz – felelte Briggs. – A csoport egy órán belül itt lehet. Egy újabb óra előkészületekre és eligazításra, másfél óra maga az út…

– Feltéve, hogy a feletteseid engedélyezik a bevetést – tette hozzá Behrouzi. – De addig felkel a nap.

– Mondtam, hogy nem várom meg a jóváhagyást. Ki kell szabadítanom az embereimet és kész – magyarázta Briggs. – Ők az én embereim… legalábbis elméletileg, ha hagyják egyáltalán, hogy bebizonyítsam nekik. Egy tehergép is megtenné, kiugrom ejtőernyővel, felderítem a bázist, és helyzetjelentést adok.

– Biztos vagy abban, hogy ez az egyetlen megoldás? – kérdezte tapogatózva Behrouzi. – Azért csinálod, mert ez a kötelességed, és úgy érzed, hogy sikerrel járhatsz, vagy ezzel akarod elnyerni beosztottjaid megbecsülését?

Briggs elhallgatott, és haragos pillantást vetett Behrouzira – de a fenébe is, igaza volt.

– Tudom, nem helyes, amire készülök – mondta ki végül félhangosan, leginkább inkább saját magának. – Chris Wohl nem így csinálná. Ő az előírások szerint járna el; megfelelő hírszerzés, adatgyűjtés, tervkészítés, egyeztetés az elöljárókkal, engedélyeztetés, csapattoborzás, a különítmény felszerelése, eligazítás. Módszeres, előrelátó és mindig átkozottul hatékony. De… – Briggs elhallgatott, amint észrevette Behrouzi egyre aggodalmasabb tekintetét.

– Az isten szerelmére, Hal – mondta gyengéden te nem vagy Chris Wohl. Te Hal Briggs vagy. Te vagy a Leopárd. – Ez volt az a pillanat, amelyben eldöntötte a kérdést.

– Riza… igazad van – mondta a férfi. – Hogy is lehetnék Chris Wohl! Engem nem a gyalogság képzett ki. Az én tanítóm a nagybátyám volt, Camden megye seriffje Georgiából; Brad Elliott tábornok és John Ormack, Patrick McLanahan, a pilóták és a szerelők csapata. Ők mindig azt mondták: Csináld meg! Minek az aprólékos tervezés? Gyakorolj, tanulj keményen! Használd a tapasztalataidat, hogy eldöntsd, mi legyen a dolgok menete! És ha mindezzel megvagy, cselekedj! És én pont eszerint teszem a dolgom. – Egyre hevesebben vert a szíve, majd Behrouzira nézett. – Kell egy gép, Riza.

– Az összekötői repülőgépem épp itt van Mina Sultanban – mondta a nő izgatottan. – Bármely egyéb gép igénybevétele hosszadalmas volna…

– Milyen gépről van szó?

– Tartalék gép az amerikai tengerészgyalogságtól – felelte Behrouzi OV-10D típusú. Ha jól emlékszem, te Bronco-D-nek hívtad ezeket.

– A személyi géped egy megfigyelő- és légi biztosító repülő?…

– A mi országunkban kevés hasznát vesszük egy olyan gépnek, amely csak egyetlen funkció ellátására képes – mondta mosolyogva a nő. – Ez a repülő Rashid sejk legidősebb fiáé, aki nem más, mint az Egyesült Arab Emírségek védelmi minisztere. Amikor Rashid tábornok távol van, az igazgatóság használhatja a gépet, ha bármelyikünknek találkozókra és gyakorlatokra kell mennünk a térségben. Jól ismerem, tudom hogyan kell szárazföldi célpont elleni bevetésben használni.

– Tehát még megvan a fegyverzete és a raktere is?

– Természetesen – felelte Behrouzi tárgyilagosan. – Ez egy szárazföldi célpontokra, megfigyelésre és éjszakai felderítésre tervezett D-NOS repülő FLIR AAS-36-os toronnyal, az orrlövészfülkében Gatling-gépfegyverrel, lézeres célmegjelölővel, műholdas navigációs és rakétajelző rendszerekkel, álcaszalag- és csalipetárda-kidobókkal. Őeminenciája, a sejk, szívesen áldoz efféle játékokra.

– Behrouzi őrnagy, nekem épp egy ilyen varázsszőnyegre van szükségem – lelkendezett Briggs. – Mit szólna hozzá, ha egy srác ma éjjel elvinné egy körre?

– Csak ha az a srác engem is magával visz, Leopárd – hangzott a válasz. – Ha valóban arra készülsz, amire gondolok, akkor… hogy is szoktad mondani?… én is a tűz közelében akarok lenni… jól mondom? – Válaszként Briggs megcsókolta.

– Fel van véve, Riza Behrouzi őrnagy. Kérem, mutassa az utat! – Alig húsz perccel később Behrouzi és a négy férfi – Hal Briggs és három emírségi katona, akik a dubai emír királyi őrkommandójának tagjai voltak – bezsúfolódott a Bronco OV-10D-NOS éjszakai megfigyelő harci gép szűk rakterébe, majd a gép végigzúgott a Mina Sultan-i haditengerészeti támaszpont kifutóján, s megkezdte útját Irán felé, a Chah Bahar-i bázisra. Nem volt repülési tervük; nem kaptak, de nem is kértek felszállási engedélyt, nem rendelkeztek konkrét akciótervvel, de volt egy harci gépük. Az OV-10D-NOS iker-turbómeghajtású támadó-megfigyelő gép a maximális harci hasznos teherrel repült: teletöltött középső és szárny tankokkal, 1500 db 20 milliméteres lőszerrel a hatcsöves forgatható Gatlinghez, két konténernyi, összesen nyolc AGM-114-es Hellfire lézervezérlésű rakétával a szárnytöveknél és két AGM-122-es Sidearm radarelhárító rakétával. A Broncót ezenkívül ellátták a faroktartóra szerelt álcaszalag- és csalipetárda-kidobó automatákkal is, amelyek segítségével könnyebben lépre csalhatták az ellenséges légelhárító radarokat és hőkereső rakétákat.

* * *

A jelentősen megterhelt gépnek a dubai légi támaszpont háromezer méteres kifutója is majdhogynem rövidnek bizonyult, de végül mégis sikerült felemelkednie a meleg, párás levegőbe. A repülési magasság elérése után nem sokkal Briggs máris az UHF segélykérő frekvenciára kapcsolta a gép fedélzeti rádióját: – Genesis, Genesis, itt Redman, ha hall engem, jelentkezzen be a Mesekönyvön, ismétlem, Genesis, itt Redman, jelentkezzen a Mesekönyvön! – Briggs ezt követően egy különleges UHF-csatornára váltott, arra, amelyet még biztonsági hadműveleti parancsnok korában a HAWC-nál használtak. Az egyik fegyvertesztelésre használt sávot nevezték el Mesekönyvnek. Az összes sáv saját biztonsági kódnévvel rendelkezett. A Redman Briggs biztonsági kódja volt.

– Kit hívsz, Leopárd? – kérdezte Behrouzi.

– Egy jó barátot, aki szerintem ugyancsak repül ma éjjel – felelte Briggs, majd bekapcsolta a mikrofont: – Genesis, itt Redman a Mesekönyvön. Milyen a vétel?

– Tisztán hallom, Redman – érkezett a válasz. – Micsoda meglepetés, hogy itt találkozunk! Látott mostanában vörös szárnyú sólymokat?

– Utoljára Amarillóban – felelte Briggs. – Jó megint hallani, Öreg Kutya.

A B–2A Spirit 011-es lopakodóbombázó fedélzetén

– Ne feledje, ez egy nyílt frekvencia – hangzott Patrick McLanahan figyelmeztetése a fülkéből.

– Mégis mit képzel, mi a fenét művel, McLanahan? – kérdezte Jamieson. – Megbolondult? Még lebukunk maga miatt!

– Ez az a csoport, ő az a fickó, akit biztosítanunk kell – magyarázta McLanahan. – Jobban ismeri a biztonsági előírásokat, mint bármelyikünk, és ha mégis megkockáztatta a hívást, komoly oka lehetett rá.

– A rohadt életbe, ebbe beledöglünk. Még mindig túl közel vagyunk a rossz fiúkhoz – méltatlankodott Jamieson. De a kíváncsiság is fúrni kezdte az oldalát. – Mi ez a „vörös szárnyú sólyom”– meg „Amarilló”-buli?

– Egy privát kódrendszer – válaszolta McLanahan. – Nem is túl régi ügy. – Lenyomta a mikrofon gombját. – Fejlemények?

– Maradt még Rikoltójuk?

Jamieson úgy bámult McLanahanre, mint aki kísértetet látott.

– Ezek szerint… hé, honnan a pokolból tud az MTF-ekről?

– Ott volt, amikor az első sorozatot megépítettük és leteszteltük az Álomgyárban, kapitány – magyarázta McLanahan széles mosollyal az arcán. – Nem tudom, hogy beavatták-e bevetésünk céljába, de arra mérget vehet, hogy valahogy rájött.

McLanahan a rádión válaszolt.

– Pozitív, Redman. Hová küldjem őket?

– Csak kövesse a fényeket! – jött a válasz.

– Ez meg mi az ördögöt jelent? – kérdezte Jamieson.

– Azt, hogy berepülésre készül, valószínűleg iráni területre – felelte McLanahan. – Húzzon bele egy 180-as kanyarba. Megnézem, be tudom-e hozni a radaron.

– Micsoda, 180 fokos fordulat?! Úgy érti, vissza akar menni oda, ahol épp az előbb szórt meg egy iráni repülőgép-hordozót? – robbant Jamieson. – Magának teljesen elment az esze?

– Ugyan már, ezredes, hová tűnt magából a kalandvágy? – kérdezte McLanahan. – Van elég üzemanyagunk, és különben is kívül vagyunk az iráni radarhálón.

– Ide figyeljen, a seggem már most azt hiszi, hogy levágták a lábaimat! – panaszolta Jamieson. – És még tizenkét óra áll előttünk! – Azonban hamarosan engednie kellett a csábításnak, s nyugat felé fordítva a lopakodót ismét a Hormuzi-szorosnak vette az irányt.

– Milyen magasan repülnek, Redman?

– Shoshone – hangzott a válasz.

– Maguk ketten aztán kurvára agyafúrtak – jegyezte meg Jamieson. – Gondolom, újabb kódszó az álomgyári időkből…

– Eltalálta – mondta McLanahan. – Shoshone-csúcs, 4202-es tiltott zóna, 2000 méterrel a tengerszint felett. SAR-letapogatás következik. – McLanahan beállította a B–2A radarját, és egy másodperces sugárzással átfésülte a teljes légteret. A választás gyerekjáték volt: egyetlen gép járt csupán ebben a magasságban. – Emelkedjen a Brawleyig megerősítésre!

– Roger – jött a válasz. Néhány pillanattal később McLanahan megismételte a radarkontrollt, és ráállt ugyanarra a jelre. Egész biztos, hogy ők azok, a gép elérte a háromezres magasságot, ami megegyezett a délnyugat nevadai Brawley-csúcs magasságával, Hawthorne közelében.

– Radarkapcsolat rendben, Redman – jelentette McLanahan. – Folytassa útját! Egy darabig szemmel tartjuk magukat, és ha vörös fényt látunk, megpróbáljuk zöldre váltani maguk előtt.

Az OV-10D-NOS Bronco csapásmérő harci gép fedélzetén

– Köszönöm, Genesis. Majd előkerül még! Vége.

– Tudnak segíteni nekünk, Leopárd? – kérdezte Behrouzi.

– Azt hiszem – felelte Briggs egy széles vigyor kíséretében, amely még a Bronco rakterének félhomályában is jól látható volt. – Bármi történt is Bandar Abbas és a Khomeini fölött ma éjszaka, az az érzésem, hogy Chah Baharra ugyanaz a sors vár.

Baluchistan Va Sistan tartományi haditengerészeti támaszpont,

Chah Bahar, Irán

1997. Április 23., helyi idő szerint 04:08

Mintha egy milliárd wattos égő villant volna fel, olyan erős fény vakította el, ezután egy eget rengető robbanás következett, amelynél hangosabbat még sosem hallott, végül észveszejtően remegni kezdett minden, mintha egyszerre tíz földrengést élt volna át. Az egyébként szilárd fedélzet úgy dőlt jobbra, mintha egy óriásgyerek vágta volna őket vissza a többi játéka közé, majd a hajó átbillent a másik irányba; ekkor merült el először a bal oldali hajókorlát. Körben üvöltöző emberek, arcukat sárgára festették a lángok, ordításuk elviselhetetlen, akár az aknák robbanása vagy mint amikor a fém hasad.

Most esett meg másodjára Carl Knowltonnal azóta, hogy áthozták őket a Khomeiniről ide, a katonai börtönbe, hogy megkínzott lelkében újra lejátszódott a Valley Mistress agóniája. Élete legrettenetesebb élménye volt ez. Pedig ott volt Khobarban az öbölháborúban, amikor egy iraki Scud becsapódott a barakkokba, és száztizenhét amerikai katona vesztette életét vagy sebesült meg; emlékezett Kuvait hatalmas lángoló olajmezőire, amelyeket látva arra gondolt, hogy a pokol jött el a földre megmutatni magát. De a Valley Mistresst ért légitámadás messze borzasztóbb volt valamennyinél. A hajó annyira kicsinek, gyámoltalannak tűnt, miközben a tenger berontott, hogy magához rántsa. Ahogy a víz fokozatosan elnyelte az öreg nyomorultat, szinte nyüszített – dízelmotorjai recsegve-ropogva álltak meg, majd darabokra hulltak, végül a túlnyomástól és a hirtelen lehűléstől egyszerre csak felrobbantak. Az a hang, akár egy szigonnyal átlőtt szirén hangja, egy csapdában vergődő vadállaté…

Ezúttal azonban nem rémálma verte fel Knowltont, nem a szirén sírása, hanem valódi légvédelmi szirénák bőgése. Fájdalmas volt a kiegyenesedés, nadrágja szinte ropogott a rászáradt izzadság, olaj és só keverékétől. Karján, vállain és nyakán az égő olaj okozta sebeket egy pólóval kötötte be, de a gennytől és a verejtéktől a szövet gyötrelmesen a sebekbe tapadt.

– Minden rendben, uram? – kérdezte J. D. McKay, a fiatal tengerészgyalogos őrvezető. – Kiáltott álmában.

– Bocsásson meg, őrvezető – mondta Knowlton. – Rettenetes álmom volt.

– Az őrök bejöhetnek, ha meghallják. Óvatosnak kell lennünk – intette csendre halkan McKay. McKay teljes nyugalommal utasíthatta rendre elöljáróját: az iráni Pasdaran-katonák nyilván rájöttek, hogy ki is ő valójában, mert rögtön fogságba esése után külön cellába vetették, majd eszméletvesztésig verték, arcát összetörték, fogait kiverték, haját kitépték, ujjait összezúzták. Szemmel láthatóan igyekezett, nehogy a figyelem ismét ráterelődjön.

– Igaza van. Elnézést. – Knowlton zavartan közös cellájuk egyetlen ablakához lépett. Az ablak azonban túl magasan volt; Knowlton semmit sem látott, ahhoz pedig túl gyenge volt már, hogy a párkányba kapaszkodva feljebb húzza magát.

– Ugorjon fel, uram! – mondta McKay. Knowlton megfordult. A tengerészgyalogos négykézláb mászott az ablakon át beszűrődő szirénák hangja irányába.

– Nem, McKay, aligha tudnék…

– Pattanjon fel, uram, és nézze meg, mi folyik odakint! – mondta a fiatal férfi, hátát, egyetlen épen maradt testrészét kínálva fel zsámolyként. Knowlton felküzdötte magát a katona hátára, majd fájdalmasan kiegyenesedve kilesett az ablakon, s közben a rácsokba kapaszkodva húzta magát a fal közelébe, hogy ne teljes súlyával nehezedjen a kölyökre. Az ablak ugyan nyitva volt, de fémzsaluk fedték, így az égből csupán néhány sávot látott. De ennyi is elég volt.

– Keresőfényeket látok – jelentette Knowlton. – Jézusom, szinte hihetetlen, hogy még mindig vannak, akik légvédelmi keresőfényeket használnak… látok egy SAM-et északról felszállni; úgy látom, egy Hawk délnyugatnak tart… amott egy újabb Hawk… nincs villanás, robbanás… fellőtték a harmadikat is… még mindig semmi. – Lekászálódott a zöldsapkás hátáról. – Valaki van odafent. Azt hiszem… remélem, közülünk valaki… – Ahogy fájdalmasan levette pólóját, vele együtt szakadt a heg és a foszló hús is a sebekből. A póló aljáról leszakította az alsó fehér szegélyt, majd miután levetette a nadrágját, mindkét szárából letépett egy-egy hosszú csíkot, s ahogy elkészült, elkezdte összekötni a három szövetdarabot.

– Mit csinál, uram?

– Megpróbálok zászlóval jelezni, bárki is legyen az ott fent – felelte Knowlton. – Ha észreveszik, tudni fogják, hol keressenek. – Fogta a nadrág- és pólódarabokat, megint fellépett McKay hátára, és a szövetcsíkokat a zsalukhoz kötötte, majd átnyomkodta őket a réseken a túloldalra. A cellából, bentről nehezen állapíthatta volna meg bárki is, hogy valamit kilógattak. Knowlton lelépett a fiatal férfi hátáról. – Köszönöm, Mac…

Ebben a pillanatban kivágódott a cella ajtaja, és két őr lépett be. Fárszi nyelven hadartak valamit idegesen, majd megragadták Knowltont, és átvonszolták a cella szemközti falához, majd ismét McKayre került a sor, akit jó párszor mellbe rúgtak, míg az a sarokba nem zuhant fájdalomtól görcsbe rándult testtel. Néhány másodperces dühödt ordítozással adtak nyomatékot értelmetlen tettüknek. Knowlton égett kezeit emelte teste elé védekezésül, és ahogy az őrök meglátták a rózsaszínű húst, haragjuk csillapodni látszott, és elhagyták a cellát. Eszükbe sem jutott, hogy az ablakra nézzenek.

– Kibaszott rohadékok! – szitkozódott Knowlton, amint első reakcióként a fiatal tengerészgyalogoshoz rohant. Elég rosszul nézett ki, de annál nem rosszabbul, mint amikor Knowlton a hátán állt az ablakon kibámulva. Felemelte fiatal társát, és a sarok falának támasztotta. Így talán könnyebben kap levegőt. – Jól van, McKay?

– Uram, szólítson J. D.-nek – mondta a katona erőtlen mosollyal.

– Csak maradjon nyugton – felelt Knowlton. – Én is voltam már jobban. Kap rendesen levegőt, J. D.? – A fiatalember kicsavart ujjaival tapogatta törött bordáit.

– Most már jobb valamivel – mondta. – Csak abban bízom, hogy megért egy verést…

Az OV-10D-NOS Bronco csapásmérő harci gép fedélzetén

– Húsz köteg álcaszalagunk maradt, őrnagy – jelentette a fegyverzeti tiszt arabul a rádión. – Még huszonöt kilométer a partig.

Riza Behrouzi káromkodott egyet maga elé, majd arabul felelt.

– Nem vitatom az eredményt, Junayd hadnagy. Eddig megúsztuk. Szeretném, ha így is maradna.

– Értettem, őrnagy – hangzott a válasz. – Még tizennyolc kilométer. – Itt a fülkében sem valami kéjutazás, gondolta a fiatal tüzértiszt, hát még annak az öt szerencsétlennek ott hátul. A Bronco radarérzékelője jóval azelőtt csipogni kezdett, hogy beléptek volna az iráni felségvizekre; Chah Bahar nagy hatótávolságú lokátorai először akkor észlelték a gépet, amikor már százötven kilométerre jártak bent az Ománi-öbölben. Ekkor ereszkedni kezdtek, hogy a radarok érzékelési sávja alá kerüljenek. Újabb nyolcvan kilométernyi repülés után hiába repültek már csupán kétszáz méterrel az öböl sötét vize felett, újra kiszúrták őket. Huszonöt kilométerrel beljebb találkoztak az első L-hullámsávú Hawk-elfogóradarral, majd újabb pár kilométerrel később már észlelték a Hawk X-sávos célmegjelölőit is. Ebben a helyzetben úgy döntöttek, hogy húsz méterre süllyednek, amit az AN/AAS-36-os FLIR (előretekintő infravörös) kamera és a radarmagasságmérő együttes alkalmazásával oldottak meg, melyek a felszínhez csapódást elkerülendő folyamatosan ellenőrizték a gép hasa és az alattuk húzódó terep közti távolságot.

Amikor a célponttól negyven kilométerre kilőtték rájuk az első Hawkot, az maga volt az életre kelt rémálom. A pilótafülkében ülők szabad szemmel látták, ahogy felemelkedett, hajtóművének fénycsóvája tisztán kivehető volt a horizonton. Látták a rikító sárga ívet, amint félballisztikus röppályán a rakéta az égbe hasított. A pilóta álcaszalagköteget lőtt ki, majd a lehető legélesebb kanyarodás érdekében teljes erővel hátrahúzva a botkormányt, szűk jobb fordulóra kényszerítette a Broncót – ám a Hawkot nem sikerült lerázni. Feltűnt a második, majd a harmadik is.

Az iráni rakétakezelők tudták, hogy a behatoló gép valószínűleg meglép az első rakéta elől, de mivel annak köszönhetően sebessége komolyan lecsökkent, minden esélyük megvolt, hogy a második vagy a harmadik már nem téveszt célt. A vezető ekkor tíz méterre állította a radar-magasságmérő veszélyérzékelőjét; Briggs, Behrouzi és a három emírségi kommandós a tehertérben csaknem folyamatosan hallották a veszélyjelző figyelmeztető hangját, ahogy a pilóta lejjebb és lejjebb ereszkedett, hogy elkerülje a rakétabecsapódást. Amikor a pilóta keményen bedöntötte a gépet, radar-magasságmérője teljesen leblokkolt, a riasztóberendezés folyamatosan visított, a kommandósokat pedig megbénította a félelem, amikor agyukon átfutott a gondolat, hogy a haláluk előtti utolsó hangokat hallják hullámsírjuk fölött.

– Az összes álcaszalag felhasználva – jelentette a tüzér. Beállt a teljes kiszolgáltatottság állapota.

Minden újabb bedöntés erősebben és erősebben rántotta meg a tehertér utasainak szíját, de Behrouzi minden egyes ütődést mosolyogva viselt. – Jól csinálják – mondta Briggsnek a fülkére mutatva. A zajszint szinte elviselhetetlen volt, mivel indulás előtt leszerelték a kis hátsó ajtót, így ha egyszer mégis az iráni tengerészeti bázis fölé érnek, könnyebben végrehajthatják majd az ugrást. – Talán még nálam is jobbak.

Hal Briggs is elmosolyogta magát, de mosolya leginkább álarc volt, leg-belül minden porcikája az aggodalom, a kétely és a rémület ritmusára táncolt. Valóban jól döntött? Nem akarta ő azt, hogy hat másik katona is kockáztassa életét az ő akciója miatt, és különösen nem kívánhatta ezt Riza Behrouzitól.

Képzeletben egy HALO, azaz nagy indulómagasságú, de alacsonyan nyitott ejtőernyővel befejezett ugrásra készült, természetesen szólóban, csak ő és megbízható Uzija, senki más; maga előtt látta, ahogy a foglyokat őrző épület tetején landol, végrehajtja a betörést, kiszabadítja a túszokat, elköt egy tehergépet, a kijutás során túljár az ellenséges vadászok eszén, élve hozza ki összes emberét, és hősként tér vissza, üdvözülten hullva Riza kitárt karjaiba.

A valóság azonban másról szólt. Hat embert vezetett egyenesen az Iráni Iszlám Köztársaság hadseregének jól felkészített és felfegyverzett főhadiszállására. Még hátra volt öt teljes percük a földet érésig, s máris szoros gyűrűbe kerültek. Ami ennél is rosszabb, még azt sem tudta, hol keresse a túszokat; egyáltalán abban sem lehetett biztos, hogy itt tartják őket fogva! Arra nézve pedig végképp semmilyen ötlete sem volt, hogy hogyan is kellene őket kihozni onnan. Ostobaság! Öngyilkosság! Képtelenség! Ha mégis élve úszná meg, Wohl páros lábbal rúgja seggbe, vagy talán még le is lövi, ha elhamarkodott akciója miatt akár egy emberét is elveszíti.

– Hogy áll a szénánk, hadnagy? – szólt előre Behrouzi a fegyverzeti tisztnek. – Épp három Hawkot vert vissza, ha jól láttam?

– Így van, őrnagy – felelte a tiszt.

– Nagyszerű – mondta Behrouzi arabul, és a dicséret végére biggyesztett elragadó mosoly, akár egy lakoma végén a pompás desszert, ahogy az már lenni szokott, ismét elvonta Briggs figyelmét; ezúttal félelmeiről. – Készüljön fel a második sortűz fogadására, és okvetlenül semmisítse meg őket a Sidearmokkal. Ha mégsem erre készülnek, egy Rapierre vagy egy ZSU-23-asra számíthat. Semmi kedvem úszni ma éjjel!

– Igyekszem, őrnagy… itt jön az egyik… az isten verje meg! Tűz! – kiáltotta. A kommandósok a tehertérben hallották, ahogy a vészjelzők újra bekapcsoltak, és a Bronco ismét egy lehetetlenül szűk fordulót tett, kikerülve a soron következő rakétatámadást. Néhány pillanattal később hangos süvítést hallottak a jobb szárny felől, ahogy a Sidearm radarelhárító rakéta levált a tartóról; néhány másodperc múlva a veszélyjelző hirtelen elnémult.

– Szép volt, kapitány! – szólt előre a pilótának Behrouzi egyre szélesedő mosollyal, és azt kívánta, bárcsak láthatná az akciót, ahogy a pilóta a légi csata során újra és újra átveri az irániak rakétáit. – Hasonló folytatást! Jelentse, amint feltűnik a börtönkomplexum! – A fegyverzeti tiszt válaszát egy újabb erős, ezúttal bal oldali bedőlés szakította félbe, amit egy Sidearm süvítése követett. – Mi volt az, hadnagy? Megint egy Hawk?

A tiszt teljesen elképedt. Itt ül a fülkében az életéért küzdve, hajszál választja el attól, hogy az arcába kapjon egy rakétát vagy hogy a tengerbe zuhanjon a géppel együtt, és akkor elöljárója, a kormány hírszerző tisztje, a hadsereg-főparancsnok és a dubai emír fiának szárnysegédje, akár a reggeli kávé mellett, élénk csevegést folytat! – Ez egy… Allah óvjon minket, emelkedjen!… Ez egy Rapier J-hullámsávos Blindfire radar volt, őrnagy.

– Á, hát mégis, az irániak is tudnak hibázni – mondta Behrouzi vidáman. – Túl korán aktiválták rövid hatótávolságú légvédelmi rendszereiket. Érti már, hadnagy?

– Nem egészen, őrnagy.

– Ez volt az utolsó Sidearmunk, innentől kezdve egyedül vagyunk – mondta Behrouzi arabul. – A Rapierre koncentráljon, hadnagy, okvetlenül szedje le az egységüket. Távolság a partig?

– Húsz kilométer.

Behrouzi tőle szokatlan módon szótlan lett, és Briggs tudta az okát; még mindig jó néhány percük volt hátra, mielőtt komolyabb kísérletet tehetnének a légvédelmi állások elleni Hellfire-támadásra. A nagyobb hatótávolságú Hawk rakéták továbbra is a nyomukban voltak, és folyamatos veszélyt jelentettek, bármilyen mélyen szálltak is.

Briggs a rádióért nyúlt. – Genesis, itt Redman. A fények kigyúltak a Broadway-n. Milyen a vétel? – Semmi válasz. – Genesis, itt Redman, haver, rögtön odaérünk. – Hallgatás. Levette a fejhallgatót, és félrehajította. – Úgy látszik, az angyalunk visszaszállt a mennyekbe.

– Túl szép is lett volna – jegyezte meg Behrouzi. A belső telefonon megkérdezte: – Hadnagy, mennyi még a partig?

– Tizennyolc kil… – De mielőtt befejezhette volna, újra harsogni kezdett a veszélyjelző, ismét egy Hawk-rakétaállás. Behrouzi Briggs szemébe nézett, és most a férfi érezte a nő rémületét; a Hawk rájuk tapadt, és nem volt esély a menekülésre. – Hawk-keresőjel… Hawk-célmegjelölő… – Ekkor meghallották a gyorsan ismétlődő, magas frekvenciájú jelsort, amint a veszélyérzékelő rendszer észlelte a rakétakilövést. Az a sebesség, ahogy a Hawk az egyik fázisból a másikba lépett – keresés, kijelölés, kilövés –, azt jelezte, hogy a rakéta ezúttal biztosra megy. A pilóta megkezdte az elkerülő manőverezést, de a gépen mindenki érezte, hogy az irányváltoztatások egyre élesebbek, egyre kétségbeesettebbek… jött egy újabb kilövés-figyelmeztető, majd a harmadik is…

– Rakéták a levegőben! Rakéták a nyomunkban! – kiáltotta a tüzértiszt. – Újabb rakéták… még több rakéta az égen! – Egyik a másik után, hemzsegett az égbolt tőlük, és ekkor a távolban néhány légvédelmi tüzérségi üteg is tüzet nyitott, látványosan. – Rakéták mindenütt! – hangzott a tüzér hisztérikus kiáltása. Ott vannak mindenhol! Ezek…

A belső hírkapcsolat megszűnt, ahogy a Bronco felhagyott eszeveszett menekülési kísérletével. Hatalmas erejű robbanás rázta meg a gépet, mintha valaki orron ütötte volna, és éktelen sivítás hallatszott, mint amikor gyerekek rohannak az utcákon mindenszentek éjszakáján, de folytatták útjukat. Behrouzi letépte magáról a fejhallgatót, és felkiáltott: – A rádiók megbolondultak, semmit sem hallok!

Hosszú idő után először Briggs elmosolyogta magát. – Az őrangyalom eljött értünk – mondta. – Jó az időzítés, Mack.

Még jó pár perc eltelt, míg végre elült a sípolás a rádiókban és a belső hírcsatornán. Amikor már végre valamelyest hallotta magát a kitartó mellékzajokon át, Behrouzi a tüzérhez fordult: – Mi történt, hadnagy?

– Irán összes rakétaállása egyszerre nyitott tüzet ránk – felelte Junayd izgatottan –, de úgy láttam, hogy a rakéták minden irányba szálltak, csak felénk nem. Azután tüzérségi állások lőttek, de szerencsére ötletszerűen, csak az eget söpörték. Még mindig fogok nyomkövetésre, célkijelölésre és keresésre utaló jeleket, de már nem látok támadó rakéta- és tüzérségi állásokat. Mintha az összes fegyverükkel egyszerre vettek volna célba egy nagy kiterjedésű célpontot épp a fejünk felett…

– Jó hír, hadnagy – mondta Behrouzi. – Amerikai parancsnokunk magával hozta a bevetésre az őrangyalát; remélem, velünk is marad. Távolság a partig?

– Kilenc kilométer, őrnagy.

– Remek. Jóval a Hellfire rakéták hatótávolságán belül. Látja még azt a Rapier-állást?

– Őrnagy, kérem, ha lassítana… igyekszem… egy pillanat… célpont azonosítva! – kiáltott fel váratlanul a tiszt. – Megvan!

– Nehogy csalira menjen, hadnagy!

– Látom a Sidearm becsapódási pontját, épp egy elülső falat talált el az egység közelében, csak néhány méterrel vétette el. Célon vagyok!

– Nos akkor, pilóta, semmisítse meg, ne csak regéljen! – adta ki a parancsot Behrouzi. A Bronco pilótája a rakétákat irányította, míg a fegyverzeti tiszt a Gatling-géppuskát kezelte. Egy másodperccel később a kommandósok hangos, elnyújtott süvítést hallottak, amint az első Hellfire elhagyta a kilövőcsövet, majd pillanatok múltán követte a második is.

Ebben a párbajban, mivel a Hellfire és a Rapier hatótávolsága közel hasonló, akié az első csapás, valószínűleg azé az utolsó is. Ezúttal ez Behrouzi csapatának sikerült. – Célpont megsemmisítve! – kiáltotta Junayd. – Célpont megsemmisítve!

– Nagyon jó – mondta Behrouzi. – A légvédelmi tüzérségi állások keresésével folytassa, bár ilyeneket tengerészeti támaszpontokon meglehetősen ritkán találni. A következő feladat a létesítmény óvatos felderítése. Keressenek jeleket, amelyek a túszok tartózkodási helyére utalnak! – folytatta Behrouzi. – Ha jól tudom, önnél van őrparancsnokság térképe, igaz, hadnagy?

– Igen, őrnagy – felelte a tiszt. – Navigációs koordinátáinkat a börtönlétesítményre programoztuk, amely a báziskórház mellett, közvetlenül a jobb oldalon található. Ott nézzük meg először.

– Minél tovább tart, annál kevesebb üzemanyaga lesz a visszaútra, hadnagy – küldte újabb fricskáját Behrouzi szinte vicces hanglejtéssel a fülke személyzetének.

– Értem… megvan a kórház… látom a börtönépületet. Nincs kivilágítva, őrnagy, semmi életjel. Csupán néhány lámpa ég a földszinti őrparancsnokságon. Az épület elhagyatottnak tűnik, semmi környező világítás, járműveket sem látok. A kórház mintha tele volna.

Behrouzi Briggsre nézett, majd angolul megjegyezte: – Neked kell döntened, Leopárd. A pilóták szerint a börtön kihalt, semmi fény, tevékenységnek semmi jele. A kórház ellenben dugig van. Melyikkel próbálkozzunk?

– A börtönnel – vágta rá gondolkodás nélkül Briggs.

– Nem lesz következő esélyünk.

– Tíz évet húztam le a biztonságiaknál – folytatta határozottan az amerikai. – A foglyokat mindig a biztonságosabb helyre teszik. Ha megsérülnek, és neked kell ellátnod őket, az orvosokat hozod hozzájuk, soha nem vihetsz túszokat bizonytalanabb őrzésű épületbe. Sosem engedtem, hogy bárki is az általam őrzött terület előtt parkoljon. Túl könnyen kiszúrhatnak egy kocsit, és a kapun át egyszerű a betörés, gond nélkül telepíthető bele pokolgép, illetve rajtaütésnél fedezékként használható. A börtön területére repülünk, a kerítések mögé. Közvetlenül a tetőre, ha lehetséges.

– Okos, Leopárd – Behrouzi mosolya sejtette, hogy elégedett Briggs meglátásával. Előhúzta a Chah Bahar-i haditengerészeti támaszpont térképét, és előbb arabul, majd angolul is ismertette a kijelölt célpontot, végül utasította három kommandósát, hogy készülődjenek.

A Bronco pilótája nagy sebességgel, alacsonyan, a tenger felőli oldalon közelítette meg a bázist. A fegyverzeti tiszt kijelölte a Hellfire rakéták célpontjait, azonosította az épületeket, amelyek parancsnoki vagy hírközpontoknak látszottak, ugyanakkor tüzet nyitott a Gatlingből minden trafóra, nagyobb járműre, üzemanyagtartályra és minden másra, amiről feltételezhető volt, hogy elpusztítása komoly károkat okozhat a bázis működésében, elterelve ezáltal a figyelmet támadó harci cselekményekről.

Az utolsó rohamot az őrparancsnokság ellen intézték, a börtönépület alsó szintje ellen. Hellfire-eket lőttek minden fontos helyiségre – a híradószobára, a fegyverraktárra, az energiaközpontra majd a Gatlinggel kilőtték a bázis udvari lámpáit és minden megvilágított bejáratot.

– Valaki egy hosszú rongycsíkot kötözött a második emeleti ablak külső felére – kiáltotta hátra Junayd.

– Kiad valamilyen betűt? – ordította előre Briggs. – Kivehető belőle valamilyen latin betű?

– Igen – felelte Junayd, miközben teljes erővel koncentrált az infravörös célpontkereső kijelzőjére. – Egy „M”-et látok.

– A mieink azok! – Briggs, az út során először, szélesen elmosolyodott. – A Bolond Mágus. Ott lesznek lent. Készülődhetünk!

Junayd két tartalék Hellfire-ével hatalmas réseket vágott az őrparancsnokság oldalába.

Hatszáz méternyire az épülettől a pilóta meredeken emelni kezdte a gépet, így közvetlenül a börtön fölé került az ív végére. Ezen a ponton a Bronco öt kommandósa bekötötte ejtőernyőjét, és kiugrott a tehertérről.

Briggs volt az első. Ahogy a gép nekivágott a meredek emelkedőnek, közvetlenül maga alatt látta a háromemeletes, négyzet alakú épületet, amelyet három és fél méteres szögesdrót kerítés határolt. Amikor a Bronco már majdnem a csúcsra ért, Briggs egyszerűen kilépett az ajtón.

Az ugrás pillanatában még csak a turbólégcsavarok zaját hallotta, majd egyre lejjebb zuhanva fokozatosan erősödött a támaszpont szirénáinak üvöltése. A bekötőzsinór azonnal kirántotta ejtőernyőjét zsákjából. Hallotta, amint a többiek ernyője közvetlenül felette szintén kinyílt. Felnézett és látta, amint Riza rést nyit az ernyőjén, és megkísérli utolérni őt. A három emírségi kommandós ugyanígy tett, mindegyik megpróbált vezetőjükkel egy időben földet érni.

Mire ernyőik kinyíltak, már harminc méteren belül voltak a földtől. Alig maradt idejük, hogy tájékozódjanak, mielőtt a tető fölé manővereztek volna. Az arab kommandósok közül kettő teljesen irányt tévesztett, Briggs és Behrouzi pedig egymásnak ütközött, miközben a célt keresték. Briggsen érződött, hogy efféle ejtőernyős behatolási akcióban viszonylag régen vett részt utoljára; akkora sebességgel ért a tető fölé, hogy csupán négy métere maradt arra, hogy a sikeres landolás érdekében pontosítsa helyzetét. Behrouzi és harmadik kommandósa pont a tető közepére ugrottak.

– Jól vagy, Leopárd? – kérdezte Behrouzi, ahogy felsegítette társát. Rosszul ért talajt, megrándult a bal lába, de talpon volt, és frissen mozgott.

– Két embert vesztettünk – mondta Briggs válasz helyett Behrouzinak, amint gyors mozdulattal mindkettőjük sisakjára felhelyezte a Simrad GN 1-es éjjellátó készüléket. Valami elszakadhatott a bal térdében, de igyekezett tudomást sem venni a fájdalomról.

– Nem. Azt a parancsot kapták, hogy a földre érkezzenek, és biztosítsák az épületet – helyesbített Behrouzi. – Légy óvatos, és légy szíves, ne lőj rájuk!

– Remélem, ők sem lőnek rám – mondta Briggs. – Igyekezzünk! – Könnyedén áttörték a tető csapóajtaját, és behatoltak az épületbe.

A legkeményebb ellenállásba a második emeleten ütköztek: amint az emírségi kommandósok megkezdték a rajtaütést, az összes lenti őr felhátrált a második szintre, a Pasdaran-katonák többsége pedig már eredetileg is ott volt. Briggs beindult, és ami mozdult, arra a halál várt. Meg sem próbált előzékeny vagy kegyes lenni.

A folyosón vészlámpák égtek, ezeket rögtön kilőtték. Ezután Briggs és Behrouzi infravörös Cyalume jelzőrudakat hajított maga elé, amelyek bevilágították a teret, de csak azok előtt, akik éjjellátó készüléket viseltek. Miután Briggs megbizonyosodott afelől, hogy Behrouzi emberei a földszinten maradnak, és nem kóborolnak el felfelé a tűzvonalba, kezdetét vette a mészárlás.

Briggs ment elöl, Behrouzi a nyomában haladt 12-es kaliberű, tizenkét lövetű félautomata Dragon fegyverével, amelyet acélmagvas lőszerrel tárazott be, míg a harmadik kommandós hátsó biztosítóként hangtompítós MP5-ös géppisztollyal nyomult előre. A négy folyosószakaszon végigrohanva, Uziján negyvencentis hangtompítóval, harminc lőszeres táraiban 45-ös kaliberű lövedékekkel, Briggs minden mozgó célpontot elpusztított maga előtt. Csak ritkán volt szüksége két lövésnél többre ahhoz, hogy egy-egy őrt leszedjen: egy a mellre, egy a fejre.

Ahogy végzett a második folyosószakasszal, bal kéz felől lövések dördültek. A sarokhoz rohant, és meglátott egy őrt, aki nyugodt módszerességgel nyitogatta a cellákat, s ajtóról ajtóra haladva néhányszor belőtt mindegyikbe.

Briggs mintegy tíz méterről rövid hármas sorozattal leszedte az őrt. – Mágusok! – kiáltotta. – Feküdjenek jelzőpózba! – Nekilátott a negyedik folyosószakasz ellenőrzésének, elhallgattatva az összes őrt. Behrouzi kiküldte kommandósát, hogy biztosítsa a lépcsőházi feljárót, majd Briggsz-szel végignézte a cellákat.

Kis kollégiumi szobákra hasonlítottak, amelyeket csak később alakítottak át a büntetés-végrehajtás igényei szerint. Általában egy lövéssel sikerült szétlőniük az ajtópántokat, hogy bejussanak. Ahogy Briggs a maga elé tartott Cyalume világítórúddal végignézett a soron következő cellán, két földön fekvő alakot látott. Arccal az ablak irányában feküdtek, karjuk és középső ujjuk kinyújtva a szomszédos cella felé, lábak keresztben. Briggs azonnal felismerte Paul White néma kódjelzését: „barát vagyok”.

– Talpra, emberek – mondta Briggs –, azért jöttem, hogy kivigyem innen magukat!

Knowlton és McKay voltak azok. – Jézusom, hiszen ez Briggs őrnagy! – kiáltotta Knowlton, amint felsegítette fiatalabb társát. – Majd én viszem őt, Hal. Súlyosak a sérülései.

– Köszönöm a zászlót, emberek – mondta az őrnagy. Átnyújtott Knowlton-nak egy pisztolyt, amelyet az egyik halott iráni őrtől vett el, s már indult is tovább a következő cellához. – Kövessenek, maradjanak a közelemben!

A további keresés elkeserítő volt, és alig néhány perc elteltével már Briggs sem a dolog hősies oldalát látta. Az amerikaiakon kívül egy sor más foglyot rejtettek a cellák. Briggs nem ölte meg egyiküket sem, csupán a biztonság kedvéért megmotozta őket, nehogy fegyverük legyen, majd még Behrouzi is figyelmeztette a foglyokat arabul és fársziul, hogy meg ne próbáljanak előjönni addig, amíg ők el nem hagyták a terepet. Ennek ellenére szinte egymást taposva futottak a folyosóra, ahol egytől egyig lekaszálta őket a kijáratokat fedező két emírségi kommandós. A saját életüket nem kockáztathatták.

A végelszámolás azonban új erőt adott nekik: a Bolond Mágus csapatából kilencen megmenekültek, és jól voltak. Kettőt megöltek a Pasdaran-őrök; egy harmadik társuk halálos sebet kapott a lövöldözésben. De a foglyok legrangosabbika, Paul White még hiányzott.

– Carl, van valami elképzelése arról, hogy hol lehet az ezredes? – kérdezte Briggs.

– Semmi, őrnagy – felelte Knowlton. – Már az elején elválasztották tőlünk.

– Mit gondol, van még valaki az épületben rajtunk kívül?

– Hal, fogalmam sincs – mondta Knowlton letörten. – Az idő nagy részében eszméletlenül vagy kimerülten hevertem. Még csak nem is sejtem, hogy hányan élték túl a hajótámadást, hány embert vesztettünk… – Briggs sietve kikérdezte a többi gyalogost is, de ők sem voltak biztosak abban, hányan vesztették életüket és hányán estek fogságba a támadás során. De nagyjából mindannyian úgy gondolták, hogy akik túlélték, megvannak. – Hal, sajnálom, de egyszerűen képtelen voltam kapcsolatot teremteni bárkivel is közülünk, vagy bármit is megtudni…

– Felejtse el, Carl! – mondta Briggs. – Átfésüljük az egész épületet.

Erre azonban már nem maradt idejük. Behrouzi egyik kommandósa futva érkezett, és jelentette, hogy több gyalogsági páncélos jármű elindult feléjük.

– A fenébe, nem tartott túl sokáig a zavarodottságuk!

– Az út volna a legbiztonságosabb – mondta Behrouzi. – Meg kellene próbálnunk elkötni egy teherautót, és nekivágni a vidéknek. A pakisztáni határ csak száz kilométer kelet felé. – Briggs tudta, hogy a nőnek igaza van; ha bent rekednek az épületben, gyorsan körbekerítik és ízekre szedik őket.

Ám amint végrehajtották a kitörést, rögtön nagy kaliberű fegyverekkel nyitottak rájuk tüzet a páncélos gyalogsági járművekből. A kommandósok fegyverei nem szállhattak szembe az iráni gépesített alakulatokkal.

– Vissza az épületbe! – kiáltotta Briggs. – Semmi esélyünk!

Éppen csak kiadta a parancsot, amikor az első páncéloson villant valami, megrázkódott, majd egy újabb pillanat múlva már lángokban állt. Néhány másodperccel később meghallották fejük felett a Broncót.

Az emírségiek gépe nem menekült el, miután ejtőernyőseit leszórta; a visszaútra tartalékolt üzemanyag nagy részét elhasználva fedezte a kommandó hátráló hadműveletét.

– Ez lesz az! – kiáltotta Briggs. Fussanak a kórház felé! Megpróbálunk…

Az éjszaka levegőjét ekkor hirtelen fülsiketítő fegyverropogás rázta meg. A gyalogsági erőket követő páncélosok egyike nem szállító jármű volt, hanem egy ZSU-23/4-es légvédelmi rendszer. Négy 23 milliméteres ágyúja percenkénti háromezres tűzgyorsasággal lőni kezdett; az eget valósággal elborították a nyomjelző lövedékek. A Broncót darabjaira tépte a kíméletlen ágyútűz. Hosszú lángcsóvát húzva csapódott a talajba. A kommandósoknak és a kiszabadított túszoknak nem volt más választásuk, mint hogy visszavonuljanak az őrparancsnokság épületébe.

Két emírségi kommandós és két amerikai tengerészgyalogos a földszinten maradt, készen állva a támadók első hullámának fogadására; a többiek elindultak fölfelé a tetőre.

– Micsoda bénára sikeredett mentési akció lett ebből – jegyezte meg Briggs. A Bolond Mágus gyalogosai már egytől egyig fegyverben voltak, és együtt félelmetes erőt alkottak. Azt azonban mindannyian tudták, hogy a lehetőségeik egyre fogynak.

– De értünk jött, és ez a lényeg, őrnagy – mondta McKay őrvezető Briggsnek.

– Igaza van, Hal. Ha halogatta volna a döntést, már mind halottak lennénk – tette hozzá Knowlton. – Senki sem beszélt, nem voltunk jó hírforrások; tudtuk, hogy Washington nem fog bennünket elismerni hivatalosan, és nem fog tárgyalásokba bocsátkozni kiszabadításunkért. Végül úgyis megszabadultak volna tőlünk.

– Ennek még most is fennáll a lehetősége.

– Most legalább harcolhatunk az életünkért – mondta McKay. A gyalogos törött ujjakkal, feldagadt szemekkel, levegő után kapkodva is készen állt a harcra. – Köszönjük magának, őrnagy, akarom mondani, parancsnok, hogy adott nekünk egy esélyt.

Az épületet pillanatok alatt körbevették a páncélos szállítójárművek és a nehézfegyverzettel felszerelt katonák, majd kezdetét vette az ostrom. Száz milliméteres páncéltörő ágyúk embernyi lyukakat lőttek a földszinti falakba, füst- és gázgránátok sorozatai következtek, majd az iráni Pasdaran gyalogosai is megkezdték a teljes frontális rohamot. Az amerikai és az arab védők leszedtek néhányat közülük, amint megközelítették a lépcsőházat, de a behatolók hamarosan létszámfölénybe kerültek. A második szintről célzó kommandósok nagyobb hatásfokkal ölték a rohamosztagosokat, de a gáz ezt a szintet is percek alatt elárasztotta. Az egyik amerikait mellbe lőtték, társai vitték tovább a harmadikra. Rövidesen ebből a pozícióból is hátrálni kényszerültek, bár minden egyes visszavonulás során sikerrel tizedelték az iráni gyalogságot.

Fent a tetőn közeledő helikopterek zaja jelezte, hogy csupán perceik maradtak. Mialatt a helikopterek egyre közelebb kerültek, a sebesült katonát cipelő földszinti alakulat is felküzdötte magát a tetőre. – Iszonyúan sokan vannak – hangzott az egyik túlélő gyalogos szűkszavú jelentése.

Néhány pillanat múlva a sötét égből előbukkant az iráni haditengerészet három SH-3-as Sea King helikoptere. A gépek alakzatba rendeződtek, hogy végrehajthassák az ejtőernyősök ledobását a tetőre. A kommandósok a lehetőségekhez képest megpróbáltak fedezékbe húzódni a tető megemelt pereme mögött.

Ekkor váratlanul egy lövedék szétzúzta a tetőajtót, majd füst és könnygáz ömlött szerteszét. Briggs tüzelt, két iráni holtan zuhant a feljáró küszöbére. Mögöttük érkező társaik sietve visszahúzták az élettelen testeket, s az első két szerencsétlenül járt próbálkozót nem követték újabbak. Az ajtó nyitva állt; néhány gránát rövid úton végzett volna a tetőre szorult egységgel. Briggs kiüríttette a tető ajtóval szemközti részét, és a kommandósokat bízta meg a nyílás fedezésével. – Van valakinek használható ötlete? – kiáltotta.

– Azt hiszem, Leopárd, meg kellene fontolnunk, hogy megadjuk magunkat – jegyezte meg Behrouzi. – Létszám- és fegyverzeti fölényben vanak.

– Nem hinném, Riza, hogy az irániak ezúttal beérnék túszejtéssel.

A következő másodpercek igazolták Briggset; Behrouzi egyik emírségi kommandósa felugrott a fedezékből, eldobta MP5-ösét, és égnek emelt kezekkel a közelben lebegő SH-3-as helikopter felé kiáltott valamit arabul. – Azonnal vissza! Hasra, maga őrült! – üvöltötte Behrouzi szintén arabul. De már semmire sem maradt ideje. Az SH-3-as legénysége nagy kaliberű gépfegyverrel tüzet nyitott, és az arab kommandós holtan vágódott el.

– Nem hagyják, hogy megadjuk magunkat – jegyezte meg Briggs komoran –, tehát harcolnunk kell, hogy kikerüljünk a csávából. A sötétség fedez bennünket. Menet közben felszedjük a gázmaszkokat, és amennyit csak tudunk, leszedünk az irániak közül. Mindenki, mozgás, gyerünk!

Ekkor a helikopterek egyike mintegy varázsütésre óriási tűzgömbbé változott, alig ötven méterrel a tető fölött. Nem sokkal később az épület előtt felsorakozott páncélosok közül az egyik, majd másik kettő lobbant lángra, s magát az épületet is robbanások sora rázta meg. A Pasdaran-katonák ekkor megkezdték a tető ostromát, de amint feltűntek a nyílásban, Briggs és Behrouzi egymás után leszedett közülük négyet-ötöt. Az igazi ostromot azonban nem ők kezdeményezték, ők csak menekültek; valami pusztító erő szorította őket a tetőre.

Másodpercek múlva felrobbant a második Sea King is, amit a ZSU-23/4-es légvédelmi egység katasztrófája követett; a belsejében berobbant lőszer cafatokra tépte a járművet.

– Mi lehet ez, Leopárd?

– Azt hiszem… remélem, a lovasság – hangzott a válasz.

Ím, eljött a második őrangyal is. A sötétségből hatalmas repülőgép körvonalai rajzolódtak ki. Ilyen hatalmas géphez képest hihetetlen sebességgel csapott le az épületre. Óriási ikerpropellerei helikopter-légcsavarként működtek. Amint eléggé megközelítette a tetőt, az orrára szerelt Gatling-gépfegyveréből tüzet nyitott a földi célpontok irányába. A CV-22-es Pave Hammer billenőrotoros repülőgép farral közelítette meg a tetőt, alig egy méterrel az épület felett táncolva. A teherfeljáró nyitva állt, a gép testéből kommandósok ugráltak elő, és elfoglalták biztosító pozíciójukat a tetőn.

Chris Wohl, a tengerészgyalogság tüzér őrmestere futva közelítette meg Briggset és Behrouzit, mialatt a Bolond Mágus kommandósai a többieket segítették a CV-22-es felé. – Gyerünk, őrnagy! – kiáltotta Wohl. – Húzzunk el innen!

Egy perc alatt mindenki elhagyta a tetőt, és a CV-22-es már útban is volt az Ománi-öböl hullámai fölött. A gép radarérzékelője néhányszor jelzett, de nem észleltek sem rakétakilövést, sem üldöző vadászokat. Tíz perc múlva elhagyták Irán felségvizeit, majd hamarosan már az amerikai légierő különleges hadműveleti tartálygépe, a HC-130 N mögött repültek, hogy újratöltsék a tankokat. A tartálygépet Bahreinből indították útnak a Bolond Mágus-mentőakció támogatására.

* * *

– Gyakorlatilag az egész emírségi kormány magukat figyelte, emberek, ahogy Chah Bahar felé haladtak – magyarázta Wohl, miután a tankolás biztonsággal lezajlott, és Dubai felé vették az irányt. – A Békepajzs-légtérellenőrzés jelentette, hogy Rashid tábornok Broncója Irán felé tart. Először arra gondoltak, hogy talán disszidálni készül az emírfi. Amint meghallottam a hírt a légvédelmi rádióhálózaton, és főleg hogy elcsíptünk egy hívást a bahreini Manama légi támaszponttól a HC-130 N-re vonatkozóan, az emírségek felett végrehajtottunk egy utántöltést, és azonnal Chah Baharba indultunk. Valahogy az az érzésem támadt, hogy ezek csak maguk lehetnek: először a hír a hordozóról, aztán a magányos, Chah Baharba tartó helikopter, majd az azt követő visszahívó üzenet…

– Majdnem mindenki ottmaradt miattam, Tüzér – mondta magába roskadva Briggs. – Meghalt két amerikai és négy arab kommandós, és oda az emírség Broncója is…

– Ez idáig tény – mondta komoran Wohl. – Képtelen akciót hajtott végre, amely nélkülözte a helyes tervezést, a hírszerzést és az előkészületeket, arról nem is szólva, hogy halvány elképzelése sem volt arra nézve, hogy is kerül ki élve a célterületről, és hogyan tér vissza biztonságban. Halálos veszélynek tette ki magát és alakulatát. Igazán ostoba dolog volt, Briggs, nagyon is ostoba. Mint parancsnok leszerepelt; éretlen, elhamarkodott döntések sorát hozta…

Wohl abbahagyta a korholást, majd beletörődően bólintva hozzátette: – De sikerre vitte, az istenit annak a makacs légierős fekete fejének. Tíz emberünket mentette meg, tízet az emberei közül, és senkit sem hagyott a szarban. Improvizált az első perctől fogva, alkalmazkodott a szituációhoz, és felülkerekedett. Elképesztő bátorságról és kitartásról tett tanúbizonyságot, megmutatta, hogy valódi vezető. Én ezt így nem tudtam volna végigcsinálni, de hát nem is vagyok a Bolond Mágus-rohamosztag parancsnoka, mint maga…

Az Ománi-öböl felett

Ugyanabban az időben

– Shamu egy-egy, itt Rémálom az AR-főhullámhosszon, milyen a vétel? – érdeklődött McLanahan, és közben csendesen imádkozott. – Legyetek ott, fiúk, az isten verje meg, csak legyetek ott…

– Rémálom, itt Shamu egy-egy, az ötösön veszünk titeket – felelte a KC–10-es Extender légi üzemanyag-tartálygép másodpilótája. – Őrkutyánál járunk, minimális üzemanyaggal. Mi a pozíciótok? Vége.

– Rémálom az ARIP-tól 300 kilométerre nyugatra, felétek tartok – válaszolta McLanahan megkönnyebbülten sóhajtva. Már egyórás késésben voltak tervezett tankolásukhoz képest, amely az amerikai Abraham Lincoln hordozókötelék közelében, a Vörös-tenger felett volt esedékes. A B–2A kritikus üzemanyaghiánnyal nézett szembe, ahogy maga a tartálygép is, az átalakított Douglas DC-10-es, amelyet az amerikai légierő távolsági légi feltöltésre és teherszállításra használt. Ha a KC–10-es képtelen bevárni őket, az indiai-óceáni Diego Garcia felé kell kitérniük, és az annyit jelentene, hogy elveszítik a fedezetüket. Nem kellett matematikazseninek lennie senkinek ahhoz, hogy párhuzamot vonjon az Iránt ért támadások és a Diego Garcia fölött hirtelen feltűnő lopakodó között.

– Felétek tartunk, Rémálom – jelentette a KC–10-es másodpilóta. Keresünk egy alternatív elterelőhelyet, ahol teljes tankolást kaphattok. Ha beéritek részleges feltöltéssel, az nekünk is nagy segítség lenne. Vége.

McLanahan behívta a navigációs számítógépbe a Csendes- és az Indiai-óceán térképét, és végzett néhány számítást. – Háromnegyedes tankolással lelécelhetünk Guam felé, ha másik tartálygép nem akad utunkba – állapította meg McLanahan. Szünetet tartott, miközben a számításokat Jamiesonnak is megmutatta. – Esetleg egy háromnegyedessel átrepülhetünk Indián, Délkelet-Ázsián és Kínán, és normálisan tankolhatunk Hawaiitól nyugatra. Csábító, nem?

– Nincs felhatalmazásunk arra, hogy nem nemzetközi légtereket érintsünk – mondta Jamieson –, édes mindegy, mennyi üzemanyagot spórolunk is meg ezáltal. De valóban vonzó. Fogadjuk a részleges feltöltést, és tervezzünk Guammal.

– Egyetértek – hagyta jóvá McLanahan. Továbbította az ötletet a tartálygép legénységének, akik örömmel nyugtázták, hogy nem kell leszállási engedélyt kérniük Ománban, illetve hogy a forró helyzetre való tekintettel elkerülhetik Iránt. Bármely gép, különösen egy amerikai, ha az elkövetkező órákban a Perzsa-öböl felé merészkedne, a személyzetet halálos veszélynek tenné ki. Akár valami irdatlan nagy, zsongó méhraj, az irániak teljes légiereje a levegőben volt; teljes készültségben lesték a bosszú lehetőségét. A B–2A részleges feltöltésével a tartályrepülő biztonságban választhatta úti céljául Diego Garcia-i állomáshelyét, a kis indiai-óceáni szigetet, amelyet légi és tengerészeti támaszpontként bérelt az Egyesült Államok Nagy-Britanniától, és amely hozzávetőlegesen 2200 kilométerre délre helyezkedett el.

Párhuzamos pályájú találkozót beszéltek meg, mely során a két gép háromszáz méteres magasságkülönbség mellett repül majd egymás felé. Amikor már ötven kilométernyire megközelítik egymást, a tartálygép a bombázó elé fordul, mintegy 6-8 kilométerre a lopakodó elé manőverez, látótávolságon belülre, ezután Jamieson a B–2A-t a megfelelő pozícióba állíthatja. A randevú automatikusan zajlott le; a tartálygép navigációs számítógépei irányították a teljes a műveletet, amelyhez a hátteret a bombázó levegő-levegő üzemmódba kapcsolt szintetikus apertúraradarja biztosította a szükséges korrekciókat. Pár perccel később a KC–10-es töltőcsöve csatlakozott a lopakodó tankjához. Az üzemanyagtöltés megkezdődött. A B–2A-nak sürgőssé vált már a tankolás, ezért a KC–10-es személyzete bekapcsolta a nyomószivattyúkat. Ez percenként háromezer fontnyi üzemanyag átadását tette lehetővé; ekkora mennyiséggel percenként hat személygépkocsit tölthettek volna fel.

Az áttöltés a felénél tarthatott, amikor a tartálygép irányfényei – a KC–10-es hasán található színes lámpasor, amely a pilótának mutatja a helyes irányt a töltőpozíció felvételéhez – hirtelen gyors villogásba kezdtek, és a töltőcső levált a bombázó tankjáról. McLanahan a tartálygépet figyelte. Amint meglátta a fényjelzést, azonnal elordította magát:

– Elszakadást megkezdeni, el innen! – Jamieson gázt adott, és a lopakodó megkezdte percenként kilencszáz méteres ereszkedését. A hirtelen negatív gravitáció hatására mindkét utasa könnyűnek érezte magát az ülésben.

– Torkolatzár rendben! Tartálygép emelkedik! – jelentette McLanahan.

– Mi történt? Mi volt ez? – kérdezte Jamieson a műszereit ellenőrizve. Nyomáscsökkenés? Torkolatmeghibásodás?

– A KC–10-es fényei kialudtak – mondta McLanahan. Elvesztettem szem elől…

– Fogja be az SAR-radaron – javasolta Jamieson. – Be kell fejeznünk a tankolást.

Ebben a pillanatban a rádión öblös hang jelentette közel-keleti angol akcentussal:

– Azonosítatlan repülőgép, azonosítatlan repülőgép, itt az Iráni Iszlám Köztársaság 74-es elfogóvadásza a vészhelyzeti járőr frekvencián! Iráni légtérbe kerülve megsértette a nemzetközi rendszabályokat! Utasítom, hogy kövessen a Chah Bahar-i légi támaszpontra! Forduljon balra, késedelem nélkül vegye fel a 3-5-0 haladási irányt, vagy további figyelmeztetés nélkül tüzet nyitunk!

– Mi? – üvöltötte Jamieson. – Mi a lószart jelentsen ez? Nem vagyunk Irán fölött!

McLanahan nem felelt, előrehajolt, és lenyomta a TÁMADÓ üzemmód kapcsolóját. A kijelző villogni kezdett, mivel Jamieson hozzájárulási kapcsolója nem állt a megfelelő helyzetben.

– Kapitány, hagyja jóvá az üzemmódot!

– Mi a fenét művel?

– Csinálja, ezredes! – kiáltotta McLanahan. – Ereszkedjen tovább! Vigye a gépet egészen hatszáz méterig, gyorsan! – Jamieson fejében megfordult, hogy újabb vitát nyit, ehelyett mégis átkapcsolt. A TÁMADÁS-kijelző állandó fényűre váltott.

Amint Jamieson átfordította a gépet, és a lopakodó csőrrel a tengert vette célba, McLanahan behozta a veszélyjelzőt a nagy monitoron. Megpillantották a KC–10-est, amint irányjelzéseket adott az újabb találkozó érdekében.

– Állj le, Shamu – könyörgött hangosan McLanahan. Hamarosan egy másik jel, egy villogó fordított V „denevérszárny”-szimbólum jelent meg a kijelzőn, amelynek hegyéből sárga háromszög indult ki, átfedve a KC–10-es jelét.

– Mi ez? – kérdezte Jamieson.

– Egy iráni MiG–29-es – jött a válasz. – Befogta a radarján a tartálygépet.

– Egy iráni MiG! Mi az ördögöt keres itt kint? Százötven kilométerre elhagytuk a légterüket!

– Az irániak átfésülik a teljes légteret. Keresik azt a gépet, amelyik Chah Bahar, Bandar Abbas és a hordozókötelékük elleni támadást vezette – mondta McLanahan gyanakvóan. – Bennünket keresnek!

– És ehelyett a tartálygépre bukkantak! – kiáltotta Jamieson. – A francba, megpróbálják leszállásra kényszeríteni őket Chah Baharban!

– Hogy pótolják a Briggs által kihozott túszokat – jegyezte meg McLanahan. – Szentséges isten!

– Tennünk kell valamit! – Jamiesonon úrrá lett a döbbenet. – Aktiválja a műszereit! Hívja a haditengerészetet, Washingtont, hívjon segítséget!

McLanahan azonnal így is tett, kiadott egy műholdas üzenetet a nemzetbiztonságiaknak, amelyben figyelmeztette őket az elfogó hadműveletről, továbbá kérte, hogy utasítsák az Abraham Lincolnt vadászgépek indítására, illetve kérve az összes Arab-félsziget felett járőröző amerikai gépet, hogy tartóztassák fel az Ománi-öböl légterében hazafelé tartó harci köteléket. – Üzenetek továbbítva – jelentette McLanahan, miközben a bombázó hatszáz méterrel az óceán felett folytatta repülését.

– Amerikai tartálygép, itt a 74-es elfogóvadász a vészhelyzeti járőrfrekvencián! Azonnal változtasson irányt, ellenkező esetben tüzet nyitunk! Engedély nélküli berepülést hajtott végre, iráni katonai és polgári tulajdonban lévő létesítményeket bombázott. Forduljon balra, és késlekedés nélkül vegye fel a 3-5-0-ás irányt! Ez az utolsó figyelmeztetés!

– Iráni elfogó, itt Shamu egy-egy – válaszolt a KC–10-es pilótája a rádión. – Ez egy fegyvertelen légi töltőrepülő. Nincs a gépen sem teher, sem fegyverzet. Nem vagyunk iráni légtérben. ICAO jellegű rutinrepülést hajtunk végre Diego Garcia célállomással. Kérem, tartsa a távolságot. Ne közelítse meg a gépünket. Nyugtázást kérek.

McLanahan kilépett a TÁMADÓ üzemmódból, és így már használhatta az UHF-rádiót; amint a lopakodó körüli elektronikus pajzs megszűnt, adni kezdte az üzenetet.

– Iráni elfogó, itt a 05-ös Szellemlovas az amerikai Abraham Lincoln hajóról, a haditengerészet kötelékéből. – McLanahan nem ismerte a Lincoln vadászgépeinek hívójelét, és nem ismerte pontosan a haditengerészet vadászbombázó stratégiáit sem, csak abban bízhatott, hogy elég meggyőzően fog hangozni. – Befogtuk gépüket a radarunkon Chah Bahartól 180 kilométerre délre Angyal 3-0-nál. Találkozónk van az önök által üldözött amerikai tartálygéppel. Azonnal vonuljon vissza, ellenkező esetben megtámadom! Itt Szellemlovas, harckészültségi fokozatban, légi biztosítást adok!

– Remélem, tudja, mire készül, McLanahan – vetette közbe Jamieson. Amint a MiG–29-es támadóradarja körbepásztázta az eget a lopakodó irányában, egy pillanat alatt TÁMADÓ üzemmódba helyezte a B–2A-t. A vadász radarja rövid időre ráharapott az amerikai bombázóra – a MiG–29-esnek nagy teljesítményű gyorsreagálású radarja volt, és csupán 8 kilométerre jártak tőle –, de amint a TÁMADÓ üzemmód ismét visszaállt, a MiG újra szem elől vesztette őket. Az iráni gép távolsági érzékelőit használva megismételte a légtér átfésülését, majd újra befogta a KC–10-est.

McLanahan még egyszer üzemmódot váltott, és ráállt az UHF-rádiósávra.

– Iráni elfogó, észleltük, hogy támadóradarja befogta a tartálygépet százhúsz kilométerre 12 óránál. Figyelmeztetem, kapcsolja ki radarját, és térjen vissza bázisára, különben tüzet nyitok! Itt Szellemlovas, célpont befogva, most!

Ezzel egy időben a MiG–29-es radarja hajszálpontosan ráállt a B–2A bombázóra, és célkeresztjébe fogta; ahogy az iráni vadász végrehajtotta a műveletet, radarján a háromszög zöldről sárgára váltott. Amíg a lopakodó vissza nem állt TÁMADÓ üzemmódba, ugyan kicsi radarkeresztmetszetet mutatott, de ahhoz még éppen eleget, hogy kis távolságból ne tudja elkerülni a MiG–29-est. McLnahan arra gondolt, utasítja a KC–10-es pilótáját, hogy addig tegyen kísérletet az elkerülő manőver végrehajtására, amíg az iráni gép a B–2A-ra figyel, de aztán úgy vélte, semmire sem mennének ezzel a trükkel, mivel a MiG bármikor könnyedén újra célkeresztbe foghatja a KC–10-est. McLanahan a monitorra hívta a lopakodó elektronikus ellenintézkedési szabályozó parancssorát, készen állva a teljes védelmi rendszer életbeléptetésére…

…és még épp időben tette, mivel másodpercekkel azután, hogy a B–2A bombázó jelét körülvevő radarháromszög állandó sárgára váltott, azonnal a vörös jelzés következett. Gyorsan ismétlődő figyelmeztető hangot hallottak, majd megszólalt a robothang… RAKÉTAINDÍTÁS… RAKÉTAINDÍTÁS!… – McLanahan sietve aktiválta a TÁMADÓ-fokozatot és az ellenintézkedés összes funkcióját. Az elfogórendszer rögtön lecsapott a célra tartó rakétára, és lézersugarat lőtt rá.

– Két rakéta a levegőben! – kiáltotta McLanahan. – Fordítsd balra! – Jamieson élesen balra döntötte a gépet, és teljes gázt adott. TÁMADÓ üzemmódban, újratöltött pajzzsal a lopakodó elnyelte a felszínének csapódó összes radarenergiát, s most az egyetlen folyamatos radarvisszaverő objektum, amelyet a MiG radarja észlelt, az amerikai bombázó által kibocsátott álcaszalagfelhő volt. A két radarvezérlésű rakéta le is csapott a csalira. A radarháromszög visszaváltott zöldre, majd eltűnt.

Jamieson ekkor harminc méterre az Ománi-öböl felszíne közelébe ereszkedve provokálta az iráni MiG-et, hogy a sötét zónába berepülve folytassa az üldözést.

– Lehet, hogy hőkövetővel próbálkoznak – mondta McLanahan, figyelmeztetve Jamiesont, hogy álljon készenlétben egy esetleges hőkeresős rakéta elhárítására. De az MAWS-radar szerint az iráni vadász nem folytatta az üldözést, és továbbra is kilencezer méteres magasságban repült.

– Gyerünk már, hamarosan porzani fog a tankja! – sürgette Jamieson a pilótát. – Majdnem ötszáz kilométerre vagyunk a támaszpontjuktól.

– A járőrözésnél használt három külső tankkal akár ezerötszázig is húzhatja – magyarázta McLanahan. Újra kilépett a TÁMADÓ-fokozatból, de a MAWS-szel továbbra is szemmel tartotta a vadászt.

– Iráni elfogógép, itt a kettes számú Szellemlovas. Harci cselekményt követett el! – adta a rádión McLanahan. – Azonnal forduljon vissza, különben!…

A trükk ezúttal nem vált be. A lopakodó veszélyjelzője mutatta, ahogy a MiG–29-es rövid impulzust bocsátott ki N-019-es Doppler-radarjával, újra ráharapott a KC–10-esre, majd elsuhant. Az MAWS-radar addig követte a MiG-et, míg nyolc kilométeren belülre nem került a tartálygéphez képest…

– Jóságos isten, ne!

– Mayday, Mayday, Mayday, itt Shamu egy-egy – kiáltotta a KC–10-es pilótája a nemzetközi segélyhullámsávon. – Pozíció: háromszáz kilométerre a Chah Bahar-i reptértől déli irányban. Az iráni vadász lecsapott ránk, ismétlem, megtámadtak! Rakétabecsapódás… – És a rádió elnémult.

– Viszlát, gyáva jenkik! – hallották a rádióból az iráni pilóta győzelemittas hangját. Ezzel a MiG–29-es megfordult, és Irán felé vette útját.

Amint Jamieson pályára állt a körzet fölött, McLanahan újabb üzenetben értesítette a nemzetbiztonságiakat és a légi hírszerzést az események részleteivel kapcsolatban. Az SAR-radart szakaszos üzemmódba kapcsolva egy órán át köröztek a KC–10-es roncsai felett, amíg meg nem szűnt a roncsokról visszavert jel. A történtek okozta döbbent hallgatásban, bűntudattól és fájdalomtól sújtva a bombázó emelkedni kezdett, és Diego Garcia felé indult, hogy megkíséreljenek egy újabb légi tankolást hosszú, hazavezető útjukra.

A Pentagon eligazítóterme

1997. Április 23., keleti zónaidő szerint reggel 09:04

– A Közel-Keleten történt rendkívüli események okán kívánok szólni – kezdte felszólalását Artur Chastain védelmi miniszter. – Ami nyilvánvaló, iráni idő szerint elmúlt éjjel Irán rakétasorozatot indított a Hormuzi-szoros légvédelmi állásaiból, valamint az Ománi-öbölben állomásozó repülőgép-hordozójáról. Az elnök úr azonnal kapcsolatba lépett Nateq-Nouri iráni elnökkel, akinek elmondása szerint a légvédelem és a hordozókötelék között kialakult összehangoltsági probléma, valamint az ezt követően fellépő téves riadóztatás Bandar Abbas és a Hormuzi-szoros fölött okozott hasonlóan téves riadóhelyzetet a hordozókötelék légterében, amely a rakétakilövéseket közvetlenül kiváltotta. A legutóbbi jelentések szerint sem hajókat, sem repülőgépeket nem veszélyeztetett a kialakult szituáció. Az elnök úr mélységes aggodalmát fejezte ki ezzel az újabb iráni erődemonstrációval kapcsolatban, és annak a véleményének adott hangot, hogy az efféle esetek kihathatnak a tervezett közel-keleti csúcs létrejöttére, továbbá hátráltathatják a Perzsa-öbölben állomásoztatott hadihajók kivonására vonatkozó iráni javaslattal kapcsolatos tárgyalások megkezdését. Amint azt önök is jól tudják, az elnök úr pozitívan értékelte Nateq-Nouri elnök előterjesztését, sőt maga tett javaslatot annak érdekében, hogy az indítvány terjedjen ki a szárazföldi támadó repülőgépek kitiltására is. Az elnök úr továbbra is várja az iráni fél részéről az esetleges előzetes egyezménytervezet benyújtását, mielőtt a Kongresszus vezetése elé tárná a javaslatot. Összefoglalva: Irán helyi idő szerint az elmúlt éjjel légvédelmi és hajóromboló rakéták, illetve légelhárító tüzérségi ütegek tucatjainak bevetésével tüzet nyitott légterében. Repülőgépeket, hajókat nem ért találat, más országokat nem veszélyeztetett az akció. Sem az Egyesült Államok, sem az öböllel határos országok nem állították riadókészültségbe alakulataikat az erődemonstrációra reagálva. A védelmi minisztérium vélekedése szerint akár meghibásodás, akár egy téves riadó okozta válasz vagy bármilyen egyéb szándékú légvédelmi erődemonstráció eredményeképp is alakult ki az elmúlt éjszakai válsághelyzet, őszintén szólva értelmetlen lövöldözésnek tekinthetjük. Az elnök úr megerősítette korábbi álláspontját, miszerint továbbra is kiáll a Perzsa-öböl térségének békéje mellett, és nem engedi, hogy ilyen és ehhez hasonló otromba erőfitogtató kísérletek eltántorítsák céljától. Köszönöm a figyelmüket. Van kérdésük?…

– …Nem, közvetlen és állandó összeköttetésben állunk Nateq-Nouri elnökkel és az iráni külügyminiszterrel, Velayati úrral, akik biztosítottak bennünket afelől, hogy országuk nem fokozza katonai készültségét sem a Perzsa-, sem az Ománi-öböl körzetében, ahogy másutt sem – felelte Chastain. – Azt azonban elismerték, hogy az iráni kormány tagjai közt sokan erősen háborús érzelműek, és ők úgy tekintenek a Perzsa-öböl demilitarizálását célzó egyezményre, mint a gyengeség biztos jelére, illetve országuk szuverenitásának és nemzetük biztonságának elárulására. Bizalmasan meg kívánom jegyezni, hogy elemzők egy csoportja feltételezi – hangsúlyozni szeretném, hogy csupán feltételezésekről van szó –, hogy ezek az előbb említett hadseregpárti vezetők rendezték az elmúlt éjszakai légvédelmi demonstrációt, amivel nem egyszerűen az öböltanács tagállamait, illetve a Perzsa-öböl kereskedelmében érintett más országokat szándékoztak elrettenteni, hanem saját kormányuk mérsékeltebb elveket valló tagjait is. Parancsoljon…

– …Nos, igen, valóban értesültünk arról, hogy más iráni támaszpontok is reagáltak, valamint információkat kaptunk arra vonatkozóan, hogy iráni vadászgépek szálltak fel teljes riadókészültség mellett; mindeddig azonban távol tartották magukat a nemzetközi vizektől, illetve az öböltanács rutinellenőrzéseket végző erőitől, így ezeknek a jelentéseknek a fontossága jelenleg elhanyagolható…

– …Igen, az iráni hadsereg vezérkari tábornoka, Buzhazi állítása szerint az Egyesült Államok lopakodókat vezényelt országa légterébe, amelyek csak parancsra várnak. Az ötlet nevetséges. Országunk összesen tíz B–2A típusú bombázóval rendelkezik, és mind a tíz Missouriban, a Whiteman légi támaszponton található, amelyet eddig soha el sem hagytak. Ráadásul a bázis bombázóosztálya a tervek szerint is csak október elsejétől lép a ténylegesen működő katonai egységek sorába. Kérem önöket, hölgyeim és uraim, tisztázzuk egyszer s mindenkorra ezt a kérdést: Irán senkit sem fenyeget háborúval, tehát mi értelme volna annak, hogy országuk légterébe harci gépeket küldjünk? Ezzel szemben Nateq-Nouri elnök hosszú utat járt meg a közel-keleti béke megteremtéséért, az Amerikai Egyesült Államok elnöke pedig semmi olyan lépést nem fontolgat, amely meggátolhatná őt ebben. Hogy mire készülnek a jobboldali fanatikus katonai vezetők, illetve Irán vallási fundamentalista tekintélyei, valamint hogy elnökük továbbra is irányítása alatt tartja-e őket, vagy esetleg látunk-e esélyt arra, hogy támogatásukat elnyerje; nos, ezek olyan kérdések, amelyekre én magam sem tudnám megadni a választ.

NEGYEDIK FEJEZET

Teherán, Irán

Ugyanaznap reggel valamivel később

– Maga arrogáns, ostoba barbár! – kiáltotta dühösen Ali Akbar Nateq-Nouri, az Iráni Iszlám Köztársaság elnöke. Nateq-Nouri irodájában tanácskozás zajlott kabinetminiszterei és a hadsereg vezérkari főnöke, a Pasdaran főparancsnoka, Buzhazi jelenlétében. A tanácskozás az első pillanattól fogva robbanással fenyegetett, és a harag légkörében bármikor elszabadulhattak az indulatok. – Hogy merészel besétálni az irodámba egy ilyen jelentéssel, honnan veszi a merészséget, hogy abszolút arcátlanul azzal vádoljon, hogy hátráltatom kötelessége teljesítésében?! Hadbíróság elé citálhatnám kötelességmulasztás vagy engedetlenség vádjával, sőt életfogytiglani börtönbüntetésre ítélhetném mindkettőért! De meglátja, ennek is eljön még az ideje. A Legfelsőbb Védelmi Tanács még magát is megvárja, ha kell.

Irán Legfelsőbb Védelmi Tanácsa döntési jogkörrel rendelkezett az ország összes katonai ügye fölött. Elnöke, a védelmi miniszter mellett tagja volt a miniszterelnök, Hasan Ebrihim Habibi; Buzhazi barátja, védence és bizalmasa, az iráni légierő parancsnoka, Mansour Sattari dandártábornok; a szárazföldi haderőparancsnok, Abdollah Najafi tábornok; a haditengerészet parancsnoka, Ali Shamkhani ellentengernagy; a Majlis Fegyveres Testületek Bizottságának elnöke, Qolam Adeli; és Hamid Mirzadeh, az Iráni Iszlám Köztársasági Hírügynökség igazgatója, egyben háborús propagandafőnök.

– Az isten szerelmére, hogyan, miért?… – sóhajtott fel Nateq-Nouri, amint belépett a kabinetterembe. Buzhazi örömmel nyugtázta, hogy az elnök csak most vette észre, hogy a Főtanács képviseletében mindkét főpap tiszteletét tette a megbeszélésen. A tanács egyházi vezetői, a fakíhhal, őeminenciájával, Khamenei ajatollahhal közösen gyakorolták a végső politikai hatalmat a kormányon belül, illetve ők képviselték a legfelső szellemi elitet a síita muszlim világ túlnyomó része előtt. Szokatlan eseménynek számított, hogy az atyák képviseltették magukat a Legfelsőbb Védelmi Tanács ülésén. Így csaknem mindenki jelen volt, kivéve magát őszentségét, az iszlám forradalom vezérét, Ali Hoseini Khamenei ajatollahot.

– Elnök úr, mire készülnek, tárgyalásra vagy kivégzésre? – kérdezte Buzhazi Nateq-Nouritól, alig hallhatóan.

– Azt tanácsolom önnek, tábornok, hogy tartsa azt az arcátlan száját – felelte az elnök, amint helyet foglaltak a kabinetasztalnál.

Buzhazi érdeklődéssel tapasztalta, hogy a védelmi miniszter, Foruzandeh mögött annak régi politikai harcostársa, a kivénhedt seggnyaló, Hosein Esmail Akhundi tábornok lapított. Hohó, tehát már meg is találták az utódját, futott át Buzhazi agyán a különös képzettársítás. Akhundi sem katonai végzettséggel, sem kellő tapasztalatokkal nem rendelkezett, pénze és politikai kapcsolata viszont annál több; tiszti kinevezését és rangidős tábornoki előléptetését elnöki rendeletre kapta. Ő testesítette meg Nateq-Nouri azon törekvését, hogy visszaszorítsa az erős, keményvonalas, terjeszkedő katonapolitikát az iráni vezetésben, amelynek kiépítésén éppen Buzhazi fáradozott; illetve annak a merőben új felfogásnak a híve volt, amely szerint az új hadsereg Irán fogatlan sárkányaként csupán a mohamedán világ megfélemlítését fogja szolgálni.

Mielőtt leült volna, Buzhazi a szárnysegédjéhez fordult, és így szólt:

– Hozza ide azt az embert, és várjon a parancsomra! – A szárnysegéd sietve engedelmeskedett; ezt a műsorszámot már jó előre megbeszélték.

Nateq-Nouri főhajtással üdvözölte a két jelen lévő főpapot.

– Megtiszteltetés számunkra, hogy körünkben köszönthetjük a Főtanács tagjait. Azért jöttünk egybe, hogy meghallgassuk Buzhazi tábornok jelentését az iszlám köztársaságot ma hajnalban ért támadásokkal kapcsolatban. Amint önök is tudják, három egymástól független incidensre került sor: a Bandar Abbas elleni eddig fel nem tárt légitámadás; a Khomeini repülőgép-hordozón történt balesetek, melyek jelentős károkat okoztak a hajóban; illetve a Chah Bahar-i tengerészeti támaszpont biztonsági komplexuma elleni ostrom.

Irán elnöke Buzhazira nézett.

– Tábornok, azonnal rátérünk a Khomeini ügyére, és megismerjük teóriáit az azon, illetve a kínai rombolón bekövetkezett események kérdésében. De először a Chah Bahart ért támadás részleteit szeretném tisztázni, mivel ezt az akciót nyilvánvalóan az öböltanács és az Egyesült Államok erői hajtották végre. Az ön jelentésében az áll, hogy radarrepülőgépeink és radarállomásaink már időben, Chah Bahartól mintegy kétszáz kilométerre észlelték a behatolót, ennek ellenére egyetlen vadászgép sem szállt fel. Hogyan történhetett ez, tábornok?

– A kérdéses gép sebessége nem érte el a hatszáz kilométer per órát, kíséret nélkül repült, útvonalát azonosítottuk – magyarázta Buzhazi tábornok. – Az éjszakai elfogások kockázatosak, és mivel ekkor már számos Chah Bahar-i vadász járőrözött a Bandar Abbas-i támadók után kutatva, ezért újabb vadászgépek felszállását emiatt a magányos, veszélytelennek tűnő célpont miatt szükségtelennek véltük. Ám miután bizonyossá vált, hogy a behatoló egyetlen utasításunknak sem engedelmeskedik, szárazföldi légvédelmi tűz alá vettük.

– És mindezek ellenére folytatta útját, igaz?

– A repülőgépet a legmodernebb védelmi eszközökkel szerelték fel, többek közt álcaszalag-kioldó automatával, illetve radarérzékelőkkel – jegyezte meg a tábornok. – A behatolót a bázis fölött semmisítettük meg…

– Miután már több páncélosunkat felrobbantotta, sőt arra is volt ideje, hogy öt ejtőernyőst a biztonsági létesítmény tetejére dobjon!

– …megvizsgáltuk a repülőgép roncsait – próbálkozott tovább Buzhazi. – Megállapítottuk, hogy a gép Muhammad ibn Rashid al-Maktum sejk személyi repülőgépe volt, a dubai emír fiáé; azonnali halálbüntetést követelek a hitetlenre! A repülőgépet teljes fegyverzettel, kis magasságú repülést, illetve precíziós navigációt lehetővé tevő műszerekkel látták el. Ám a döntő tényező a Chah Bahar környéki légvédelmi rendszer siralmas állapota volt. Amint arra jelentésemben is rámutattam, uram, az oda telepített Hawkok a legrosszabb műszaki állapotú egységeink közül valók. SA–10-esek, valamint további Rapier légvédelmi egységek telepítését javasoltam, de kéréseimet, mint már annyiszor, ismételten semmibe vették.

– Nem lett volna értelme egy költséges SA–10-es légvédelmi állás kiépítésének egy olyan haditengerészeti támaszponton, ami öt év alatt nem készült el, nem beszélve a tíz éve megkezdett, és még mindig átadásra váró olajvezeték-terminálról – vetette közbe Muhammad Foruzandeh védelmi miniszter. – Chah Bahar csupán egy néhány betontömbből álló fantomváros, többnyire üres vagy félig elkészült épületekkel, légi támaszpontja elavult, sekély vizű kikötője pedig legfeljebb vontatóhajók fogadására alkalmas; hadihajók vagy tankhajók szóba sem jöhetnének. Hová tűnt a rengeteg pénz, tábornok? Talán külföldi bankszámláira utalta át, esetleg indonéziai és dél-amerikai villáiba ölte, vagy magánrepülőibe?

– Hogy merészel azzal vádolni, hogy a kormány pénzeit sikkasztom!? – vágott vissza Buzhazi. – Azonnal kérjen elnézést!

– Elég, azt mondtam, elég volt! – kiáltotta Nateq-Nouri. – A tábornoknak hamarosan módja lesz válaszolnia az ellene felmerült vádakra, azt garantálom. – Felállt és asztalához sétált.

– Tehát, ha jól értem, egy magányos gép a bázis fölé repülve szétlövi létesítményeinket, megsemmisíti az energiaközpontot, a hírközpontot, és bejuttat öt… – fejét csóválva szünetet tartott, mint aki maga sem hiszi, amit mondani készül – …öt ejtőernyőst a biztonsági épületcsoportba, miközben egyszerre harminckét fegyveres Pasdaran-őr ad szolgálatot; megölik vagy megsebesítik az őröket, ezt követően visszaverik a Pasdaran-rohamosztag teljes gyalogsági századának ostromát, majd egy újabb magányos amerikai gép kimenti őket? Ez egész egyszerűen hihetetlen, tábornok! Mire lemegy a nap, az egész világ rajtunk fog röhögni!

– Elnök úr, készületlenül ért minket a Khomeini túszainak érkezése – magyarázkodott Buzhazi. – A biztonsági létesítményben a szokott létszámú őrség teljesített szolgálatot, ami megfelelt a már korábban ott lévő foglyok számának, ennek következtében alacsony fegyelmi-készültségi helyzetben érte őket a támadás. A bázisparancsnok, amint értesült a túszok átszállításáról, elrendelte a létesítmény őrségének megduplázását.

– Tehát ez a magyarázat mindarra, ami az elmúlt néhány órában történt, tábornok! Nem készültek fel! – mondta az elnök. – Készületlenül érte önöket a Bandar Abbas, a Khomeini hordozókötelék, továbbá a Chah Bahar elleni támadás, egyszerű… Nos, van valami elfogadható magyarázata arra nézve, hogy hogyan hajthatták végre ezeket az akciókat a maga egekig dicsőített védelmi rendszere mellett, tábornok?

– Ugyanaz a titokzatos, ismeretlen repülőgép, amelyik Bandar Abbast is megtámadta, uram. Amerikai lopakodó által kilőtt szárnyas rakéták és csalik – bökte ki Buzhazi. Látta, amint az elnök, Foruzandeh és a legtöbb jelenlévő tekintete haragra lobban. – Igen, uraim, lopakodó. Ugyanaz, amelyiket az Ománi-öböl felett észlelt a MiG–29-es pilótája a KC–10-es tartálygép közelében. Az amerikaiak illegális, harci jellegű felderítő repüléseket végeznek országunk légterében lopakodóikkal, miközben modern csalirakétákat küldenek haderőink fölé, amelyek megtévesztik légvédelmünket, mintha komoly támadás volna kibontakozóban, így aztán percek alatt ellőjük az összes lőszer- és rakétakészletünket.

– Vagy úgy – mondta Foruzandeh védelmi miniszter megvetően, és nyilvánvaló volt, hogy hidegen hagyta Buzhazi elmélete. – Eszerint mindenért az acélárnyak a felelősek, azok a bombázók, amelyek intelligens szárnyas rakétákkal felszerelve büntetlenül manőverezhetnek radar- és rakétarendszereink között. Tábornok, a minap még maga állította, hogy az amerikaiak lopakodóprogramja csupán blöff, egy olyan program, amelyet az amerikai polgárok kárára, illetve a nagy repülőgépgyártók hasznára hirdettek meg, s amelynek áttételesen még az a haszna is meglesz, hogy több-milliárdos védelemmegerősítő beruházásokba kényszerítik a volt Szovjetunió utódállamait, így azok hamarosan gazdasági csődbe sodródnak.

– Az amerikai lopakodók és új generációs szárnyas rakétáik léteznek, miniszter úr – mondta Buzhazi. – És én épp ezektől szeretném megvédeni országunkat!

– Ez a vallomás elbűvölő adalékul fog szolgálni majd a hadbíróság előtt, tábornok!

– Ne fenyegessen, uram! – kiáltott fel Buzhazi. – Ha fel akar menteni hivatalomból, ha a gyomra még ezt is beveszi, bármikor megteheti. – Nateq-Nouri olyan arcot vágott, mintha ebben a pillanatban akár puszta kézzel is képes volna megölni vezérkari főnökét. – De ne fenyegessen büntetéssel azért, mert a kötelességemet igyekszem teljesíteni!

– Az ön igyekezetének köszönhetjük, hogy Iránt gazdasági válság fenyegeti, és hogy egy háború küszöbén állunk az Egyesült Államokkal szemben – mondta haraggal az elnök. – De ennek egyszer s mindenkorra vége! Dr. Velayati, öné a szó!

Ali Akbar Velayati, Irán külügyminisztere, egy hivatalos közleményt tartott a kezében, kék diplomáciai dossziéban. Üzenet az amerikai külügyminisztertől – mondta Velayati Buzhazinak és a védelmi tanács többi tagjának –, az elmúlt éjjel kaptuk kézhez. Az Egyesült Államok elvben támogatja az iszlám köztársaság azon javaslatát, mely szerint kivonásra kerülne a Perzsa-öböl térségéből az összes hadihajó, a repülőgép-hordozókkal együtt, ugyanakkor az esetleges egyezmény biztosítaná Irán számára azt, hogy az öböltanács haditengerészeti erőinek megfelelő nagyságú flottát tarthasson a Perzsa-öbölben.

– Hogy merészelnek kiadni egy ilyen közleményt azután, hogy az elmúlt éjjel önkényesen támadást intéztek légvédelmi erőink ellen? – csattant fel Buzhazi.

– Csendet, Buzhazi tábornok! – hangzott az elnök utasítása. – Folytassa, dr. Velayati.

– Az Egyesült Államok az érintett nemzetek részvételével csúcstalálkozó összehívását tervezi ez év szeptemberére, amit szerződés-aláírás zárna – folytatta a külügyminiszter. – Hartman külügyminiszter javasolja továbbá, hogy az indítvány terjedjen ki az Ománi- és az Ádeni-öböl határvonaláig, tehát a hatvanadik szélességi körtől nyugatra…

– Micsoda? – kiáltotta Buzhazi ingerülten. – A hatvanadik szélességi kör? De hiszen az már majdnem Chah Bahar… Uram, tisztában van azzal, hogy ez szinte Irán teljes partvonala!?

– Ami egyben az öböltanács országainak is partvonala – jegyezte meg Nateq-Nouri.

– Ellenségeinkkel azonos számú hadihajóval fogunk rendelkezni az olajkereskedelmi övezetben, de ha úgy kívánjuk, a Chah Bahar-i tengerészeti támaszpontról bármikor szabadon indíthatunk hadihajókat harcászati feladattal. Az egyetlen megkötés az, hogy abban az esetben, ha számuk meghaladja az öböltanács országainak hadihajószámát, nem léphetik át az Ománi-, az Ádeni- és a Perzsa-öböl, illetve a Hormuzi-szoros határvonalait.

– Ez teljességgel elfogadhatatlan! – kiáltotta Buzhazi. – Ezt nem teheti meg!

– Amennyiben a szeptemberig terjedő időszak tárgyalássorozata sikerrel jár, a Majlis jóváhagyásával, a Gyámok Tanácsának beleegyezésével, illetve a fakíh áldása mellett – folytatta higgadtan az elnök – alá fogjuk írni az egyezményt. És abban a helyzetben már megkísérelhetjük a következő szerződést is tető alá hozni, amely hasonlóképpen korlátozná majd a vadászgépek számát is a Perzsa-öböl légterében. – Buzhazi maga volt a teljes döbbenet. Ebben a pillanatban minden oka megvolt arra, hogy úgy érezze, elképzelt félelmetes hadseregének képét épp most szabdalták ízekre.

– Tiszta szándékaink, a béke és boldogulás utáni vágyunk bizonyítandó – fűzte tovább a gondolatmenetet Nateq-Nouri – úgy rendelkezem, hogy a Khomeini repülőgép-hordozó és a Zhanjiang romboló azonnali hatállyal térjen vissza a Kínai Népköztársaságba. Ezeknek a hajóknak a jelenléte nagymértékben növeli a régióban tapasztalható feszültséget. Cserébe az Egyesült Államok ígéretet tett arra, hogy nem küld újabb repülőgép-hordozót, illetve légelhárító hadihajót a Perzsa- és az Ománi-öböl térségébe. Ezek a fejlemények további erőt adhatnak nekünk, és talán joggal érezhetjük, hogy a béke új kora kopogtat nemzetünk ajtaján.

– Béke? Miféle béke? – kérdezte Buzhazi izzó indulattal. – Elnök úr, figyelt ön egyáltalán? Meggyőződésem, hogy az Egyesült Államok országunk önrendelkezését semmibe véve, gépeivel országunk légterébe hatolva, lopakodójával és szárnyas rakétáival városainkat és hadihajóinkat fenyegette. És ezek után még önként le is tesszük a fegyvert? Uram, az amerikaiak azért indítottak támadást a Khomeini ellen, mert pontosan tudják, hogy az mekkora veszélyt jelenthet rájuk, az öböltanácsra, valamint cionista talpnyalóikra nézve. Egyszerűen nem hátrálhatunk meg a zsarolás és a fenyegetőzések nyomására!

– Nincs értelme a további vitáknak, tábornok! Már kiadtam a szükséges utasításokat – mondta az elnök. – Ez a szörnyeteg mindig is az iszlám köztársaság szégyene volt, tábornok. Azt a pénzt, amelyet az úgynevezett kiképzésekre költöttünk, városainkra, távoli tartományaink infrastruktúrájának fejlesztésére és polgárainkra költhetjük. Az iszlám forradalom eszméit sokkal könnyebben terjeszthetjük művelt és sikeres nemzetünk körében, mint az erőszak eszközeivel. Megtettük az első lépéseket.

Az egyik főpap, Bijan Kalantari ajatollah felemelte a kezét, s az atyák mögött helyet foglaló kikiáltó csendre utasította a jelenlévőket.

– Hesarak al-Kan Buzhazi tábornok – kezdte beszédét az idős ember mély, meglepően erőteljes hangján –, a világ igazhitűi szemében Irán tekintélye csorbát szenvedett, ami a fakíhot mélységes aggodalommal tölti el, s ennek megfelelően magyarázatot követel. Allah és szolgái, a Főtanács képviselői és az összes jelen lévő igazhitű előtt szólhat, de sújtson magára az Igazságos keze, ha hazudni mer!

Hát mégis bekövetkezett, futott át Buzhazi agyán a rémület, amint felállt. Napjai meg voltak számlálva, utóda ugrásra készen, és a kivégzőosztag minden bizonnyal már várja az épület előtt; sorsáról szavai döntenek.

– Irán repülőgép-hordozója, Bandar Abbas városa és a Chah Bahar-i haditengerészeti támaszpont ellen az Egyesült Államok légiereje és haditengerészete intézett támadást – mondta Buzhazi határozottan és hangosan, ujjával egyenesen a döbbent Nateq-Nouri elnökre mutatva mégpedig egy összeesküvés részeként, amelynek szülőatyjai hitszegő, nyugat- és cionistabarát elnökünk, Ali Akbar Hashemi Nateq-Nouri, a CIA, az öböltanács tagállamai, valamint az Amerikai Egyesült Államok kormánya volt. Allah és mindannyiuk előtt esküszöm, hogy ez a színtiszta igazság. Bizonyítékom van rá.

A kabinetterem a szavak hatására szinte tébolydává változott egyetlen pillanat alatt. Nateq-Nouri azonnal felpattant, a felháborodás érthetetlen szavait fröcsögte, és zavart tekintettel nézett körül a teremben…

…mivel, és ezen még Buzhazi is meglepődött, a vádak meghallgatásra találtak a hallgatóság között. Az elnök tekintete azt sugallta, hogy azonnal kész volna megfojtani a tábornokot, vagy őrültként menekülne, ha tehetné, és ezt érezte a Legfelső Védelmi Tanács összes tagja is. Bárhová is nézett, mindenfelől zavart és gyanakvó arcokat látott maga körül, és mindenki egyedül őt nézte.

– Ismerje be! – ordította Buzhazi. – Mondja el az igazat! Mondja el, hogyan paktált le az Egyesült Államokkal, hogy együttes erővel züllesszék szét az iszlám köztársaság haditengerészetét!

– Hallgasson! – kiáltott az elnök Buzhazira. – Visszautasítom ezeket a légből kapott állításokat! Maga egy hazug és alkalmatlan despota, aki csupán az alkalomra les, hogy dicsőséget és hatalmat szerezhessen a saját maga számára…

– Tegyen beismerő vallomást! – csattant fel újra Buzhazi türelmetlenül és tiszteletlenül. – Ismerje be, hogy állandó kapcsolatot tart fenn az amerikai külügyminisztérium tagjaival, továbbá az Egyesült Államok elnökének nemzetbiztonsági tanácsadójával, akit folyamatosan információval látott el nemzetünk katonai titkait és tevékenységét illetően, és cserébe szolgálataiért a török és az amerikai kormány fizetett kegyence lett!

– Ez ismét hazugság, Buzhazi! – tiltakozott Nateq-Nouri, de ezúttal már kevésbé vehemensen, és némi késlekedés után, ami ugyanúgy gondolkodóba ejtette a hallgatóságot, mintha bűnösségét ismerte volna be. Az elnök sietve hozzátette: – Tény, hogy a külügyminisztérium néhány közismert munkatársa hosszabb-rövidebb ideig kapcsolatba került amerikai hivatalnokokkal, de ez annak tudható be, hogy nincs nagykövetségünk Washingtonban, és bizonyos szituációk közvetlen kommunikációt kívántak meg. Hát erről van szó.

– Tehát tagadja, hogy úgynevezett munkatársai, az ön alkalmazásában álló kémek, közvetlen tárgyalásokat folytattak Philip Freeman tábornokkal, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadójával, aki egyben a CIA vezetője is? – hangzott Buzhazi kérdése.

– Buzhazi tábornok, az az érzésem, hogy az ön túlzó fantáziájában egyfajta vad összeesküvés képe született meg. Ezek a kapcsolatfelvételek másodlagos, nem hivatalos, információs rutinérintkezések voltak Irán-hű hivatalnokok közbenjárása mellett, és ezt ön is pontosan tudja. Nem tűröm megalapozatlan vádaskodásait! – mondta az elnök dühösen. – Az iráni elnökkel és a hadsereg főparancsnokával beszél, ne feledje, és ismételten rendreutasítom, ellenkező esetben őrizet alá helyeztetem. Csupán a fakíh-nak és nemzetemnek tartozom jelentéskötelezettséggel, önnek nem…

– Nagyon meggyőző, nagyon megható, elnök úr – folytatta Buzhazi –, de nem felelt kérdéseimre, és elmulasztotta megcáfolni az ön ellen felhozott vádakat. Kapcsolatban áll-e ön a CIA hatóságaival? Együttműködik-e ön a korrupt és erkölcstelen Egyesült Államokkal, illetve az öböltanács iszlámhoz hűtlenné lett arab árulóival annak érdekében, hogy saját hatalmát és pozícióját megtarthassa, ha kell, az iszlám köztársasági haderők rovására is? Tudomása volt-e arról, hogy támadás készül a Khomeini hordozókötelék ellen, és ha igen, miért nem tett semmit annak megakadályozására, miért adott parancsot védelmi erőink visszatartására, elutasítva javaslataimat, aminek következtében a támadásokat sikerre vihették?

– Hallgasson, tábornok, különben bezáratom! – kiáltotta Nateq-Nouri. – A viselkedése elfogadhatatlan!

Kalantari ajatollah felemelt kezével jelezte, hogy újra szólni kíván, és a kikiáltó ismét csendre intette a termet. – Csendet kérek, hallgassuk az atyát! – A kabinet zaja azonnal elült.

– Bocsássa meg nekem, elnök úr – kezdte felszólalását Kalantari mély, alig hallható hangon. – Az amerikaiakkal és az Öbölországok Együttműködési Tanácsával, a fő ellenségeinkkel folytatott szervezkedés vádja a vádak legsúlyosabbika. Buzhazi tábornok komoly kockázatot vett magára azzal, hogy ön ellen emelt vádat. Ha bebizonyosodik, hogy téved, kegyvesztetté válik a Legfelső Védelmi Tanács előtt, és azonnali hatállyal börtönbe kerül. Annak ellenére, hogy a tábornok továbbra is az ön alárendeltje, és ebben a minőségben, egyenruhát viselve, fegyelemsértést követ el, amennyiben nem engedelmeskedik elnöke parancsának, mégis azt kívánjuk, hogy az ügy tisztázódjon.

– Véleményem szerint Buzhazi tábornok valótlanságokat állít, aminek egyetlen magyarázata az, hogy így próbálja leplezni önök előtt hiábavaló szándékát, mellyel háborúba akarta sodorni országunkat az öböltanáccsal és az Egyesült Államokkal! Csak fedezni próbálja elhibázott hadműveleti lépéseit, elkerülni a lefokozás és az elbocsátás szégyenét – hangzott Nateq-Nouri válasza. – Teljes mértékben visszautasítom vádjait, és mint az iráni hadsereg főparancsnoka, ezúton felmentem őt a Pasdaran és az iszlám köztársaság fegyveres erőinek parancsnoki tisztségéből.

Az atya a tábornokra pillantott, és kimérten így szólt:

– Öné a válaszadás joga, tábornok. Nateq-Nouri elnök visszautasította az ön által emelt vádakat. A lefokozás és a megszégyenítés terhe mellett bizonyítania kell állításait. Mi a válasza?

– Íme a válaszom, szentséges atyám – kiáltotta kezét az ég felé emelve Buzhazi. A kabinetterem ajtói kivágódtak, és két fegyveres őr egy foglyot vezetett be. A férfi zöld-sárga rabruhát viselt, csuklóján, bokáján és nyakán láncolták meg, és a hatás kedvéért kezei bilincsben lógtak teste előtt. Mindkét szeme dagadt és színtelen volt, ujjait súlyos kötések borították. A mezítlábas rab számára minden lépés újabb kínt jelentett.

– Ezt az embert a Khomeini hordozókötelékre irányuló ellenséges felderítés éjjelén fogtuk el a Hormuzi-szorosban – dörögtek Buzhazi szavai, miközben a láncra vert fogolyra mutatott. – Annak a hajónak volt az utasa, amelyik akkor éjjel két, a Khomeini kötelékébe tartozó vadászgépünket lelőtte. Jó okunk van azt feltételezni, hogy ez a hajó szolgált indító- és irányítóegységül annak a kicsi, de rendkívül modern lopakodó-felderítő repülőgépnek, amely fényképeket készített a Khomeini hordozókötelékről, és amely egyben továbbította is a megszerzett információkat a CIA, az öböltanács haderői és Izrael felé. Vadászgépeink elsüllyesztették ugyan a hajóját, azonban neki és jó néhány társának sikerült időben elhagynia azt, majd épségben az Egyesült Arab Emírségekbe szöktek.

Buzhazi a fogolyra nézett, és hátborzongatóan elmosolyodott.

– Számos halottat találtunk, akik egy része nyilvánvalóan amerikai katona volt, valószínűleg amerikai tengerészgyalogos. – A rab ekkor becsukta szemét, mint akinek újabb csontját törik; a jelenlévők figyelmét sem kerülhette el a mozdulat, bólintottak, mint akik vallomásként értékelték a jelenetet. – Ruházatukról elővigyázatosan minden árulkodó jelet eltüntettek. Embereim szerint ez tipikusan kémhajóra utaló eljárás.

Kalantari ajatollah intett az őröknek, hogy vezessék közelebb a foglyot a kabinetasztalhoz. Helyet csináltak neki. A rab törődötten és gyengén, mégis büszke fejtartással állt az atyák előtt, dermedten bámulva az egyháziakat és az asztal körül helyet foglaló egyéb rendű és rangú társaságot.

– A nevét, uram! – utasította Kalantari a rabot. – Engedélyt kapott, hogy beszéljen!

A parancsot és a választ a kikiáltó fordította.

– A nevem Paul White – felelte a fogoly. – Az amerikai Valley Mistress mentőhajó főtisztje és pénztárnoka vagyok. Nézze, méltóságos uram, nem hívhattam fel a családomat, hogy tudassam velük, jól vagyok, nem engedélyezték azt sem, hogy kapcsolatba léphessek az amerikai konzulátussal. Vadászgépeik elsüllyesztették a hajómat, legénységem több tagja halott, ezért tudni akarom, hogy…

– Csendet, Mr. White! – mondta tolmácsán keresztül Kalantari. – Csak miután tisztázta személyazonosságát és útjának célját, lesz lehetősége családjával beszélni.

– Méltóságos uram, a közelében sem voltam az önök repülőgép-hordozójának – vetette közbe White. – A hajóm legalább nyolcvan kilométerre volt…

– Hallgasson, különben visszavezettetem a cellájába! – figyelmeztette Kalantari. Válaszoljon a kérdéseimre! Miféle hajó volt a Valley Mistress?

– Műszaki mentőhajó – felelte White. – Kisebb hajók emelésére, hajórészek kiemelésére, vontatásra, továbbá hajómotorok és hajótestek javítására használtuk. Ezenkívül…

– Milyen jellegű feladatot hajtott végre hordozókötelékünk közelében?

– Mentési megbízatást kaptunk, méltóságos uram – mondta White. Eleresztett egy félénk mosolyt, vállat vont, amit a flegmaság jeleként értékelt a hallgatóság. – Őszintén szólva, méltóságos uram, az önök hajói meglehetősen rossz állapotban voltak, alig vonszolták magukat. Az én hajóm, a volt hajóm, könnyűszerrel elvontatta volna bármelyiket, még a repülőgép-hordozót is, és gond nélkül megjavítottuk volna a motorokat, persze a nukleáris rendszerek kivételével. Kisebb javításokban is elég jók vagyunk: gépek, villamos berendezések, elektronika. Ezenkívül jól állunk ellátmányilag is, olaj, benzin, dízelolaj, fagyasztott élelmiszer, elektronikai készülékek, videokazetták dolgában. Sokszor hívnak más hajók, hogy üzleteljünk velük. De az biztos, méltóságos uram, hogy a maguk hajóit messze elkerültük. Rendszerint rohanunk, ha valaki bajba kerül, de felszólítás nélkül soha sem merészkednénk közelebb, nehogy kihúzzuk a gyufát; sosem heveskednénk ennyi fegyver közelében. Esküszöm, mi sohasem…

– Szentatyám, megengedi? – kérdezte Buzhazi. Kalantari felemelt kezével adta meg az engedélyt a tábornoknak a kihallgatás folytatására. – A Stinger rakétákat is a mentőfelszerelések közé sorolná, Mr. White? – kérdezte a tolmács útján a tábornok.

– Stingerek? Uram, nincs tudomásom semmiféle Stingerekről…

– Járőrhelikopterünk megfigyelése szerint két Stinger rakétát lőttek ki az önök hajójáról, Mr. White… vagy ha jobban tetszik, Paul White ezredes – vetette közbe Buzhazi. Majd a szárnysegédjétől kapott dossziét olvasva fennhangon folytatta: – Paul White ezredes, az Egyesült Államok Légierejének feltételezhetően nyugállományú tisztje. Utolsó katonai megbízatását mérnökként kapta a 675-ös fegyverfejlesztési csoportnál, a floridai Hurlburt Fieldben, ahol titkos katonai hadműveletek számára gyártottak fegyvereket és felszereléseket. Hurlburt Field a szintén floridai székhelyű különleges hadműveleti főnökség és az amerikai légierő eglini légi támaszpontjának különleges hadműveleti osztálya közelében található. 1990-ben, hat hónappal hivatalos nyugállományba vonulása után, közvetlenül az Irak-ellenes háborús cselekmények kezdete előtt, előbb a Valley Mistress pénztárnoka lesz a vörös-tengeri átkeléskor, majd ezt követően a Hormuzi-szorost érintő útvonalon, bahreini rendeltetéssel…

– Hé, egy pillanat, tábornok, mindenki tudta, hogy háború készülődik a Perzsa-öbölben. Nem én voltam az egyetlen – mondta White. – A háború nagy üzlet egy jó mentőcég számára egészen addig, amíg valaki össze nem téveszt egy vén teknőt egy hadihajóval, és a tenger fenekére nem bombázza…

– Mondja meg nekem, hogy egy magafajta katona, a légierő nyugalmazott tisztje, hogyan kaphat állást egy olyan mentőhajón, amelyik a Közel-Keletre indul?

White ismét vállat vont, majd így felelt:

– Kellett a munka, nekik meg egy elektronikához értő szakember. Sok munkalehetőség nyílt a háború előtt, még Iránban is. Mindenki tisztában volt azzal, hogy jó nagy szar… elnézést, uram… mindenki tudta, hogy baj lesz.

– Úgy tűnik, hogy a maga Valley Mistresse sok hasonló konfliktus esetén épp a helyszínen tartózkodott – folytatta Buzhazi. A tanács minden tagja, Nateq-Nourit kivéve, feszülten figyelt. – A maga hajója a Fülöp-szigeteknél járt, közvetlenül a kínai válság kirobbanása előtt; ott volt a Sárga-tengeren, az Észak- és Dél-Korea közt váratlanul fellépő konfliktust megelőzően, a hiperszonikus Auróra kémgép kapcsán; következett a Balti-tenger, az Egyesült Államok és Oroszország összetűzése Litvánia ügyében; ott voltak az Adrián is az első lövések előtt a boszniai tengerészgyalogos-inváziót megelőző hónapokban; sőt a Boszporuszban közvetlenül az ukrán-orosz ellenségeskedést megelőző időszakban.

Buzhazi visszaadta a dossziét szárnysegédjének.

– Mindezen incidensek esetében, White ezredes, az Egyesült Államok titkos félkatonai, illetve különleges alakulatokat vetett be kémkedési, romboló–, felkutató– és megsemmisítő–, szabotázs– és merénylet-végrehajtó akciókkal, illetve emberrablási feladatokkal. Az esetek nagy részében helikopteres különítmények jelentek meg a semmiből, és bizonyos jelek egyértelműen arra engednek következtetni, hogy a gépek csakis egy adott hajóról szállhattak fel. Az ön hajója egy meglehetősen komoly helikopterfelszállóval rendelkezik, igaz?

– Rendelkezett, mielőtt az önök vadászgépei el nem süllyesztették, embereimet meg nem ölték, és engem is ki nem iktattak! – vágott vissza White. – Tábornok, méltóságos uram, tény, hogy valóban jelen voltam az összes előbb említett helyszínen, de csakis azért, mert egy műszaki mentő vállalatnak dolgozom. Ott a helyünk, ahol áll a bál, ha értik, mire gondolok. Igaz, hogy segítségemre voltak a barátaim a légierőtől, hogy értesüléseket szerezzek arról, hogy hol készül éppen valami elsüllyedni. Mindig a tűz közelében vagyunk, hiszen abból élünk, hogy értékes eszközöket mentünk. Valóban nagy helikopterleszállónk van, továbbá egy kisebb hangárunk mivel a helikopter nagy mozgékonyságot és hatótávolságot biztosít; ahogy mondtam, mentőcég is vagyunk. Felszereléseinket sok magáncég és vállalkozó vette igénybe, de sosem szállítottam kémeket a fedélzeten! Ez képtelenség, tábornok!

– Talán akkor arról is mesélhetne nekünk – folytatta Buzhazi, miközben szárnysegédje egy nagy fekete-fehér fotót adott át neki hogy egy műszaki mentőhajó miért használ SPS–69-es légvédelmi felderítőradart?

– Egy mit? Bocsásson meg, tábornok, de nem egészen értem, hogy…

– Egy SPS–69-es radar, amely több mint százötven kilométeres körzetben képes érzékelni a közeledő repülőgépet – magyarázta Buzhazi. – Ez ugyebár túlságosan is komoly felszerelés egy műszaki hajóhoz képest. Haditengerészetünk egy ilyen eszközt talált a maga hajója közelében. Íme egy fénykép, amely azután készült az antennáról, hogy kihalásztuk a Hormuzi-szoros aljáról.

– Ó, hát arra az ócskavasra gondol? – válaszolta White ártatlan képpel, és mosolyogni próbált, habár lábai és háta sérülései szünet nélkül kínozták. – Florida partjainál húztuk ki a vízből, az Egyesült Államok haditengerészetének szeméttelepe közelében. Reklámfotók készítésére használjuk; tudja, ettől az egész hajó a csúcstechnológia érzetét kelti. Halvány sejtelmem sincs arról, hogy mire használható. Ha azt állítja, tábornok, hogy ez egy légvédelmi felderítőantenna, én elhiszem önnek, de abban biztos lehet, hogy nem nyomozunk vadászgépek után. Miért is tennénk?

– További roncsokat is találtunk jelentős mennyiségben a tengerfenéken, főként elektronikai eszközök maradványait. Ezeket nyilvánvalóan a belsejükbe helyezett kis robbanótöltetekkel semmisítették meg azzal a kétségbevonhatatlan szándékkal, hogy azonosításukat lehetetlenné tegyék – folytatta Buzhazi. – Amilyen gyorsan csak lehet, helyrepofozzuk őket, és rövidesen elvégezzük az azonosításukat is. A Khomeini hordozókötelék parancsnokától is olyan jelentések érkeztek, amelyek az ön hajójáról kibocsátott kódolt műholdas adásokról számolnak be; a parancsnok szerint ezeket a jeleket ahhoz a lopakodó felderítőgéphez továbbították, amely a harci kötelék fölé repült.

– Esküszöm, méltóságos uram, fogalmam sincs arról, amiről a tábornok beszél! – védekezett White. – Műholdakat kizárólag navigációs és hírközlési célokra használunk, lopakodó felderítők irányítására soha; azt sem tudom, mik azok.

– Ön kém, White ezredes – üvöltötte Buzhazi aki a CIA alkalmazásában áll, és aki Ali Akbar Nateq-Nouri elnökkel egyetértésben azon mesterkedik, hogy aláássa országunk védelmi erőinek tevékenységét, sebezhetővé téve bennünket a despotikus és terjeszkedő nyugat előtt!

– Kém! CIA! Még hogy én, az önök elnökével együttműködne? Ez teljesen kizárt! – vágott vissza White döbbent meglepetésében. Élete legjobb alakítását kellett összehoznia, hiszen az élete volt a tét. Nateq-Nourira nézett, majd így szólt: – Mondja meg nekik, elnök úr! Mondja meg, hogy semmi közös üzletünk nincs! – A meggyőzés eszközeként eltökélt figyelmeztető pillantást vetett az elnökre, majd szavainak nyomatékot adva hozzátette: – Mondja már meg ezeknek, hogy halvány fogalmam sincs a CIA viselt dolgairól, kémkedésről meg egyáltalán erről az egészről. Én csak a rádiókhoz értek, és egy mentőhajót vezetek.

– Buzhazi tábornok valótlanságokat állít, White úr – mondta fárszi nyelven az elnök, nem várva tolmácsi segítségre, mivel elég jól értette White angolját. – Csupán a tévedéseit igyekszik palástolni azzal, hogy engem és akit csak lehet, összesküvés gyanújába kever. Maga könnyen lehet kém, ahogy azt magam is feltételezem, de nincs közös dolgunk, és soha nem is lesz.

Buzhazi Kalantari ajatollah felé fordult.

– Szentatyám, azt kérem, hogy tartsák a foglyot szigorú őrizetben addig, amíg további bizonyítékkal szolgálhatok kémtevékenységét illetően. Úgy gondolom, hogy négy-hat hét alatt az ügy végére járhatok. Az Egyesült Államok részéről eddig senki sem emelt panaszt White ezredes eltűnése kapcsán, ami tovább erősítheti állításaim hihetőségét.

– A kérését elfogadom – válaszolta az ajatollah. – Több mint elegendő bizonyítékot találhatunk ahhoz, hogy őrizetben tartsuk ezt az embert, és idővel majd bíróság elé állíthassuk kémkedés, továbbá az iráni kormány tulajdonának a nyílt tengeren végrehajtott megtámadása és elpusztítása vádjával. Vigyék el a rabot!

Az őrök megragadták White-ot, és az ajtó irányába vonszolták.

– Tábornok, méltóságos uram, nem hívhatnám föl a családomat? Kaphatnék orvosi ellátást? Miért bánnak úgy velem, mint egy állattal? Semmit sem tudok a Stinger rakétákról, a radarokról, kémkedésről és egyáltalán az egész ügyről! Ártatlan vagyok, Istenre és az anyám két szemére esküszöm, ártatlan vagyok!

– Ne használja arra Isten nevét, hogy hazugságait leplezze! – kiáltotta Kalantari. – Istenkáromló! Maga az ördög játékszere! Vigyék a szemem elől ezt a mocskos hústömeget!

White ügyet sem vetve Kalantarira és Buzhazira, egyenesen az elnökre, Nateq-Nourira nézett, és tűrhető fárszi kiejtéssel, mintha csak ketten lettek volna a teremben, így szólt:

– Elnök úr, gondoljon a jövőjére! A vezérkari főnöke elárulja magát. Segítségre van szüksége. Segítsen nekem, és én majd segítek önnek!

– Látják? Most önök is hallhatták! – csattant fel Buzhazi. – A fogoly beszéli nyelvünket, és megpróbál kapcsolatot teremteni bűntársával! Ez is bizonyítja Nateq-Nouri bűnösségét!

– Követelem, hogy értesítsék az amerikai hatóságokat elfogatásom tényéről! – üvöltötte White fársziul. – Törvényes eljárást követelek! Miféle kormány ez? – De már senki sem figyelt rá, ahogy kivezették a tanácsteremből.

Amikor ismét minden zaj elült, Kalantari Buzhazihoz fordult:

– Figyelemre méltó bizonyíték, tábornok. Nagy súllyal eshet latba az Egyesült Államok árulását illetően. – Megköszörülte a torkát. – Mindazonáltal, habár a hallottak gyújtó hatásúak és meglehetősen komoly fajsúlyúak voltak, nélkülöztek minden meggyőző érvet Nateq-Nouri elnök hadseregellenes szervezkedésével kapcsolatban. Ha van bizonyítéka, itt az ideje, hogy elénk tárja, ellenkező esetben vállalnia kell a következményeket. Vannak birtokában ilyen információk?

– Igen, szentatyám – felelte Buzhazi. Elérkezett az utolsó kockadobás ideje. Szárnysegédje egy mappát adott át neki. – Ez a feljegyzés egy telefonbeszélgetésről készült, amely a honvédelmi miniszterhelyettes, Foruzandeh miniszter helyettese, illetve egy török állampolgárságú személy, nevezetesen dr. Tahir Sahin között zajlott. A beszélgetés tanúsága szerint Sahin nyilvánvalóan találkozott az amerikai elnök nemzetbiztonsági tanácsadójával és az amerikai külügyminiszterrel, és ezúton figyelmeztette Foruzandehet egy, a Khomeini harci kötelék elleni, küszöbön álló támadásról, amelyet meg nem nevezett amerikai katonai erők hajtanak végre. Az akció a beszélgetést követő néhány percen belül megkezdődött; Foruzandeh miniszter hozzávetőlegesen fél órával később találkozott Nateq-Nouri elnökkel és dr. Velayati külügyminiszterrel. Mindezek ismeretében sem a védelmi minisztérium hivatala, sem a külügyminisztérium, sem az elnöki iroda nem vette a fáradságot, hogy kapcsolatba lépjen velem, vagy hogy bárkit is figyelmeztessen a közelgő veszélyről, habár Velayati elnök hivatala számos hívást intézett az Egyesült Államok kormányhivatalaihoz és az Egyesült Arab Emírségek hitetlen sejkjéhez, Muhammad ibn Rashidhoz.

– Ismételten felhívom a hallgatóság figyelmét arra a tényre, hogy Buzhazi tábornok túlzott jelentőséget tulajdonít a rutinjellegű diplomáciai kapcsolatoknak – jegyezte meg Nateq-Nouri elnök. – Való igaz, magam adtam utasítást dr. Velayatinak arra, hogy vegye fel a kapcsolatot az emírségek külügyi hivatalával, de csupán azzal a szándékkal, hogy tájékoztassa őket, Bandar Abbasból megkezdjük a katonai járőrözést saját légterünk felett. Egyszerű előzékenységi hívásról volt csupán szó, nem többről, pusztán a félreértések elkerülése végett… nehogy azt higgyék, megtámadtuk őket.

– Előzékenységi hívás a sátán bábjának, a dubai emírnek? Elnök úr, itt nyilván többről van szó, mint egy egyszerű előzékenységi hívásról. Ön mégsem látta szükségesnek, hogy engem vagy a hadvezetés bármely más tagját értesítse a Khomeini repülőgéphordozó-csoport vagy a Chah Bahar-i tengerészeti támaszpont elleni, küszöbön álló támadásról? Egy olyan támadásról, amelyet nem mással, mint magának a dubai emírnek a személyi gépével hajtottak végre, amelyet a dubai emír szolgálatában álló emírségi kommandósok vezettek? Ez az egész úgy hangzik, mintha csak engedélyt adott volna a gépnek, hogy megtámadjon… bennünket, elnök úr! Szentatyám, világosabb nem is lehetne, hogy összeesküvésről van szó!

– Az akció már folyamatban volt, mire kapcsolatba léptünk dr. Sahin-nal, aki hűséges és megbízható szolgája Allahnak és ennek a kormánynak is; egyetlen lehetőségünk maradt: felkészülni egy, az egész régiót érintő kiterjedt ellenséges harci tevékenység lehetőségére, amelynek ez az incidens csupán előjátékául szolgált. – Nateq-Nouri haraggal nézett Buzhazira. – Mindez nem fordulhatott volna elő, Buzhazi, ha maga a kezdet kezdetén el nem süllyeszti az amerikaiak hajóját!

– Csak megpróbáltam megóvni haderőnket az öböltanács államai és hűbéruruk, az Amerikai Egyesült Államok újabb alattomos támadásától – tüzelt vissza Buzhazi csípőből. – Maga volt az, aki megakadályozott abban, hogy a további támadások megállítása érdekében a megfelelő szinten telepíthessek újabb szárazföldi erőket; most láthatta az eredményt! – Buzhazi Kalantarihoz fordult. – Szentatyám, hatalmasak a veszteségeink, és mindez e miatt az ember miatt történt. Követelem a lemondását, és azt javaslom, hogy adják át a kormány irányítását a Főtanácsnak arra az időre, amíg a válság el nem ül, míg új parlamenti választásokat nem tarthatunk. Amennyiben önként nem hajlandó visszalépni, arra kérem a Főtanácsot, fossza meg ezt az embert hivatalától, és kezdeményezzen ellene nyomozást bűnei feltárására. Ha újabb esélyt adunk neki, hogy gonosz tetteit folytathassa, azzal évtizedekig be nem gyógyuló sebeket ejthetünk nemzetünkön! Követelem, hogy…

– Csendet, tábornok! – szakította félbe a tábornokot Kalantari. Az elnök és a tábornok ellenségesen méregették egymást, akár két ökölvívó a ring két sarkából. Buzhazi elégedetten vigyorgott, Nateq-Nouri arcán azonban zavart és megsemmisült kifejezés ült. – Buzhazi tábornok, maga az égvilágon semmit sem bizonyított be előttünk, a vádak azonban súlyosak, és noha a bizonyítékok csupán közvetettek, az ügy nem tűrhet halasztást. – Nateq-Nourira pillantott, és mély hangján így szólt: – Beszéljen, elnök úr! Mit szándékozik tenni?

Nateq-Nouri lesújtottan állt. Buzhazi mindenképpen diadalmaskodik, és az adott helyzetben semmi esélyt sem látott arra, hogy ezt meggátolhassa. Most már a saját bőrét kellett mentenie, hogy maradjon valami a tekintélyéből arra az időre is, amikor Buzhazi tervei csődöt mondanak, és Irán katonai ereje összeomlik…

– Szentatyám, a Főtanács és a Gyámok Tanácsa rendelkezik a kellő hatalommal, hogy bármikor készen álljon az iszlám köztársaság adminisztratív vezetésének átvételére – mondta az elnök. – Allah; őszentsége, a fakíh; valamint a Főtanács választott tagjainak óhaja szerint szolgálok. Esküszöm önök előtt, hogy nem vagyok áruló, és soha senkivel nem szövetkeztem az iszlám köztársaság kárára. Ha mégis úgy kívánják, hogy lépjek vissza hivatalomból, kívánságuk szerint cselekszem. – A kabinet Nateq-Nouri közelében ülő hivatalnokai alig hittek a fülüknek. Számukra nyilvánvaló volt, hogy Buzhazi tábornok, aki a kormány tagjai szemében kegyvesztetté vált, csak a sötétben tapogatózott vádaskodásaival és vad történeteivel, azt azonban senki sem várta volna, hogy az elnök meghajol a fenyegetések és a vádak alatt! Mégis lehetett valami igazság Buzhazi kirohanásaiban?

– Megígérem: amint fény derül Buzhazi hazugságaira, amint ismét felüti fejét a káosz országunkban, már hívhatnak is, és én újra minden erőmmel a köztársaság érdekeit fogom szolgálni – folytatta Nateq-Nouri. – Kérem azonban, hogy kaphassak az általam választott személyekből álló testőrséget kirendelést, mivel attól tartok, hogy ki lennék téve a Buzhazi tábornok vezette Pasdaran-katonaság és a teheráni helyőrség zaklatásainak.

– A kérésének helyt adok – mondta Kalantari ajatollah. – Amíg a bíróság össze nem ül, hogy meghallgassa a tábornok ön ellen emelt vádjait, ön továbbra is élvezi a köztársasági elnököt megillető összes előjogot, és kívánsága szerinti személyi védelemben részesülhet.

Kalantari a Legfelsőbb Védelmi Tanács tagjaihoz fordult, és most már az egész hallgatósághoz intézte beszédét.

– Ezennel elrendelem, hogy őszentsége, a fakíh, az iszlám forradalom vezetője, Ali Hoseini Khamenei ajatollah a mai napon vegye át az Iráni Iszlám Köztársaság kormányának vezetését és a köztársaság fegyveres erőinek főparancsnoki tisztét. Nateq-Nouri elnököt, családtagjait és munkatársait – a Főtanács által kirótt büntetés terhe mellett – bántódás ne érje!

Szóval Buzhazi mégsem aratott teljes diadalt, gondolta Nateq-Nouri. Khamenei irányítása alatt a kormány politikája még inkább jobbra tolódik, ha nem is egyik napról a másikra, de a körhinta tovább forog. Buzhazi még nem érte el a végső…

– Elrendelem továbbá – folytatta Kalantari –, hogy a köztársaság fegyveres erőit ért önkényes támadás miatt előállt katonai készültség természetére való tekintettel Irán lépjen a nemzeti szükségállapot fázisába, elrendelem a statáriális bíráskodás bevezetését a köztársaság egész területén. Hesarak al-Kan Buzhazi megtartja rangját és az ezzel járó előjogokat, és azonnali hatállyal teljes felhatalmazást kap a kormány minden hivatala és minisztériuma felett, hogy belátása szerint cselekedhessen az Iráni Iszlám Köztársaság kormánya, valamint minden igazhitű védelmének érdekében. Ez Allah akarata, és így szól őszentsége, a fakíh parancsa; legyen hát szándékuk szerint! Buzhazi tábornok, a Legfelsőbb Védelmi Tanácsot a parancsnoksága alá helyezem.

– Ne! – kiáltotta helyéről felpattanva Nateq-Nouri. – Ez lehetetlen! Irán helyzete nem válságos… ezt az állapotot Buzhazi önös érdekből idézte elő! – Ám az atyák, akik a Főtanácsot képviselték, már elindultak az ajtó felé, s elfordított tekintettel jelezték, hogy nem kívánnak újra szólni. Ez Khamenei műve, futott át Nateq-Nouri agyán a megérzés. A fakíh úgy döntött, itt a megfelelő pillanat, hogy az iráni hadsereg megmutassa erejét. Az alkotmány megkerülésének és ennek a szándéknak az előmozdítása csak egy módon történhetett meg; Buzhazi megbízásával és a statárium bevezetésével.

Buzhazi felállt, és a győztes arckifejezésével nézett az elnökre.

– Őrség, kísérjék ki a szentatyákat a teremből! – dördült utasítása. Ebben a pillanatban többtucatnyi állig felfegyverzett Pasdaran-katona rohant be a kabinet helyiségébe. A két főpap a Pasdaran-őrség gyűrűjében távozott. Amint kitették a lábukat, méhkasként bolydult fel a terem.

– Csendet! – hangzott Buzhazi parancsa, túlharsogva a lármát. – Azonnal hallgassanak el, különben kénytelen leszek mindannyiukat eltávolíttatni!

Ekkor számos Pasdaran-katona határozott léptekkel Nateq-Nouri felé indult, ám mielőtt célba értek volna, útjukat állta az elnök testőrségi alakulata, egy hét főből álló részleg, amelynek tagjai korábban a szír különleges erők katonái voltak. Jóllehet a tábornok emberei háromszoros túlerőben voltak, nyilvánvalónak látszott, hogy védencüket, ha kell, az utolsó emberig védelmezik.

– Állj! – kiáltotta Buzhazi. – Őszentsége, Kalantari ajatollah utasítása szerint Irán volt elnökét nem érheti sérelem, akaratában nem korlátozható. Irán volt elnöke épségben, kíséret mellett hagyja el a termet, és azonnal rezidenciájára vezettetik, ahol védőőrizet alá helyezzük. Ezredes, intézkedjen!

Nateq-Nourit szokatlan tömeg vette körül: az első kört személyi testőrsége alkotta, őket a Pasdaran-őrség fogta közre, majd a külső körben tanácsadói és a Legfelsőbb Védelmi Tanács vele szimpatizáló miniszterei álltak. Ennek ellenére volt ereje túlkiabálni a csődületet:

– Buzhazi tábornok, az ön napjai meg vannak számlálva a földön! Találkozunk az utolsó napon, mielőtt a kivégzőosztag töltényei széttépik a testét!

– Bátor szavak egy árulótól! – kiáltott vissza a tábornok. – Nateq-Nouri kivételével mindenki maradjon a helyén! Néhány ügyben még döntenünk kell.

– Allahra esküszöm, gondom lesz rá, hogy saját szavai juttassák bitóra! – mondta még az elnök, és hagyta, hogy elvezessék.

Ahogy elcsitult a zaj, a síri csendben döbbent és hitetlenkedő szemek szegeződtek Buzhazi tábornokra.

– Maga megőrült, Buzhazi, magának teljesen elment az esze – törte meg a hallgatást Muhammad Foruzandeh, Irán védelmi minisztere. Szavai szinte marták a levegőt. – Ön is tudja, hogy amit az elnök mondott, az a színtiszta igazság! Nateq-Nouri nem áruló, és az általa használt titkos kommunikációs csatorna teljességgel törvényes és tisztességes. Maga is számtalanszor élt ezzel a megoldással a múltban.

– Katonai puccsra vetemedik egy legitim kormány ellen? – hadarta a miniszterelnök, Hasan Ebrihim Habibi.

– Mindannyian hallgassanak! – csattant fel Buzhazi. – Szó sincs puccsról, uraim! A Főtanács rendelkezése szerint az iszlám köztársaság halálos veszedelembe került, és azonnali segítségre szorul. Nateq-Nouri gyenge kezű elnök volt, aki az együttműködés és a tárgyalások útját választotta egy olyan elnyomó imperialista hatalom ügynökeivel, amely nyíltan a vesztünkre tör. Én azonban nem vagyok hajlandó ölbe tett kézzel szemlélni országom szenvedését!

Buzhazi láthatóan kezdte egyre inkább otthon érezni magát új szerepében.

– A reám ruházott hatalomnál fogva ezennel a következő utasításig felfüggesztem és feloszlatom a Majlis-i-Shurát, a Legfelsőbb Bíróságot és a Legfőbb Bírói Testületet.

– Micsoda? – kiáltotta néhány civil döbbenten. Buzhazi egyetlen gesztussal szétverte Irán polgári képviseleti kormányát, a 270 tagú Iszlám Tanácsadói Testületet, a Legfelsőbb Bíróságot és a kormány teljes szövetségi igazságszolgáltatási rendszerét. Ezt az elkapkodott döntést csupán a három fő vallási szervezet – a Főtanács, amelynek feje Khamenei, az iszlám forradalom vezére; a Beavatottak Tanácsa Meshkini ayatollah vezetésével; illetve a Gyámok Testülete, amelyet Yazdi ajatollah irányított – meg a hadsereg élte túl, és most ezek kezébe került az iráni kormány sorsa. Az atyák kivétel nélkül hadseregpártiak és szélsőséges fundamentalisták voltak, akik arra tették fel életüket, hogy az iszlám forradalmat – természetesen a maguk és a síita muzulmán szekta vezetésével – világméretűvé tegyék. Most, a statárium bevezetésével, maguk mögött tudhatták a teljes hadsereg támogatását.

– Buzhazi, erre nincs felhatalmazása!

– Statáriális körülmények között a kormány ellen elkövetett bűnök ügyében a hadbíróság illetékes, az esetek kivizsgálását a Gyámok Tanácsa és a Beavatottak Tanácsa végzi – mondta Buzhazi. – A kabinetet és a Legfelsőbb Védelmi Tanácsot ezennel szintén feloszlatom; a kabinetminiszterek megtartják pozíciójukat és hatáskörüket, de e perctől kezdve vezérkari tisztjeim útján nekem kötelesek jelenteni. A Kayhan, az Ettela’at, a Tehran Times napilapok, továbbá az egyéb közéleti és politikai sajtóorgánumok megjelenését azonnali hatállyal felfüggesztem; egyedüli kivételként a Jum-hurie-Islami működését engedélyezem a vezérkari sajtóiroda ellenőrzése mellett. Minden rádióadó, a Radio Naft-e-Melli kivételével, azonnal beszünteti a sugárzást; az INTELSAT földi állomásai és a továbbító rádióállomások, a kizárólag katonai célú működést leszámítva, a mai nappal leállnak, egészen addig, amíg a katonai hatalomátvétel le nem zárul…

– Teherán utcáit el fogja uralni a pánik, tábornok – mondta dühösön Habibi miniszterelnök. – Nem állíthatja félre a médiát egyetlen kézmozdulattal, azt remélve, hogy nélkülük irányíthat egy hetvenmilliós országot…

– Ha kell, a rendfenntartás érdekében felvonultatom a teljes köztársasági hadsereget, mégpedig a Pasdarannal megerősítve és annak irányítása alatt – hangzott Buzhazi válasza fenyegetően. – Az iszlám köztársaság biztonsági alakulatainak kötelessége a rend és a törvényesség megőrzése. Mozgósítom, és a Pasdaran szigorú ellenőrzése alá rendelem a Basij-alakulatokat, ezáltal megerősítve a belső biztonsági erőket és a határőrséget…

Ám a rendelkezések özönének még korántsem volt vége.

– …És ami a legfontosabb: a kiélezett helyzetre való tekintettel rendeleteket fogok kibocsátani a vezérkar számára, amelyek körültekintően szabályozzák a kabinet tagjainak napi munkamenetét. A statárium bevezetése nem jelenti a köztársaság végét. Csupán azért van rá szükség, mert biztonságunk hatékony megőrzése érdekében különleges intézkedéseket vagyunk kénytelenek foganatosítani. Elvárom, hogy minden kormányhivatal és miniszter helyesen és torzítás nélkül továbbítsa ezt az üzenetet. További utasításaikat vezérkari főnökömtől fogják megkapni. Hívják össze a hadműveleti csoportot, és haladéktalanul jelentkezzenek nálam!

* * *

Buzhazi épp feszült figyelemmel tanulmányozta a Közel-Kelet térképét, melynek kellős közepén Irán helyezkedett el, amikor sietős léptekkel megérkeztek az iszlám köztársaság hadseregének vezérkari főtisztjei.

– Azt akarom, hogy azonnal alakítsuk ki a teljes területi védelmi rendszert – hangzott Buzhazi parancsa. – A Hormuzi-szoros e perctől tiltott zóna minden idegen hadihajó előtt. A rendelkezésünkre álló összes hajóval vonuljanak a szorosba az áthaladó hajók megfigyelésére.

– Szükségünk lesz a tartalékokra, uram – jegyezte meg a hadseregparancsnok, Mohammed Sohrabi dandártábornok.

– Ez esetben rendeljék el a teljes tartalékos állomány mozgósítását – mondta Buzhazi. – A szükséges feltöltéseket a Basij-alakulatok bevonásával oldják meg, de addig is állítsák rá a járőrhajókat a tengeri útvonalakra, mégpedig most rögtön, és ne csak hat vagy tizenkét hónap múlva. Kövessenek minden tartály- és teherhajót, amely a szoros övezetében közlekedik. Ezenkívül átfogó légi járőrözést kérek, huszonnégy órásat, kis magasságban, folyamatos vadászjelenlétet. Azt akarom, hogy az iráni katonai erők partjainktól kétszáz kilométerre már észlelhetőek legyenek. Ellenőrizzék az öböltanács és az Egyesült Államok légi hadműveleteit. Hogy reagálnak az amerikaiak? Játsszunk kalózosat velük, lássuk a gyenge pontjaikat!

– Talán meg is van az első, uram – vetette közbe Mansour Sattari dandártábornok, a légierő parancsnoka. – Az elmúlt éjjel láttuk az amerikai lopakodót.

– Mit mondott? – kérdezte Buzhazi, miközben egyetlen kézmozdulattal elbocsátotta a vezérkar többi tagját, és maga mellé ültette Sattarit, nagy gonddal megválasztott emberét, aki remélhetőleg hamarosan – amint megkaparintja az elnöki címet – vezérkari főnöke lesz. – Hogy történt?

– Uram, a lopakodó két dolognak köszönhetően működik: radarenergiát nyel el, és a maradékot szétszórja; a radarálcázás eredményeképpen a kibocsátó lokátorantenna csak nagyon kevés visszavert jelet kap, így lehetetlenné válik az adategyeztetés és a radarkép létrehozása – magyarázta Sattari. – Az az energia, amelyet a gép burka és egyéb rendszerei elnyelnek – a pletykák szerint ugyanis ezeken egy úgynevezett „pajzsot” alkalmaznak –, viszonylag kicsi, talán tíz-húsz százalék körüli lehet. Az energia fennmaradó része továbbra is a légtérben marad, csak egyszerűen nem tér vissza oda, ahova kellene.

– Folytassa, Mansour!

– Uram, a probléma nem abban áll, hogy nem kapunk válaszjeleket, vagy hogy azok nem elég erősek; a gond az, hogy az antenna, amelynek vennie kellene a visszavert impulzusokat, nem a megfelelő helyen van. Ha lehetséges volna az, hogy a vevőantennát elmozdítsuk, és szinkronizáljuk a kibocsátóantennával, vagy esetleg több különböző, de hasonlóképpen összehangolt antennát használnánk, a visszavert radarenergia már érzékelhetővé válna, s a repülőgép képe megjelenne a monitoron is.

– Az elmúlt éjjel, ha csak néhány pillanatra is, ez sikerült – folytatta Sattari, látván Buzhazi feszült érdeklődését. – Teljesen véletlenül két radarállomásuk teljes szinkronitásba került, egy A-10-es Mainstay radargép a szoros légterében és egy Bandar Abbas-i lokátor; a két berendezés elektronikus összeköttetésben állt egymással, és azonos adatbázissal dolgoztak. Amikor a radarrepülő sugárzott, a földi állomás vételen állt, és a lopakodó képe megjelent a Bandar Abbas-i radarképernyőn. Talán egy másodperc volt az egész, ami nem elég ahhoz, hogy kövessük, vagy hogy újra ráhangolódjunk, de ami a lényeg, ott volt, és láttuk.

– Tehát ha szándékosan szinkronba állítunk két radart, vagy akár többet, megtalálhatjuk a repülőt, és elég időnk lesz arra is, hogy kövessük – összegezte a hallottakat Buzhazi.

– Igen, nagy valószínűséggel – felelte Sattari. – A legjobb szakembereim máris dolgoznak a megoldáson. Arra gondoltam, hogy védelmi szempontból a Khomeini hordozókötelék a legfontosabb, ennek megfelelően a rendszer főradarját a Khomeini nagy hatótávolságú lokátora adná, míg a kiszolgálók a Chah Bahar-i állomás hasonló radarjai, illetve egy A-10-es Mainstay radargép keresőberendezései lennének. Tökéletes pontossággal kell beállítanunk a frekvenciákat és az időzítést ahhoz, hogy amikor a főradar továbbít, akkor azt a mellékradarok érzékeljék, és fordítva. Ezután a kiszolgáló radarok titkosított adatcsatornán jelentik az információkat a főradarnak, amely begyűjti azokat, és összerakja a képet. És a legnagyszerűbb az egészben, uram, az – folytatta Sattari ördögien elégedett mosollyal az arcán –, hogy a lopakodónak halvány sejtelme sem lesz arról, hogy ráakadtunk!

– Hogy lehetséges ez, Mansour?

– Úgy, hogy csak nagy hatótávolságú felderítőradarok alkalmazásával fogjuk a vadászgépeket a lopakodóra irányítani – magyarázta Sattari. – A lopakodó sebezhetetlennek hiszi magát ezekkel a radarokkal szemben. Annak a vadászgépnek a radarja, amelynek megadatik a dicsőség, hogy leszedje a lopakodót, csak akkor veszi célba a bombázót, ha már elég közel került hozzá, és talán még hőkereső rakétát is kilőhet rá jóval azelőtt, hogy a lopakodó személyzete egyáltalán gyanút fogna, hogy megtaláltuk őket!

– Kiváló, Mansour, kiváló – mondta Buzhazi izgatottan. – Ha beválik, előléptetem magát vezérkari főnökhelyettessé. Késlekedés nélkül állítsák be a rendszert! Ezt követően legyen gondja rá, hogy vadászgépeink nagy számban álljanak harcrendbe a légtérben. Ha az amerikaiak négy vadásszal jönnek, azt akarom, hogy nyolc várja őket!

– Uram, nem volna bölcs dolog ilyen hirtelen ekkora mozgósításba fogni. Az egész világot magunkra haragítanánk! – fogalmazta meg fenntartásait Sattari.

– A világ, különösen az amerikaiak és az öböltanács, hamarosan leckét kap abból, hogy milyen veszélyes is az iráni népet provokálni! – mondta Buzhazi. – Azt akarom, hogy a Hormuzi-szorost szigorúan őrizzék. A főerőt a Khomeini hordozókötelék adja, a Chah Bahar-i vadász- és bombázórepülők biztosítása mellett. Miénk lesz a Perzsa-öböl!

Andersen légi támaszpont, Yigo, Guam

1997. Április 24., helyi idő szerint 18:38

Az álom teljességgel valóságosnak hatott: érezte, hallotta, mintha csak maga is ott lett volna a halálra ítélt gépen… a KC–10-es fülkéjében a személyzet utolsó kétségbeesett kiáltásai, amint a tartálygép megkezdte spirális pályájú halálugrását az Ománi-öböl felett; a gép végzetes sebességgel, rettenetes zajjal csapódott a vízfelszínnek; érezte a víz hidegét, a kemény és konok vízét, mintha egy hatalmas szikla lett volna, amely darabokra zúzza testüket, végül elnyelte őket az óceán… Az ő nevét kiáltották, az ő nevét üvöltötték, átkokat szórtak a nevére, elátkozták őt magát, apját-anyját, elátkozták ostobaságát…

Az isten verje meg, ő okozta a halálukat, gondolta Patrick McLanahan. Hogyan is kérhette azt, hogy a tartálygép Irán közelébe merészkedjen a Bandar Abbas-i támadás, a Khomeini és a Chah Bahar ellen végrehajtott rajtaütések után?! Hiszen tudta, hogy az iráni légierő teljes riadókészültségi fokozatban lesz, tudta, hogy bosszúra szomjasan ott leselkednek az égbolt minden szegletében… Érezte, ahogy az óceán felfalta őket, érezte, ahogy a sós víz sodorta testüket kiszolgáltatottan, távol otthonuktól…

Sós volt a víz, igen, semmi kétség, habár nem az Ománi-öböl vizét ízlelte, hanem saját könnyeit. Patrick azon kapta magát, hogy álmában zokog, gyászolva a KC–10-es személyzetének szerencsétlen végzetét. Amint felriadt, érezte, ezek nem csak az ő könnyei már…

– Wendy! – kiáltott fel Patrick. – Istenem, mégis te vagy az! – Forrón átölelte feleségét. Szorosan összebújtak, hosszú perceken át. A kötéseket levették a nő nyakáról, a sebeket vékony rétegben allergiagátló arcfesték fedte. Haja hosszabb volt, mint legutóbb, s hátul bonyolult kontyba volt fogva.

– Bejöttem, és megláttam, hogy álmodban sírsz – mondta Wendy a férjének. – Annyira rossz volt, hogy így kell látnom téged. Nem akartalak felébreszteni, de azt sem akarhattam, hogy valami ekkora fájdalmat okozzon neked.

– Wendy, mit csinálsz te itt?

– Amikor jelentetted a nemzetbiztonságiaknak, hogy találtál egy tartálygépet, és Guamba indulsz, Jon Masters felpakolta DC-10-esét, kibérelt hat másik tehergépet, és siettünk hozzátok – magyarázta a nő. – Itt van vele a NIRTSat és a PACER SKY műholdas rendszer, az összes ALARM indítórakéta meg a teljes Disruptor osztályú fegyverzet, amije csak volt a raktárban, és vért követel azért, amit az irániak a Valley Mistress-szel és a legénységgel tettek.

– A Sky Mastersnek dolgozol?

– Nem sokkal azután fogadtam el az állásajánlatát, hogy Freeman tábornokkal eljöttetek – felelte Wendy. – Én vagyok az új fejlesztési elnökhelyettese. Jon szerzett nekünk egy lakást San Diegóban, egy kocsit és egy gépet, amivel Tonopahba, a gyárba kijárunk.

– És a kocsma?…

– Bérbe adtam egy ingatlanvállalkozásnak – válaszolta a nő. – Bocsáss meg nekem, amiért nem szóltam neked először, Patrick, de mindketten tudtuk, hogy nem voltál boldog vele. Így továbbra is te vagy a tulajdonos, egy kis pluszbevételt hoz, és így nyugodtan dolgozhatsz a világ megmentésén ahelyett, hogy asztalok között kellene szorgoskodnod. Jövőre visszakaphatod, vagy bármikor el is adhatod nekik. Remélem, nem bánod, de…

Patrick megfogta a nő kezét, bátorítóan megszorította, majd megcsókolta ujjait.

– Helyesen döntöttél, Wendy – mondta Patrick. Igazad van: sehogy sem találtam a helyem ott. De nem volt elég bátorságom ahhoz, hogy be is valljam. – Szemei egy pillanatra elhomályosodtak, amint visszapergette a múlt egy újabb részletét.

Wendy azonban időben észrevette, kezei közé vette a férfi arcát, és szigorúan rászólt:

– Azonnal hagyja ezt abba, Patrick McLanahan! Tudom jól, mit művel: maga előtt látja a KC–10-es haldoklóit a zuhanás pillanataiban.

– Hát hallottad?

– Nem hivatalosan… de hallottam. Tudod, Jon Masters mindent figyelemmel kísér – mondta a nő. – Hallottuk, mit csináltatok a Disruptorokkal Bandar Abbas és a Khomeini hordozó felett. De rájöttünk arra is, hogy nem volt feladatod a Chah Bahar-i berepülés és a Rikoltók kilövése. Hal Briggs egyedül hozta össze a mentőakciót, aztán vakon hívott téged, a segítséged kérve. Patrick, ez a rajtaütés teljes siker volt! Hallottam, hogy Briggs megtalálta és kihozta a túlélők többségét. Hát miért vagy ennyire szomorú?

– Wendy, a KC–10-es… még most is élnének, ha nem mondom nekik, hogy kísérjenek minket egészen az Ománi-öböl fölé – mondta Patrick. – Üzemanyagot akartam, hogy folytathassam az utat Whitemanbe ahelyett, hogy Diego felé kellene lelépnem, tehát gyakorlatilag arra adtam utasítást, hogy értem jöjjenek. Az ostobaságom miatt kellett meghalniuk.

– Azok a fickók úgy haltak meg, hogy közben azt tették, amit annyira imádtak – jegyezte meg Wendy. – Ha nem kérted volna, ők akkor is érted mennek. Vállalták a kockázatot, mert harcolni akartak, különbek akartak lenni másoknál, éppúgy nem akartak kimaradni, ahogy te sem. Rohadt meló és rohadt halál, te magad mondtad egyszer. Éppúgy tudod, szerintem még jobban is, mint bárki más. De én ismerlek, Patrick, és tudom, ahogy kilépsz a kifutópálya betonjára, máris visszavágysz a felhők fölé. Nézd csak meg, mit hozott magával Masters… lefogadom, alig várod majd, hogy kipróbálhasd őket.

Amint a nő megemlítette Masters nevét és új csodarakétáit, a férfi szemei ismét élettől ragyogtak, telve várakozással. Fel akart ülni az ágyban, de a felesége mellére tett kezével nyomta vissza.

– Ha felkelsz, ha elindulsz a gépek felé, csakis sajnálkozás nélkül tedd! – mondta a nő. – A kettő együtt nem megy! A szavaid, a cselekedeteid útjába újabb és újabb életek és sorsok kerülhetnek, értesz engem, Patrick? Lesz úgy, hogy egyesek jövője lezárul, de mindenkiére hatással lesz… Lesz, akin segíthetsz, ám lesz, akin nem tudsz. Ha igent mondasz a következő bevetésre, azzal ismét életeket teszel kockára. Együtt tudsz ezzel élni?

– Bosszút akarok, Wendy! – felelte Patrick az ágyban felülve. Tekintete égette a nő szemeit. – Azt akarom, hogy az irániak fizessenek meg azért, amit a Valley Mistress-szel és a KC–10-essel tettek. Elfogadod ezt, Wendy?

– Ez azt jelenti, hogy újra és újra ölnöd kell, Patrick – mondta a nő. – És ez így lesz addig, amíg végül valaki nem vért, hanem békét kiált. Te a háborúból merítesz erőt, nem a békéből, Patrick. És ezt már neked kell elfogadnod!

– Ez az átkozott igazság, és így is lesz!

– Akkor vess véget mindörökre az önmarcangoló komorságnak! – mondta dühösen Wendy. – Ne legyen több könnyes álom azokat a harcosokat gyászolva, akik pontosan ugyanazt kívánták maguknak, amit te is! Ha úgy döntesz, hogy újra nekivágsz, és ölni kell, csináld rettenetesen jól, csináld végig, aztán gyere vissza hozzám, és legyél férj és apa! Ne érezz bűntudatod, amiatt, hogy olyasmit teszel, amiben hiszel. Tedd meg, és menjünk haza… együtt.

Válasz helyett Patrick magához szorította a nőt, és úgy ölelte, mintha soha nem akarná elengedni.

Dubai, Egyesült Arab Emírségek

Ugyanaznap

A koporsóvivők kivétel nélkül egyenruhát viseltek. Katonás fegyelemmel és pontossággal vitték a fakoporsót a katonai temető felé vezető közel másfél kilométeres úton. A koporsó nyitva volt, a benne fekvő arab kommandóst teljes pompával öltöztették fel. Testét az Egyesült Arab Emírségek és a Dubai emírség zászlaival takarták le, melyeket körös-körül virágok százai borítottak. Az út mentén végig gyászolók tisztelegtek, lehajtott fejjel. Némelyikük ujját előbb ajkához, majd az ég felé emelte, tekintetével az elhaladó koporsót követve; néhányan magát a koporsót is megérintették, vagy a koporsóvivők egyik-másikának vállát.

A menet élén Riza Behrouzi haladt, magának az emírnek a képviseletében, ám a szokás azt diktálta, hogy a légierő parancsnoka mögött lépdeljen – hiszen ő volt a legmagasabb rangú katonai személy a szertartáson résztvevők között –, a kommandós felesége és családja társaságában. A kommandós felesége egyenes tartással járt, fejét, állát megemelve, csakúgy, mint gyermekei; és újra csak a szokásoknak megfelelően a halott katona anyja hangosan és kendőzetlenül zokogva hozta fia hősi halálának tényét mindazoknak az idegeneknek a tudomására, akikkel a gyászolók útban a sírhely felé találkoztak.

Behrouzi némi késlekedéssel figyelt fel arra, hogy a légierő parancsnoka izgatottan sugdolózik egyik szárnysegédjével. Riza felpillantott, és legnagyobb meglepetésére kétsornyi amerikai tengerészgyalogosra lett figyelmes, akik a temetőhöz vezető út mentén álltak – s ott, a temetőkapu előtt, az út közepén állt maga Hal Briggs, a légierő A-osztályú egyenruhájában és rohambarettben. Ő és emberei egytől egyig oldalfegyvert viseltek fehér díszövvel, bár külföldiek számára, beleértve ebbe az amerikai katonákat is, tiltott dolognak számított a fegyverviselés a Dubai emírségben. A zöldsapkások – testük elé emelve – díszkardokat is viseltek. Riza azonnal felismerte őket; a nyolc tengerészgyalogos volt az, akiket kiszabadítottak Chah Baharból, az irániak börtönéből.

A menet jóval Briggs előtt állt meg. Láthatóan bizonytalanok voltak, hogy folytassák-e útjukat, illetve hogy ezek a felfegyverzett amerikaiak veszélyt jelenthetnek-e számukra. A légierő parancsnoka csaknem felrobbant haragjában és felháborodásában, amiért ilyen módon akadályozzák meg továbbhaladásukat, de mielőtt bármit is tehetett vagy mondhatott volna, Briggs kiadta a parancsot.

– Részleg, fegyverrel tiszteee-legj! – A zöldsapkások előbb egy ütemre leeresztették kardjukat, miközben a markolatok, svusss!, csillogva pörögtek a levegőben, majd fegyverüket kinyújtva, a markolatot álluk elé emelték, s a pengék mozdulatlan tiszteletadásra emelkedtek a koporsó irányába. Briggs hosszan tisztelgett a halott előtt, majd leeresztette kardját, s újabb vezényszót adott. – Részleg, figyelem! – A katonák most ismét leeresztették a fegyvereket, majd újra megforgatva kardjukat, svusss!, előrenyújtották őket… – És! – Ekkor a fogadás zárásaként heggyel felfelé válluk elé emelték a pengéket, végül Briggs újabb parancsára a díszkardok egytől egyig a csillogó hüvelyekbe süllyedtek. A szakasz ismét vigyázzállásba merevedett.

A dubai légierő parancsnoka nem tűrte a további késlekedést, odarohant Briggshez, és alig néhány centire az amerikai tiszt arcától válogatott jelzőket kezdett üvölteni arabul és angolul. Briggs mozdulatlan maradt, tekintetét előrevetítette a semmibe, arca teljes érzéketlenséget sugárzott.

– Bárki legyen is ön, megparancsolom, hogy álljon félre, és hagyjon bennünket továbbhaladni! – fröcsögte a légierő parancsnoka angolul. – Gondom lesz rá, hogy megszégyenítés terhe mellett toloncolják ki magát ebből az országból!

– Igenis, uram – felelte Briggs. Tisztelgett, és ellépni készült, hogy utat engedjen…

… ám Riza Behrouzi elkapta a karját.

– Ön és az emberei elkísérnek bennünket a sírhelyig, Briggs őrnagy – mondta a nő. – Ez parancs!

– Briggs? Ez volna hát az az ember, aki az Irán elleni bevetést vezette, és akinek a lelkén szárad embereink halála? – mondta arabul az ezredes. – Hogy merészeli ez a kétbalkezes idióta idehozni a katonáit, erre a szent helyre?

– Ezredes, nagy megtiszteltetés számunkra, hogy megjelentek – felelte Behrouzi, és az út mellett álló zöldsapkások felé lépett. – Ezek azok a harcosok, akik halottunk hősiességének köszönhetik életüket. Azért jöttek, hogy leróják tiszteletüket bajtársuk előtt.

– Nos, azt már lerótták! – mondta az ezredes. – Most pedig tüntesse el őket!

– Uram, egy utolsó kérésem volna még… – mondta Briggs.

– Fogja be a száját!

– Bízza csak rám, ezredes! – vetette közbe Behrouzi. – Ez parancs! – A halott kommandós anyja elborzadva figyelte, hogy egy nő, ha még oly magas rangú is, mint amilyen Behrouzi, ilyen hangot mer megütni egy katonatiszttel.

– Köszönöm, asszonyom – mondta Briggs. Majd megemelte hangját, és így szólt:

– Részleg, foglalja el helyét, és! – A tengerészgyalogosok előreléptek, közvetlenül a koporsóvivők mellé, szinte megérinthették volna a koporsót, ám arra ügyeltek, hogy a lépésben ne akadályozzák őket.

– Mi ez?… Azonnal hagyják abba! Megtiltom! – csattant fel a légierő-parancsnok.

Ugyanebben a pillanatban az emírségi koporsóvivők egyike a mellette álló amerikai szemébe nézett, majd bólintott, jelezve, hogy elfogadja a díszkíséretet. A zöldsapkás vállára vette a halott kommandós koporsóját; az arab férfi az ajkához emelte ujjait, majd megérintette a dubai lobogót, és oldalra lépett, a vigyázzban álló tengerészgyalogos mellé.

– Ezt nem tehetik! Ez kegyeletsértés! – A tengerészgyalogosok azonban egymás után léptek be a koporsóvivők helyére, míg végül már csak ők emelték a koporsót.

– Amint látja, az emberei úgy döntöttek, hogy elesett társuk testét amerikai tengerészgyalogosok vigyék végső nyugvóhelyére – mondta Behrouzi arabul. – Azt hiszem, ezt egyikünk sem akadályozhatja meg. – A fiát gyászoló anya még mindig zokogott, már nem is annyira fájdalmában, mint inkább félelmében, zavarában és keserűségében, de Behrouzi kemény tekintete és az ezredes megsemmisült pillantása lecsendesítette felháborodását. – Briggs őrnagy, foglalja el helyét a menet élén, mint a tisztelgő részleg parancsnoka.

Briggs ismét tisztelgett, ellépett Behrouzi és a halott katona családja előtt, és balról, egy lépéssel a légierő-parancsnok mögött állt meg. Mielőtt így tett, a gyászoló rokonok felé fordult, lehajtotta fejét, majd nekik is tisztelgett.

– Katonáim és családjuk nevében, asszonyom, megköszönöm az ön által hozott áldozatot. Az isten áldja meg önt és hazáját! – mondta Briggs mély hangján, még egyszer tisztelgett, majd fejet hajtott a menet előtt. Szavait, jóllehet nem értette, fogadta az özvegy, tisztelgését pedig büszkén viszonozta a halott férfi legidősebb fia.

A menet a szemlélődök legnagyobb megrökönyödésére folytatta útját a temetőbe, ahová azelőtt soha más, mint igaz hitű mohamedán, nem léphetett be. A szertartás békében folytatódott.

* * *

– Csodálatosan viselkedtél, Leopárd – mondta Behrouzi a temetést követő este. Riza vacsorára hívta az amerikai tisztet szállására, a dubai Mina Jebel Ali légi támaszpontra. – Köszönöm neked. A dubai katonák sokáig fognak emlékezni a mai napra.

– Próbáltam engedélyt szerezni a temetésen való részvételre, de senki sem hallgatott végig – magyarázta Briggs. – Végül úgy döntöttem, hogy egyszerűen ott leszünk. Sajnálom, ha kényelmetlenséget okoztam az ezredesnek.

– Ő egyike azoknak a keményvonalasoknak, akik csak a vallási és etnikai tisztaságban hisznek – mondta Behrouzi. – Nemcsak Iránban és Szaúd-Arábiában találni ilyeneket. Panaszt emelhet az emírnél bármilyen vonatkozásban: a katonai támogatással kapcsolatosan is, amelyet igénybe vettél; az emír pedig egyszerűen imádja a katonáit.

Elégedetten rámosolygott a férfira, majd hozzátette:

– Látod, ha biztos vagy az ügy helyességében, és belevágsz, sikert aratsz.

– Nem érzem, hogy bármit is sikerre vittünk volna, Riza – borongott Briggs. – White ezredes továbbra is iráni fogságban van, kihirdették a szükségállapotot, és megkísérlik lezárni a Perzsa-öböl körzetét. Amerikában sokan még csak nem is sejtik, hogy mi folyik ideát. Azt látják, hogy az olajárak az egeket ostromolják, hallották, hogy Irán rakétaharcot folytat mindenféle árnyak ellen, de senki föl nem fogja azt, hogy milyen közel is állunk a világméretű válság kirobbanásához. A francba is, fél Amerika azt sem tudja, hol keresse Dubait, az Egyesült Arab Emírségeket, az Ománi-öbölt vagy a Hormuzi-szorost a térképeken, holott olajunk fele nap mint nap ezekről a helyekről indul útnak!

– Nos, ez egészen úgy hangzott, mintha azok a megfáradt, kesergő veteránok mondanák, akik naphosszat csak a piactéren üldögélnek a vízipipájukat szopogatva, és ahogy rózsafüzéreikkel babrálnak, kiagyalt hőstetteiket sorolják, vagy ha kifogynak a történetekből, szapulni kezdenek mindent és mindenkit, de különösen a mit sem sejtő civileket – mondta Behrouzi hangosan kacagva. – Magunk választottuk ezt az életet, Hal Briggs. Ha katona vagy, akkor az állam szolgája vagy, a nép szolgája. Kiképzésünk, bevetéseink során olyan arcát is megismertük a világnak, amelyet az átlagember sohasem lát, és ez sokszor elkeserítő. Ne engedd, hogy az elkeseredés percei magukkal sodorjanak! Megtanultad, hogyan kell jól küzdeni – most már tanuld meg azt is, hogyan kell élni, és hogyan kell szeretni!

Briggs elmosolyodott, és helyeslően bólintott. Tekintete az asztalon álló érintetlen sörre tévedt. Hogy honnan szerezhetett Riza alkoholos italt – és épp az ő egyik kedvenc sörét – itt a mohamedán Arábia szívében, ez örök rejtély. Indulnom kell…

– Az eligazítás csak nyolckor lesz – mondta Behrouzi. – Van még egy kis időnk.

– Utána kell néznem az embereimnek.

– Hal… kiképezted őket, eligazítottad őket, ma egyszer már meg is etetted őket… hadd pihenjenek egy kicsit – győzködte a férfit a nő. – Holnap éjjel úgyis kezdődik minden elölről. Éljünk egy kicsit ma este… csak kettőnknek, legalább a következő háromnegyed órában! – Riza felállt, megfogta a férfi kezét, és felsegítette. – Ha akarod, a tied leszek, Leopárd, tégy velem, amit kívánsz – mondta a nő. Halványsárga selyemsálat oldott le nyakáról, hagyta, hogy a mellére hulljon. Szemével elcsípte a férfi tekintetét, amint az csodálattal fürkészi a testét. – A foglyod vagyok.

Behrouzi háttal állt Hal Briggs előtt, levette a blúzát, de a selyemsálat nyaka köré vetve magán hagyta. A következő pillanatban már Briggs erős kezeit érezte a vállán, amint egyre forróbban kényeztette, majd a karjain volt a sor, aztán a mellein. A férfi lecsúsztatta a melltartó pántjait a nő vállairól, s leheletkönnyen, a bőréhez alig érve cirógatta meztelen melleit. Riza lélegzetvisszafojtva tűrte, hogy az ujjak szinte elképzelhetetlenül finoman érintik hegyes mellbimbóit. Briggs még mindig a háta mögött állva vette le a nő bakancsát, majd nadrágját és bugyiját, s gyengéden érintve a finom bőrt, felfedezőútra indult a gyönyörű test vidékein.

A szoba hűvös volt, de ujjait mintha tűz járta volna át. Nem ölelte meg szorosan, csak folytatta a simogatás eme misztikus játékát az érintések különös sakklépéseivel. Akár egy egzotikus kínzás szertartása – a nő vágyakozott, már szinte fájt, végül csaknem esdekelt, hogy szorítsa már magához. De társa a saját szabályai szerint játszott, és kivárt. Ujjai a fenekét simogatták, aztán a nyakát, majd alig érzékelhetően a mellbimbóit. Riza hátranyúlt, és érezte, hogy a férfi merev és kemény. – Ne gyötörj tovább, Leopárd – sóhajtott. A nyaka köré fonta karjait, karcsú testét kívánatos ívben a férfi testének feszítette, fenekét ágyékának nyomva. – Tégy magadévá, kérlek, most!

Briggs végigfuttatta ujjait a nő oldalán, visszatért a mellekhez, majd a karokon át egészen a kezekig jutott. A fényes barna bőrt jóleső borzongás járta át, mint az első hűvös, ing alá lopódzó májusi szellő napjaiban, és Riza zihált, akár a lesben álló vadász. Hal a nő nyakát csókolta, kezüket egybefűzték, majd az összekulcsolt kezek most már együtt találtak utat a férfi ágyéka és a nő feneke közé… ekkor Briggs lecsúsztatta a sálat Riza fényes válláról, s mielőtt a nő felocsúdhatott volna, a selyemsál máris összefogta kezeit a háta mögött. – Igen – sóhajtott fel. – A tiéd vagyok, Leopárd…

– Fordulj meg – kérte a férfi.

Lassan fordult szembe vele, arcán égett a vágyakozás, ajkai szétnyíltak az ismétlődő sóhajok közt. Riza vékony volt, kar- és vállizmai formásak, feszülők; mellei apró, kerek, kemény dombok szabályosan izmos felsőtestén; hasa sima; feneke gömbölyű és izgató; lábai erősek és edzettek. Akár egy atléta, olyan volt, de szépségét nyilvánvalóan nem edzőtermek, különféle agyafúrt masinák teremtették, sokkal inkább a Közel-Kelet komor hegyei, zord sivatagai csiszolták fegyverek; lőszeresládák cipelésében edződött, keménységét harcokban, kémek, kínzók, katonák közt szerezte. Ahogy a férfi teste, a nőé is fegyver volt – de az elkövetkező néhány percre tűzszünetet kaptak a világtól.

Hal lassan és higgadtan vetkőzött Riza előtt. Akár egy sztriptízbárban, másodpercről másodpercre, fájdalmas lassúsággal, apránként tűntek elő a kemény, edzett férfitest újabb és újabb ijesztő-vonzó részletei. A nő mellkasa úgy duzzadt és ernyedt el levegő után kapkodva, mintha épp most lépcsőzött volna hatemeletnyit, pedig percek teltek el, mire a férfi kioldotta nadrágszíját, leengedte nadrágját, és teljes meztelenségében állt előtte. Riza szemeiből egyszerre olvasta ki a rémületet és a kíváncsiságot.

– Ez nagyon finom volt, Leopárd – mondta a nő aléltan. – De most én következem.

A beteljesülés gyors, vad és szenvedélyes volt. Mindketten tudták, hogy mi vár rájuk odakint, tudták, milyen kevés idejük maradt, mit várnak tőlük, mit követelnek a kormányok és a hivatalnokok. E percben a rajtuk kívüli világból semmi másra nem volt szükségük, csak egymásra, ha csak a gyönyör kurtára fogott pillanataira is. Látták egymás sebeit, de ez most egyáltalán nem számított.

Ahogy egy éjszakai rajtaütéssel, ezzel is hamar végeztek; ahogy a bevetések alkalmával, most is mindkettőjüket szinte a mámor határáig kergette a bizsergető izgalom, az adrenalin és a kimerültség különös keveréke. Sokáig ölelték egymást összefonódva, míg belső órájuk nem jelezte végül, hogy lassan lejár az együttlétükre kiszabott idő. A férfi felsegítette a nőt, újra magához szorította, mintha utoljára tenné. Miután Riza felöltözött, mindketten azonnal saját parancsnoki központjukat hívták, utasításokat továbbítottak az akciótervekre, hírszerzési adatokra, biztosítószemélyzetre és alakulatukra vonatkozóan. Mindenről gondoskodtak, amire csak szükségük lehet.

Mindkettőjük számára örökké felejthetetlen maradt a közösen átélt boldogság… ám most eljött az idő, hogy ismét harcba induljanak.

Az Arab-tengeren, az Ománi-öböltől keletre,

A Chah Bahar-i haditengerészeti támaszponttól

 500 kilométerre délkeletre, Iránban

1997. Április 26., helyi idő szerint 02:51

– Földimalac-121-es járat, itt Faltörő, irány 2-8-5, álljon Angyal 30-ra, a mumusod iránya 3-1-0, 3-0-0.

– Itt 121-es, vettem – felelte Scott „Varjú” Crowley hadnagy, a két gépből álló F–14B Tomcat kötelék vezérpilótája. Tökéletes időzítés, gondolta, épp most volt túl egy teljes tankoláson, s pilótatársa, Eric „Sugárzó” Matte hadnagy pár perccel előtte ugyanezt tette. – Gyík-520-as, leválást megkezdem. – Crowley lenyomta az AR/NWS/DISC gombot vezérlőjén, és figyelte, ahogy a hatalmas, szövetborítású, kosár alakú újratöltő kúp kipattan a fülke jobb oldala felőli nyílásból. A VA-95-ös Zöld Gyíkok KA-6 D jelű tartálygépe sietve csévélte fel a tömlőt, szabaddá téve a továbbhaladást az Abraham Lincoln kötelékébe tartozó FG-114-es Földimalacok két F–14B Tomcat vadászgépe számára. Amint hatszáz méterrel a tartálygép alá értek, az F–14-esek éles bal kanyart hajtottak végre északnyugati irányba, és új irányvektorukra fordultak.

– 21-es járat, ellenőrzés – adta a rádión Crowley, amint túl volt a légi tankolás utáni ellenőrző listán. Tudta, hogy Matte szintén elkészült már a teszttel, s máris utánairamodott, hogy alakzatban maradjon, ami az ő szintjükön már laza ujjgyakorlatnak számított.

– Kettő – vágta rá azonnal Matte. Tömör válasza annyit jelentett, hogy minden rendben ment: üzemanyag-adagolás rendben, tankok csurig, eszközök oké, rendszerek szintúgy, oxigén stimmel, a HP (azaz a Hátsó Pasas, vagyis a radarelfogó tiszt) ugyancsak. Crowley egy pillantást vetett az üzemanyag-kijelzőre, levont egy félórányit pilótatársáért, valamivel többet „az asszony meg a srácok miatt”, és úgy találta, hogy még hozzávetőlegesen kétórányi játékideje maradt idefent, mielőtt vissza kell indulnia a Lincolnra, ami az adott pozíció szerint épp a hátuk mögé esett, úgy ötszáz kilométerre.

Mindkét Tomcatet egyformán szerelték fel a ma éjszakai Force CAP típusú járőrözésre: két ezerliteres külső üzemanyagtartállyal a hajtómű-beömlőnyílások alatti tartókon; két radarvezérlésű AIM-120A jelű AMRAAM-mal, azaz továbbfejlesztett közép-hatótávolságú levegő-levegő rakétával; két AIM-9M Sidewinder rövid hatótávolságú hőkereső rakétával a szárnyakon, valamint négy óriási AIM-54C Phoenix nagy hatótávolságú radarvezérlésű rakétával a törzs alá függesztve. Az Arabtenger fölött ilyen távolságban a Lincolntól az elsődleges veszélyforrást az F–14-es légi járőrök számára az irániak nagy hatótávolságú vadászbombázói és a nagy hatótávolságú járőrgép jelentette, ennek megfelelően a két Tomcat fejenként két plusz Phoenixet vitt magával; a Phoenix rakéták hatósugara több mint 150 kilométer volt, jóval a radarok felderítési körzetén belül, de elég távol az iráni légvédelmi arzenál oszlopait képező orosz gyártmányú légi indítású hajóromboló szárnyas rakéták hatókörétől.

Néhány perccel azután, hogy megkapták az új koordinátákat az E-2C Hawkeye radargéptől, a VAW-117-es Faltörőktől, a Lincoln harci köteléktől háromszáz kilométerre északnyugatra körözve Crowley radarelfogó tisztje befogta képernyőjén a mumust:

– Radarkapcsolat 280 kilométerre, az orr előtt.

– Földimalac járat, megvan a mumus – jelentette a Hawkeye radartisztje, megerősítve a radarelfogó tiszt közlését. A Tomcatek immáron teljes összpontosítással az elfogásra készültek.

Az éjszakák napok óta macska-egér harcot hoztak. „Fürkésző” repülések voltak ezek; az irániak különböző típusú gépekkel tesztelték a Lincoln légvédelmét: jött MiG–29-es Fulcrum, MiG–25-ös Foxbat, MIG-31-es Foxhound, de látták az ormótlan vánszorgót, a P-3-as Oriont és az EC-130-as felderítőgépet is. A kisebb iráni vadászgépek – üzemanyag-vésztartalékuk felhasználásával, hiszen a Lincoln még mindig túl messze járt a partoktól – a pilóták vakmerősége szerint a lehető legközelebb merészkedtek a hordozókötelékhez, hogy lássák, miféle reakciókat vált ki magatartásuk az amerikaiakból. Mivel a hordozó fölött folyamatosan körözött egy E-2-es Hawkeye, továbbá egy másik a Lincoln és a szárazföld között dekkolt, a hordozókötelék szemei legalább háromszáz kilométeres körben mindent láttak, nem beszélve arról a szűk radarvédelmi folyosóról, amely egy egyenes mentén húzódott az anyahajótól egészen a Chah Bahar-i bázisig, több mint hatszáz kilométer mélységben benyúlva a szárazföld testébe.

Az iráni fürkészgépek legtöbbször rá is közelítettek a hajókra. Valószínűleg azokon az elektronikus jeleken csámcsogtak, amelyeket a Lincoln, annak kísérete és járőrrepülője sugárzott – de amint rájuk állt egy Tomcat, azonnal hátat fordítottak, és már húzták is a csíkot a kandúr elől. Az irániak pontosan tudták, mit várhatnak az F–14-esektől és a Phoenix rakétáktól, hisz mindkettőt használták maguk is. Még az 1970-es évek közepén, a sah uralmának idején az Egyesült Államok mintegy száz fejlett vadászgépet szállított Iránnak; a pontos számokat senki sem ismerte, de az iszlám köztársaságnak valószínűleg még mindig volt vagy egy tucatra való működőképes Tomcatje; és körülbelül száz jó állapotban lévő Phoenix rakétája. Az irániak megtanulták tisztelni a Phoenixeket, így a Tomcatek AWG-9-es radarjának első jelére rögtön hátat fordítottak az amerikai gépeknek.

Most azonban egészen másképp állt a helyzet…

– Faltörő majdnem 500 kilométerre észlelte a fickót. Ez nagyjából a radar érzékelési zónája – állapította meg Crowley hangosan gondolkodva. – Biztosan szép nagy állat. Tudsz közelebbit mondani róla, Hajnalfény?

– Távolság 230 kilométer, gyorsan közeledik – jelentette Crowley radartisztje, Adam „Hajnalfény” Lavoyed hadnagy. – Magassága Angyal 40-es, sebessége… a kurva életbe, a sebessége ezernégyszáz kilométer per óra.

– Akkor ez nem az Orion lesz – értékelt Crowley. Irán használta még, ugyancsak a sah hagyatékából, ezeket a kisebb amerikai gyártmányú P-3-as Orion üldözőgépeket, amelyek képesek voltak Harpoon és Exocet hajóromboló rakétákat is hordozni, ám túlságosan is nagy és ormótlan turbómeghajtású gépek voltak, maximális utazósebességük talán a 760-at ha elérte; ez a gép viszont majdnem kétszer ekkora sebességgel tartott feléjük.

– Mi van a célkeresztben?

– Cél háromszázon, emelkedik – jelentette a távolságot Lavoyed a hordozónak.

– Mire készülsz ma éjjel, seggfej? – morogta a fogai közt Crowley az ismeretlen gép felé. – Ki a fene vagy? Miféle szörnyszülött?

Ebben a pillanatban Lavoyed felkiáltott:

– Itt az újabb mumus… a fenébe, Varjú, a kettes számú emelkedik, Angyal 40-es… 50-es, sebessége 2400… látom a harmadikat, közvetlenül a kettes mögött, jön át Angyal 40-en, sebessége 2200… egyes számú bandita északnyugatra fordul, gyorsul!

– Kukták – ordította Crowley maximális gázt adva, a gép orrát üldözéshez emelve. A gépközi frekvencián kiáltotta:

– Bázis, ezek Kukták! Kettőt követek Angyal 50-en át, sebesség Mach 2…

– Fegyverzetet élesíteni! – érkezett a válasz. A Kukta kód közismert figyelmeztető jelzés volt nagy, hajóromboló rakéták kilövése esetén. Éveken át a szabvány a szovjet bombázóról indított hajóromboló rakéta, az AS–4-es Kukta, egy héttonnás, folyékony üzemanyagú szárnyas rakéta volt, amely a hangsebesség több mint háromszorosával közelített akár egy háromszáz kilométerre lévő célpontra is, és a Tu-22 M Backfire bombázó ebből a gigantikus fegyverből akár hármat is elbírt. Az AS–4-es egytonnás, hagyományos, nagy robbanóerejű töltettel volt felszerelve, amely elég nagy ahhoz is, hogy egyetlen rakétával akár egy kisebb hadihajót is elsüllyesszen…

…vagy, a hidegháborús években, egy 350 kilotonnás nukleáris fejjel, amely egy teljes hordozókötelék elpusztítását tette lehetővé.

– Sugárzó, tiéd a második Kukta, enyém az első – kiáltotta Crowley a mikrofonjába.

– Kettes! – jött a feszült válasz. Matte szíve a torkában dobogott, ahogy Crowleyé is. Érezhető volt a hangján.

Crowley egyetlen szemvillanás alatt lőtávolon belülre került, és kilőtte az első Phoenixet. Ez volt az első alkalom életében, hogy a nagy P-vel nyitott tüzet. Hunyorogva figyelte, ahogy a vakító fényben a Phoenix levágódott a sínről, ívelt pályán húzott el jobb kéz felől az ég felé; a rakéta lendületes elszakadása megzörgette a Tomcat szárnyait, és alaposan megrázta a gép tetejét is. Crowleynak szűken jobbra kellett fordítania gépet, hogy a célon tarthassa az AWG-9-es radart egészen addig, amíg a Phoenix saját radarja át nem veszi a vezérlést – és maga is be nem fogja a célt. Amikor biztosnak érezte a célzást, kilőtte a következő rakétát. Fontolgatta, hogy kilövi a harmadikat, sőt a negyediket is, de ekkorra a Kukták már lőtávolon kívülre kerültek; 2 Mach sebességgel száguldottak, a hangnál kétszer gyorsabban, gyorsabban, mint maga a Phoenix!

Crowleyt tökéletesen lenyűgözte a hajsza. Előbb az első, majd a második fénygömb is fellobbant messze az égen.

– A célpont meglépett – jelentette a radartiszt. – A bandita hazafelé tart Mach 2.4-gyel, Angyal 60-on, tovább emelkedik. – Crowley látta, hogy Lavoyed AWG-9-ese még mindig célkeresztben tartja az első Kuktát, de az már túlságosan messze került tőlük. Most már egy másik fent lévő vadászra vagy a Lincoln légvédelmére várt a feladat, hogy megállítsa az első Kukta rakétát.

Matte nagyobb sikerrel járt.

– Leszedtem egyet! – kiáltotta diadalittasan. – Ez az!

– Az enyém lelécelt – vallotta be Crowley a rádión. – Gyerünk, Lincoln, lődd ki a rohadékot!

Messze a távolban Crowley villogó fényekre lett figyelmes, és azt is viszonylag jól láthatta, amint egy halvány fénycsóva kúszik az égre. A Lincoln kísérői voltak, a külső légvédelmi szűrőhajók. Rakétákat lőttek fel. A következő másodpercben látták, ahogy egy hatalmas buborék robban szét az égen, ragyogó fehér fénnyel a magas égkupola sötét háttere előtt.

– Egy újabb Kuktát fogtunk – jelentette az E-2 C Hawkeye bombázótisztje. – A Lake Erie szedte le. – A Lake Erie a Lincoln egyik kísérő cirkálója volt, AEGIS irányított rakétákkal felfegyverezve. – Földimalac-121-es, az egyes bandita visszavonul, repüljön 1-1-0 irányba, tartsa Angyal 30-on, ezek a vektorok a tartálygéphez vezetik. Földimalac-122-es, normál hápogó… 122-es, radarkapcsolat Angyal 35-ön; 121-es, vadásztársa magától két óra irányban, távolsága 45 kilométer, épp maga fölött.

– 121-es, vettem – nyugtázta Crowley. Amint várta, hogy Lavoyed ráálljon az előtte haladó Tomcatre, szeme elé emelte jobb kezét – és remegni kezdett. – Jézusom, Sugárzó – mondta a rádión –, az irániak két rakétát lőttek a Lincolnra. Egy hajszálon múlt!

– Ezek is a Backfire-ek voltak – tette hozzá Lavoyed. – A hírszerzés arra gyanakszik, hogy évekkel ezelőtt az irániak Bacfire-eket vettek az oroszoktól. Attól tartok, igazuk lesz, mivel az egyik épp most lőtt ki egy pár Kuktát a hordozónkra.

Húsz percbe telt, mire a két F–14-es Tomcat összekapcsolódott, és együtt manőverezve az új KA-6 D tartálygép mögé került. A rádiók szinte megbolondultak a fecsegés káoszában. A Lincoln három újabb F–14-est küldött föl, immár két hatos rajt képezve; folyamatban volt a harmadik E-2 C Hawkeye radarrepülő felbocsátása is azzal a szándékkal, hogy a kötelék előtt északi irányban is lefedjék a légteret. A hordozókötelék átállt a békeidőben szokásos ForCAP harcászati légi járőr funkcióról – ami általában a köteléktől 150-300 kilométeres sugarú körre terjedt ki – a BarCAP légtérzáró légi járőröző feladatra, megduplázva a korábbi hatótávolságot. Hamarosan lehetővé vált az irániak által kilőtt bármiféle fegyverzet elfogása, és minden repülőre, amely elég nagy volt az AS–4-es Kukta rakéta szállítására, a biztos pusztulás várt jóval azelőtt, hogy lőtávolságon belülre ért volna. Kétség sem fért ahhoz, hogy a hordozókötelék parancsnoka a tengeri kíséretet is átszervezte, úgy tolva előre erőit, hogy a légvédelmi rakétákra minél hamarabb tudjanak reagálni, s egyre távolabb szorítsák azokat, miközben egy-két távvezérlésű rakétákkal felfegyverzett cirkálót és rombolót továbbra is a közelben tartott, a hordozó és ötezres legénységének legbelső védelmi gyűrűjét képezve.

Crowley F–14-esével épp a KA-6 D tartályrepülő mögé került, s felkészítette gépét a kivilágított kúp megközelítésére, amikor hirtelen megszólalt a rádió.

– Minden egységnek, minden egységnek! Mumusok a horizonton, irányuk 0-2-0, 400 kilométerre, Angyal 20-on, sebességük 1200! Minden Földimalac egységnek! Jelentsék üzemanyaghelyzetüket, és álljanak készenlétben!

– 121-es a tömlőn, 10.1-nél! – kiáltotta Crowley, miközben folytatta útját a kúp felé, hogy legalább egy jelképes tankolásra ideje legyen. De minél jobban igyekezett ráakaszkodni, annál reménytelenebbnek látszott az egész. Kérte a tartálygép pilótáját, hogy a szokásosnál tovább tartsa szintben a gépet, és így már rá tudott csatlakozni. Beszürcsölt 2500-at, és már tovább is állt. – 121-es rendben!

– 121-es, kezdje meg az új mumus elfogását, iránya 0-5-0, Angyal 40-en – érkezett az utasítás egy másik E-2C Hawkeye fedélzeti hadműveleti tisztjétől. Crowley az új hang alapján arra a következtetésre jutott, hogy ez csakis az a Hawkeye lehet, amelyet a Lincoln északi biztosítására küldtek föl épp az imént. Semmi kétség, egy másik Tu-22 M Backfire settenkedett az égre, és már 400 kilométeren belül járt a hordozó felé tartva. – Induljon egyedül; a 122-es követi!

– Itt 121-es, vettem – felelte Crowley, és vektorirányba döntötte a gépet teljes gázt adva.

– Faltörő, tájékoztatásul: a 121-esnek húsz perc múlva üzemanyaggondja lesz, alig sikerült tankolnom valamit. Két Phoenixem maradt.

– Vettem, 121-es! Földimalac-122-es, biztosítsa őket fentről! Maga lesz az egyetlen északi járőr, amikor a vezérgépük kiszáll! Jelentse pozícióját!

– 122-es vétel, szintén két P-m maradt. A tömlőn vagyok.

Crowley radartisztje képtelen volt befogni a második Tupoljevet a 400 kilométeres radarkörön kívül. A Tu már alig volt messzebb 150 kilométernél a vadászgéptől.

– Bázis, Kukták várhatók – kiáltotta Crowley. – Készültség! – A Tu-22 M azonban egyre fenyegetőbb közelségbe került, ráadásul jóval a hangsebesség fölött repült. – Faltörő, itt 121-es, mi a parancs, leszedjem a Backfire-t, vagy várjak a Kuktákra?

– Álljon készen, 121-es!…

– Jobb lesz, ha siet a válasszal, Faltörő! – mondta Crowley. Már lőtávolságon belül járt a Backfire bombázó irányában, de az még egyetlen rakétát sem indított el. – Nos, Faltörő?

Mielőtt Crowley tüzelésre kész pozícióba került volna, az E-2 C Hawkeye fedélzeti hadműveleti tisztje megadta a választ:

– Egyes bandita irányt változtat… iránya most 2-7-5, Angyal 40-en, úgy tűnik, kiszáll… 121-es, a bázis utasítása: maradjon passzív, de tartsa a kapcsolatot!

– Vettem, Faltörő. Majd én…

– Rakétakilövés! – hallatszott Matte kiáltása váratlanul. – A Backfire rakétákat lő ki!

Hihetetlen gyorsasággal történt, így Crowley nem is érzékelt semmit az egészből. Arra számítottak, hogy a hordozó lesz az újabb célpont, egyéb eshetőségre nem is gondoltak. Az első reagálás előtt a Backfire négy rakétáját indította útnak – de nem a Lincolnra, hanem az összessel egyszerre az éppen csak felszállt harmadik Hawkeye radarrepülőre lőtt.

Ezek a levegő-levegő osztályú rakéták új fejlesztésű orosz Novator KS-172-esek voltak a Python szériából, amelyeket kifejezetten radarrepülők és felderítőgépek megsemmisítésére terveztek; a célzási pontosság fokozása érdekében a radarokra és a gépek elektronikus kisugárzására állnak rá, így akár a számítógépek képernyőiből származó és a gép ablakain át a légtérbe jutó jelek is elég támpontot nyújtanak a holtbiztos találatra. A Pythonok pusztító fegyverek: Mach 2-es sebességgel repülnek, és több mint 300 kilométeres távolságból indíthatók. Hiába zárta le a Hawkeye a radarrendszerét, hiába tett elkerülő manővereket, a rakéták regisztrálták a repülőgép utolsó pozícióját, és a kellő távolság elérésekor aktiválták fedélzeti radarjukat. Így az áldozatnak már esélye sem volt. Mind a négy rakéta befúródott a Hawkeye hatméteres orr-részébe, letépte azt a törzsről, és rettenetes pörgésre kényszerítette az egész gépet, amely hamarosan megkezdte zuhanását a nyílt tenger felé.

Crowley tehetetlenül nézte, amint a hármas számú Faltörő ilyen váratlanul tűnik el az égről. Azonnal üldözésbe fogott; bekapcsolta az utánégetőt, hogy minél gyorsabban befogja a támadót, de már nem kerülhetett lőtávolon belülre a visszavonuló Backfire mögött. Pár percnyi üldözés után a tartálygép felé kellett indulnia.

A Fehér ház ovális irodája

1997. Április 25., keleti zónaidő szerint 13:21

– Biztosak lehetünk abban, hogy a gép iráni Backfire volt? – kérdezte az Egyesült Államok elnöke mély, keserű hangon. – Egyértelmű volt az azonosítás?…

– Vizuálisan nem sikerült azonosítani, uram – felelte Philip Freeman. Freeman az elnököt a Rose Gardenből hívatta ki, törvényszentesítő ceremóniáról. Most azonban ismét az Ovális Irodában voltak, ahol az elnök épp egy írásos jelentést olvasott, amely az Ománi-öbölben történteket taglalta. – A radarkezelők méretbecslése és az észlelési távolság alapján igen nagy repülő objektum lehetett. A sebességi és magassági adatok figyelembevételével, plusz a megfigyelt rakéták repülési jellemzőinek ismeretében 90 százalékos bizonyossággal állítható, hogy a gép iráni Backfire bombázó volt.

– A rendelkezésünkre álló repülők közül melyik képes ilyen teljesítményre?

– A B-1B Lancer bombázónknak nagyon hasonlóak a repülési mutatói – válaszolta Freeman. – Az F–111-es, az F–15-ös és az F–16-os, vagy az F-22-es vadászgépek elérik ugyan a Backfire sebességét és teljesítményét, de nem veszik fel vele a versenyt hatótávolság és hasznos teher dolgában. Az AS–4 Kuktához fogható rakétánk pedig egyáltalán nincs. Egyetlen szárnyas rakétánk sem éri el a hangsebességet.

– Mi a helyzet más országok fegyverrendszereivel? Mit tudunk a kínaiakról?

– A kínaiak használnak egy bombázót, a B-6D Badgert, amely képes lehet a Backfire sebességére – mondta Freeman. – Van egy szuperszonikus hajóromboló rakétájuk, de annak hatótávolsága jóval kisebb, mint a Kuktáké: hatvantól háromszáz kilométerig terjed. Irak és Líbia szintén alkalmaz Backfire-eket, de a jelentések szerint nincs bevethető példányuk, továbbá az adatok szerint egyikőjük sem rendelkezik szuperszonikus szárnyas rakétákkal. Még a pakisztániak F–16-osai közelítik meg talán a Backfire karakterisztikáját, de az ezekről kilőhető rakéták teljesítménye messze elmarad az AS–4-esek mögött.

– Természetesen az oroszok is repülnek Backfire-ekkel – folytatta Freeman –, annak egy feljavított, követő szuperszonikus verziójával, a Tu-145-ös Blackjackkel. Ukrajna számos Backfire-t és Blackjacket szerzett Oroszországtól, de bizonytalan, hogy ezeket hadrendbe állították-e. Az oroszoknak van AS–4-ese, néhány AS–6-osa, valamint AS–9-es szuperszonikus hajóromboló rakétája is.

– Tehát azt állítja, hogy az oroszok is lehettek volna?

– Teljességgel valószínűtlen, uram – mondta Freeman a fejét ingatva. – Az oroszok szuperszonikus bombázóiknak legfeljebb egynegyedét tartják repülésre kész állapotban. Backfire-eiket azonnal eladták, amint egy vevő az érdeklődés legcsekélyebb jelét mutatta. Akkor sem zúgolódtak, amikor az ukránok léptek fel vásárlási szándékkal. Ha arra gondolunk, ami az utóbbi napokban Iránban történt, a statárium bevezetésére vagy Nateq-Nouri elnök Khamenei általi felfüggesztésére, a legvalószínűbb gyanúsított csakis Irán lehet. – Pillanatnyi szünetet tartott, majd megkérdezte: – Kívánja, hogy teljes bizonyosságot szerezzünk az elkövetők azonosságát illetően, mielőtt továbblépnénk?

– A fenét, dehogyis, Philip, nincsenek kételyeim az esettel kapcsolatban – felelte eltökélten az elnök. – Igaz, egyelőre nem potyognak bombák a fejemre, ennek ellenére világos előttem, hogy csakis Buzhazi elrettentési kísérletéről lehet szó. De ha jól értem magát, továbbra is keresik a Backfire bázisát?…

– Innen már viszonylag egyszerű a dolgunk, uram – mondta Freeman.

– A haditengerészet Irán belsejéig követte a Backfire-eket a támadás után, felderítőrendszereink pedig a helyszínen nyomoznak tovább. Jon Masters a saját szakállára két taktikai kémműholdat lőtt fel. Az űrfelderítéssel foglalkozó csoport kijelölte számukra a megfelelő röppályát, ő pedig elindította őket. Masters jelenleg Irán minden olyan repülőterét folyamatos ellenőrzése alatt tartja, amely Backfire gépek fogadására lehet alkalmas.

– Remek – mondta az elnök. – Amint vége ennek az egésznek, összehozunk egy találkozót ezzel a Mastersszel. Most azonban – folytatta, szigorú pillantást vetve nemzetbiztonsági tanácsadójára – az a legfontosabb, hogy a válaszlépésünkkel nehogy totális háborút robbantsunk ki a Közel-Keleten. A szövetségesek és az olajvállalkozók már így is épp elég idegesek; az olajárak túlságosan is meglódultak. Nos, tudom, hogy a hírszerzés-támogatók lőtték ki a Rikoltókat, de most az a szándékom, hogy teljesen megbénítsuk az iráni háborús gépezetet, és ezúttal már nem egyszerű bosszantásra gondolok. Milyen eszközöket javasol?

– Már útnak indítottuk a Jövő Szárnyait, a teljes Disruptor fegyverszériát – felelte Freeman. – Brad Elliott Disruptorai nem csupán radarokat és érzékelőket tudnak összezavarni, de jelentős károkat is okozhatnak.

– Sosem hittem volna, hogy egyszer sor kerülhet erre is, Philip, akár valami idióta filmben – mondta az elnök –, de hát ez az igazság: azt akarom, hogy balesetnek tűnjön. Ha Masters ráakad a Backfire-ekre, azt akarom, hogy örökre vonják ki őket a forgalomból, és keltsék baleset látszatát. Ha az irániak repülőgép-hordozója akár a Lincoln, akár másik amerikai hajó közelébe merészkedne, süllyesszék el, de álcázzák balesetnek! Ha Irán nagy hatótávolságú Scud rakétáival Szaúd-Arábia vagy Törökország ellen fordul, csináljanak Teherán valamelyik katonai főhadiszállásából hatalmas, tátongó bombatölcsért, de álcázzák balesetnek! Képesek erre?

– Teljesen világos, uram – mondta Freeman. – Igen, meg tudjuk csinálni.

– Helyes. Tudassa velem, akár az éjszaka közepén is, ha valamilyen hadműveletre készülnek, egyébként zöld a lámpa önök előtt – mondta az elnök, és megigazította nyakkendőjét, készen állva arra, hogy csatlakozzon a törvényszentesítést követő fogadás vendégseregéhez. – Hozza mozgásba egységeinket, aztán amint lehet, tájékoztasson; azt akarom, hogy minden akció klappoljon, még mielőtt a B–2A ellenséges légtérbe lépne. Az egész hadművelet legyen csendes, letagadható és kíméletlenül tiszta, tábornok, de mindenekfölött azt akarom, hogy Irán drágán fizessen meg azért, hogy lelőtte a repülőnket. A rohadékok; fegyvertelen ellátógépet lelőni, ez a leghitványabb harci cselekmény, amit el lehet követni. Azt akarom, hogy Buzhazi a saját tökeiben érezze ennek következményeit. Lássunk hozzá, Philip.

Philip Freeman tábornok csaknem elszégyellte magát, olyan lelkesülten indult el a Fehér Ház helyzetértékelő termébe, hogy utasításait továbbítsa a hírszerzés-támogatók felé. Semmi újabb zavarkeltés, semmi csipkelődés; az elnök szándéka az volt, hogy az iráni monstrumot ízekre szedjék, és pontosan ez is fog történni.

Andersen légi támaszpont, Guam

1997. Április 26., helyi idő szerint 16:25

Jon Masters nem kopogott, ahogy máskor sem. Ő mindig egyszerűen beviharzott a szobákba, legyen akár éjjel, akár nappal, és olyan vehemenciával kezdett mondandójához, mintha már percek óta benne volna. Ezúttal egy eligazítás közepébe csöppent, amelyet Dominguez ezredes tartott a B–2A Spirit lopakodó műszaki állapotáról.

– Szóval elkaptuk őket. Tábornok – folytatta Masters szinte levegőt sem véve –, amit tettünk, nem valami ördögi dolog: két ALARM-rakétát küldtünk az iráni légtérbe, mindkettő négy Pacer Sky típusú digitális fényképező műholdat vitt magával. Minden olyan iráni polgári vagy katonai repülőteret célba vettünk, amelynek kifutója eléri a másfél kilométeres hosszúságot és az ötven méteres szélességet, és alkalmas lehet Tu-22M Backfire-ek fogadására. Minden egyes repülőtérről fényképfelvétel készült egy-másfél óránként. Természetesen az irániak nem is sejtették, hogy felküldtük ezeket a műholdakat – hogyan is sejtették volna, hiszen rajtunk kívül senki sem tudott róluk. Aranyra bukkantunk!

Griffith és Dominguez egyszerre pattantak fel, hogy kövessék Masterst a 13. légierő parancsnoki épületének negyedik emeleti csarnokába, ahol most a légi hírszerzés és a Jövő Szárnyai azon emberei gyülekeztek, akik épp az Irán elleni B–2A-bevetéseken dolgoztak. Amikor mindenki elfoglalta a helyét, az ajtó becsukódott, majd halkan bezárult mögöttük, és Masters megnyomta a monitor kapcsolóját. A nagy átmérőjű képernyőn egy óriási repülőtér felülnézeti képe jelent meg. – Elmenekülhetnek, de el nem bújhatnak! – kezdte a szokásos stílusban Masters, majd büszkén hozzátette: – A Sky Masters ismét nagyot alakít.

Jon Masters NIRTSat („Mennyből az angyal”) műholdjai kisméretű berendezések, kisebbek, mint egy mosógép, de teljesítményük révén 300-350 kilométeres magasságból, az űrből, olyan élességű képet készíthetnek akár egy kutyáról is, amely alapján még a fajtája is megállapítható. Négy fényképező NIRTSat-műholdat, kódnevén Pacer Sky-t szerelhettek a kis, két fokozatú, ollószárnyú rakétára, amelyet Masters ALARM-nak, vagyis légi indítású készültségi rakétának keresztelt el. A Masters által módosított DC-10-es repülőgép egyszerre két ALARM-ot vihetett magával 12 ezer méteres magasságba, és onnan engedte el őket egymás után. A szállítógép játszotta az első fokozat szerepét, s a leválasztott rakétákat kétlépcsős hajtóművük akár 600 kilométerre is felvihette, ahol a műholdak a megfelelő pályára állhattak. Ezzel a módszerrel Masters majdnem mindegyik harctéri parancsnoknak teljes felderítéssel, légtérellenőrzéssel és hírközlési hálózattal szolgálhatott csupán néhány röpke óra leforgása alatt.

Masterst azonban a jelen helyzetben semmiféle kormánymegállapodás vagy kereskedelmi szerződés nem kötelezte; most magának kaparta a gesztenyét.

– Ez itt az iráni Beghin repülőtér, Kerman közelében, körülbelül négyszáz kilométerre Bandar Abbastól északi irányban – folytatta Masters. – Két órával a Lincolnt ért támadást követően ezt a felvételt készítettük. – A lézersugaras mutatót a képernyőre irányította, majd lenyomott egy újabb gombot, amely a lézermutató körüli területre szűkítette a képet. Az így kinagyított kép minden kétséget kizáróan egy B-1B Lancer típusú repülőgép kontúrját mutatta, a hosszú, hegyes orral, a karcsú testtel és a törzsre szinte rásimuló, hátracsapott, vékony szárnyakkal.

– Íme az önök Tupoljev-22 M bombázóbázisa, emberek: a Beghin repülőtéren, legalábbis az egyik a sok közül. – Masters újra kitágította a képet, hogy az egész reptér láthatóvá váljon. – A szárnyak felhajtásával azokban a hangárokban hat Backfire férhet el, tehát hangáronként kettő, ami azt jelenti, hogy legalább hat további még rejtőzködik. Huszonnégy órás megfigyelés alá vettem a Beghint, és továbbra is keresem a másik hat bombázót.

– Köszönjük, Jon – mondta Brien Griffith vezérőrnagy, az amerikai légierő légi hírszerzésének parancsnoka. – Szép munka volt.

– Legnagyobb örömömre szolgált, uram – mondta csípősen Masters. – Az adatokat a MILSTAR-rendszeren át továbbítjuk McLanahan és Jamieson gépéhez, közvetlenül a számítógépeikbe. Tíz óra múlva a célpont fölött lesznek.

Ez a fajta vadság teljességgel elfogadhatatlan egy olyan fiatal embertől, mint Masters, gondolta Griffith, de sok mindenen keresztül is ment az elmúlt néhány nap alatt; többek közt majdnem az életébe került az iráni haditengerészettel történt találkozása. Ez a fiatal fickó rendelkezik a szükséges technikával és pénzzel, és megvan benne az izzó hevület, hogy Irán végre drágán megfizessen bűneiért.

Riverside, Kalifornia

Ugyanabban az időben

Sheila MacNichol főhadnagy körülbelül hatodjára tette meg ezen a délutánon az utat a női mosdóba. Úgy érezte, hogy terhessége eltelt hat hónapja egyetlen végtelenbe nyúló kirándulás a mosdóig és vissza. Végül visszatért asztalához a 722-es légi utántöltő osztály parancsnoki irodájába, ahol mostanában az akták körül szorgoskodott. Minthogy anyai örömök elé nézett, jobbnak látták, ha egy kis időre felhagy megszokott munkájával – a légierő tartalékos KC–10-es másodpilótája volt –, és így ideiglenesen az osztály főtisztjeként dolgozott. Most, ahogy az osztályparancsnok polgári alkalmazott titkárnőjének arcára nézett, a rémület és a pánik jeleit olvashatta le. A torka azonnal kiszáradt, a baba megmozdult, és úgy érezte, térdei cserbenhagyták.

Még mielőtt a titkárnő felállt és elindult volna felé, még mielőtt meglátta volna az irodaajtóban felbukkanó tábornok alakját és hamuszürke, megnyúlt tekintetét, még mielőtt meglátta volna a tábori lelkészt és a századparancsnokot, amint a meglepetéstől és döbbenettől szájtátva felismerték őt, már tudta, hogy az ő Scottyja halott.

Sheila férje, Scott MacNichol őrnagy a legjobbak közül való volt; az amerikai légierő egyik legtapasztaltabb KC–10 Extender tartályrepülő-pilótája, aki több mint négyszáz bevetésen vett részt, köztük sokban ellenséges területek fölött, többek közt a Sivatag Pajzsa és a Sivatagi Vihar „tartálygép-háborújában”. Elhivatott, nagy tudású gépparancsnok és oktatópilóta hírében állt. Számára egyetlen bevetés sem volt túl veszélyes vagy végrehajthatatlan. Az íratlan szabályt, hogy „önként semmit se vállalj”, egyszerűen nem ismerte Scotty. Ő azok közé tartozott, akik mindent elvállaltak. Élvezte, örömét lelte abban, ha háromszáz tonnás üzemanyag-szállító tartálygépét a legszűkebb helyekre vihette, gyönyörködtették a legveszélyesebb küldetések, izgalommal és a kihívás boldogságával töltötték el a legrövidebb kifutók és a legkockázatosabb feladatok.

A Sivatagi Viharban nyújtott szolgálataiért megkapta a légierő két tölgyleveles medálját, amely csak a legritkább esetben jutott ki olyan pilóták számára, akiknek nem volt előírt feladatuk az ellenséges légtérbe hatolás. Scotty mégis berepült, és bármikor ott termett, ha a gondnak csak legapróbb jelét is észlelte. Az egész világon csupán negyven KC–10-est alkalmaznak, de mivel „erőtöbbszöröző” feladatot látnak el – minthogy képesek a légierő, a haditengerészet, a tengerészgyalogság és idegen nemzetek gépeinek légi feltöltésére, százszor olyan értékesek –, túlontúl értékesek ahhoz, hogy ellenséges zónába vigyék őket. De Scotty nem mérlegelt.

Ó, az isten verje meg, átkozódott Sheila legbelül, szántszándékkal tette! Tudta, most hogy gyereküket várják, Sheila előbb-utóbb kérni fogja, hogy állapodjon meg, hagyjon fel többhetes távoli útjaival, egyszer s mindenkorra dobja sutba a titkos bevetéseket, ne legyen több váratlan éjszakai telefonhívás, dobja ki végre az ezerszer sietve összecsomagolt málhazsákot, amibe hányszor de hányszor pakoltak meleg holmit, miközben odakint tombolt a nyár. Tudta, hogy nem szórakozni megy Hawaiira, miközben őt egyedül hagyta otthon a hátfájások, a duzzadt lábak és az aranyér gyötrelmei közt. Még mielőtt abbahagyta volna, le akarta aratni az utolsó termést is a hősiesség és az izgalom mezején, és csak aztán jöhet a megnyugvás, az apaság, a szokványélet – élete során először.

Az osztályparancsnok bevezette Sheilát az irodájába, majd leültette. Sheila ismerte a lelkészt és a századparancsnokot is, természetesen, így rögtön átlátta a helyzetet.

– Scotty… meghalt, ugye?

– A gépe ismeretlen eredetű, végzetes meghibásodást szenvedett az Ománi-öböl légterében – mondta az osztályparancsnok. – A gép és a teljes személyzet odaveszett. Sajnálom, hadnagy.

Sheila próbálta tartani magát, de a könnyek és a zokogás hívatlanul törtek elő. Egyáltalán nem akarta, hogy ezek az emberek így lássák, éppenséggel a nagyfőnök, a századparancsnok és a lelkész, de akaratától függetlenül történt az egész, és csak akkor enyhült a sírás, amikor meghallotta, hogy az osztályparancsnok a titkárnőjét arra kéri, hívjon mentőt, és mondja meg nekik, hogy odakint várjanak; ekkor Sheila úgy döntött, hogy azt azért mégsem, inkább abbahagyta a sírást.

– Azt mondja… végzetes meghibásodás? Mégis miféle, uram? Madárral ütköztek? Kompresszorhiba? Üzemanyagrendszer-meghibásodás? – A szobában egytől egyig mindenki tapasztalt KC–10-es pilóta volt, kivéve a lelkészt, ám még ő is lehúzott pár száz órát az egyiken – hát miért volt épp a parancsnok ennyire tájékozatlan? Nyilvánvalóan azért, mert a gép az óceánba zuhant, s így semmi esély sem volt – a tengerfenékre merült roncsmaradványokkal – egy esetleges baleseti kivizsgálásra. A főnök most inkább a „vigasztaljuk a gyászoló túlélőket” álláspontra helyezkedett, ezért tűnhetett annyira semlegesnek a magyarázat. Egyszerűen csak rettenetesen szokatlannak érezte a helyzetet, hogy egy zokogó özveggyel sebességvesztésről, súlyponteltolódásról vagy ellenséges vadászokról beszélgessen.

– Még semmi közelebbit nem tudunk, hadnagy… Sheila – mondta a tábornok. – A vizsgálat folyamatban van.

– Az Ománi-öböl felett? Mit keresett ott Scotty? – kérdezte Sheila. – Hallottam arról, hogy időszakos járatkorlátozást rendeltek el Irán légtere körül, nyolcszáz kilométeres körzetben. Mi dolga volt az Ománi-öböl felett?

Az osztályparancsnok a lelkészre nézett, aki elengedte Sheila kezét, és ellépett mellőle.

– Sheila, arra kérem, ne firtassuk most, hogy hol zuhant le Scotty gépe, rendben? Azt szeretném, ha tudná, borzasztóan sajnáljuk, ami történt, és minden igyekezetünkkel azon leszünk, hogy átsegítsük önt ezen a szörnyű tragédián.

– Iránról van szó, igaz? – kérdezte Sheila, és a fájdalom kemény haraggá vált benne. – Minden, amit a kormány állít, hogy milyen nagyszerűen, csodásan alakulnak a dolgok odaát, egytől egyig hazugság, ugye?

– Hadnagy…

– Az irániak lőtték le, igaz, uram? – kérdezte Sheila hevülten. – Az irániak ölték meg őt, aki csak egy fegyvertelen, sebezhető tartálygépet vezetett!!!

– Hadnagy, kérem, tudjuk, hogy felzaklatták a történtek, és higgye el, sajnáljuk, igazán sajnáljuk, de mégis arra kérem, ne tegyen meggondolatlan kijelentéseket!

– Remélem, azért repültük át az óceánt, hogy még a szart is kibombázzuk ezekből a rongyfejűekből! – kiáltotta Sheila. Az egészségügyiek hordággyal a kezükben azonnal a parancsnoki irodában termettek, és próbálták megnyugtatni a nőt, de Sheila szíve hűvös és nehéz volt, ám különös módon egyszerre nyugodt is, mint a gyermeké most a méhében, és a kiszabadított harag jó érzéssel töltötte el, az igazak alázatával.

– Remélem, az én Scottym is segített, hogy elkaphassuk az átkozott iráni terroristákat, az isten verje meg mindegyiket! Remélem, a pokol tüzén végzi mind!

ÖTÖDIK FEJEZET

Beghin körzeti repülőtér,

Kerman tartomány, Irán

1997. Április 27., helyi idő szerint 02:06

A törvényeknek megfelelően éjfélig az Iránban landoló összes járatnak el kell foglalnia pozícióját a célállomás érkezési pontján; az Irán szívében fekvő Beghin körzeti repülőtérre érkező utolsó járat ezen a napon esti tíz órára érkezett meg, és röviddel ezután a teljes repteret lezárták, s egészen hajnalig csupán a karbantartó személyzet szorgoskodott a gépek közelében. Hajnali 2 órakor a repülőtér teljesen kihaltnak tűnt…

…kivéve a legdélibb sarkát, a három és fél kilométer hosszú és ötven méter széles, északnyugat-délkelet irányban húzódó betonkifutótól délre eső területet. Ezt a pályát két éve lezárták a kereskedelmi és a polgári közlekedés előtt. Három nagy, elhanyagolt hangár és több kisebb épület állt a lezárt kifutó közelében, a hatalmas, ám teljesen üres repülőgép-parkoló előtt. A parkoló felszínének repedései, a belőlük kinövő burjánzó gaz jelezte, hogy elég régen gördült végig gép rajta utoljára.

Ez volt az irániak egyik titkos támaszpontja, amely épp egy századnyi, azaz hat gépnek adott otthont, mégpedig hat Tupoljev-22M típusú bombázónak. Ez a gép egyben Irán legfélelmetesebb katonai repülője volt, amelyet a NATO-n belül csak Backfire-ként emlegettek. Az orosz gyártmányú szuperszonikus bombázó egy órán belül elérte a Közel-Kelet bármely célpontját, de az iráni C-707-es légi utántöltő tartálygép közreműködésével Olaszország és Németország is mindössze kétórányi utat jelentett számára. Pusztító erejű, huszonöt tonnányi hasznos terhét nehézbombák, hajóromboló rakéták, szárazföldi és tengeri aknák képezték. A pletykák azzal kapcsolatban, hogy az Iráni Iszlám Köztársaság Backfire-ekkel rendelkezik, már 1993-ban szárnyra kaptak, de hivatalosan ezt soha nem erősítették meg, mivel magukat a gépeket senki sem látta az iráni légtérben.

– Hát ahhoz képest, hogy titkos bombázótámaszpont, elég szarul néz ki – dörmögte Tony Jamieson. Az elmúlt húsz percet ő és McLanahan azzal töltötték, hogy a bázis fölött köröztek, s a SAR-radarral percenként felvételeket készítettek a helyszínről, majd a radarképeket egybevetették korábbi felvételekkel, hogy elegendő információval bizonyíthassák a Backfire-ek jelenlétét. Mindent figyelmesen sorra vettek; a beton összes repedését, a féknyomokat, az összes reptéri járművet, ám sehol semmi. Semmi jel nem árulkodott a világ egyik legfejlettebb bombázójának jelenlétéről. – Már csak húsz percünk maradt.

– Valami csak horogra akad – mondta McLanahan. – Jon Masters NIRTSat-műholdjai még sosem hagytak cserben… azaz talán egyszer…

– Pompás – fanyalgott Jamieson. – Kezdem már unni, hogy mindig ezekkel a nem halálos fegyverekkel repülünk, McLanahan. A rongyfejűek harcot akarnak, hát hozzunk végre olyan fegyvert, amelyikben van egy kis spiritusz! Legalább néhány MTF-rakétánk lenne robbanófejjel; ennyit igazán adhatnának…

– SAR-letapogatás – jelentette be McLanahan. – SAR sugároz… figyelem… most… radar készenlétben… antennajel blokkolva.

– A szentségit, ott vannak! Kész elefántcsorda – kiáltott fel Jamieson, amint a radarképet vizsgálta McLanahan nagyméretű monitorán. A fekete-fehér fotó minőségű kép egy Backfire-t mutatott, amint hosszú, karcsú törzse megjelent a bázis déli részén sorakozó hangárok egyikének kijáratában. Ugyanebben a kijáratban felbukkant egy második gép is, szorosan az első mögött, annak oldalán haladva, miközben egy harmadik bombázó is kidugta orrát a középső hangárkapun, nyilvánvalóan sorára várva. McLanahan addig forgatta a radarképet kurzorparancsokkal, amíg be nem láttak a hangárok belsejébe. Mintha csak a kifutó szélén álltak volna: mind a három hatalmas hangárkapu nyitva volt, hangáronként két-két Backflre-rel. A hangárok hátsó bejárata szintén nyitva állt, így a bombázók fedezékben, bent is járathatták motorjaikat. – Bingó – mondta Jamieson. – Szent szar, hát megvagytok!

– És úgy látszik, megint vadászni indulnak – tette hozzá McLanahan. – Na ehhez azért nekünk is lesz néhány szavunk! – Pár pillanattal később a hat AGM-154-es MTF-rakéta már útban is volt a Beghin támaszpont irányába. Automatikus robotpilóta-programjuk segítségével 15 méterrel a kifutó fölött suhantak.

Míg az MTF-ek a kifutó felé szálltak, mindegyikben bekapcsolódott egy elektronikus, nagy érzékenységű tv-kamera, amely valós idejű képet továbbított McLanahanhez, aki lopakodójával közel tizenötezer méterrel fölöttük járt. McLanahan a kurzor mozgatásával célkeresztbe fogta az egyik bombázót, és a robotpilóta egyenesen a zsákmányra repítette a rakétát. Ahogy a cél fölé ért, négy bombarekeszéből kettő kinyílt, majd eleresztette harminckilós, sűrű, ragacsos anyagot tartalmazó küldeményét, amely a bombázó tetejére zuhant. Az MTF továbbállt, McLanahan pedig máris újabb célra, ezúttal a repülőtér transzformátorállomására programozta, majd utasította, hogy a két utolsó bombát is juttassa rendeltetési helyére. A rakéta automatikusan nyugat felé fordult, s ötven kilométerrel távolabb becsapódott a bahlamabadi vízlépcső gyűjtőmedencéjének közepébe, majd alámerült. A rakéták egymás után juttatták célba, azaz a Backfire-ek tetejére, beazonosíthatatlan összetételű rakományuk egyik felét, majd ráfordultak a bázis déli részén kijelölt újabb célobjektumokra: egy körzeti légiforgalom-ellenőrző radarbázisra, egy távközlési antennatoronyra és egy trafóközpontra. Ezt követően három MTF a déli nyersolaj-, olaj- és kenőanyagtöltő állomást vette célba gusztusosnak aligha nevezhető terhével.

– Nos, ez fölöttébb izgalmas volt – jegyezte meg az örökké elégedetlen Jamieson, amint McLanahan az utolsó rakétát is beprogramozta. A lopakodó délnek fordult az afganisztáni és pakisztáni határok irányába, az Ománi-öböl fölé.

* * *

Az első komoly pofont a légiforgalmi radarállás rendszere kapta. A két óriástöltet a vékony, vasbetonvázas, üvegszálas kupolára zuhant, amely azonnal átégett, s a pusztító töltet a forgóantenna termében és az irányítókabinban oszlott szét. Percek teltek csak el, a karcsú fémantenna gyors, percenkénti tizenkettes fordulatszáma miatt máris meggörbült, majd összecsuklott.

A fémroncsoló savat tartalmazó gömbök az első iráni bombázót merőlegesen, a törzs felső részén és a bal oldali rögzített szárnytő külső oldalán érték; a második Backfire-t a fülkeablakok mögött kapták telibe, összefröcskölve a törzset és a jobb oldali levegő-beömlőnyílást, a jobb szárny alá függesztett AS–4-es szárnyas rakéta vezérlőegységét és robbanófejét. Amint az első két bombázó kigördült a felszállópályára, és felgyorsult az emelkedéshez, a vegyi bombák áthatoltak a gépek vázán, kikezdték a szárny csapágyait, elroncsolták a fémrészeket, lassan átterjedve a törzs üzemanyagtartályaira, a hajtóműház felső részére, a függőleges és vízszintes vezérsíkokra, majd az oldalkormányra is.

Mire a sav átette magát a Backfire vékony alumíniumburkán, az első bombázó már elérte a kilencszáz méteres magasságot és az ötszáz kilométeres óránkénti sebességet. Amint a pilóta megkezdte a szárnyak átállítását a húszfokos felszállási pozícióból a harmincfokos cirkáló szárnyállásba, az elfordítómechanizmus felmondta a szolgálatot, a bal szárny kezelhetetlenné vált, és a leghátsó, hatvanfokos helyzetbe ugrott. A repülő azonnal balra dőlt, és zuhanni kezdett.

A pilóta kétségbeesett mozdulattal nyomta jobbra a kormányt, hogy egyenesben tarthassa a gépet. A másodpilóta segítségével is csak százötven méterrel a föld felett sikerült megfognia. Utazósebességet vett fel, ám közben a savbomba végül mégiscsak áthatolt a függőleges vezérsíkot szegélyező vastagabb és erősebb titánborításon. A bombázó tehetetlenül a bal oldalára fordult, zuhanni kezdett, s Kerman városától délre az iráni anyaföldbe fúródott.

A második Backfire sorsa ennél is hamarabb megpecsételődött. A Tupoljev alig emelkedett a levegőbe, amikor a fülke tetőrésze hirtelen beszakadt, s a törzs egy tízméteres, narancsszínben izzó darabja közvetlenül a személyzetre zuhant. Ebben a pillanatban a jobb oldali AS–4-es Kukta rakéta elektronikus egysége szikrázni kezdett, amitől a sav belobbant, és felrobbantotta a rakéta egytonnás töltetét; a százötven tonnás harci gép apró darabokra hullott. A repülőteret látványos, baljós tűzgömb világította meg.

A harmadik és negyedik Backfire személyzetének szerencséjére gépeik még nem hagyták el a kifutót, amikor a meghibásodást lokalizálták, így elkerülték a katasztrófát. A sav cseppekben tört utat a burkolaton át a tartályok és a vezérlőegységek felé, lángra lobbantva a törzs- és a hajtóműelemeket. A két négyfős legénység ép bőrrel hagyta el a gépeket, de tehetetlenül kellett nézniük, ahogy a kétszázmillió dolláros bombázók a lángok martalékává válnak. Hamarosan csak az égő Backfire-ek fényei világítottak a repülőtér területén, mivel az MTF-ek halálos küldeményei tönkretették az elektromos hálózatokat… de az égő gépek fényét hamarosan elhomályosította az a ragyogó, tüzes gombafelhő, amelyet az üzemanyag- és kenőanyagtöltő állomás robbanása hozott létre az égboltot nyalogató háromszáz méteres lángnyelveivel.

Röpke percek leforgása alatt egy teljes iráni nehézbombázó-század vált a hatásos támadás áldozatává, maga a bázis pedig teljesen használhatatlanná lett.

* * *

Ahogy egyre jobban megközelítették az Ománi-öbölt, a B–2A lopakodó vészkijelzőjén egymás után, tucatszám tűntek fel az iráni vadászgépek, főként MiG–29-esek és F–14-esek. McLanahant ez olymértékű aggodalommal töltötte el, hogy az általa kinagyított veszélyzóna képe a nagy monitor egészét lefedte. A vészkijelző grafikusan megadta az összes vadászgép pozícióját és keresőradarjaik becsült távolságát; zöld, sárga és vörös színek mutatták, hogy a radar kereső, célkövető vagy rakétavezérlő üzemmódban áll-e. Az iráni vadászok radarja, a vészkijelző ábrája szerint, folyamatosan pásztázta a lopakodót, de a radarkúp színe változatlan maradt, jelezve, hogy a célbefogás nem járt sikerrel. A nagyszámú vadászjárőr mellett két A-10-es Mainstay radarrepülő is megjelent a zónában, és a védelmi készültséget a szárazföldi radar- és radarvezérlésű légelhárító ütegek tették teljessé.

– Szent isten, Iránnak csak ebben a körzetében fél tucat vadászraj szállt föl ma éjjel – jegyezte meg McLanahan. – Szemmel láthatóan mellre szívták a fiúk a Chah Bahar-i felsülést, nem gondolja?

– Mit mondjak, éppen ideje volt már, hogy valaki végre seggbe rúgja ezeket a barmokat – mondta Jamieson –, annak meg külön örülök, hogy részünk volt benne. Mikor érünk a szárazföld fölé?

– Még negyedóra – felelte McLanahan némi szorongással a hangjában.

Újra befelé fordult; Jamieson érezte, hogy valami nyugtalanítja McLanahant.

– Mi a gond, parancsnok?

– Nem is tudom… szóval az iráni repülők harcrendje… megváltozott azóta, hogy a rajtaütés előtt a szárazföld fölé értünk – magyarázta McLanahan a képernyőre mutatva. Megnövelte a vészkijelző nagyítását, ezzel Bandar Abbastól az Ománi-öböl legkeletibb részéig láthatóvá vált minden részlet. Látták a Chah Bahar-i radarkörzeteket, a Khomeiniét és a két A-10-esét, amelyek így együtt folytonos radarhálót vetettek Irán déli és délnyugati területei fölé. A lopakodó épp erre vette az irányt. – Két AWACS-radarrepülő az Ománi-öböl légterében, gyakorlatilag egymás mellett… szokatlan. Nem igazán hatékony taktika…

– Senki sem állította, hogy ezeket a rongyfejűeket valami nagy ésszel áldotta volna meg az isten – jegyezte meg Jamieson. – Mindenesetre szóljon, ha sárgára vagy vörösre vált a vészjelző! Ameddig zöld, szabad az út, igaz?

De McLanahan aggodalma kitartónak bizonyult. Nagyon különösnek látszott ez az új helyzet. Az irániak még pár órával ezelőtt is jobb erőelrendezést mutattak, amikor a célkörzet felé tartottak; még akkor is hatásosabbnak tűnt a védelmi rendszerük. Most látszólag minden ésszerűség nélkül, egyetlen kupacban csoportosultak vadászaik. Talán a Beghin repülőtér elleni támadásra reagálnak ilyen zavartan? Elvesztették volna a fejüket; megint vaktában repülnek, tovább gubancolva értékes rendszereiket? Meglehet…

– Nézze ezt, például! – folytatta. – Figyelje meg a képernyőn a vészjel feltűnését! Nem egymás után gyulladnak ki… csak egyet villan és kész. Látja? Mind egyszerre!

– Na és?

– Ilyet még sosem láttam – magyarázta McLanahan. – Rendszerint egy villan fel, aztán a következő és így sorban, mivel a radarjaik különböző frekvenciákon állnak, különböző gyakorisággal, eltérő időzítéssel keresnek s a többi. Most viszont úgy látom, az összes radar egyszerre működik.

– Ez képtelenség – mondta Jamieson. – Lehetetlen úgy összehozni egy szárazföldi és egy légi radart, hogy minden ennyire egybeessen. Ezt csak a jelprocesszor vészjelző üzemmódja okozza, ennyi az egész. Nem nagy ügy.

Hát persze, nem nagy dolog. Valóban lehetetlennek, de legalábbis nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy az összes iráni radar ilyen szigorú összhangban legyen egymással…

…vagy lehet, hogy mégsem akkora képtelenség?

– Tegyünk kitérőt! – javasolta McLanahan. – Mit szólna ahhoz, ha Pakisztánon át lépnénk le innen?

– Tessék?! – kérdezett vissza teljesen elképedve Jamieson.

– Tudom, csinálnunk kellene néhány felvételt Chah Baharról és a Khomeiniről, hogy megállapítható legyen, hány újabb vadászt és szárazföldi rakétavédelmi rendszert helyeztek készültségbe, de… valahogy nem tetszik nekem ez az egész. Mintha a teljes iráni légvédelem a mi repülési útvonalunkra figyelne, arra buzdítva bennünket, hogy közéjük vigyük a lopakodót. A hullámsávjaik megegyeznek, túlságosan is egy pontra koncentrálnak. Szeretném előbb tudni, hogy miben törik a fejüket.

– Nos, bármire is készülnek, süketek, vakok és ostobák – jegyezte meg Jamieson elégedett vigyorral. – Nem tudják, hol járunk, parancsnok, efelől semmi kétségünk nem lehet. Egyszerűen madarakra, bogarakra vadásznak. Ezenkívül pillanatnyilag engedélyünk sincs arra, hogy átrepüljünk Pakisztán felett, és ha Mr. Murphy úgy dönt, hogy mégis betesz nekünk, a pakisztániak elrendelik a kényszerleszállásunkat, és akkor leszünk csak nagy szarban. Azt mondom, kövessük a kék vonalat, lássuk, mire megyünk.

McLanahan háromszor ellenőrizte, hogy valóban TÁMADÓ üzemmódban vannak-e, s hogy a védelmi rendszerek mindegyike megfelelően működik-e. Talán a túlzott az óvatossága, a maximális biztonságra törekvés és némi paranoia okozhatta szokatlan aggodalmát. Lehet, hogy Wendy viszonylagos közelsége nyugtalanította, aki Guamban vár rá? Könnyen lehet…

– Oké, a tervek szerint folytatjuk – mondta végül. Amikor déli irányból az iráni radarok sűrűjébe kerültek, gyors önellenőrzést kért a védelmi rendszerektől. Semmi zűr, minden precízen működött. McLanahan ezután egy menekülési terv kidolgozásához fogott, ki tudja, hátha mégis szükség lesz rá.

A helyzet pillanatról pillanatra súlyosbodott.

Percekkel ezelőtt beértek Chah Bahar nagy hatótávolságú radarjainak körzetébe, de még mindig semmi sem utalt arra, hogy különösebb figyelmet szentelnének nekik. Amint a partvonal közelébe kerültek, Chah Bahartól nyolcvan kilométerre nyugatra, tizenötezer méteres magasságban átlépték a Khomeini első védelmi gyűrűjét. Semmilyen jelét nem tapasztalták annak, hogy esetleg kiszúrták volna őket; a Chah Bahar-i radarállomások és a Khomeini radarjai továbbra is kétdimenziós kereső üzemmódban működtek, vakon tapogatózva keresztül-kasul az égen. A jel a delta küszöbértékhez viszonyítva túl gyenge volt, hogy a földi állomások antennáira visszaérkezve értékelhető legyen; a veszélyjelző által vett és a visszavert szint közti különbség ezt nyilvánvalóvá tette. Ha mégis nyomukra akadtak volna, a radarok egyike, valószínűleg a Khomeiniről, célkövető üzemmódba kapcsolna, és a magassági keresőradar-jele ezt azonnal elárulná. Semmi sem változott… kivéve…

– A vadászgépek – dörmögte McLanahan. – A vadászgépek eltűntek.

– Megismételné?

– Két vadászgép az előbb ezeken a pontokon volt, de felszívódtak – mondta McLanahan.

– Támadóradarjaik abbahagyták a sugárzást.

– Milyen messze voltak tőlünk?

– Körülbelül száz kilométerre – felelte McLanahan. – Rakétakilövéshez túl messzire…

– Tökéletesen igaz – mondta Jamieson. – Az AA-11-es százötven kilométeren túlra kerülve is megjelenik a radarképernyőn, mi viszont semmilyen jelet nem adunk… vagy igen?

– Nem – válaszolta McLanahan, de a biztonság kedvéért kétszer is ellenőrizték a kapcsolóállásokat. TÁMADÓ-funkció rendben, az összes rádióadó hallgat; a szintetikus apertúraradar és a Doppler-radarok kikapcsolva; a rakétariasztók és a követőradarok szintén némák; a pajzs aktív; az erőtér aktiválása után elektronikus energia nem hagyhatja el a bombázót. A gép teljes csendben menekült. – Az ördögbe is, nem tetszik ez nekem.

– Akkor húzzunk bele, kapjuk le a hordozót az SAR-radarral, aztán nyúlcipő! – javasolta Jamieson.

Most már elég közel jártak a Khomeinihez egy SAR-letapogatáshoz, a hordozó mindössze kilencven kilométerre volt, épp a lopakodó orra előtt.

– Oké, álljon készen, SAR-felvétel.

Mielőtt működésbe hozta volna a rendszert, amely a tökéletes képalkotás érdekében automatikusan szabályozta a radarexpozíciót, McLanahan aktiválta az AN/ALQ-199-es elfogórendszert. Amint a BEADS-pajzs leválik, az elfogóradar átfésüli a légteret a bombázó körül, közeli fenyegetés után kutatva.

– Erre meg mi szükség volt?

– Sosem tudhatjuk, nem árt az óvatosság – felelte McLanahan. – Radar aktiválva, visszaszámlálás indul… öt… négy… három… kettő… egy… az SAR sugároz…

Ugyanebben a pillanatban megszólalt a riasztó. Gyors, kellemetlenül magas hangon visított fel, s a vészkijelzőn megjelent egy vadászgép denevérszárny-szimbóluma; a gép alig néhány kilométerre járt tőlük, jobbról, a hátuk mögül berepülve!

– Vadászgép, négy óránál, hat kilométerre, azonos magasságban! – ordította McLanahan. – Süllyedjen! Taposson bele! SAR kikapcsolva! Döntse a gépet, Tigris, szűken jobbra!

Szerencsére Jamieson nem késlekedett. Azonnal átfordította a lopakodót 90, 100, majd 120 fokos dőlésszögeken át, szinte hátára fektetve a gépet, a botkormányt ütközésig előrenyomta, és teljes gázzal hajszolta előre a bombázót. Egészen addig döntötte a repülőt, míg az végül szembetalálta magát a támadóval, forró gázsugarait elfordítva a vadásztól, így mutatva a lehető legkisebb radar- és hőkeresztmetszetet.

Mégsem volt elég gyors! Balról hatalmas robajt hallottak, a nagy gép megremegett, és a homlokpanel kijelzőjén felvillant a figyelmeztetés: ENG 1 FIRE.

– Tűz az egyesen! – kiáltotta McLanahan. A nagyméretű monitor automatikusan átváltott a WCA és a veszélyhelyzeti értékelő kijelzőjére, így figyelemmel kísérhette az automatikus hajtómű-leállítást. A rázkódás azonban olyan komoly mértékű volt, hogy nem tudta leolvasni a képernyő adatait. Csak arra hagyatkozhatott, hogy a számítógépek nélküle is folytatják az elemzést, és befejezik a veszélyhelyzeti lezárás ellenőrző listáját, mielőtt a tűz átterjedne a gép további részeire.

Jamieson folyamatosan jobbra döntötte a gépet, de a lopakodó már nem fordult tovább. A gép pörögni kezdett. Mivel a szárnyak fölötti egyenletes légáramlás megszűntével a felhajtóerő drasztikusan csökkent, a B–2A egyszerűen megállt a levegőben; majd egyik szárnyával lefelé fordulva megkezdte halálos dugóhúzóját. A bombázó most már szinte orral lefelé zuhant az óceán felé, és percenkénti hat kilométeres sebességgel oldalazva, magatehetetlenül süllyedt az Ománi-öböl komor felszíne irányába.

– Állítsa meg! – kiáltotta McLanahan. – Állítsa már meg, Tigris! – McLanahan teljesen elvesztette tájékozódóképességét. Az óriásképernyőn a vészjelzések teljesen lefedték a repülési paraméterek visszajelentéseit, a fülke ablakain túl áthatolhatatlan volt a sötétség, így végképp nem érzékelte, merre van fent és lent, balra és jobbra. Megpróbált felegyenesedni, hogy legalább a műhorizontot követni tudja, ám ez a kísérlete százszorosára növelte bizonytalanságérzetét. Gép és legénység egyaránt teljesen magatehetetlen volt, s a becsapódás bármely pillanatban bekövetkezhetett.

McLanahan lenyomta botkormányán a KITÉRÉS gombot, majd megpróbálta aktiválni a fékszárnyakat. Normál helyzetben TÁMADÓ-funkcióban nem folyamodtak volna a fékek használatához, mivel az gyengítette a bombázó lopakodójellemzőit. Erős morajlás jelezte, hogy a fékszárnyak elfordultak, s lassították a gépet. McLanahan előretolta a botkormányt, majd balra csűrte a gépet, hogy ellensúlyozza a jobbra pörgést. Hiába… semmi hatása nem volt. Keményen balra rántotta a botkormányt, abban bízva, hátha sikerül…

– Eressze el a kormányt, parancsnok! – hallotta Jamieson kiáltását.

– Megvan! Megvan! – kiáltotta McLanahan. – Csak szóljon, mikor!

– Azt mondtam, eressze el, az isten verje meg! – Ordította vissza Jamieson.

– Nem! Megcsinálom! Megvan! Csak adjon jelt, mikor!

Ekkor hirtelen hatalmas csattanást érzett az arcán, s a világ elsötétült előtte. McLanahan arra gondolt, hogy igen, ez itt a vég… de az még odébb volt. Egy másodperc múlva bezúdul az óceán, elborítja őt, és…

De a becsapódás elmaradt. Az ütés Jamiesontól származott; visszakézből McLanahan arcába vágott!

– Megmondtam, hogy hagyja rám – mondta Jamieson nyugodtan. Fokozatosan semleges állásba húzta a gázkarokat, és rálépett a jobb oldalkormány pedáljaira.

Ám a pörgés ugyanúgy folytatódott.

– Tovább pörgünk! – kiáltotta McLanahan. – Kormányozzon!…

– Egyenesben vagyunk, Patrick – mondta Jamieson. – Csak a fejében az iránytű, az pörög. – Jamieson előrehajolt, és lenyomott egy kapcsolót a felső központi kijelzőegységen. Erre egy hatalmas helyzet- és irányjelző jelent meg McLanahan óriásképernyőjén. A HIJ szerint enyhén orral lefelé repültek, de valóban egyenesben voltak. – Kihoztam a gépet a forgásból, de maga újra és újra visszadobta. Tudja, pont emiatt hívják halálpörgésnek – akárhányszor próbálja a műszerek ellenőrzése nélkül egyenesbe hozni a gépet, azzal egy másik irányú pörgésnek teszi ki. Mostantól hagyja fent a képernyőn, rendben?

Jó pár percnek el kellett telnie ahhoz, hogy McLanahan szédülése abbamaradjon, de miután a képernyőjére pillantott, végül maga is hajlandó volt belátni, hogy a helyzetük kielégítő; ha lassan is, de lehiggadtak a kedélyek. Kiértékelte a pozíciójukat. Jamieson a vízfelszíntől harminc méterre fogta meg a lopakodót, és most maximális folyamatos tolóerővel haladtak tovább délnek, az ománi légtér felé, a lehető leggyorsabban hátrahagyva a Khomeinit és az iráni radarrengeteget.

– Hogy érzi magát?

– Azt hiszem, jól, köszönöm – felelte erőtlenül McLanahan. Ellenőrizte a biztonsági rendszereket. – A tűzoltó berendezést ellőttük, az egyes hajtóműnek vége – állapította meg. – Minden főrendszer leállt. Az olajnyomás ingadozik… a hidraulikanyomás rendben van… az elektromos rendszer működik… az üzemanyagrendszer… várjon csak, a hármas és négyes szelep még nyitva van. Kézi vezérléssel lezárom őket. Minden hajtómű a jobb szárny tartályáról megy Először azt használjuk fel, arra az esetre, ha valami sérülés érte volna. – Jamieson gyors pillantást vetett az üzemanyagpanel kapcsolóira, majd egyetértően bólintott.

Fölöttük minden irányban iráni vadászok jártak, és a következő húsz perc maga volt a megtestesült rémálom. Percenként azt látták, hogy a vadászgépek közelítenek hozzájuk, ezért újra meg újra irányt és oldalt váltottak a lehetséges legalacsonyabb magasságban; volt, hogy csak tizenöt méterre húztak el a víz fölött, ennél lejjebb azonban nem merészkedhettek a radar-magasságmérő és az SAR-radar aktiválása nélkül. Még azután is, hogy elhagyták az iráni felségvizeket, követték őket. Már majdnem elérték az ománi partokat, mire a vadászok visszavonulót fújtak. A szárazföld felett repültek, és hosszú idő után először fellélegezhettek.

– A Krisztusát, ez azért durva volt. Jó napot fogott ki ez az iráni pilóta, hogy így belénk botlott…

– Azt hiszem, ez nem a véletlen műve volt. Nézze meg ezt! – mondta McLanahan, és a monitorra mutatott. – Jóval belül járunk az ománi légvédelmi radarok és a szaúdi vadászgépek hatósugarán, mégsem álltak ránk. Csak az irániak tudják, hogy itt vagyunk. Rájöttek arra, hogy kell lefülelni a lopakodót.

– Lefülelni? De hát hogyan? Nem is fogtak célkeresztbe minket.

– Tudom, mégis kiszúrták a gépet – mondta McLanahan. – Mindenesetre elég jól csinálták, hiszen egy vadászt azért ránk tudtak küldeni. Emlékszik, ahogy a vadászgépek kikapcsolták radarjukat? Azért tették, hogy azt higgyük, nem figyelnek bennünket. Az egész dolog nyitja a radarhálózat szinkronizálásában lesz…

– Ha ez igaz, akkor a lopakodónak itt nincs jövője – jegyezte meg Jamieson. – Az egész programot kockára tennénk. A Pentagon még egyszer nem tesz ki ekkora veszélynek egy B–2A-t sem, amíg rá nem jönnek, hogyan voltak képesek követni minket.

– Nincs sok időnk – mondta McLanahan. Hozzálátott, hogy megfogalmazza jelentését a légi hírszerzés közvetítésével a nemzetbiztonságiak felé, amelyben részletesen számol majd be erről az egészen hihetetlen és ijesztő esetről. – Most az irániak vannak lépéselőnyben, és könnyen elképzelhető, hogy addig nem nyugszanak, amíg mindent el nem értek.

Elnöki rezidencia, Shamsol Emareh palota,

Teherán, Irán

Nem sokkal később

Ali Akbar Nateq-Nouri, az iszlám köztársaság elnöke, naplója fölé hajolt. Egyéb időtöltésre nem igazán gondolhatott, mivel számítógépét, tévéjét és rádióját elvették.

Szobájának ajtaja hirtelen szinte berobbant, és Hesarak al-Kan Buzhazi tábornok viharzott be rajta, egyenesen elé lépve.

– Jöjjön be, nyitva van – mondta Nateq-Nouri pléhpofával.

Buzhazi dühében valóssággal kirántotta az elnököt asztala mögül.

– A kódokat akarom! – üvöltötte.

– Köszönöm kérdését, megvagyok, tábornok – mondta az elnök. – És ön?

– Pisztolyt nyomok a szájába, és szétlövöm azt a zavarodott agyát, hogy mindenki azt higgye, meghibbant és öngyilkos lett! – ordította Buzhazi magán kívül. – Azonnal mondja meg…

– Honnan szereztem volna a fegyvert, tábornok?

– Elvette az egyik őrét, és…

– A maga csodálatos harcosai legalább tíz kilóval nehezebbek és közel tíz centivel magasabbak nálam – állapította meg Nateq-Nouri. – Hogyan lennék én képes legyűrni „Allah nagyszerű védelmezőit” azután, hogy szinte halálra éheztettek a saját házamban?

– A kódokat, elnök úr.

– Kódokat? Miféle kódokat?

Buzhazi elvesztette önuralmát. Ökölbe szorította a kezét, és az elnök arcába vágott. Nateq-Nourit hátratántorította az ütés, és másodpercekig semmit sem látott, majd lassan kitisztult a tekintete.

– Pontosan tudja, miről beszélek, elnök úr – mondta a tábornok. – Adja ide őket, és futni hagyom.

– Nincsenek illúzióim a jövőmet illetően – mondta tárgyilagosan az elnök. – Másrészt jelenlegi látogatása azt bizonyítja, hogy enyhén szólva kutyafuttában fogott hozzá a maga kis puccsához, tábornok: először meg kellett volna szereznie tőlem a kódokat, majd a statárium bevezetésével párhuzamosan velem is végezhetett volna. Ami a kérését illeti, maga továbbra is jelentős katonai erő fölött rendelkezik, tehát nem igazán értem, hogy mi szüksége lehet egy élesített atomfegyverre. Feltételezem, a Khomeini P-700-as hajóromboló rakétájára fáj a foga.

Buzhazi arra gondolt, semmi oka meglepődnie azon, hogy az elnök ilyen alaposan ismeri a titkos atomrakéta-projektet, habár Nateq-Nouri minden döntésével elhatárolta magát a hadseregtől, és minden igyekezetével azon volt, hogy megnyirbálja annak egységét és létszámát. Ami pedig a nukleáris ütőerőt illeti, az már nem sokáig képezi titok tárgyát.

– Országunk katonai célponttá vált, elnök úr – mondta Buzhazi, érezhetően taktikát váltva. – Néhány perccel ezelőtt támadás érte Kerman tartomány repülőterét. Két Backfire-ünk megsemmisült, kettőben súlyos kár keletkezett, nyolc pilótánk életét vesztette, és magában a reptérben is több milliárd rialnyi kár esett. Az a gyanúm, hogy az Egyesült Államok és a lopakodók állnak a dolog hátterében.

– Elég valószínű, tábornok – mondta Nateq-Nouri. – Ne remélje, hogy legyőzheti az amerikaiakat! Feltételezem, hogy egyetlen repülőt vetettek be, egyetlenegy lopakodó hajtotta végre az összes támadást Bandar Abbas, a maga hordozója, Chah Bahar és most a Beghin repülőtér ellen is. Láttam a jelentéseket, tábornok; az amerikai tévécsatornák riporterei a Missouri állami lopakodóbázison vannak; az összes hadrendbe állított B–2A bombázó a támaszponton maradt. Ez csak azt jelentheti, hogy az amerikaiaknak van még egy, esetleg több ilyen ördögi gépe valamelyik titkos kormányügynökség parancsnoksága alatt.

– Tehát egyetért velem! – mondta meglepetten Buzhazi. – Maga is belátja végre, hogy az amerikaiak megtámadtak bennünket!

– Természetes, hogy ellenünk fordultak, maga idióta! – csattant az elnök hangja. – Ez a megtorlás azért, hogy elindította a Khomeini vadászgépeit, elsüllyesztette a kémhajójukat, és fogságba ejtette kémeiket.

– Tehát ön is elismeri, hogy az amerikaiak kémtevékenységet folytattak Irán ellen.

– Hát a saját szemének sem hisz, tábornok? Vagy ostobább, mint gondoltam? – mondta az elnök kényszeredett mosollyal. – Az amerikaiak segítették az öböltanácsot az Abu Musa-i rajtaütés során. Maga válaszként vízre tette a szörnyeteget. Erre az amerikaiak bevetették a kémlopakodójukat a műszaki mentőhajónak álcázott kémhajóról, ami mellesleg jó nagy ostobaság volt a részükről, hiszen bőven elég lett volna egy csónakkal meg egy rádióval vízre szállniuk az Ománi-öbölben, hogy kitalálják, mire készülünk! Maga meg elsüllyeszti a hajót, és túszokat szed. A hajó elsüllyesztése kolosszális hibának bizonyult, de még ezt is elnézték volna nekünk, ha nem fogja el az embereiket. Az tény, hogy polgári hajónak álcázták, miközben kémhajó volt. Ha az Egyesült Államok öbölbeli szövetségesei tudták volna, hogy kémhajó tevékenykedik vizeiken, biztosan rossz néven veszik. Az amerikaiak mélyen hallgattak volna a hajóval kapcsolatban, azt remélve, hogy így senki sem tudja majd meg, hogy a Valley Mistress valójában kémfeladatokat teljesített. Ha rögtön elengedi a foglyokat, most nem állnának a dolgaink ilyen rosszul. Aláírtunk volna egy egyezményt, amely biztosíthatná a partjaink közelében várakozó amerikai hordozókötelék visszavonulását. Megnövelhettük volna a külföldi befektetők számát, amivel enyhülne a szorongató katonai jelenlét. Ehelyett maga háborút kezdeményezett az Egyesült Államokkal. Dühös, hogy szétlőtték a Beghin repülőteret, hogy elveszítettünk néhány hasznavehetetlen Backfire-t? Mit mond majd akkor, ha rakéták cirkálnak Teherán fölött, és lézervezérlésű bombák hullanak az égből?

– Az egyetlen lehetőség, hogy ezt megakadályozzuk, ha erőre erővel válaszolunk, elnök úr – mondta Buzhazi indulatosan. – Ha elsüllyesztjük az egyik hordozójukat, az amerikai közvélemény nyomására Martindale-nek be kell szüntetnie a megkezdett titkos bombázó hadjáratot.

– Maga annyira naiv, tábornok, hogy az hihetetlen – mondta Nateq-Nouri, szomorúan ingatva fejét. – Lehet, hogy ez működött harminc évvel ezelőtt, amikor az amerikaiak Vietnam dzsungeleiben harcoltak és estek el, és az egész nemzet mindenáron békét akart. De ez már a múlté. Az Egyesült Államok jelenlegi elnökét más anyagból gyúrták. Ő inkább a háborút választja. Szent háborút hirdet Irán ellen, maga mögé állítva az egész nemzetét és a hadsereget.

– És mi lesz a saját nemzetével, elnök úr? – kérdezte a tábornok. – Ha hagyjuk, hogy az amerikaiak kedvükre vadászhassanak városainkra, kedvükre lőjék halomra katonáinkat és rombolják támaszpontjainkat, mit fog akkor az iráni nép gondolni?

– Öntől és az ország vallási vezetőitől eltérően az iráni nép békét akar, nem háborút – mondta Nateq-Nouri. – Én ismerem népünket, tábornok, maga és az atyák nem. A hadihajókra és repülőgép-hordozókra vonatkozó egyezményben volt minden reményünk. Az amerikai lopakodók sosem léptek volna be Irán légterébe, ha nem ez lett volna az egyetlen esélyük, hogy kiiktassák a veszélyt, amelyet haderőnk jelentett számukra.

– Ugyan melyikünk a naiv, elnök úr?! – vetette közbe Buzhazi. – Ki merné azt állítani, hogy most először szálltak lopakodók Irán fölött? Talán az Irakban rejtőző kurd lázadókat segítik, vagy az északi határainkon destruáló örményeket.

– Bármilyen képtelenséget kitalálhat, amilyet csak a hagymázos agya óhajt, tábornok, de az igazság az, hogy csak a magunk kormányát okolhatjuk a határainkon és a világ más országaival kirobbant feszültségekért, és nem az Egyesült Államokét. Valóban, éveken át volt elég gondunk a CIA-val, amikor különböző kormányellenes csoportok mögé állt; és semmivel sem viselkedtek különben, mint a sah terrorkülönítményei. De a forradalom óta történelmünk a mi kezünkben van, nem a sah és nem az amerikai kormány kezében. Élhetnénk békében, tábornok. Abu Musán megosztozhattunk volna az emírségekkel. A mi olajiparunkkal és az ő anyagi hátterükkel mindkét ország meggazdagodhatott volna. Azon a pénzen, amit arra a monstrumra pazaroltunk, amelyet ön nem átallott Khomeiniről elnevezni, meg azon, amit az orosz vadászbombázókba és szárnyas rakétákba öltünk, befejezhettük volna a Chah Bahar-i olajterminált, és nem függnénk Irak, az öböltanács vagy a Nyugat kegyétől, ha olajat akarunk szállítani a Shatt al-Arabon vagy a Perzsa-öbölben. Ehelyett maga a háborút választotta, amelyet csak akkor nyerhetünk meg, ha magunk is elveszünk. Nem követhetem önt ezen az úton, tábornok. Harcoljon vagy haljon meg a saját szabályai szerint!

Válaszként Buzhazi előrántotta automata pisztolyát, felhúzta, majd az elnök jobb oldalára állva annak halántékához emelte. Irán elnöke behunyta szemét, és várta, hogy a lövedék az agyába fúródjék…

– Látja, elnök úr, milyen egyszerű volna?

– Rajta, tábornok! – felelte Nateq-Nouri. – Ha van önben elég bátorság, hogy szembeszálljon Khamenei ajatollah és a Főtanács haragjával, akiktől azt a parancsot kapta, hogy a védelmemet biztosítsa, rajta, húzza meg a ravaszt! Készen állok a halálra. De maga vajon készen áll az életre?

– Azzal most ne törődjön, maga halott lesz, és én élni fogok! – válaszolta Buzhazi. – Tudja, hogy mindenképpen megszerzem az atom- és a vegyi fegyverek kódját. Nem állhat az utamba!

– Úgy tűnik, maga már mindenről gondoskodott – mondta Nateq-Nouri színlelt helyesléssel. – Vigye hát véghez a tervét! Végezzen velem. Aztán győzze meg a főpapokat, hogy öngyilkosság vagy baleset történt! De megnézheti magát, hogy meddig marad főparancsnok!

Buzhazi mély, haragos lélegzetet vett, és újra felemelte a pisztolyt… ám a ravaszt nem húzta meg. Ehelyett fegyverét pisztolytáskájába süllyesztette, és elhagyta az elnöki rezidenciát. Amikor a tábornok kiment, Nateq-Nouri két Pasdaran-őrt pillantott meg az ajtó előtt.

Másodpercek múlva, amelyek teljes örökkévalóságnak tűntek, Nateq-Nouri mély lélegzetet vett, visszament íróasztalához, és rogyadozó térdekkel székébe zuhant. Minden hősködése színjáték volt, jól tudta. Nagyon is rettegett a haláltól, és attól még inkább, hogy Buzhazi kezétől kell meghalnia, s ott fekszik majd a lábainál, vértócsában, kiloccsantott agyvelővel. Túl sokat dolgozott ahhoz, hogy ilyen véget érjen…

– Nézeteltérése támadt a vezérkarral, elnök úr? – kérdezte egy női hang fárszi nyelven. Nateq-Nouri megfordult, és a döbbenettől néhány ütemet még a szíve is kihagyott. A hálófülkét takaró függönyök mögül egy férfi és egy nő lépett elő, mindketten fekete, testhezálló kommandósöltözetet, kesztyűt és bakancsot viseltek. Fegyverrel jöttek, de csak oldalfegyverekkel, amelyeket készenlétben tartottak ugyan, de fellépésükben semmi fenyegetést nem érzett.

Amikor visszanyerte lélekjelenlétét, az iráni elnök boldogan és közvetlenül magához intette a jövevényeket.

– Jöjjenek, kerüljenek beljebb! – mondta fársziul, leplezetlen örömmel.

– Úgy veszem észre, mindenki otthonosan érzi magát a saját házamban, miért volnának hát épp önök kivételek? Ön arab, efelől semmi kétségem. – Nateq-Nouri ekkor szinte irodalmi arabra váltott. – Ami afrikai barátját illeti… talán líbiai? Vagy szudáni?

– Legalább megadja a módját – mondta a férfi angolul.

– Á, igen! Amerikai! – mondta Nateq-Nouri, és közben arra gondolt, milyen kicsi is a világ. Hasonló tökéletes angolsággal folytatta: – Isten hozta a házamban, fiatalember! Valóban, a jelenlegi helyzetben csak udvariassággal kínálhatom meg vendégeimet. Elmondaná, mi járatban vannak? Azért jöttek, hogy merényletet kövessenek el ellenem?

– Szét kéne hogy lőjem azt a kibaszott fejét azért, amit a barátaimmal művelt!

– A maga gettóangolját ugyan nehéz követnem, de az az érzésem, hogy Paul White ezredes egyik munkatársához van szerencsém, és maga az ezredes fogságba esésének és bebörtönzésének körülményei miatt neheztel rám – mondta az iráni elnök. – Az igazság az, hogy már vártam magukat, habár arra számítottam, hogy lopakodón érkeznek, és valami különleges haditechnikai bemutató gyanánt csodálatos szárnyas rakétákkal veszik célba a főhadiszállást, aztán megjelennek a… hogy is hívják önök ezeket, ja igen… a billenőrotoros repülőgépeiken egy halom jól képzett, acélos tekintetű, szögletes állú, whiskyvedelő kommandóssal, akik köteleken ereszkednek alá a magasból, szakadatlan fegyverropogás közepette, hogy végrehajtsák a kalandos szöktetést… vagy mégsem okoznak csalódást? Erről lenne szó?

– Mondja meg, elnök úr, hol van White ezredes, és szavamat adom, hogy nem bántjuk!

– Bántani? Kedves fiatal látogatóm, már így is hullának érzem magam – mondta Nateq-Nouri felszabadultan kacagva. – Feltételezem, hallották az iménti jelenetet Buzhazi tábornokkal. Amint kezébe kerülnek a Khomeini atomfegyvereinek kódjai, engem likvidálnak. A maga esetlen módján megpróbálja majd balesetnek feltüntetni, de mindenki tisztában lesz a dolgok valódi természetével.

– Csak azt árulja el, hogy hol tartják White ezredest, elnök úr.

– A maguk ezredesét a Pasdaran-főhadiszállás vizsgálati központjában őrzik – felelte Nateq-Nouri –, de őszintén megmondom magának, uram, fogalmam sincs arról, hogy életben van-e vagy sem.

– Erről magunk fogunk meggyőződni, és ha mégsem, hát azt nagyon rosszul fogjuk viselni – mondta hűvösen Briggs. – További információkra volna szükségünk a helyet illetően. Elnök úr, tud valami közelebbit?

– Nem, sajnos nem – ismerte el Nateq-Nouri. – Arról hallottam már, hogy a Pasdaran drogokat alkalmaz a foglyok kihallgatására a főhadiszállásuk alagsorában lévő, ahogy ők nevezik, egészségügyi részlegben… borzalmas, kegyetlen hely, tele gonosz, mocskos alakokkal!… De azt tényleg nem tudom, hogy White-ot valóban ott őrzik-e.

– Talán utánanézhetne, elnök úr – javasolta Behrouzi.

– Sosem voltam a Pasdaran kedvence – folytatta az elnök –, de azt hiszem, a főhadiszállás néhány tisztje talán még szóba állna velem. – Ezzel Nateq-Nouri felvette a telefont.

Briggs ráfogta Uziját.

– Vigyázzon a szavaira, elnök úr!

– Ön, uram – mondta az iráni elnök hideg mosollyal –, pillanatnyilag a legkisebb gondom. – Tárcsázott, sietve váltott néhány szót fársziul két különböző személlyel, majd visszatette a kagylót.

– White ezredes valóban a Pasdaran főhadiszállásán tartózkodik, a „segélyhelyen”, A alagsor, A193-as cella. Életben van, mi több, öntudatánál. A barátaimnak köszönhetően a segélyhely őrei a következő félórában „tervszerű” megbízatást hajtanak végre. Bízom abban, hogy ennyi idő elég lesz önöknek egy sikeres akcióra.

Hal Briggs szinte elszédült a híreket hallva. Vállat vont, zavartan Rizára pillantott, majd bólintott.

– Persze, elnök úr. Nagyszerű. – Elgondolkodott, majd megkérdezte. – Számíthat valamiféle megtorlásra, ha Buzhazi erről tudomást szerez, uram?

– Erről talán kérdezze meg őt, fiatalember.

– A nevem Hal. Szólítson csak Halnek, elnök úr! – vetette közbe Briggs. Riza meglepetten nézett társára: a hírszerzés-támogatók nem használhatták valódi nevüket, most azonban valahogy ez is belefért a bizarr összképbe. Fél perce még szét akarta lőni a férfi fejét, most meg illedelmesen bemutatkozik, ráadásul a valódi nevén!…

– Köszönöm, Hal… mi is rangja, ezredes, őrnagy, százados?…

– Csak így egyszerűen, Hal.

– Nos, rendben, Hal. – Nateq-Nouri ekkor végigmérte Rizát, látszott, hogy emlékei között kutat; a következő pillanatban mutatóujját fenyegetően ráemelte, és elnevette magát.

– Megvan. Most már tudom, ki maga. Még tavaly Quitóban, Ecuadorban találkoztunk, az OPEC-miniszterek kongresszusán, Nazur energiaügyi miniszter házi fogadásán. Az az elviselhetetlen hőség, akár Mogadishuban nyáron, na és a páratartalom… bocsássa meg nekem, hogy a nevére nem emlékszem, de amíg élek, emlékezni fogok arra a fekete ruhára meg a csodálatos gyémánt bokaláncra, amelyet akkor viselt. Rendkívül vonzónak tartottam, be kell, hogy valljam. Yusuf miniszter urat kísérte, aki az Egyesült Arab Emírségek képviseletében volt jelen, és arra is pontosan emlékszem, hogy, már megbocsásson, önök meglehetősen kevés időt töltöttek egymás társaságában, mivel a miniszter egy fiatal tolmácsnőt dédelgetett… Így visszagondolva, ön bizonyára valami titkos feladat kapcsán volt jelen, talán az emírségek hírszerzési igazgatósága megbízásából… Így volt?

– Figyelemre méltó a memóriája, elnök úr – felelte Behrouzi, akit egy pillanatra még el is bűvölt a férfi bókja, de ez a múltbeli eset is a kiemelten titkos akciók sorába tartozott. – Ha megkérhetem, korlátozza emlékeit a csábos bokaláncra, a többi talán nem is olyan fontos.

– Ó, hogyne – mondta Nateq-Nouri. – De cserébe tegyenek meg valamit a kedvemért!

– Mi volna az?

Nateq-Nouri halálos eltökéltséggel nézett a két kommandósra. – Pusztítsa el a Khomeinit, Hal! – bökte ki végül.

– Mit mond?!

– Már nem sokáig szállhatok szembe Buzhazival, Hal – jegyezte meg csüggedten. – Vagy rájön a kódra, vagy megkerüli, de az is lehet, hogy kínzással szedi ki belőlem, lehet, hogy még ma éjjel.

– Kód? De hát miféle kód?

– Az, amellyel lehetővé válik a Khomeini atomtöltetének élesítése – felelte Nateq-Nouri. – A hajó fedélzetén lévő hajóromboló rakéták egyike nagy erejű nukleáris robbanófejjel rendelkezik, ami, merem állítani, akár a maguk Abraham Lincolnját is képes elsüllyeszteni.

– Szent szar!

– Kérem, fiatalember, tartózkodjék az efféle szentségtörő kifejezések használatától! – oktatta ki az elnök Briggset. De azonnal meg is lágyította hangszínét, s tovább beszélt.

– Engedelmükkel, folytatom: Buzhazi tábornok birtokolja az egyik kódsort, de a másik nálam van. Nem tudom, mennyi ideig tarthatok ki, azt viszont igen, hogy a tábornok mestere a vallatásoknak. És akkor mindkét kódsor a kezében lesz, amely az atomrakéták élesítéséhez kell. Azonnal útnak fog indulni a hordozóval, és kilövi a P-700-as rakétát, talán Szaúd-Arábiára, talán Irakra, esetleg a maguk Lincolnjára… ezt nem tudhatom. Érzésem szerint a hordozót más erőkkel együtt arra fogja használni, hogy megtizedelje az öböltanács parti támaszpontjait. Maguknak kell megállítaniuk!

Briggs Behrouzira nézett, és öklével csalódottan a tenyerébe csapott.

– Egyszer már célkeresztbe fogtam a rohadékot, elnök úr. Kerüljön csak még egyszer a szemem elé, és meglátja, hullámsírba küldöm. Áll az üzlet!

– Nagyszerű – mondta Nateq-Nouri. – Most pedig azt tanácsolom önöknek, hogy késlekedés nélkül távozzanak. Járjanak szerencsével! – Megfordult, és lakosztálya ajtaja felé indult, majd becsukta az ajtót maga mögött, magára hagyva a két kommandóst.

– Biztos álmodom, Riza – jegyezte meg Briggs a távozásra készülődve.

– Irán elnöke maga segít megszöktetni White ezredest, és még cserébe arra is megkér bennünket, hogy lőjük szét a kibasz… akarom mondani, az elfuserált repülőgép-hordozójukat… Beszarás…

– Engem azért nem ért ennyire váratlanul a dolog. Nateq-Nouri valóban a béke embere, ami már önmagában is ritka portéka Iránban mostanság – mondta Behrouzi mosolyogva. – Ami viszont engem is meglepett, az az, hogy elárultad neki a valódi nevedet!

– Úgy éreztem, nyugodtan megtehetem – magyarázta Briggs hűvösen. – Talán ennyi hálával és tisztelettel tartoztam neki. És nem hiszen, hogy ennek a szegény ördögnek túl sok alkalma lenne még arra, hogy bárkinek is továbbadhassa. De most már induljunk!

* * *

Az elnöki rezidencia hátsó csarnoka a régi palota tekervényes alaprajzából adódóan eléggé elkülönült az épület egyéb részeitől. Ezt a nehézséget rejtett érzékelőkkel és kamerákkal viszonylag hatékonyan tudták ugyan ellensúlyozni, de a Bolond Mágus kommandósai könnyűszerrel kitértek a figyelmes házigazdák tekintete elől.

Chris Wohl a földszinten várakozott, épp az elnöki lakosztály ablaka alatt biztosította az elsődleges kijáratot, amikor észrevette, hogy a feje fölött a függöny meglebben. Hallotta, amint megzörren egy tolóajtó, és még egy beszélgetés tompa neszeit is elcsíphette!

– A francba, mi a fenét művel ez a Briggs? – dörmögte Wohl. Ez a kijutás állati gyorsan ment, gondolta. Gyorsan bekapcsolta adó-vevőjét, hogy riadóztassa tíz társát, szedelőzködjenek, mivel valószínűleg leleplezték az akciót; ekkor azonban lépéseket hallott a háta mögött. Megpördült, s fegyverét azonnal célra tartotta.

– Várjon, Mondo, csak mi vagyunk, George és Gracie. – A francba, hisz ez Briggs és Behrouzi, gondolta Wohl, ahogy meglátta őket az épület oldalán lefelé ereszkedni. – Igyekezzünk! Tudjuk, hol van White, és már nincs egészen harminc percünk, hogy kihozzuk.

– Briggs, mi a fenéről beszél?

– Megtudtuk, hogy hol őrzik az ezredest – ismételte Briggs. – A Pasdaran-főhadiszálláson, az alagsorban, az A193-asban. Vár bennünket.

– Mi az, hogy vár bennünket? Honnan a pokolból vette?

– Neki köszönhetjük – mondta Briggs. Ahogy Wohl követte Briggs égnek emelt ujját fel a palota sötét és komor falával párhuzamosan, újabb ámulatára meglátta az iráni elnököt, magát Ali Akbar Nateq-Nourit, amint őket figyeli nyitott, negyedik emeleti ablakából!

– Húzzunk bele, Chris, az elnök adott egy kis pluszmelót!

– Mi? Az elnök?… Azt akarja mondani, hogy maga az iráni elnök1?! Be kell szarni!

– Hé, fiatalember, vigyázzon a szentségtörő nyelvével! – oktatta ki Briggs Wohlt. – Ember, ennek a fele se tréfa! Marha nagy kalamajka készül az öbölben. Nateq-Nouri elmondta nekünk, a segítségünket kérte, és segít megszöktetni az ezredest, hogy bizonyítsa a megbízhatóságát. Könnyen lehet, hogy az életével fizet ezért. Cserébe azt kérte, hogy zúzzuk szét az iráni hordozót…

– Mi a szar van?!

– Kezdem unni a reakcióit, Chris. Ahogy visszaértünk, riasztjuk a Jövő Szárnyait, és szólunk nekik, hogy megint medvére megyünk. De most haladjunk, hozzuk ki az ezredest, még mielőtt a Pasdaran örökre ránk nem veri a vasajtót. Csapjunk bele, harcos! – Briggs és Behrouzi megindult a tervezett útvonalon, és ahogy visszanéztek, még látták a teljesen összezavarodott Chris Wohlt és kommandósait, amint értetlenkedve a fejüket rázzák.

A Fehér-ház ovális irodája, Washington, D. C.

1997. Április 27., helyi idő szerint 21:36

– Buzhazi tábornok úr, itt Kevin Martindale, az Egyesült Államok elnöke Washingtonból. Hogy van ma reggel?

A tolmács hangja válaszolt:

– Remekül, köszönöm. – Egy fárszi anyanyelvű tolmács, aki figyelemmel kísérte a telefonbeszélgetést, számítógép-terminálon jelezte az elnöknek, hogy iráni kollégája pontosan fordít.

– Tábornok, a Khomeini repülőgép-hordozó ügyében hívtam – folytatta Martindale. – Kormányunk nyugtalanító híreket kapott. Tudomásunkra jutott, hogy a hordozó fedélzetén nukleáris fejjel felszerelt szárnyas rakétát szállítanak.

A fordítást hosszú szünet követte, majd jött a válasz.

– Az iszlám köztársaság nem erősítheti meg, és nem is tagadja azoknak az atomrakétáknak a jelenlétét, amelyeknek a birtoklása sem bizonyítható, elnök úr.

Martindale magában káromkodott, s miközben Ellen Whiting alelnök, Jeffrey Hartman államtitkár, Arthur Chastain védelmi államtitkár és Philip Freeman nemzetbiztonsági tanácsadó fürkész tekintettel figyelték, dühében a falat bámulta. Felismerte Buzhazi válaszában a gyilkos játékot; az amerikai hadseregben ugyanezt a taktikát használták, ha hasonló kérdést kaptak támaszpontjaikra, hadihajóikra vonatkozóan. Az Egyesült Államok diplomáciája mindig mélyen hallgatott, ha atomfegyvereik telepítése került szóba.

– Értem, tábornok – mondta az elnök.

– Egyéb kérdés, elnök úr?

– Azzal nyilvánvalóan tisztában van, uram, hogy Irán a tulajdonában lévő atomfegyverekkel és a hasonló jellegű robbanófejekkel ellátott nagy hatótávolságú haditengerészeti rakétatechnológia alkalmazásával megsérti az 1968-as atomsorompó-egyezményt, illetve az 1993-as, a rakétatechnológia exportjára vonatkozó nemzetközi egyezmény előírásait – mondta Martindale. – Irán ezeket a szerződéseket fenntartások nélkül aláírta.

– Az atomsorompó-egyezményt még az áruló Reza Pahlavi sah kormánya írta alá, elnök úr – emlékeztette az elnököt a tábornok nem az iszlám forradalmi kormány, és természetesen nem tartjuk magunkra nézve kötelezőnek. A másik egyezményt pedig egyáltalán nem ismerem.

– Ha emlékszik, Irán tagsága az ENSZ-ben, a Világbankban, az OPEC-ben, és a Nemzetközi Polgári Repülési Szervezetben egytől egyig az iszlám forradalom előtti időkre vezethető vissza – folytatta az elnök. – Tekintsük úgy, hogy ezek a jogviszonyok is hatálytalanok?

– Ahogy jónak látja – mondta Buzhazi keményen. – Mindenesetre ennek az egésznek semmi jelentősége. A Khomeini és a Zhanjiang is a Kínai Népköztársaság Felszabadító Hadserege haditengerészetének a tulajdonát képezi. Irán anyagi ellenszolgáltatások fejében engedélyt kapott ezeknek a hajóknak a rendbehozatalára, valamint arra, hogy repülési kiképzést folytasson a fedélzetükön. Idővel természetesen visszatérnek Kínába. A hajókon szállított bárminemű fegyver kérdésében a Kínai Népköztársaság az illetékes. Talán hívja fel Csiang Cö-min miniszterelnököt!

Csiang Cö-min, a népszerű és nagy hatalmú Teng Hsziao-ping elnök utóda, művelt és intelligens ember hírében állt, aki, habár talán túl fiatal volt ahhoz, hogy Kína első embere legyen, lévén mindössze hatvannyolc éves, még Buzhazinál is rejtélyesebb és kiszámíthatatlanabb politikai figura. A kínaiak Fülöp-szigeteki miniinváziója és a nagy pusztítóerejű kínai fegyverek megbízhatatlan – pl. észak-koreai, szíriai, iraki, szudáni és iráni – rezsimek kezére kerülése óta az Egyesült Államok és Kína viszonya erősen megromlott, s Martindale-nek és Csiangnak nem sok mondanivalója akadt egymásnak.

– Csakhogy jelenleg maga irányítja a Khomeini hadmozdulatait, így magával óhajtok beszélni – mondta zordul Martindale. – Az iráni katonai erők az elmúlt éjjel sikertelen támadást hajtottak végre nagy hatótávolságú bombázóikkal az Abraham Lincoln hadihajó ellen. Legfrissebb adataink szerint az önök repülőgép-hordozója elhagyta az Ománi-öböl körzetét, és hordozókötelékünk irányába tart. Ezt a lépést ellenséges hadicselekményként értékeljük, és amennyiben a hordozó nem tér azonnal vissza kikötőjébe, katonai erővel fogjuk megállítani.

– Ebben az esetben visszatérnek a kikötőjükbe – mondta Buzhazi –, mégpedig… Ningbóba.

– Ningbo… hát az meg hol az ördögben van? – kérdezte az elnök a körülötte állóktól, a telefonkagylót tenyerébe temetve. Másodpercek múlva meg is kapta a választ a hírszerzés egyik elemzőjétől számítógépes terminálján: Ningbo a kínai keleti flotta főhadiszállása a Kelet-kínai-tengeren, ahonnan vadászgépeikkel könnyedén sakkban tarthatják Dél-Koreát, beleértve Szöult; de éppen elég közel vannak a japán főszigetek, Kyushu, Shikoku, Nyugat-Honshu és a Ryukyu-szigetek, s köztük Okinawa; és ott van, alig egy kőhajításnyira, Tajvan is. – A Kelet-kínai-tengerhez küld egy atomfegyverrel felszerelt repülőgép-hordozót?

– Ha egyszer a kuncsaft így kívánja, Martindale elnök úr – tolmácsolta Buzhazi embere. – Próbaútra indulunk az Arab-tengerre és az Indiai-óceánra, amibe belefér egy vörös-tengeri kiruccanás is, valamelyik líbiai kikötő érintésével; és ha mindezzel megvoltunk, először Victoriába visszük a hajót, majd onnan tovább Ningbóba. Bízom abban, hogy az Egyesült Államok meg sem próbálja majd hátráltatni az áttelepítést. – Victoria Kína legújabb haditengerészeti bázisa Hongkong szigetén, azon a Hongkongon, amely hamarosan Kína fennhatósága alá kerül.

– Határozottan ellenezzük, hogy a hajó nukleáris fegyvereket szállítson – tiltakozott az elnök –, és szorgalmazni fogjuk, hogy az érintett országok tagadják meg önöktől a vizeikre történő belépést.

– A magam nevében pedig határozottan ellenzem, hogy az Egyesült Államok lopakodóbombázóival országunk szuverén légterébe lépjen, rommá lője repülőtereinket, meggyilkolja polgárainkat – vágott közbe Buzhazi indulatosan. – Az Egyesült Államok több mint negyven éve fenyegeti nukleáris fegyverzetű hadihajóival országunkat, csupán nemzeti és védelmi okokra hivatkozva. Mi sem törekszünk egyébre, elnök úr. Van még kérdése?

– Hallani szeretnék Nateq-Nouri elnök egészségi állapotáról és jelenlegi politikai szerepéről – mondta Martindale.

– Sajnálattal kell közölnöm, uram, hogy Ali Akbar Nateq-Nouri elnököt néhány perccel ezelőtt holtan találták teheráni otthonában – mondta Buzhazi minden érzelmet mellőzve. – Egyetlen, fejre leadott lövés végzett vele, amely egy olasz gyártmányú Beretta 92-esből származott. Ha jól tudom, ez az amerikai hadsereg szabványfegyvere, nemdebár?…

– Micsoda gennyes állat maga, Buzhazi! – csattant fel Martindale. – Meggyilkolta Nateq-Nouri elnököt!

– A vizsgálat folyamatban van, de gyanúnk szerint külföldi terroristák állnak a gyilkosság hátterében – folytatta tárgyilagos hangon Buzhazi. – Az elnököt saját irodájában arra kényszerítették, hogy működjön közre egy külföldi fogoly katonai börtönből való kiszabadításának a megszervezésében, majd ezt követően meggyilkolták. Micsoda sajnálatos esemény. Remélem, Allah nem kegyelmez azoknak, akik erre vetemedtek!

Martindale undorral és irtózattal csapta le a telefont.

– Mocskos gyilkos! – kiáltotta. – Ez az eszement barom! Megölte Nateq-Nourit, mert az részt vett Paul White Teheránból való kiszöktetésében!

– Rettenetesen sajnálom, elnök úr – szólalt meg Freeman –, de az én embereim miatt terelődött rá a gyanú. Teljes felelősséget vállalok Nateq-Nouri haláláért.

– Marhaság, Philip, csak és egyedül Buzhazi felelős a gyilkosságért – mondta Chastain védelmi államtitkár. – Már hosszú ideje várt a megfelelő alkalomra, hogy végleg leszámolhasson az elnökkel. Nyílt titok, hogy Buzhazi az elnöki címre tör, de eddig sosem volt képes megszerezni a jelölést. Ez egy hatalommániás őrült.

– És ezzel magára vonta az atyák, köztük Khamenei megtisztelő figyelmét is – jegyezte meg Hartman államtitkár. – Amennyiben tekintélyvesztés nélkül kerül ki a Főtanács által elrendelt kivizsgálásból, a hatalma korlátlanná válik, különösen akkor, ha sikerül megalapoznia a Teherán és Peking közötti jó kapcsolatokat. Akkor pedig szinte megállíthatatlan lesz! Akár arra is képes lehet, hogy legyengítse vagy teljesen fel is számolja az egyházi vezetést.

– Jelenleg a legfőbb problémát a repülőgép-hordozó jelenti – váltott témát az elnök. – Meg kell akadályozni, hogy kilépjen az Ománi-öbölből. Philip, meg tudják az emberei állítani komolyabb következmények nélkül?

– A legutóbbi bevetésünk során komoly gondjaink adódtak – mondta Freeman. – Az irániak minden kétséget kizáróan megtalálták a lopakodó ellenszerét.

– Hogy mit? – kapta fel a fejét Chastain. – Mi történt?

– Egy-egy szárazföldi, tengeri és légi radarállomás tökéletes összehangolása – magyarázta Freeman. – Mindegyik veszi a többiek jelét is, és a kikevert eredőt egy képernyőn jelenítik meg. A lopakodó formája miatt nagymértékben szóródó visszavert radarimpulzusokat több berendezés érzékeli, és továbbítja a központi lokátorbázisnak. Ennyi elég is egy gyenge kép összeállításához. Ezután a közelébe irányítanak egy vadászt, amely vizuális vagy infrajelet vesz róla, és már meg is van a lopakodó. Legutóbb az egyik iráni vadász rakétalőtávon belülre került. A rakétát ugyan eltérítette a bombázó aktivált elhárítórendszere, de az egyik motort így is sikerült kilőniük. Jamieson és McLanahan alig tudott elmenekülni.

– Istennek hála, hogy mégis – lélegzett fel megkönnyebbülten az elnök. – Mi lehet a megoldás?

– A megoldás, uram, az, hogy ki kell iktatni az összehangolt radarállomásokat – mondta Freeman. – Vannak olyan rakétáink, amelyek 8-15 kilométerről megsemmisítik a radarjaikat. A probléma ott kezdődik, hogy az irániak minden hadra fogható repülőjüket felküldték, így nagy valószínűséggel elfognák a rakétákat kilövő gépeket, mégpedig már jóval a célpontok előtt. A másik gondot az okozza, hogy a térségben állomásozó összes, radarelhárító fegyverzettel rendelkező repülőnk pillanatnyilag a Lincolnon van, az EA-6-os Prowlerek éppúgy, mint az A-6-os Intruderek és az F/A-18-as Hornetek. Ha mégis úgy döntünk, hogy kilőjük az összes iráni radarbázist, majdnem minden gépünket igénybe kellene vennünk.

– Ezek szerint megint csak az inváziónál lyukadtunk ki – jegyezte meg Martindale –, ennek azonban még a látszatát is el akarom kerülni. Irán nem üzent hadat senkinek, de ha mi lövünk elsőként, mi leszünk a világ szemében a háború okozói.

– Arról nem is beszélve, hogy borzasztó kicsi volna az esély a sikerre – ismerte el Freeman. – A gépeinket tízszeres túlerő fogadná, ráadásul modern iráni vadászgépek, és még mielőtt lőtávolságon belülre kerülhetnének, azok már tudni fogják, hogy hol és mikor csaphatnak le rájuk nagy biztonsággal. És mivel a Lincoln jelenleg túl messze jár az Ománi-öböltől, így nem számolhatunk kellő vadászbiztosítással sem.

– Feltételezem, hogy hozott magával egy alternatív tervet is, hiszen különben nem is lenne körünkben – mondta az elnök Freemannek. – Ossza meg velünk!

– A tervem jelentős kockázatot ró Jamieson és McLanahan lopakodójára, a 011-es légi járműre – fogott bele Freeman. – A gép egyedül repülne az iráni légvédelem karmai közé, halálos fegyverek nélkül. Az akció komoly kockázatot rejt magában nemcsak a személyzetre vonatkozóan, de diplomáciai szempontból önökre is. Ha kritikus pillanatban mond csődöt, minden szándékunkra fény derül, és semmi kétely nem marad arra nézve, hogy mi volt az akció célja. Ha sikerül, megfelelünk az eredeti célkitűzéseknek: az ügy teljességgel elsimítható lesz, emberéletet nem veszélyeztetünk, vagy csak minimális mértékben, és elkerüljük az invázió látszatát.

– Akkor lássunk hozzá! – mondta az elnök. – Vázolja a tervet, és ha meggyőzött, máris belevágunk.

– Alaposan fontolja meg, elnök úr – folytatta Freeman. – A tervnek komoly személyi politikai következményei lehetnek önre nézve.

– Philip, ez az ügy nem más, mint személyi felelősségek végtelen sora – jegyezte meg Martindale. – De ahogy az előbb is mondtam, azt akarom, hogy megállítsák a hordozót. Ha képesek megcsinálni anélkül, hogy a konfliktus átterjedne az egész Közel-Keletre…

– Vagy, ne adj’ isten, Ázsiára, uram – szakította félbe a gondolatmenetet Freeman.

Az elnök elbizonytalanodott. Tanácsadói látták, ahogy elfordítja tekintetét, és súlyos gondolataiba mélyedve újra átgondolja a helyzetet.

– Vagy Ázsiára… – szólalt meg végül. – Halljuk azt a tervet! – Philip Freeman pedig hozzálátott a részletes elemzéshez.

Teherán, Irán

Ugyanabban az időben

Buzhazi arcát széles vigyor öntötte el, ahogy letette a kagylót.

– Semmi értelme az üres fenyegetőzéseinek, Martindale elnök úr – mondta, leginkább saját magát győzködve, majd a légierő parancsnokához, Sattari tábornokhoz fordult, aki máris vezérkari főnökké lépett elő a káosz bajnokaként. – Tábornok, készen állnak az akció megkezdésére?

– Igen, uram – felelte Sattari. – Az isfahani Backfire-ek és a Bandar Abbas-i vadászgépek támadást intéznek az Egyesült Arab Emírségek Taweela, Mina Saqr és Mina Sultan támaszpontjai, illetve Omán Musandam-félszigeti haditengerészeti bázisa ellen; a Khomeini hat vadászbombázója csapást mér az ománi főváros, Maszkat közelében található Sib légi és haditengerészeti támaszpontra. A Khomeini másik hat gépe keleti irányban biztosít, amiben majd a Chah Bahar-i vadászgépek is segítségükre lesznek; Bandar Abbas és Abu Musa pedig felkészül a nyugati irányból érkező támadók fogadására légi és szárazföldi telepítésű légvédelmi rendszereivel. A hadművelet minden tekintetben összehangolt; a támadások egy időben bontakoznak ki, a légvédelem vadászgépei pedig felszállás után azonnal elfoglalják pozíciójukat a visszavonuló támadók fedezéséhez anélkül, hogy bármi jelét is adnák a küszöbön álló támadásnak.

– És mi lesz az amerikaiakkal? – kérdezte Buzhazi. – Az Egyesült Államok ellenőrzése alatt tartja az egész Arab-félszigetet csaknem az Ománi-öbölig.

– Háromszoros repülőgép-túlerővel várjuk a Nyugat és az öböltanács gépeit – hangzott a magabiztos válasz Sattari szájából. – Utasításának megfelelően minden egyes gépükre hattal reagálunk. Az amerikai és a szaúdi F-l5-ösök jelentős erőt képviselnek, de nem jelenthetnek komolyabb kihívást a MiG–29-esek és a saját F–14-eseik sáskahadának.

– Nagyszerű – értékelte asszisztense igyekezetét Buzhazi. – Hogy állnak az előkészületek egy esetleges lopakodóbehatolás elhárítására?

– Radarbázisaink Shiraztól Chah Baharig kivétel nélkül azonos hullámsávon vannak. Rendszerünk, amely képes a lopakodó észlelésére, lefedi a Perzsa– és az Ománi-öböl teljes körzetét – felelte büszkén Sattari. – A hálózatot a Khomeini fedélzetén felállított harci információs központ vezérli, de bármely bázis képes átvenni a vezetőállomás szerepét, ha a többi kiszállni kényszerül. A Teherán körzetébe telepített nagy hatótávolságú légvédelmi radarokat szintén hasonló elv alapján állítottuk rendszerbe, és hamarosan Irán összes távolfelderítő lokátora összehangoltan áll majd készen a lopakodók felkutatására.

– És mi a helyzet a támadó hadműveletek második hullámának előkészületeit illetően?

– Befejeződtek, uram – jelentette Sattari. – Két vadászbombázó és egy biztonsági elfogóalakulat állt fel a második hullám bevetéseinek végrehajtására, amennyiben az első kör támadásai sikeresnek bizonyulnak. Az akciók legnehézkesebb elemei a hordozó kötelékébe tartozó repülőgépek lesznek, ennek megfelelően az erőket két bombázóra és két vadászra osztottuk, hogy a folyamatos légvédelmi járőrözés biztosított legyen arra az időre is, amíg a bombázók le-, illetve felszállnak. A Chah Baharból és Bandar Abbasból késlekedés nélkül induló további egységek kapták feladatul a második támadó hullám szaúd-arábiai, bahreini és katari célpontjait. Ezek mellett további erők állnak készültségben a törökországi célpontok elleni támadások végrehajtására arra az esetre, ha ön, tábornok úr, esetleg emellett döntene.

– Kiváló, tábornok, kiváló – mondta Buzhazi. – A támadást ma éjjel megkezdjük. Allah legyen pilótáinkkal!

Andersen légi támaszpont, Guam

1997. Április 28., helyi idő szerint 15:51

Patrick McLanahan annak a hangárnak a harmadik emeleti kifutóján álldogált, amelyben a B–2A lopakodó végső műszaki tesztjei folytak. Rang-, alakulatjelzés és egyéb feliratok nélküli fekete pilótaruhát viselt, amelyben úgy festett, mint egy városszéli autószerelő, s hozzá nehéz, bélelt, kínai bakancsot.

– Halló, pilóta, merre jársz? – kérdezte Wendy McLanahan, mert már pár lépésről észrevette, hogy férje tekintete újra a szokásos révedező pillantásba merevedett. Átkarolta a férfit, majd fejét jobb vállára hajtotta. – Micsoda remek munkát végeztek a fiúk ilyen rövid idő alatt is – mondta a nő a bal oldali hajtóműgondolákat méregetve. – Meg sem mondaná az ember, hogy iráni rakétatalálat érte, és kis híján ezer apró darabra szakította!

– Wendy…

– Micsoda őrült ötlet – folytatta a nő ingerülten egyszerűen nem értem, hogy mondhattál rá igent, és hogy Freeman hogy egyezhetett bele.

– Ez az egyetlen megoldás, Wendy – mondta Patrick elrévedve, a semmibe bámuló tekintettel, mintha csak a jövőt fürkészné, hogy vajon beválik-e a tervük. – Ha valaki jobbat tud, nem zárkózom el előle…

– Én már ki is találtam a megoldást. Hagyjuk a francba az iráni hordozót – mondta mérgesen Wendy. – Senki sem üzent hadat a másiknak, Patrick. Paul White és a Valley Mistress többi túlélője biztonságban van, Hal bosszút állt az irániakon… szóval most éppen döntetlenre állunk, nem?

– Csak álltunk, egészen addig, amíg Buzhazi meg nem ölette Nateq-Nouri elnököt – helyesbített Patrick. – Nyilvánvaló, hogy büdös neki a béke. Indulásra kész a hordozóköteléke; a hatalom és a dicsőség megszállottjaként kész akár az egész régiót lángra lobbantani.

– Miért tennéd kockára az életedet egy olyan emberért, akit nem is ismertél, egy irániért? – kérdezte Wendy hitetlenkedve. – Ő is csak egy fanatikus mohamedán volt, aki azon törte a fejét, hogy lehetne a világ többi részét is az iszlám uralma alá hajtani…

– Nateq-Nouri volt talán az egyetlen közöttük, aki békét akart – magyarázta Patrick. – Ez az ember nem volt szélsőséges, realista volt. Talán nem kedvelte az Egyesült Államokat, de bölcs volt, aki forradalmi eszközökkel igyekezett elhárítani a konfliktusokat. Buzhazi sem fundamentalista, csupán egy közveszélyes pszichopata, aki csak arra vár, hogy pusztán az élvezet kedvéért Backfire-ekkel és szuperszonikus rakétákkal célba vehesse a Lincoln kötelékébe tartozó hajókat. Mi lesz, ha összejön neki, és egy egytonnás nukleáris töltettel köszön be a jó öreg Abrahamre, vagy ha úgy dönt, hogy torpedót ereszt egyik-másik cirkáló oldalába? Hány amerikait kell még megölnie ahhoz, hogy kijózanodjon végre a nagyra becsült közvélemény, végre igazat adjon nekünk, és mi végleg félreállíthassuk? – Wendy elbizonytalanodott, és válasz nélkül hagyta Patrick érvelését.

Percekig álltak egymás mellett szótlanul, majd Patrick az órájára nézett, s felsóhajtott.

– Indulnom kell.

– Persze, tudom – felelte Wendy. A férfi magához szorította, a nő pedig felzokogott. – Emlékszel, arról beszéltünk, hogy újra megpróbáljuk… tudod, a gyereket – mondta Wendy alig hallhatóan, könnyek között. – De most már semmi értelme…

– Tessék?! – kérdezte Patrick. – De hát miért, Wendy? Mindketten annyira szeretnénk. Mi történt? – A szomorú szemekből olvasta ki a választ, és fejét csóválta elkeseredésében. – Mindez… a Jövő Szárnyai miatt van? A pokolba, Wendy, éreztem, hogy így lesz. Nem lett volna szabad elfogadnom ezt a megbízatást. Boldog voltam én Old Sacramentóban is, a kocsmánkban…

– Nem… nem voltál boldog – vágott közbe Wendy. – Visszavágytál közéjük, újra repülni szerettél volna. Amikor Freeman feltűnt, az egy újabb álom kezdetét jelentette a számodra. És te döntöttél.

– De tudod ugye, hogy nagyon szeretlek, és azt akarom, hogy boldogok legyünk? Tudom, hogy mennyire szeretnél gyereket, és azt is, hogy menynyire fájt az első elvesztése. Ha ez tényleg ennyire sokat jelentene neked, Wendy, én kiszállok…

– Képes volnál megtenni? Akár most rögtön? Három órával bevetés előtt?

– Igen – felelte Patrick eltökélten. – Többet jelentesz nekem ennél az akciónál, a Jövő Szárnyainál, de az egész istenverte országnál is!

Wendyt annyira meglepte a férfi elszántsága, hogy még a szája is tátva maradt a csodálkozástól. – El sem tudom hinni… megtennéd értem? Kettőnkért?

– Igen.

– Ez annyira, de annyira kedves… kimondhatatlanul szeretlek, Patrick – mondta Wendy. – De én nem erre kérlek.

– Hogy? Te nem akarod, hogy… most már semmit sem értek, Wendy. Mégis, mit szeretnél? Azt akarod, hogy kiszálljak?

– Nem, persze hogy nem – mondta a nő. – Csak nem gondoltad, hogy hagynám, hogy egész álló nap leverten bóklássz egy kocsmában, hogy nap mint nap kicsinyes vitákba bonyolódj a beosztottjaiddal, aztán két rendelés közt az eget bámuld? Nem; csináld, amit szeretsz, hisz ebben senki sem jobb nálad… azt akarom, hogy folytasd. Megbeszélem Jonnal, és majd otthonról dolgozom a Sky Mastersnek, amíg otthon kell maradnom a gyerekünk miatt.

– A… micsodánk miatt? Miről beszélsz, Wendy?

– A babánkról, te lökött pilóta… a kis csöppségről, a mi gyerekünkről, a kis pelenkás pocokról, a mi kis piskótafalónkról – mondta boldogan a nő.

– Abbahagyhatjuk a próbálkozásokat, Patrick, most már fölösleges… Terhes vagyok, pilóta.

– De hát… hogyan?…

– Hé, ébresztői Hát sosem mesélt neked az édesanyád az élet nagy dolgairól?

– Nem, vagyis persze… De én azt hittem, hogy a baleset okozta tüszőtraumád miatt hiába is igyekeznénk, hiszen tudod… Azt gondoltam, hogy majd csak mesterséges megtermékenyítéssel, lombikokkal, méhultra-hanggal és tüszőinjekciókkal sikerülhet…

– Nos, maradjunk annyiban, lehet, hogy szeplőtelen fogantatással történt, de az is lehet, hogy a doktorok rosszul mérték fel az öreg hölgy képességeit, mégiscsak beváltak a régi jó trükkök, és mégis teherbe estem sprék, injekciók és laboratóriumi kezelések nélkül is – mondta büszkén Wendy. – Hamarosan apa leszel… de ahhoz az kell, hogy egészben kapjalak vissza.

– Még szép, hogy egészben, Wendy! – vágta rá Patrick. – Ha kell, gyalog is hazamegyek! Ha megvan bennem a kellő ügyesség, ha szerencsém is lesz, ha van egy csöppnyi ész a fejemben, akkor újra együtt leszünk.

Átölelték egymást, szorosan, ahogy még soha előtte, és ott álltak, ők ketten, az örökkévalóság kimerevített filmkockáján a szeretet bilincseibe zárva egymást, míg körülöttük morajlott a háború, rakéták és fegyverek fémtestei siklottak, katonák ordítoztak, túlkiabálva a motorok zaját…

* * *

Néhány perccel azután, hogy Guamra leszállt az éj, megkezdték a felszállást. A 011-es légi jármű megkapta az engedélyt, végiggördült az Andersen légi támaszpont észak-déli irányú kifutóján, s másodperceken belül az óceán fölött jártak, közel kétszáz méteres magasságban, mivel a kifutó vége Guam legészakibb pontján, egy magas szikla tetején volt. McLanahan akaratlanul is a legutóbbi guami felszállásra gondolt, amely után majdnem szerencsétlenséggel végződött bevetésük. Úgy tűnt, mintha egy teljes emberöltő telt volna el azóta.

A felszállás szorongással töltötte el Tony Jamieson szívét is. Élesen felidőződött benne a Fülöp-szigetek fölötti bevetés, a kínai haditengerészet és légierő elleni támadás.

Ez az akció azonban még őrültebbnek ígérkezett. A tervet pillanatok alatt hozták tető alá, és minden egyes momentumát McLanahan találta ki, ez az átkozott civil, a nyavalyás számítógépeivel, Sky Masterses haverjaival. A várható ellenség száma túlerőt ígért, komolyabb fegyverzettel és felkészültséggel, mint legutóbb, arról nem is szólva, hogy ők hazai pályán játszhattak saját otthonaikat védelmezve. Jamieson mégis belement; most már nem léphetett vissza. Be akarta bizonyítani önmaga előtt, hogy megvan benne minden, aminek meg kell lennie egy igazán jó vadászpilótában.

Két órával a felszállás után, a Fülöp-szigetek vizei fölött, Luzon és Batan között félúton randevúztak azzal a KC–135-ös tartálygéppel, amely közvetlenül előttük szállt fel, és amely most feltöltötte tankjaikat. Ahogy a távolodó tanker után néztek, elfogta őket az egyedüllét komor érzése. Meredek emelkedésbe kezdtek tizenötezer méteres magasságig, óvatos duhajként spórolva az üzemanyaggal. A mélyben, ötszáz kilométerre délnek, Manila, északi irányban ugyanolyan messzeségben Tajvan, a gép horgas csőre előtt és alatt Victoria és Makaó fényei hunyorogtak. Útvonalukat úgy tervezték meg, hogy enyhe kanyarral elkerüljék Hongkong légterét…

…Kína fölé a Kuangdong tartományi Zhelang városánál értek. Útjuk a sárkány országa fölött vitte őket Irán felé.

– Ez hihetetlen, de mégis igaz – állapította meg Jamieson. – Épp most sértettük meg a kínai légteret egy stratégiai bombázón ülve.

Kuangcsou hatalmas támaszpontja joggal adott okot az aggodalomra. Már jóval előtte, mintegy 500 kilométeres távolságban erős radar- és légvédelmi jeleket vettek, nem sokkal azután, hogy megtankoltak a tartálygépről. A város éjszakáját éber alakulatok őrizték, többnyire régi szovjet rendszerekkel, mint a vietnami időkből ismert SA-2-es nagy hatótávolságú rakéta, a „repülő telefonpózna”; de Kína késő esti járőrei sem tétlenkedtek. Elfogógépeik többségét a vészkijelző tanúsága szerint MiG–21-esek és néhány modernebb Szuhoj-27-es tette ki.

– Attól tartok, a kínai légierő sem a kocsmákban múlatja az értékes idejét – állapította meg Jamieson. – Remélem, kiképzési napot tartanak.

Ebben a pillanatban az egyik kínai Xiang J-7-es vadászgép, az orosz MiG–21-es ikertestvére, radarnyalábjával letapogatta a lopakodót. A keresőradart szimbolizáló zöld háromszög sárgára váltott.

– A francba, a MiG célba vett bennünket! – kiáltott fel Jamieson. – Nyolc óránál, harminc kilométerre!

– Ha elfognak, az egyetlen tervünk az alacsony menekülés délnyugati irányba, Laosz és Burma felé kitérve – ismételte át McLanahan a sietve kigondolt tervet. – Még körülbelül nyolcszáz kilométer a laoszi határig. Majdnem teljesen szabad az út délnyugat felé.

– Ha mégis ránk szállna, akkor, feltéve, hogy mázlink van, öt percünk ha marad arra, hogy lerázzuk, nemhogy nyolcszáz kilométert lenyomjunk egy szuszra – zúgolódott Jamieson. De szerencséjükre néhány pillanattal később a vadász radarja elvesztette őket, és még egyszer már nem tudta befogni. – Az istenit, ez kis híján elkapott.

De ezzel még nem volt vége. Jó pár perccel ezután egy újabb vadász, ezúttal egy orosz gyártmányú Szuhoj-27-es, egy jóval komolyabb vadászbombázó fésülte át a körzetet a lopakodó után kutatva, majd néhány másodperc elteltével rájuk is akadt.

– A Szu-27-es megtalált – mondta McLanahan. – Hét óránál, huszonöt kilométerre.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte Jamieson. – Ellenőrizze a kapcsolóállásokat! – Miután gyorsan végigpásztázták a számítógép értékelő státuslistáját, megállapították, hogy a géppel kapcsolatban minden a legnagyobb rendben: TÁMADÓ üzemmódban repültek, és az összes lopakodó- és védelmi rendszer hibátlanul működött. – Valami kilóg?

– Valószínűleg – mondta McLanahan. – Fordítsa balra! – Jól érezte. Amint a vadász irányába fordultak, a sárga nyomkövetőradar-jelzés átváltott zöld keresőradar-visszajelzésre, és a vadász más irányban kereste tovább a gépet az égen. A legközelebbi ponton tizenöt kilométerre járt tőlük, még éjjellátó készülékei is jóval látótávolságon kívül.

– Ettől féltem – mondta Jamieson. – A földi karbantartás a lopakodó esetében minden más géptípusétól eltérő. A műszaki személyzettől speciális felkészültséget követel meg, és úgy kell átnézniük a rendszereket, hogy megbizonyosodjanak afelől, a gép lopakodó jellemzőit nem módosították-e akár akaratlanul is. Egy rosszul rögzített merevítő, egy illesztés a nem megfelelő helyre tolva, egyetlen gyűrődés a bevonaton elég ahhoz, hogy megszüntesse a lopakodó rejtőzködő jellegét, és ezáltal két-háromszorosára növelje a radarkeresztmetszetet. – Jamieson McLanahanre nézett. – Döntenünk kell, pajtikám. A kínaiakról tudjuk, hogy elég ócska a technikájuk, ezzel együtt az egyik szabványgépük mégis célba vett bennünket, méghozzá lőtávolságon belülre kerülve, és ezt kétszer megcsinálta. Az irániak modern rendszerekkel repülnek, efelől semmi kétség, és ugyanez áll az indiaiakra és a pakisztániakra is. Csak Burma felé lehet esélyünk.

McLanahan tudta, hogy nincs más választásuk, a bevetés sikere teljességgel megkérdőjeleződött.

– Rendben – mondta. – Nem tehetünk mást. De azt hiszem, hogy ezzel együtt is végigvisszük, bár meglehetősen nagy a kockázat. A burmai menekülési útvonalra állunk; ha egyszer végre kijutunk a kínai radarcsapdából, küldök egy üzenetet az Andersennek, hogy keressenek nekünk egy tartálygépet.

A fejében ott motoszkáltak Wendy intelmei is: hamarosan apa lesz. Egy apa pedig nem hősködhet, és nem hagyhatja, hogy a gyereke nélküle nőjön fel.

Miközben McLanahan a jelentését fogalmazta a műholdnak, a gép folytatta útját, és egy óra múlva Csengtu közelébe érve megszabadultak a kínai légvédelem csendőreitől. Itt, biztonságban, ideiglenesen kikapcsolhatták a BEADS-pajzsrendszert, műholdas helyzetmeghatározást kérhettek, és üzembe helyezhették a kódzáras műholdadót is. Mielőtt McLanahan elindította volna a saját üzenetét, sürgősségi közlemény futott be:

– Szent ég! – kiáltott fel önkéntelenül McLanahan. – Irán megtámadta az emírségeket és Ománt!

– Micsoda?

– Bombázók támadtak meg három emírségi és két ománi támaszpontot – olvasta tovább McLanahan. – Irán kiiktatja az öböltanács minden olyan bázisát, amely fenyegetést jelenthet az Ománi-öbölben állomásozó Khomeinire. Az egész körzetre kiterjesztették az iráni vadászgépes biztosítást, beleértve a Lincoln közvetlen környezetét is… az Egyesült Államok és az öböltanács légvédelmi egységei késve reagáltak. A támadásnak semmi előjelét nem észlelték.

– Nekünk befellegzett – mondta Jamieson. – Ha az irániak tovább erőltetik a támadást, minden számításba vehető légi és tengerészeti bázist elveszíthetünk a Vörös-tengertől keletre. Még az is előfordulhat, hogy… – De ekkor elhallgatott. Mindketten tudták, hogy most már nem szállhatnak ki.

Az öböl körzetében az ő gépük volt az egyetlen szövetséges gép, amely képes lehetett a visszavágásra, kezükben volt az egyedüli esély, hogy visszaszorítsák a rohamozó irániakat.

– Mikorra érhetjük el a körzetet, parancsnok?

– Körülbelül három óra múlva – válaszolta McLanahan.

– Lemaradtunk az első támadássorozatról, de biztos, mint a halál, hogy a másodikban borsot törünk az orruk alá – mondta Jamieson. – Pajzsot vissza, és álljunk rá a kék vonalra. Egy repülőgép-hordozó már alig várja, hogy szétlőjük a seggét.

* * *

Csengtut elhagyva a kínai légvédelmi tevékenység jól láthatóan elcsitult. Újra megszüntették a pajzsot, hogy a műholdról friss helyzetjelentést kérhessenek, majd ismét aktiválták, ahogy a dél-kínai Lhásza és a nepáli Katmandu közelébe értek.

Ahogy közeledtek India felé, a legfrissebb veszélydiagramok elmélyült tanulmányozásába fogtak.

– Ez túl kockázatos – mondta végül McLanahan. – Az eredeti terv szerint Észak-Indián és Pakisztánon át mentünk volna, ami ugyan a legrövidebb útvonal, de a radarsáv ott túl széles: a Pandzsáb és Kasmír körül kirobbant indiai-pakisztáni határbalhé miatt az a környék meglehetősen sűrűnek tűnik. A legtöbb sanszunk akkor lenne, ha mennénk tovább északra, és Kabultól északra vágnánk át Afganisztán fölött, majd délnek fordulva Chah Bahar irányába.

– Mennyiben módosítja ez az üzemanyaghelyzetünket? – kérdezte Jamieson.

– Plusz egy órát jelentene – felelte McLanahan. – Gondoljon arra, hogy az Arab-félszigeti és a törökországi bázisainkat az iráni támadások miatt úgysem közelíthetjük meg, következésképp vagy belebotlunk egy tartálygépbe a félsziget orra fölött, vagy „vízre tesszük” a lopakodót; Diego Garcia kiesik mint alternatíva. Ez minden.

– Mi a döntés, parancsnok?

– Azonnal meglesz – mondta McLanahan. – Ha innen visszafordulunk, Burma fölött lyukadunk ki, és kelet felé továbbrepülve Manila közelében kapunk egy tartálygépet. Talán később is eltérhetünk, és úgy India fölött találjuk magunkat, de abban az esetben ki kell csempésznünk egy Diego Garcia-i tartálygépet, amely az Arab-tenger vagy a Bengáli-öböl fölött várna ránk. Ha ezen az útvonalon haladunk tovább, kapitány, megnézhetjük magunkat a porzó tankjainkkal együtt. Ez az utolsó pillanat, hogy még elég üzemanyagunk van.

– A fenébe! – káromkodta el magát Jamieson. – Tudja, épp erre hívtam fel Samson tábornok figyelmét. Ne hagyja, hogy sarokba szorítsák! Semmi szükség ostoba mutatványokra! Azt hiszem, tényleg így van: úgy nem tanulhat az ember semmi újat, ha egyfolytában csak a száját húzza. – Szünetet tartott, majd McLanahanre nézett. – Parancsnok, magán a sor. Oda viszi a taxim, ahová csak kéri.

McLanahan meglepetten viszonozta a tekintetét.

– Először hallok magától olyan mondatot, amiből kimaradt a gúny, Tigris.

– Na persze lehet, hogy valami gond van az oxigénnel… talán túlnyomtam magam. – Vállat vont, majd bólintott. – Végül is semmi bajom magával, Mack. Hol lennénk most maga nélkül? Na lássuk, milyen lapokat tartogat még a tarsolyában!

McLanahan elmélázott, majd így szólt:

– Tudja, alig pár órája tudtam meg, hogy apa leszek. Wendy, a feleségem várandós.

– Öregem, ez klassz! Gratulálok! Nekem is van három. Ezek a kis szörnyek jól felfordítják az ember életét, nekem aztán elhiheti. – Jamieson szigorú arccal mérte végig McLanahant. – Szóval azon töri a fejét, hogy ejti az akciót?

– Hát ami azt illeti, elég jó okom lenne rá… – Elbizonytalanodott, újra végiggondolta az egészet, majd hozzátette: – …De ha arra gondolok, hogy mennyien bíznak bennünk… Végig kell csinálnunk, Tigris! Kapjunk bele!

– Rendben – bólintott rá Jamieson. – Hadd szóljon!

Az út Afganisztán felett csendes és eseménytelen volt, de ahogy a Spirit egyre jobban megközelítette Irán délkeleti csücskét, a helyzet egyre élesedett. Az eredeti repülési útvonal szerint Irán kevésbé sűrűn lakott területei, Kerman északkeleti és Baluchistan va Sistan északi vidéke fölött kellett volna haladniuk, de ahogy egyre közelebb kerültek a zahedani légi támaszponthoz, belátták, hogy jobban teszik, ha a bal szárnyat nem teszik ki semmilyen sugárzásnak, és Zahedant keletre kikerülve Nyugat-Pakisztán felé fordultak.

Mielőtt elérték volna a város határát, kis időre ismét lekapcsolták a pajzsot, hogy még egy utolsó aktuális műholdas jelentést kérjenek inerciális navigációs rendszereik számára, hogy az SAR-radar segítségével betáplálhassák a fedélzeti számítógépbe a pontos nyomásmagasságot, és hogy hozzáférjenek némi hírszerzési és a célpontokra vonatkozó információhoz, köztük az iráni támadásokkal kapcsolatos legfrissebb adatokhoz.

– Most kezdik a második hadműveleti fázist – jelentette McLanahan az érkező üzeneteket olvasva. – A Hormuzi-szorosban a Musandam szigetén található Kamza Omani haditengerészeti bázist szétlőtték. Az ománi Sib légi támaszpont súlyos veszteségeket szenvedett, csakúgy, mint teljes légierejük. Az Egyesült Arab Emírségek Mina Sultan-i haditengerészeti támaszpontját komoly károk érték; ez volt a Bolond Mágus főhadiszállása is. Istenem, remélem, nem esett bajuk.

– A maga kém haverjai egészen idáig jutottak, igaz?

– Igen… és azt kell mondjam, hogy szép munkát végeztek – mondta ravasz mosollyal McLanahan. – Ezt hallgassa meg: A Félsziget Pajzsa jelentései szerint a Mina Sultan-i kommandósok ellencsapást mértek Irán újjáépített Abu Musa-i légvédelmi állásaira. Néhány sérülttel, de áldozatok nélkül semmisítették meg az iráni egységeket: két Hawk-, egy Rapier SAM-állás, valamint a hadműveleti központ kiiktatva, a kifutó felszínén bombatölcsérek. Ezek csakis a mieink lehettek, nagyszerű!

Amint a lopakodó délnyugati irányból elhagyta Zahedant, már fel is figyeltek a Chah Bahar-i légvédelmi radar működésére.

– Ereszkedjünk lejjebb – mondta McLanahan, és parancsokat gépelt a fedélzeti számítógépbe. – COLA-üzemmód indul. – Átállította a nagy monitor képét, és így már Szent Péter szemével látta az eget és a tájat a bombázó körül.

– Kész – mondta Jamieson. – Vakon és süketen, terepkövetéssel megyünk tovább.

A robotpilótát a fedélzeti vezérlőbe beadott aktuális parancsoknak megfelelően állította be, és a bombázó percenkénti négyezer-ötszáz méteres sebességgel elindult a föld felé. Mivel a B–2A a BEADS-pajzseszközzel repült, lehetetlen lett volna a hagyományos terepkövető vagy tereptárgyelkerülő radarok alkalmazása, amelyeket például a B–52-es, az F–111-es, az F–15E vagy a B-1B jelzésű bombázók esetében használtak. Még a radar-magasságmérőt sem vehették igénybe a mérésekhez, mivel a BEADS úgyis elnyelte volna az összes kimenő energiát.

Ehelyett a lopakodó egy, a HAWC által kifejlesztett rendszert, a COLA számítógépes repülésimagasságminimum-megállapító berendezést alkalmazta, amelyet elsőként a kísérleti jellegű B–52H bombázón, a Megafortressen használtak. Ez a gép annak köszönhette előkelő hangzású nevét, hogy rajta próbálták ki a jövő század harci repülőinek forradalmian új lopakodó- és támadórendszereit. A lopakodó fedélzeti számítógépei a teljes bolygóképet másfél kilométeres egységekre osztották fel, majd ezt követően kiadták a beprogramozott zóna legmagasabb domborzati tárgyának magasságát. A számítógép meghatározta a soron következő magasságváltást, beállította a sebességet, megadta a tárgy teljes tömegét, a külső légköri adatokat, a repülési teljesítményt, és a lehető legkisebb magasságban húzott el a felszín fölött – előfordult, hogy az mindössze harminc méter volt – úgy, hogy közben a személyzet egyetlen tagja sem látott ki a fülke ablakain! Mivel az idő múlásával az inerciális navigációs rendszer veszíthetett pontosságából – pajzs alatt repülve egyszerűen nem volt mód, hogy adatait felfrissítsék a COLA biztosított egy valamivel nagyobb magasságot némileg nagyobb biztonsági ráhagyással, de a körülmények között továbbra is a lehető legmélyebb repülést biztosítva.

Irán délkeleti részén a domborzat egyenletes volt; elszórtan keskeny hegyhátak törtek az ég felé, majd sima felületű völgyek, mocsarak és kiszáradt tómedrek mentén haladtak el. Zahedantól nyolcvan kilométerre délre keresztezték a Mashhad-Chah Bahar főútvonalat, az ország egyik legfontosabb közútját. A lopakodó nyugati irányba fordult, és most már hatvan kilométerre járt az úttól, ami elég biztonságot jelentett arra nézve, hogy elkerüljék a sűrűn lakott területek kíváncsiskodóit, de még mindig elég közel volt ahhoz, hogy Jamieson nézelődhessen. – Alattunk komoly forgalom, mindenki északnak tart – állapította meg. – Nem is bölcs dolog mostanában a tengerparton időzni.

Chah Bahartól kétszáznyolcvan kilométernyire északra kapták az első fenyegető jeleket az Ománi-öböl radarállomásaitól. A kijelzőn egy denevérszárny-szimbólum villant fel, a csúcsán kis körrel, ami távolfelderítő lokátort jelzett.

– Ez egy iráni A-10-es radargép – mondta McLanahan. – Távolsága háromszáznyolcvan, a parttól száztíz kilométer. A radarosok szerint ha ránk szállnak, száznyolcvan kilométeren belül leszünk a második lokátorbázistól. Ez annyit jelent, hogy 100-150 kilométeren át, mintegy tíz-tizenöt percig, láthatóak leszünk.

Ugyanebben a pillanatban újabb denevérszárny gyulladt ki a kijelzőn, de ezúttal egy iráni F–14-es Tomcatet jelzett, nem radargépet.

– F–14-es előttünk, százötven kilométerre – jelentette McLanahan. – Nem célzott meg, de egyenesen felénk tart…

– És mindez a bal szárny egyetlen laza csavarja vagy illesztése miatt – mondta Jamieson. – Teljesen hatástalanítja a lopakodórendszert… Az F–14-eseket úgy alakították ki, hogy még egy alacsonyan repülő szárnyas rakétát is érzékelni tudnak.

– Na, akkor dobjunk eléjük egy kis koncot – javasolta McLanahan. – Kicsit ugyan korábban, mint ahogy reméltük, de kétségtelenül érdeklődnek irántunk. Beállítom százötven méterre… álljon készen rakétakilövésre. – McLanahan százötven méteres magasságra kapcsolta a terepkövető rendszert, majd parancsot adott az első AGM-86C szárnyas rakéta kilövésére. A hangsebesség alatti AGM szárnyas rakétát turbósugár-hajtóművel látták el, amely percenként tíz kilométeres sebességgel röpítette az akár nyolcszáz kilométerre lévő célpontjáig is; ezúttal töltet nélkül repült, rádióadókkal; radarkeresztmetszete és elektronikai kisugárzásának jellege egy nagyobb bombázó benyomását keltette. A szárnyas rakéta azonnal jobbra és nyugatnak fordult, Bandar Abbas irányába, s a következő pillanatban a Tomcat már a nyomába is szegődött.

– Bekapta a csalit – mondta McLanahan. – Kocogjunk el keleti irányba, és vegyük a jobb szárnyunk alá Iranshahrt. – McLanahan átállította a COLA-rendszert a terepkövető számítógépen, majd ismét átszelte a Chah Bahar-Mashhad főutat, és a hegyhátakkal párhuzamosan kelet felé tartott.

– Még százkilencven kilométer – jelentette McLanahan. – A veszélyjelző tiszta… az egyik Chah Bahar-i SA–10-es radar pásztáz, de túl messze vagyunk tőle… – A következő másodpercben a Tomcat újra megjelent a veszélyjelzőn.

– A francba, megint itt az F–14-es, bizonyára leszedte a rakétát, és most keresi a társait.

– Na, akkor adjunk neki egy kis munkát, aztán pucolás! – mondta McLanahan. Ismét százötven méteres magasságra állította a terepkövető rendszert, és útnak indította a második rakétát is, ezúttal északi irányba, a Beghin repülőtér felé. – Rakéta útban, COLA-átprogramozás…

Ezzel egy időben megszólalt a fejhallgatókban a komputer szintetizálta hang:

– FIGYELMEZTETÉS, RAKÉTAKILÖVÉS! FIGYELMEZTETÉS, RAKÉTAKILÖVÉS!

Egy SA–10-es Grumble föld-levegő rakétaüteg nyitott rájuk tüzet; a lopakodó nyitott bombarekeszeivel csalogatóan kínálta fel magát még ilyen nagy távolságból is.

– MAWS aktiválva! – kiáltotta McLanahan. – Nyomkioltók aktívak! – Ezúttal azonban rossz döntést hozott, és erre csak másodpercekkel később döbbent rá. – Az SA–10-es a szárnyas rakétára ment! – Túl későn kapcsolt; azzal, hogy működésbe hozta a lopakodó rakétavédelmi rendszerét és a zavarókat, rövid időre ugyan, de nyitva hagyta a pajzsot, az F–14-es Tomcat pedig, amelyik még nem érzékelhette a csalirakétát, célba vette a B–2A-t.

– MAWS kikapcsolva, nyomkioltók készenlétben – jelentette McLanahan, de közben már látták is, amint a Tomcat nagy magasságú járőrútvonaláról ellökve magát egyenesen feléjük tart. – Nem tágít! Figyeljen!… – Hirtelen újabb figyelmeztetést kaptak a számítógéptől, amint az F–14-es tűz alá vette őket.

McLanahan ismét az MAWS rakétavédelmi rendszerre váltott, és az azonnal álcaszalagköteget lőtt ki a bal oldali kivetőből, miközben Jamieson határozott mozdulattal jobbra döntötte a gépet.

– Nyomkioltók aktiválva, MAWS nyomkövető funkcióban! – Közben a vészkijelzőn láthatták, ahogy az első rakéta, amely Phoenix vagy légi indítású Hawk lehetett, másodpercről másodpercre egyre közelebb kerül hozzájuk… de újabb figyelmeztetés is érkezett, amely már a második nagy hatótávolságú rakéta kilövését jelezte.

Az elfogó védelmi egység az első rakétabecsapódás várható időpontja előtt csupán három másodperccel nyitott tüzet nagy erejű lézersugaras „elvakító” rendszerével, ám ez is elégnek bizonyult. A Phoenix rakéta aktív rávezetőradarja túlhevült, ami biztos önmegsemmisítést eredményezett. A Phoenix a lopakodótól alig százötven méternyire robbant fel. – Balra, jön a második! – kiáltotta McLanahan, és Jamieson élesen balra döntötte a bombázót, miközben felfelé húzta a botkormányt, hogy még szűkebb legyen az irányváltoztatás. Az MAWS válaszlépésként újabb adag álcaszalagot lökött ki, ezúttal a jobb oldali kivetőkből.

A második Phoenixet csak egy másodperc erejéig zavarta meg a radarvisszhang elvesztése, ám ez alatt a sérült bal szárny is eltűnt előle. Amint szétoszlott előtte az álcaszalagfelhő, megismételte a rávezetést, de a célzás annyira pontatlanul sikerült, hogy a lopakodó helyett az Iranshahrtól délre eső Kuhiri hegyet irányozta meg. Kevesebb mint száz méterrel ment csak el mellettük – ezt a távolságot egytized másodperc alatt teszi meg a rakéta! –, majd alattuk, egy kopár sivatagi fennsíkon robbant föl.

Most már maga az F–14-es közelített feléjük.

– Vadász egy óra magasságában, távolsága alig öt kilométer, ezernégyszázzal közeledik… Elfogó aktív!

Az elfogóegység, amely a nagy energiájú lézersugárzó és a rakétakövető radar házasságából született, halálos hatást fejtett ki mindazokra a szuperérzékeny szenzorokra, amelyeket a hőkereső és aktívradar-vezérlésű rakétákon alkalmaztak, mind pedig az emberi szemre. Az F–14-es pilótája épphogy befejezte négy és fél kilométeres „zuhanását” gépével, hogy hozzálásson 20 milliméteres ágyúja élesítésének, amikor az elfogó lézervakítója célba vette, és tüzet nyitott rá.

A hélium-argon lézer, amely méretét tekintve nem nagyobb egy videokameránál, ugyanakkor éppen akkora teljesítményű, mint egy ipari gyémántvágó, semmi fájdalmat nem okozott, miközben narancs- és kék színű sugarai az iráni pilóta szemébe csapódtak. Az csak egyetlen piszkoskék villanást érzékelt, amely ideiglenesen elhomályosította látását, mintha csak füstöt vagy homokot vágtak volna az arcába. Pislogott, de a folt nem tűnt el. Újra pislogott, és megkönnyebbülten tapasztalta, hogy a folt tisztulni kezdett, s noha még mindig ködösen, de azért egyre jobban látott. A feje fölötti kijelzőn a távolság csökkenését követte… 3000 méter a tüzelésig… 2000… tüzelésre kész… most!

Csakhogy időközben szem elől tévesztette a célpontot, akárcsak a Phoenix rakéta; gépének tűzvezető radarja is az álcaszalagfelhőt vette először célba, majd a terep egy pontját, s közben a bombázó egérutat nyert. A radar már nem is a célpontra számlált vissza… egyértelműen azt jelezte, hogy a gép mennyi idő múlva csapódik a földhöz. Egy, a Chanf városa határában járó autó reflektorfényei döbbentették rá a pilótát, hogy milyen közel is került a talajhoz, hangsebességgel zuhant, s talán fél másodperce volt még a becsapódás előtt…

– A vészkijelző tiszta – mondta McLanahan. – Chah Bahar az orr előtt hatvan kilométerre. Most már jóval az A-10-es radarrepülő hatótávolságán belül vagyunk.

Az Iráni Iszlám Köztársaság

Ayatollah Ruhollah Khomeini repülőgép-hordozója fedélzetén

Ugyanabban az időben

– A radarrendszer jelentése szerint jelenlegi helyzetünktől 250 kilométerre északi irányban egy kis magasságban járó repülőgép tart dél felé. Repülési magassága kétszáz méter alatt, sebessége 700 kilométer per óra – jelentette Muhammad Badi dandártábornok, aki Akbar Tufayli admirális vezérkari főnökeként volt jelen a Khomeini fedélzetén. – A Chah Bahar-i légvédelmi erők nagyszámú azonosítatlan légi célpontra nyitottak tüzet Iranshahrtól délre, a megsemmisített célpont feltehetően csali volt.

– Helyes – mondta magabiztosan Tufayli. – Úgy tűnik, az új radarrendszer tökéletesen működik.

– Küldjünk további vadászokat az üldözésükre?

– Ne, Badi, még ne – felelte a Pasdaran-haditengerészet parancsnoka. – Várjunk ezzel, amíg víz fölé ér a repülőgépük. – Egy másodpercnyi szünetet tartva elgondolkodott. – A bombázó pillanatnyilag Kelet-Irán fölött jár, ugye? Eszerint kelet felől érkeztek, talán Afganisztánon, Indián és Kínán át? Ez azt jelenti, hogy az amerikaiak megsértették Kína légterét azzal a szándékkal, hogy Ázsia irányából támadhassanak ahelyett, hogy újra a tenger felől próbálkoznának! Azt hiszem, hogy kínai barátaink érdeklődéssel fogadják majd ennek az új fejleménynek a hírét, nem gondolja, Badi? Azonnal kapcsolják a Chah Bahar-i kínai kötelékparancsnokot!

A B–2A Spirit 011-es lopakodó fedélzetén

– Egyszer már működött… nézzük, vajon menni fog-e újra – mondta McLanahan. – Rakétakilövés, készenlét… rendben… most… rekeszek nyitva… első indul… második indul… ajtók zárnak… – Ugyanabban a másodpercben rakétakilövésre figyelmeztető jelzést kaptak az SA–10-es üteg irányából, ismét akkor, amikor a bombarekeszek nyitva álltak, s a lopakodó a legsebezhetőbb pozícióban repült.

Az SA–10-es Grumble rakéta nagy ívű ballisztikus röppályát írt le Irán délkeleti részének barátságtalan vidéke fölött, egészen tizenötezer méteres magasságig repülve, ahonnan megkezdte zuhanását a radarháló legbelsejébe, zsákmánya valószínűsíthető pozíciója felé. Amikor bekapcsolta rávezetőradarját, az rögtön a lopakodót vette célba. Az SA–10-es Grumble-nak valójában két keresőfeje volt, egy aktív radar az orrban, és, mivel a rakéta tulajdonképpen oldalazva hajtotta végre a komputerrel vezérelt elfogást, volt egy infravörös érzékelő a rakétatestben is, amely oldalirányból leste az egyre közeledő célpontot, s ezáltal mintegy pontosította és végső finomhangolóként segítette a megközelítést. Kettős érzékelőrendszere miatt az SA–10-est nehéz volt csalikkal átejteni.

A bombázó elfogólézere azonban rögtön kilőtte az infrakeresőt, amivel elérte azt, hogy a fedélzeti számítógép téves célzáshelyesbítő adatokat továbbított a hajtóműnek, s ez a talán másodpercnyi időveszteség éppen elég volt ahhoz, hogy a rakéta kizökkenjen a simának tűnő elfogásból. Abban a pillanatban, ahogy a lézersugár lecsapott, Jamieson ismét egy szűk bal fordulóba döntötte a gépet, McLanahan pedig újabb adag álcaszalagot vetett ki. Az SA–10-es rakéta elbizonytalanodott, újra célra állt, ezúttal a csalifelhőre, de mivel túl lassúnak találta, törölte a célt, és újra megtalálta a bombázót. A jobb szárnyat találta el, a csúcs közelében, épp a kilépőél előtt. A robbanófej hatvancentis lyukat ütött a szárnyon, szétzúzta a kormányvezérsíkokat és áttörte az üzemanyagtankot.

A lopakodó majdnem kilencvenfokos szögben élesen jobbra dőlt, ami szinte teljes sebességvesztést idézett elő. Jamieson megpróbálta korrigálni a dőlést, de komoly gondja támadt a gép irányításával.

– A gép irányíthatatlan! – üvöltötte McLanahan felé. – Elvesztettük a jobb csűrőlapokat… gyerünk, az isten verjen meg, engedelmeskedj! – Már mindketten a botkormányt szorították, majd a bal oldali vezérsíkokkal egyenesbe hozták a bombázót.

– Elvesztettük a jobb oldalkormányokat – erősítette meg McLanahan. – A bal oldal hatásfoka 50-60 százalék. Energiaellátás, további rendszerek épek. Az üzemanyag elfolyik a jobb szárnyon… a jobb szárny szelepei zárva; az összes hajtómű táplálása a bal tankról; üzemanyagszivattyúk teljesítményét fokozni; a rendszer továbbra is AUTO-üzemmódban; ellenőrzés alatt tartom. Hidraulika rendben.

Eközben a két MTF szárnyas rakéta úton volt, és ahogy remélték, a „Rikoltók” ismét kitettek magukért. Az egyik Chah Bahartól keletre, a másik attól nyugati irányban annyi téves célpont-azonosítást, helytelen irányzást és összegerjedést okozott, hogy Chah Bahar körül harminc kilométeres sugarú körön belül tucatnyi légvédelmi üteg nyitott tüzet egyszerre; egytől egyig nyugat és kelet felé lőttek, miközben a lopakodó északnak tartott.

Chah Bahar előtt tizenöt kilométerrel McLanahan és Jamieson elengedte a következő két rakétát, két AGM-88-as HARM-ot. Ezek a nagy sebességű radarelhárító rakéták olyan szuperszonikus radarkeresők voltak, amelyeket hetvenkilónyi hagyományos robbanóanyagot tartalmazó fejjel szereltek fel, s azokba, hogy a fej pusztító hatását megháromszorozzák, wolframmal ötvözött acélkockákat süllyesztettek. A forgatható indítóállvány két HARM-ot eresztett ki a hajtóműszélbe, elsuhantak a géppel párhuzamosan, azonnal célba vették a Chah Bahar-i radart, és megindították a rohamot. Mivel a Chah Bahar-i lokátor a „Rikoltók” behatolására és a légelhárító rendszerek vezérlésére összpontosított, a HARM-ok háborítatlanul falták a métereket, és néhány másodperccel később örökre kiiktatták.

– Oké, Mack – kezdte Jamieson. – Megint döntés előtt állunk. Visszafordulhatunk, és a dombok felé haladva jó eséllyel ki is jutunk, vagy elosonhatunk akár a pakisztáni, akár az afgán dombokon át, és az Ománi-öböl fölött elcsíphetjük a tartálygépünket.

– Tigris, ezt maga sem gondolja komolyan – mondta McLanahan. – Mi lesz akkor a nagy bummal? Magam is látni akarom a Khomeini végét.

– Jó, jó, igaz – táncolt vissza Jamieson. – A fenébe is, egyébként sem vonzott soha az örök élet. Fejezzük be a dolgunkat, és tűzzünk innen! – Előretolta a gázkart, McLanahan pedig kikapcsolta a COLA-terepkövető rendszert, és megkezdték meredek emelkedésüket az Ománi-öböl vize fölött az iráni repülőgép-hordozó felé.

A Khomeini fedélzetén

Ugyanabban az időben

– A Chah Bahar-i radart megsemmisítették – jelentette Badi Akbar Tufayli admirálisnak. – Saját keresőradarunkat újra ráhangoljuk az A-10-es radargépére. Ötven kilométerrel északabbra tolja röppályáját, hogy ellensúlyozza a parti állomás kiesését. Kértük, hogy egy másik A-10-es is vegye fel a pozíciót, hogy kisegítse a mi A-10-es állomásunkat; harminc perc múlva áll pályára… Figyelem! – Csak néhány pillanat volt az egész. – Újra észleltük a célt, iránya 0-1-5, távolsága 96 kilométer, sebessége 600 kilométer per óra, úgy tűnik, jelentősen lelassult.

– Feltehetően megsérült – mondta Tufayli. – Elérkezett az idő, hogy bevessük minden erőnket, és örökre elpusztítsuk ezt a bombázót!

– Távolság 90 kilométer, sebesség 590, magassága… uram, növeli a magasságot. Emelkedik… 300 méteren van, 400-on… távolsága 80 kilométer, sebessége most 600. Cél befogva, uram… 75 kilométer és közeledik, sebesség most csak 500!

– Maximális távolságról vegyék tűz alá! – adta ki a parancsot Tufayli. – Küldjék fel a riadógépeket! Mindent küldjenek fel! Hol jár a bombázó?

– Tovább emelkedik, uram… 20-as és 21-es elfogórajok célra tartanak, távolság 60 kilométer, és közeledik…

– 20-as? 21-es? Honnan jönnek ezek? – kérdezte Tufayli.

– Ezek a Chah Bahar-i légvédelem F–14-esei az A-10-essel összeköttetésben. – Egy pillanatra elhallgatott, és parancsnokára nézett. – Az A-10-es? A bombázó a radarrepülőt követi?!

– Azonnal vigyék onnan! Rendeljék el a kitérést! – De már elkéstek. A B–2A bombázó két újabb AGM-88-as HARM rakétát indított, amelyek nyílegyenes útjuk végén kíméletlenül telibe kapták az A-10-es radargépet, amely azonnal zuhanni kezdett az Ománi-öböl vize felé.

– Vége… eltűnt, uram, nyoma sincs a képernyőkön – jelentette Badi. – Az elfogók elvesztették a célpontot.

– Nem lehet igaz! – üvöltött fel Tufayli, mérgében ököllel a székére csapva. Az F–14-esek radarjai siralmas állapotúak voltak, nagy részük toldozott-foldozott, és közel sem voltak annyira megbízhatók, mint a Szuhoj–33-asok vagy a MiG–29-esek. – Miért éppen most? Annyira közel jártunk! Badi, küldjék fel az összes vadászgépet most, rögtön! Minden olyan tárgyra nyissanak tüzet, amely akár csak egy kicsit is a bombázóra emlékeztet, legyen akár madár, akár felhő, bánom is én, csak csinálják! Azt akarom, hogy a bombázójukat elnyelje az óceán… itt és most!

A B–2A Spirit 011-es lopakodó fedélzetén

A B–2A Spirit lopakodóbombázó orral a tenger felé, a sebességet lecsökkentve, a lehető legkisebb hőkeresztmetszetet mutatva húzott el az Ománi-öböl sötét egén. Ahogy a számítógép által meghatározott nyomvonalat követve, útban a Khomeini feltételezett pozíciója felé elérte az 1500 méteres magasságot, McLanahan apró fénypontot vett észre az óceánon, s hamarosan újabbak tűntek föl.

– SAR-radarletapogatás… – jelentette McLanahan. – SAR készenlétben. A hordozó közvetlenül előttünk, huszonnégy kilométerre… az utolsó négy rakéta beprogramozva, indulásra készen.

– Eressze rá az „Elmer”-eket, és lépjünk le! – mondta Jamieson. Fél perccel később a négy utolsó MTF útban volt a Khomeini felé.

A McLanahan által kijelölt röppályát követve a négy Elmer rakéta elnyújtott ívet húzott az égen az iráni harci kötelék fölött, attól északi irányban, majd dél-délkeletnek fordultak, egymást mintegy ötszáz méteres távolságról követve. Elsuhantak a flotta fölött, s csupán 25 méter volt a távolság köztük és a Zhanjiang romboló legmagasabb antennája közt. A célpontok légterében kinyíltak a rakéták kicsi bombarekeszei, s láthatatlan, porlasztott folyadékfelhőt küldtek az iráni hadihajók fölé. A csöppek gyorsan kifliformába álltak össze, majd áttetsző, szagtalan, semleges ízű rétegbe burkolták a hajókat. Ahogy a rakéták célba juttatták néma küldeményüket, észrevétlenül, ártalmatlan halászmadarakként buktak az óceán felszíne alá. Másodpercek teltek csak el, amikor a két hadihajó fölé ereszkedő hártyavékony réteg a levegő hatására kísértetiesen megmozdult…

– Az az istenverte lassúságuk! – ordította Tufayli admirális. Az első mentőhelikopter épp abban a pillanatban emelkedett fel a fedélzetről, majd a hajó bal oldalára sodródott, hogy onnan tartsa szemmel a felszálló vadászgépeket, és ha kell, segíthessen. Több mint öt percbe telt, amíg összeszedték a legénységet, és végül felszállhattak, ami teljességgel elfogadhatatlan teljesítmény volt a részükről.

Az admirális tekintetét a helikopterfelszállóról a hordozó középső részére fordította, ahol a felépítmény előtt, a rövid fékezőszakasz közelében egy Szuhoj–33-as várakozott, a fedélzetén két R-73-as nagy hatótávolságú levegő-levegő rakétával. A fedélzeti személyzetnek sikerült leszednie a vadászgép négy Kh-25-ös lézervezérlésű támadórakétáját, de arra már nem maradt idejük, hogy további R-73-asokkal töltsék fel a szabad helyeket. Csupán négyszáz kilogrammos hasznos és részleges üzemanyagterhével a Szuhoj–33-asnak elég volt a rövidebb, 100 méteres kifutó is, míg a nehezebb vadászgépeknek a hajó bal oldalával párhuzamosan futó 200 méteres pályát kellett használniuk.

Tufayli türelmetlen volt, noha tudta, hogy az éjszakai hordozó-hadműveletek jóval veszélyesebbek, és hogy a legénység a tőle elvárható legnagyobb intenzitással dolgozik.

– Mi a helyzet a radarjelekkel? Látják a bombázót?

– A feltételezett célpont iránya 0-5-0, távolsága 19 kilométer, távolodik – hangzott a válasz.

– Semmi kétség, a bombázó, Badi – állapította meg Tufayli. – Azonnal ellenőrizzék! Küldjenek fel egy radarhelikoptert a követésére! Ha a vadászaink lelövik, kutassák fel a holttesteket és a roncsot…

– Uram, váratlan esemény: a mentőhelikopter hidraulikája túlhevült, és azonnali kényszerleszállásra kér engedélyt – jelentette Badi tábornok.

– Elutasítva! – üvöltötte Tufayli. – Várjanak! Előbb szálljon fel a két vadászgép!

– Uram, a Mil-8-as helikopterek hidraulikája és biztonsági rendszere roppant sebezhető – emlékeztette Badi a Pasdaran-parancsnokot. – A biztonsági rendszerük csupán szabályozott ereszkedés végrehajtására alkalmas, manőverezésre nem. Uram, ellenséges harci tevékenység nem fenyeget bennünket, a helyzet nem igényel azonnali légi biztosítást. Le kell hoznunk a helikoptert.

– Rendben, Badi, de csak az első vadászgép felszállását követően – mondta Tufayli. Badi megkönnyebbülten továbbította az utasításokat.

Amint a második vadászgép elfoglalta helyét a 200 méter hosszú kifutó végén, az egyes vadász a rövidebb pályán aktiválta utánégetőjét, és miután néhány másodperc alatt stabilizálódott a sugárhajtómű, elindult az ugrósánc irányába. A 100 méteres kifutóról végrehajtott felszállások mindig idegölőek voltak, de ezúttal megfelelőnek tűnt a gyorsulás. A vadász elérte a felhajló orrsáncot, ahonnan kecsesen a sötét ég felé szökkent; az ugrósánc mögé visszahullva néhány pillanatra eltűnt szem elől, majd váratlanul ismét előbukkant, közvetlenül az orr előtt, teljes utánégetővel.

– Na végre! – kiáltotta Tufayli. – Hozzák le azt a helikoptert, aztán indítsák a második vadászt, amilyen gyorsan csak…

– Uram, az 1-es elfogó vezérlési rendellenességet jelent! – ordította kétségbeesetten Badi. Tufayli tekintetével az imént felszállt vadászgépet követte. A gép – még mindig maximális tolóerővel – meredeken emelkedett tovább. Ekkora üzemanyag-fogyasztás mellett talán lesz ideje kilőni egy nagy hatótávolságú rakétát az egyik behatolóra, még mielőtt vissza kellene fordulnia – gondolta Tufayli.

– Talán a hidraulikafolyadék szennyezettsége okozhatja – tűnődött Badi. – Hasonló jellegű meghibásodás, mint a járőrhelikopter esetében. Én… – Egy pillanatra a fejhallgatóján érkező jelentésre figyelt, majd hamuszürke arccal Tufaylira nézett. – Uram, a légi irányítás jelentése szerint az 1-es elfogó pilótája elvesztette uralmát a gép fölött, és katapultálni kényszerült.

– Katapultált? – kérdezte üvöltve Tufayli. Felpattant, és a repülő után kutatva kémlelni kezdte az eget; hiába. – Mi történt?

– Utolsó jelentése szerint a katapultrendszer is csődöt mondott – jelentette Badi. – A vadász eltűnt a radarképernyőkről.

Tufayli pillanatokig döbbenten állt, majd gondolatai ismét az azonosítatlan gépekre tévedtek. – Küldjék fel a 2-es elfogót! – ordította. – Az égre vele, tüstént!

– Uram, valami történt a fedélzeten – jelentette Badi. – Nem tudom, mi lehet. Talán az üzemanyag vagy a hidraulikafolyadék szennyeződése, vagy valamiféle műszaki hiba okozta, de könnyen lehet, hogy a teljes repülőosztályt érinti. Meg kell várnunk, amíg a problémát…

– Elég! – kiáltotta Tufayli. – Azonnali légi biztosítást akarok! Anélkül védtelenek vagyunk! Milyen messze jár a bombázó?

– Uram, az egyetlen lehetséges célpont a hordozótól harminc kilométerre tartózkodik, és távolodik… nem jelent fenyegetést – mondta Badi. Bekapcsolta fejhallgatóját, és a beérkező jelentésekre összpontosított. – Uram, a hadműveleti csoport jelentése szerint a radarrendszer feltehetően meghibásodott.

– Mi a fene folyik itt? – csattant fel Tufayli. – Minden egyszerre döglik be? Milyen jellegű a hiba?

– Magával az antennával van gond; valószínűleg a csapágyak vagy a meghajtómechanizmus… a forgás nem megfelelő – felelte Badi. – A radarfelderítés és a légelhárítás még így is kielégítő… Uram, a 2-es elfogó felszállásra kész. Kérek engedélyt a felszállás elhalasztásra, amíg átnézzük a gép hidraulika-rendszerét. Csupán…

– Elutasítom! Azonnal indítsák a 2-es vadászgépet! – kiáltotta Tufayli. Más választása nem lévén, Badi továbbította a parancsot.

A felszállás problémamentes volt, legalábbis ami az első pillanatokat illeti. Az utánégetők fellobbantak, a vadászgép kivárt, majd a rögzítőrúd elengedte, és a repülő az ugrósánc felé lendült – ám ekkor hirtelen lelassult a mozgása! Tufayli először azt hitte, csupán érzékcsalódásról van szó, de ahogy a gép egyre jobban megközelítette a sáncot, úgy tűnt, mintha maga a pilóta próbálna fékezni; semmi kétség, a vadász valóban lassult!

– Badi, Allah nevére, mi ez?…

Amint Badi bekapcsolta a mikrofonját, hogy a légi irányítást a felszállás elhalasztására utasítsa, a hosszú indítórakéták váratlanul imbolyogni kezdtek, majd felvágódtak, amikor az orrfutómű összeroskadt. Még mindig maximális teljesítménnyel működtek, s erejük kettészakította a Szu-33-ast; az üzemanyagtankok felhasadtak, majd a következő pillanatban a vadász óriási tűzlabdaként robbant fel, lángba borítva a teljes fedélzetet. A parancsnoki hídon tartózkodók a padlóra vetették magukat, a megfigyelőablakok szétdurrantak, majd a rettenetes robajt izzó hőhullám követte. Lökések sora rázta meg a hajót, amint a másodlagos robbanások levegőbe emelték a fedélzeten várakozó további gépeket.

– Azonnali teljes leállás! Jelentsék a károkat! – üvöltötte Tufayli. A vészjelző szirénák vijjogása közepette a tengernagy remegő lábakkal nézett körül; iszonyattal szemlélte a bezúzott megfigyelőablakok mögül a Közel-Kelet leghatalmasabb repülőgép-hordozójának fedélzetét. Annak ellenére, hogy a fedélzetperem habágyúi teljes kapacitással működtek, a felszállópálya eleje még mindig lángokban állt. A biztonsági reflektorok fényében látta, hogy köröskörül meztelen, égett holttestek hevernek. – Badi, az isten verje meg, tegyen jelentést!

– Nincs még kárjelentés, uram! – felelte Badi tábornok a robbanástól piszkos, vérző arccal. – Uram, üzenetet kaptam a Zhanjiang rombolóról…

– Nem érdekel a romboló, Badi. Az én hajómmal mi történik, erre válaszoljon!

– Uram, a Zhanjiang idegen anyag jelenlétéről számolt be, amelyet a fedélzetén és a felépítményen találtak, és amely komoly károkat okoz az alsó szintek berendezéseiben is – folytatta Badi. – A jelentések szerint a radar és a fegyverek felszínének súlyos korrózióját egy ragacsos anyag okozza, amely hátráltatja a mentési munkálatokat is; a tárgyak egymáshoz tapadnak, minta csak valami nagy erejű folyékony ragasztószerrel kenték volna be őket.

– Micsoda?

– Jól érti, uram; a Zhanjiang képtelen használni a radarját és a fegyverzetét, sőt a legénység szinte mozdulni sem tud a fedélzet állapota miatt. Uram, elképzelhető, hogy a Khomeinire is hasonló anyagot dobtak. Ha ez bejut a vadászgépek hajtóműveibe, lehetetlenné teszi a felszállást. A helikopterek rotorjaiba és erőátviteli rendszereibe kerülve tönkreteheti a hidraulika-rendszert, és túlhevülést…

– Mi a fenéről beszél, Badi? – kérdezte Tufayli indulatosan. – Azt állítja, hogy ragasztóval bombáztak bennünket? Valaki ragasztóval locsolta be a hajóinkat, és ez okozott ekkora károkat?

– Nem tudhatom, uram – mondta Badi, homlokán egy vágást tapogatva. Fejhallgatójára figyelt, majd így szólt: – Uram, a tűz átterjedt a hangárokra. A kárelhárítók már a helyszínen vannak. A lőszerraktárak és az üzemanyagtárolók nincsenek közvetlen veszélyben. – Lélegzetvételnyi szünet után folytatta. – Uram, vegye fontolóra a hajó evakuálását! A Sadaf rendelkezésére áll.

– Evakuálni… az én hajómat? – motyogta maga elé Tufayli. – Soha! Érti? Soha…

Ám egy újabb erős robbanás és az azt követő lökés a szavába vágott. Körülnézett, és rájött, hogy mi történt: az ugrósánc közelében az egyik függőleges indítókonténerben lévő P-700-as hajóromboló rakéta felrobbant, s szétvágódó acélrepeszeivel felhasította a hajótestet. Ezek az egyenként öt és fél tonna súlyú rakéták több mint egytonnás robbanófejjel rendelkeztek.

– Az egyik Gránit felrobbant, uram! – jelentette Badi.

– Látom, az isten verje meg magát! – ordította Tufayli. – Kárjelentést!

– Jelentős károk az elülső fedélzeten – jelentette Badi. A parancsnoki kar teljesen megzavarodott; jelentések özönlöttek a hajó minden pontjáról, és Tufayli szinte semmit sem értett belőlük. – Uram, sürgősen el kellene hagynia a hajót! Vigye a teljes hírszerzési főnökséget; a főtisztek a fedélzeten maradnak. Azt javaslom, hogy azonnali hatállyal induljanak egyenesen Chah Baharba, mivel a Zhanjiang sem képes megvédeni magát, és a körülményekre való tekintettel a Sadaf bevonása is túl kockázatosnak látszik.

Tufayli gondolkodóba esett, majd bólintott. Tudta, Badinak igaza van. Ha csak néhány újabb P-700-as is felrobban, a Khomeini rövid idő alatt az Ománi-öböl fenekén találja magát. És ha a hetes számú, atomtöltetes rakéta robbanása is bekövetkezik… nos, akkor legalábbis a hadbíróság megszégyenítő ítélete várja, már ha egyáltalán élve megúszná.

– Rendben, tábornok – mondta Tufayli. – Chah Baharba indulok a hírszerzés vezérkarával, de a hajó kapitánya az utolsó percig a hajón marad, hallja, amit mondok? Senki sem hagyhatja el a fedélzetet egészen addig, amíg bizonyossá nem vált, hogy a hajó felborul! A Sadafról indítsanak egy helikoptert, amely majd Chah Baharban velünk együtt várja a megfelelő pillanatot, hogy visszatérhessünk a fedélzetére, hogy a bombázók ismételt támadása esetén onnan irányíthassuk a flotta hadműveleteit. – Tufayli kétségbeesetten üvöltötte rendelkezéseit. – Még valami, Badi: a Khomeini induljon azonnal az öböl nemzetközi útvonalainak metszéspontjába, és várakozzon ott! Ha elsüllyed, azt akarom, hogy ez a tengeri útvonalak metszéspontjában történjen; állják el az utat a többi hajóval! Bárki is támadta meg a hordozókötelékünket, azt akarom, hogy tudja, ha kell, a saját hajónk testével is, de lezárjuk a vízi utakat, és továbbra is ellenőrzésünk alatt tartjuk a körzetet!

* * *

Egy órába telt, mire sikerült végrehajtani az admirális kimenekítésére vonatkozó tervet. Mivel a Khomeini helikopterei egytől egyig használhatatlanok voltak – megsemmisültek, javítás alatt álltak, vagy a ragasztó hatására megbénultak –, a Sadafról kellett kérniük egy Mil-8-ast, hogy az admirális elmenekülhessen. Hogy biztonsággal landolhasson a vezérhajó fedélzetén, egyszerű vízhatlan ponyvát terítettek a helikopterleszállóra. Miközben Tufayli a helikopterére várt, kénytelen volt végignézni, ahogy az öböltanács szisztematikus támadásai lassan felőrlik az iráni flotta erejét. A Khomeini kísérő hajóit az öböltanács helikopterei és sugárhajtású gépei egymás után vették tűz alá hajóromboló rakétáikkal – Harpoonokkal, Exocetekkel és Sea Eagle-ekkel –, és mivel sem a Khomeini, sem a Zhanjiang nem volt már képes légvédelmi fedezetet nyújtani számukra, a kisebb hajók könnyű zsákmánynak bizonyultak. A kínai cirkálót két találat érte, miközben a Khomeini védelmi rendszerei még három alkalommal feltámadtak, épp csak másodpercekkel a becsapódás előtt robbantva fel néhány prédára éhes hajóromboló rakétát.

A beszállást követő pillanatokban Tufayli a helikopterből is tapasztalhatta a pusztítás fokozatait: a horizont minden irányában lobogó vörös, sárga és narancsszín tüzek egy-egy égő iráni gép végzetét festették az égre. A Zhanjiang folytatta útját, noha a fedélzet alatti tüzet továbbra sem sikerült megfékezni; most új pozíciót vett fel az ománi partvonal és a Khomeini között. Az admirális helikopterét iráni katonák állták körül, tekintetükben félelem, harag és becsapottság tükröződött, s ez az admirális számára még a pusztulás szörnyű látványánál is elviselhetetlenebbnek tűnt. A Khomeini is rótta tovább útját, bár több sebből vérzett, egyelőre nem adta meg magát – parancsnoka viszont már szökni készült. Tufayli szinte hallotta, ahogy a tengerészek gúnyos szavakkal árulónak nevezték.

Nem számít, gondolta az admirális keserűen. Az a dolguk, hogy harcoljanak, és ha kell, életüket áldozzák parancsnokukért és hazájukért. Az ő dolga az, hogy parancsoljon, hogy vezesse őket, és ennek az elvárásnak nem tehet eleget egy olyan hajón, amelyet ragasztóval bénítottak le, amelynek a hasán hat méter átmérőjű lyuk tátong, és amelyen egy atomtöltetű rakéta az utolsó szikrára vár, hogy mindenestül az égbe repítse.

A CV-22-es Pave Hammer fedélzetén,

Az Ománi-öböl légterében

Ugyanabban az időben

A CV-22-es Pave Hammer billenőrotoros repülőgép újratöltő szondája a HC-130P Hercules tartálygépről kibocsátott üzemanyagcső végén lévő kivilágított csatlakozókosárba hatolt, majd felszívott pár száz liternyi JP-7-es üzemanyagot, amikor a Hercules navigátora bejelentkezett a rádió biztonsági hullámhosszán.

– Hammer 01-es, a Félsziget Pajzsa légtérellenőrzése jelenti, hogy 7-es célpontmegjelöléssel magányos helikopter hagyja el a Khomeini fedélzetét.

– Vettem – felelte a CV-22-es pilótája. – Folytassa a feltöltést. – A pilóta a belső távbeszélőre kapcsolt: – Ahogy megjósolta, őrnagy.

Hal Briggs elégedetten a levegőbe csapott, és széles vigyorral nézett a Bolond Mágus embereire.

– Igaza volt, Paul, de abban nem lehetünk biztosak, hogy Tufayli is a gépen van. Lehet, hogy csak sebesülteket visz, vagy bármi mást…

– Akárhogy is, Tufayli akkor is rajta van. Mindegy, hány komoly sérült van a hordozón, Tufayli azért biztos kiküzdött magának egy helyet, erre mérget vehet. – Szünetet tartott, Briggset méregette, és így szólt: – De a következő lépést már magára bízom, Hal. Öné az akció irányítása.

– Köszönöm – mondta Briggs. – Azt gondolom, menjünk és lessük meg, ki az, aki ilyen késői időpontban száll repülőre. – Bekapcsolt az intercomba: – Greg, fejezze be a tankolást; irány a 7-es célpont; elfogás!

– Úgy lesz! – felelte vidáman a CV-22-es pilótája.

* * *

Kevesebb mint öt percen belül a Hercules befejezte a CV-22-es tankjainak feltöltését. A gép levált, elfordult tőle – alig 150 méteres magasságban jártak az Ománi-öböl fölött, így nem sokan merték volna megkísérelni a feltartóztatásukat! –, s vadászüzemmódba váltva, az iráni helikopter üldözésébe kezdett. Helikopterfunkcióban a csúcssebességük csupán 170 kilométer per óra volt, de amint az ikermotoros gondolák horizontálisan kezdtek dolgozni, ami által a helikopter rotorjai repülőgép-propellerekké alakultak át, a Pave Hammer pillanatok alatt gyorsult fel 550-re. Az ománi határ, azaz az Arab-félsziget délkeleti csücske fölött köröző szaúdi E-3S AWACS radargép vektorait követve a CV-22-es észak felé húzott el kis magasságban zsákmánya nyomában.

Egy közel 300 kilométer per órás sprinttel a Bolond Mágus speciális küldetésű repülőgépe tíz perc alatt utolérte célját, amely valamivel kevesebb mint 150 kilométerre járt az iráni partvonaltól. A Mil-8-as teherszállító és tengeralattjáró-elhárító harci helikopter kerekded és zömök volt, akár egy bogár, teste ikerfarokban végződött, két különálló főrotor-lapátja pedig közös tengelyű ellenirányú forgást végzett, tökéletesen felismerhető volt a CV-22-es infrakeresője számára, s ahogy a Pave fel és balra manőverezett, egyre kijjebb került az iráni pilóta közvetlen látóteréből. Az iráni helikopter közepes magasságban repült, jelzőfények nélkül; hajtóművei vörösen izzottak a nagy igénybevételtől. A CV-22-es pilótája a kormányoszlopon lévő gombbal 35 fokos állásba forgatta a gondolákat, hogy biztosítsa a sebesség, a manőverezhetőség és a vertikális emelkedési készség leghatékonyabb kombinációját.

– A jelek szerint a Mil-8-ast semmiképpen sem száguldásra tervezték – állapította meg Briggs, miközben az iráni helikopter képét tanulmányozta a másodpilóta monitorán. – Ez után a repülés után valószínűleg jó időre elköszönhet a hajtóműveitől. Lát rajta valamilyen fedélzeti fegyvert?

– Negatív – felelte a pilóta. – Ezzel együtt bármikor kidughatnak egy puskát az ablakon, hogy leszedjenek bennünket.

– Nyugi, nálunk is van egy-két vízipisztoly – mondta Briggs. – Hacsak egyszer is meglátja, hogy célba veszik, fújja le Chemotoxszal azt a szemtelen legyet az égről!

– Segítséget fognak kérni – mondta a pilóta –, és az iráni vadászok itt vannak a közelben. Kommunikációs zavarókat pedig nem hoztunk magunkkal…

– Adunk egy esélyt Tufaylinak, hogy megadja magát. Ha nem él vele, eltapossuk – mondta dühösen Briggs. – Nem hagyom, hogy meglépjen. A Békepajzs légtérellenőrzése meg jobban teszi, ha végzi a dolgát. Vegyük le ezt a rossz fiút onnan! – A pilóta egy mozdulattal a Mil-8-as látókörébe vitte a Hammert, és bekapcsolta a reflektorait…

* * *

– Az isten szerelmére, mi ez?… – A másodpilóta kiáltására szinte hátrahőkölt az iráni gép pilótája. Nehéz lett volna megmondaniuk, hogy mi állt az útjukba, de a villogó vörös és fehér fények mögül hamarosan egy óriási repülő alakja bontakozott ki, amely méreteit tekintve kisebb tehergépnek látszott, ám propellerei szokatlan szögben dőltek. A három vízszintes sáv közepébe helyezett fekete-zöld csillag azonban felfedte a gép azonosságát; ez egy amerikai katonai gép jelzése volt. A másodpilóta fegyverfelfüggesztőket látott rajta rakétákkal, amelyek a négysorozatos amerikai Hellfire páncéltörő rakétaütegre emlékeztették, plusz egy hatalmas forgatható ágyút az orr alatt, és egy Gatling rettentő torkolatát, amint épp őket vette célba! Néhány másodperccel később az amerikai gép fényei kialudtak, ismét sötétségbe burkolva az ijesztő jelenetet.

– Admirális!

– Magam is láttam – mondta Akbar Tufayli admirális. – Mi a fenére vár? Kapcsolja be a rádióját, és hívjon vadászgépeket Chah Baharból vagy Bandar Abbasból, hogy kihúzzanak bennünket a csávából!

– Megpróbáljuk lerázni?

– Ne legyen ostoba! – vágta rá Tufayli. – Könnyen megtalált bennünket, éjjel, kis magasságban is. Bizonyára összeköttetésben állnak a radargépeikkel, és szinte biztos, hogy infrakeresőik is vannak… a menekülésnek semmi…

– Iráni Mil-8-as helikopter, figyelem, – szólalt meg egy hang angolul a nemzetközi segélykérő frekvencián. – Önök fogságba estek. Forduljon azonnal balra, 2-0-0 irányba, különben tüzet nyitunk! Ismétlem: forduljon azonnal balra, 2-0-0 irányba, különben tüzet nyitunk!

– Ne figyeljen rájuk! – hangzott az admirális parancsa. – Kövesse az eredeti útvonalat, és gyorsítson! Van valami válasz a vadászainktól?

– Két Szuhoj-27-es vadászgép, a 11-es elfogóraj, öt perc múlva mellénk ér – felelte a másodpilóta.

– Helyes – mondta Tufayli. – Ha már itt lesznek, azt akarom…

Ebben a pillanatban vakító villanás és nyomjelzők izzó fehér sávjai döfték át az eget. A nyomjelzők olyan közel jártak, hogy a fülkében mindenki hallhatta, ahogy a hüvelyek a gép tetején koppannak. Majd fárszi nyelven megszólalt egy hang:

– Tufayli admirális, nincs esély a menekülésre!

– Ismeri magát! – kiáltotta a pilóta. – Tudja, hogy a gépen van!

– Paul White ezredes – mondta ingerülten Tufayli. – Az amerikai kém, akit elfogtunk. Tehát igazak a pletykák: Nateq-Nouri elnök összeesküvést szőtt az amerikaikkal White kiszabadítására.

– Tufayli admirális, kap egy utolsó esélyt – üzente White a rádión keresztül. – Forduljon vissza, különben meghal!

– Hol vannak azok az átkozott vadászgépek? – ordította Tufayli.

– A vadászgépeink befogták az amerikai gépet a radaron! – kiáltott fel a másodpilóta, amint a harcászati frekvenciát ellenőrizte. – Még két perc, és rakéta-lőtávolságon belül lesz!

– Mondja meg neki, hogy repüljön utánégetővel, ha muszáj – üvöltötte az admirális –, de most azonnal kerüljön lőtávolságba!

Egy perc sem telt bele, és az iráni MiG–29-es vadászpilóta jelentette, hogy célközelben van… csakhogy:

– Értesítem, Khomeini 5-ös, hogy csupán egy radarjelet látok, ismétlem, csak egy radarjelet látok. Nem látom a radaromon a másik gépet!

– Túl közel jött, uram – mondta a Mil-8-as helikopter pilótája. – A két radarjel összeolvad.

– Mondja neki, hogy közelítsen infrakereső távolságba – utasította Tufayli. Tudta, hogy a MiG–29-eseknek van egy IRSTS, azaz infrakereső és – követő rendszere, amely az éjszakai bevetések során segíti a pilótát az elfogásban és a megsemmisítésben, anélkül hogy igénybe kellene vennie a légi vagy a szárazföldi radarokat. – Mondja meg neki, hogy használja a fegyvereit! Az amerikai helikopter tőlünk északnyugatra jár. – A MiG–29-es pilóta nyugtázta Tufayli utasításait.

– Tufayli admirális, utasítom önt, hogy forduljon meg, és adja meg magát – adta White ismét a rádión hiányos fárszi nyelvtudásával. – A maga MiG–29-esei nem menthetik meg önöket.

Az amerikaiak nyilvánvalóan felküldték a saját radargépüket, gondolta elkeseredetten Tufayli; de most már az is kevés lesz. Pillanatok múlva úgyis golyózáporba kerülnek! – Távolság tíz kilométer – jelentette a Mil-8-as pilótája. Most már senki sem állhatja útját; az amerikaiaknak nincs vadászgépük ilyen közel Iránhoz. – Nyolc kilométer…

Ekkor a helikopter utasai hirtelen arra lettek figyelmesek, hogy apró villanásoktól kísérve egy rövid, de annál látványosabb tűzcsóva húz el az éjszakai égen.

– Rakéták! – kiáltotta az iráni helikopterpilóta a nyílt frekvencián. – Az amerikaiak rakétákkal nyitottak tüzet! Térjen ki! – Habár a Hellfire rakétákat eredetileg páncéltörő fegyvernek szánták, éppoly halálos biztonsággal vethették be őket légi célpontok ellen, s ezt bizonyították a történések is: néhány másodperccel később ugyanis a Mil-8-as személyzete látta, amint a gép ablakain túl egy vörös-narancs villanás után az iráni vadászgép fényes tűzcsóvát rajzolva az égre a sötétlő tengerbe zuhan.

– Khomeini 5-ös, Khomeini 5-ös, itt a 11-es elfogó, elvesztettem a kapcsolatot a vezérgéppel – jelentette egy új hang a külső csatornán. – Allah nevére, hát miféle gép ez?

– Csak egy luxushelikopter, hogy az isten verje meg magát! – üvöltötte válaszként Tufayli. – Jöjjön le, és semmisítse meg őket!

A magányos gép visszafordult, és felkészült a könyörtelen sortűzre – ám ugyanúgy végezte, ahogy a társa. Másodpercekkel azelőtt, hogy lőtávolon belül került volna, a CV-22-es megpördült, lézerkijelölőjével a közeledő vadászra célzott, és Hellfire rakétáival sortüzet nyitott. A MiG–29-es tűzlabdává változott, még mielőtt pilótája a ravaszhoz érhetett volna. A CV-22-es újra megfordult, s egy percen belül ismét az iráni helikoptert szorongatta.

– Magán a sor, admirális – visszhangzott White hangja a járőrfrekvencián. – Adja meg magát, különben meghal!

– A gépünk tele sebesült tengerészekkel – ravaszkodott Tufayli. – Ne merészeljen tüzet nyitni rájuk! Gyalázatos bizonyítéka volna a gyávaságuknak!

– A maga lelkén száradna a haláluk, admirális, nem az enyémen – hangzott White válasza. – Adja meg magát, és gondom lesz rá, hogy a sebesültek megfelelő orvosi ellátást kapjanak, majd azt követően azonnali hatállyal visszatérjenek Iránba.

– Menjen a fenébe, mocskos amerikai terrorista disznó! – üvöltötte Tufayli válaszként. – Iráni légtérben vagyunk, iráni vizek fölött! Amennyiben tüzet nyit ránk, azt háborús provokációnak tekintjük! Tűnjön a pokolba!

– Csak ön után, Tufayli admirális – üzente White a rádión, másodpercekkel azelőtt, hogy a CV-22-es két utolsó Hellfire rakétája a Mil-8-as testébe csapódott. Egyetlen pillanat alatt darabjaira marcangolta.

– Hú, az angyalát, ez ám a látvány – mondta Paul White tőle szokatlan haraggal, majdnem vérszomjasan. – Ez tényleg jólesett!

– Hé, ezredes, még a végén valami veszett vadállatot faragunk magából – jegyezte meg Hal Briggs, majd kényszeredett mosollyal hozzátette: – Egy emberevő vadállatot.

– Majd ha magából szemérmes szerzetes lesz! – vágott vissza White. – Apropó szemérmesség, hol hagyta bájos szíve hölgyét? Biztosra veszem, hogy kiváló ügynök, azt is tudom, hogy az Egyesült Emírségek számos biztonságos hellyel rendelkezik Iránban, de mondja, maga szerint bölcsen tette, hogy odalent maradt?

– Kiváló ügynök? A legjobb, akit valaha láttam – mondta Briggs. – Magam is örülnék neki, ha most itt lehetne, de van egy befejezetlen ügye. Az igazat megvallva, alig várom, hogy újra láthassam, főnök…

White azonnal észrevette Briggs hangjának eddig rejtett, szenvedélyes árnyalatát. – Ez nagyon komolyan hangzott, Hal – mondta mosolyogva. – Tényleg ennyire súlyos a helyzet?

– Meglehet, ezredes – felelte Briggs. – Könnyen meglehet…

Teherán, Irán

– A maga határtalan hozzá nem értése majdnem kormányunk bukását eredményezte, Buzhazi tábornok – mondta a fakíh, Ali Hoseini Khamenei ajatollah mérgesen. Ő és a Gyámok Tanácsa – a tizenkét fős jogi és egyházi testület, amely a fakíh kormányügyekben illetékes tanácsadó szerve volt – tagjai ezen a napon Buzhazi meghallgatását folytatták a tanácskamarában. – Maga, tábornok, önkényes viselkedésével megidézte a harmadik világháború szellemét, aminek következtében ellenünk fordult a bolygó szinte teljes katonai ereje, és csupán a Khomeini vezérkara alkalmatlanságának köszönhetjük, hogy az iszlám köztársaság nem sodródott a bizonyosan tragikus kimenetelű katasztrófába. Továbbá szándékosan megsértette azon rendelkezésünket, amelyben Nateq-Nouri elnök sérthetetlenségét hirdettük meg. Allah és az ő hűséges szolgái választ követelnek öntől. Beszéljen, tábornok. Halljuk, milyen mentségeket tud felhozni önmaga védelmére?

– Excellenciás uram, követelem, hogy indokolja meg azon döntését, amellyel elrendelte légi és haditengerészeti erőink számára a harcok felfüggesztését – mondta Hesarak al-Kan Buzhazi, elengedve füle mellett az ajatollah hozzá intézett kérdését. – A Khomeini repülőgép-hordozó és a harci kötelék számos másik hajója komoly veszteségeket szenvedett, de légierőnk jelentős fölényt vívott ki ellenségeinkkel szemben.

– Azért döntöttünk a hadműveletek befejezése mellett, mivel hadseregünk a teljes megsemmisülésbe rohant, tábornok – hangzott az ajatollah válasza. – Hordozónk még ahhoz is majdnem gyengének bizonyult, hogy Chah Baharba visszatérjen, és ahogy hallottam, továbbra is fenyegeti az elsüllyedés veszélye, noha több száz munkás küzd azért, hogy megmentsük.

– Excellenciás uram, egy-két nap elég lett volna arra, hogy teljességgel felszámoljam az Iránt fenyegető idegen erőket! – jelentette ki dühödt magabiztossággal Buzhazi. – Csapataim néhány óra leforgása alatt elpusztíthatták volna a partjainktól 1500 kilométeren belül található összes katonai támaszpontot. Amerikai vagy más külföldi katonai jelenlét híján a régió minden nemzetét rákényszeríthettük volna, hogy megnemtámadási paktumokat írjon alá Iránnal. Ezzel a tűzszünettel lehetőséget adtunk az Egyesült Államoknak további légvédelmi erők szaúd-arábiai, bahreini, törökországi és kuvaiti telepítésére.

– Az amerikaiak támadást intéztek számos támaszpontunk, egy radarrepülőnk és a hordozókötelékünk ellen, és azt híresztelik, hogy mindezért egyetlen bombázójuk felelős – mutatott rá Khamenei. – Országunk pusztulása drámaivá nőtt. Az ön tévedései feldühítették Allahot; az ő parancsára vetettünk véget az iráni életek és javak eme esztelen tékozlásának.

Buzhazi indulatosan pattant fel a fakíh és a gyámok jelenlétében.

– Elég ebből az ájtatos maszlagból, Khamenei – mondta haraggal. – Az én háborúm nem ért véget; éppenséggel most kezdődik.

A gyámok mindegyike visszarettent Buzhazi szavai hallatán, mindenki, Khameneit kivéve.

– Gondolom, részletezni kívánja, tábornok – mondta hűvösen a fakíh.

– Irán mérhetetlenül szenved az önök uralma alatt. Maguk, korlátolt emberek, elhiszik, hogy Allah valóban mások fölé emeli országunkat pusztán azért, mert önök megidézik a nevét – mondta Buzhazi. – Irán csakis akkor lesz hatalmas, és csakis akkor állhat majd ki a világ összes igazhitűjéért, ha az ország vezetésének végre lesz mersze ennek megfelelően cselekedni, és ehhez elsősorban erős hadseregre van szükségünk. – A bölcsek dermedten hallgatták Buzhazi gyűlölködő szavait.

– Khamenei, jelenleg az én embereim irányítják a kormányt – folytatta Buzhazi. – Én irányítom a sajtót, a kabinetet és az összes telekommunikációs eszközt mind a fővárosban, mind annak határán túl. Kétmilliós, fegyverben álló hadsereg fölött rendelkezem, és megkezdtem a Basij mozgósítását is, Pasdaran-katonaságom közvetlen ellenőrzése alatt. Ez újabb egymilliónyi felfegyverzett férfit és nőt jelent. Nem hiszünk abban, hogy Allah szól önökhöz, akár csak egyikükhöz is. Iránt megtámadták, és Allah engem választott ki az ország vezetésére meg arra, hogy kiűzzem magunk közül a hitetleneket, biztosítsam határaink sérthetetlenségét és nagyszerű jövőnket. – Buzhazi önfejű lelkesedése tetőpontjára hágott.

– Van egy javaslatom önökhöz, maguk fáradt, aszott öregemberek – mondta, miközben távozni készült. – Morzsolgassák csak rózsafüzéreiket, imádkozzanak elmélyülten, vagy pedig álljanak fel, és támogassanak engem és az iráni harcosokat! Ha ismételten megpróbálják katonai ügyekbe ártani magukat, magam gondoskodom róla, hogy ezt a testületet feloszlassák, vagy maguknál jobbakra cseréljék! Én figyelmeztettem önöket.

– Megvitatjuk a javaslatát és a figyelmeztetését is, de természetesen kikérjük majd katonai tanácsadóink véleményét is – mondta az ajatollah higgadtan.

– Hogyan?…

– Katonai tanácsadóinkról beszéltem, tábornok – mondta Khamenei, és intett kezével. A szomszédos helyiség ajtajában egy népes csoport jelent meg, közülük jó páran egyenruhában. Egyikük láttán Buzhazinak meglepetésében leesett az álla. – Biztos vagyok abban, hogy ön is ismeri új katonai tanácsadói testületünk vezetőjét, a tiszteletre méltó Dr. Ding Heng-gao urat, a Kínai Népköztársaság ipari, technológiai és nemzetbiztonság-tudományi miniszterét, aki volt olyan kedves, és magával hozta Fu Qan-you tábornokot, az általános logisztika szakértőjét, valamint Qu Zhen-mou altengernagyot, a Népi Felszabadító Haditengerészet kelet-kínai-tengeri flottájának parancsnokát. A társaságában lévő többi urak…

– Az isten szerelmére, mit jelentsen ez? – lendült támadásba ismét Buzhazi. – Mégis mi az ördögöt keresnek itt? Nem adtam utasítást ilyen…

– Ezek az urak a kínai kormány képviseletében érkeztek azzal a céllal, hogy meggyőződjenek az országuk jelentős befektetését képező hadifelszereléseik állapotáról – mondta elégedetten mosolyogva Khamenei. Mosolya azonban rögtön eltűnt, amint folytatta: – Rendkívül csalódottan fogadták a hordozójukat és cirkálóhajójukat ért támadások és az azok okozta veszteségek hírét.

Buzhazi egyedül álldogált saját mocskos kis szemétdombján, és elveszett tekintélyére gondolt. Khamenei, aki gyűlölt mindenkit, aki nem iráni, és aki mélyen lenéz mindent és mindenkit, aminek és akinek akár a legcsekélyebb köze is van a hadsereghez, titokban, az ő tudta nélkül katonai szakértők magas szintű delegációját hívta meg Kínából Teheránba! Oroszország mellett Kína volt Irán második számú fegyverellátója; az iráni haditengerészeti és rakétatechnológia túlnyomórészt Kínából származott, és az ezekről szóló egyezményeket ezek az elegáns kínai urak írták alá, és ugyanezek a katonai tekintélyek valósították meg.

– Készen állok arra, hogy a Kínai Népköztársaságból érkezett, megkülönböztetett helyzetű látogatókat a számukra legalkalmasabb időpontban tájékoztassam az amerikai támadások természetét illetően.

– Elnézését kérem – kezdte Ding miniszter pekingi nyelvjárásban, amit egy iráni nyelvész fordított fárszira –, de számunkra és kormányunk számára nyilvánvalóvá vált, hogy súlyos hibát követnénk el, ha engedélyeznénk a Népi Felszabadító Haditengerészet hajóinak és fegyvereinek az ön parancsnoksága alá tartozó erők általi további használatát.

– Már megbocsásson, Ding miniszter úr – kezdte válaszát Buzhazi de Irán az Egyesült Államok árulásának esett áldozatul. Minden tiszteletem az önöké, mégis azt kérem, hogy kormányuk vegye fontolóra az amerikai kormány elleni szankciók meghozatalát a hadihajóik elpusztításában játszott szerepük okán. Én…

– A Kínai Népköztársaság elveszítette az ön parancsnoki képességeibe és az ön személyes ítélőképességébe vetett bizalmát, Buzhazi tábornok – mondta kíméletlenül Ding miniszter. Majd Khamenei ajatollah felé fordulva így folytatta: – A Varjág hordozó és a Zhanjiang cirkáló azonnali hatállyal visszakerül irányításunk alá, eminenciás uram. Megfosztjuk őket fegyvereiktől, és használaton kívül helyezzük őket.

– Hisz ez képtelenség! – vágott közbe Buzhazi. – Ezt nem tehetik! Megtiltom önöknek!

– Bölcsebben teszi, ha hallgat – jegyezte meg Fu tábornok, az általános logisztikai csoport főnöke, majd így folytatta: – A Népi Felszabadító Hadsereg haditengerészete katonai különítményt vezényelt Chah Baharba az átvétel végrehajtására. Ezt a biztonsági alakulatot két, a Népi Felszabadító Hadsereg állományába tartozó tengerészgyalogos-zászlóalj alkotja.

– Melyek tartózkodási helye Teherán, illetve Bandar Abbas lesz az átadási eljárás idejére – tette hozzá Qu Zhen-mou altengernagy, majd folytatta. – Üdvözlöm önt, Khamenei ajatollah. Az átvétel folyamata az országaink közti új barátsági és együttműködési szerződés aláírásával zárul majd, amely a logisztikára és a támaszpontjainkra vonatkozó jogokat is érinti.

– Maga, pont maga ad engedélyt arra, hogy kínai alakulatok állomásozzanak iráni földön? – kérdezte hitetlenkedve Buzhazi. – Ez… ez egyszerűen hihetetlen!

– Országaink évek óta járják közösen a fejlődés útját – mondta Khamenei. – Mindkét nemzet túl akar lépni közvetlen környezete jelenlegi fejlettségi szintjén; új lehetőségeket keresünk a kereskedelem terén, és bízunk a kevesebb megszorító intézkedés, a kibővített technológiai csere-kapcsolatok és a közös fejlesztések jótékony hatásában. Kína két közel-keleti szövetségese, Afganisztán és Pakisztán társaságában ez máris megvalósulni látszik. – Szünetet tartott, majd, gyilkos pillantást vetve Buzhazira, hozzátette: – És ez a szövetség biztosítani fogja a külső és belső kerékkötőink elleni győzelem sikerét; ugye osztja a véleményemet, Buzhazi tábornok? – Buzhazi szája kiszáradt. Pontosan tudta, hogy mire gondol az ajatollah. A kínai erők minden kétséget kizáróan Khamenei kormányának a pártján állnának egy esetleges katonai puccs esetén.

– Felkértük Hosein Ismail Akhundi tábornokot, hogy legyen segítségünkre a hordozó és a cirkáló átadását célzó törekvéseinkben, valamint hogy segítsen létrehozni a Népi Felszabadító Hadsereg teheráni összekötő irodáit, főhadiszállását és laktanyáit – mondta Khamenei.

Szóval Akhundit szemelték ki a pótlására. Az isten verje meg, gondolta Buzhazi, ki kellett volna végeztetnem, amikor még módomban állt!

– Úgy hiszem, megleszünk az ön további szolgálatai nélkül is, tábornok. Őrök várják odakint, akik majd a szállására kísérik. – Amint Khamenei pontot tett a kíséretre vonatkozó mondat végére, Buzhazi lelki szemei előtt megjelent a guillotine, amint iszonytató gyorsasággal a nyaka felé közelít.

Az oldalajtók mögött Basij-őrök csoportja jelent meg – Buzhazinak már korábban szemet szúrt, hogy a dolgok megszokott rendje szerint a tanács mellé kirendelt Pasdaran-őröknek ezúttal nem volt se híre, se hamva s készenlétben várták, hogy elvezethessék. Megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy puskát nem viseltek, csupán oldalfegyvereket – még szerencse. Ha menekülése közben meg kellene ölnie őket, nem volna nehéz dolga.

– Eminenciás uram, többre tartom az egyedüllétet – ripacskodott Buzhazi, Khamenei azonban egyetlen kézlegyintéssel nyugtázta a megjegyzést, s Buzhazi távozni kényszerült.

A tanácsterem előtti folyosó kihalt volt; a Basij-őrök már korábban elmaradtak mellőle. Buzhazi egyik Pasdaran-testőre a folyosó végében levő lift mellett várakozott. Amikor megpillantotta felettesét, azonnal beleszólt adó-vevőjébe, hogy riassza a tábornoki sofőrt, valamint testőrtársait, hogy Buzhazi elindult a földszint felé. Ekkor főnöke a lift irányába lépett, ami tovább fokozta az őr nyugtalanságát. – Hol van Sattari tábornok? – kérdezte Buzhazi.

– A kocsijában várakozik, uram…

– Helyes – mondta Buzhazi. Sattari, a légierő parancsnoka, egyben közeli barátja nélkülözhetetlen segítője lesz majd ellenzéki erejének átszervezésében és kiépítésében. Egyike volt ő azon kevés parancsnokainak, akikben teljességgel megbízhatott. – Továbbítsa az utasításaimat! – mondta a tábornok a Pasdaran-testőrnek. – A helikopterem azonnali indulásra készen várjon Doshan Tappehnál! Maga itt marad, és gondja lesz rá, hogy a liftet senki ne használja addig, amíg a helikopterem fel nem száll. – A testőr biccentett, és bekapcsolta adó-vevőjét.

Buzhazi az „expressz”-üzemmódba állított lift segítségével készült lejutni a tanács épületének föld alatti második szintjére, a biztonságos parkológarázshoz, ahol már várta golyóálló limuzinja. A gyorsliftben Buzhazi végre biztonságban tudta magát. Ez az átkozott Khamenei! A tábornok szitkozódott. Micsoda egy istenverte kelepce! Csakis egy bátor, újszerű lépés menthette meg a Pasdaran hatalmától és haragjától; és az iráni kínai támaszpontok létrehozása épp egy ilyen lépés volt. Vajon miféle további ígéreteket tett Khamenei Csiang Cö-minnek és hatalmas katonai fővezéreinek? Ha beválik a tervük, Irán, iszlám partnerei és Kína együtt igen karakteres ázsiai egységet alkotnak majd, amely ahhoz is elég erős lehet, hogy megküzdjön a Nyugattal és annak nyomasztó katonai felsőbbrendűségével.

Végül is a harc még nem ért véget, vigasztalta magát Buzhazi. Khamenei sem sebezhetetlen, és a Kínával épp hogy csak szárba szökkent örömteli viszony akár hónapok alatt is megkeseredhet. Csiang is, Khamenei is egyformán álmodozók voltak, mindkettőjüket a globális uralom és a vezérség eszméi tartották bűverejük fogságában; az egyik kínai kommunista volt, a másik iszlám fundamentalista. De Buzhazi mindkettőnél jobb: ő gyakorlatias. Biztos akadnak hozzá hasonlók Kínában is. Ott van mindjárt a Népi Felszabadító Légierő főnöke: Cao Shuang-ming tábornok. Fiatal, gátlástalan, törtető, és alig várja, hogy a világ legnépesebb államának katonai feje lehessen.

A lift megállt, ajtaja kinyílt – de nem a második, biztosított szinten állt meg, hanem az elsőn.

És… Buzhazi előtt egy nő állt, hagyományos fekete csadorban, fekete fátyollal az arca előtt… és egy kisméretű géppisztolyt fogott rá.

Buzhazi felordított, kezeivel arcát védte, majd a nő felé ütött. A fegyver eldördült, golyókat szórva a tábornok feje és bal válla irányába, de a hirtelen mozdulatnak és a fegyver visszarúgásának köszönhetően a lövedékek többsége elkerülte a férfit. Ebben a pillanatban Sattari tábornok és egy testőr tűnt fel a liftajtó melletti lépcső tetején. Látták, ahogy a lift egy emelettel korábban áll meg, és rögtön tudták, hogy merénylet készül.

A nő Sattari és a Pasdaran-őr felé fordult, és újra tüzet nyitott, de elkésett. Egyszerre több fegyverből lőttek rá, és ezt már nem tudta kivédeni.

Sattari Buzhazihoz rohant. Arcát, nyakát és vállait vér és csontszilánkok borították, de életben volt. A kis kaliberű fegyver, amelyet a merénylő elsősorban a mérete miatt választott, ölés szempontjából kevésbé volt megbízható. – A tábornok még él – mondta Sattari, és megpróbálta kezével elszorítani a nagyobb nyaki és fejsebeket. – Álljanak ide a kocsival! Adják ide az elsősegélyládát! Értesítse a parancsnoki orvost és a rohammentőt, hogy jöjjenek a tábornok helikopteréhez. Induljon!

Az őrök felváltották a szívmasszázzsal és sebnyomással próbálkozó Sattarit, így az a merénylő után nézhetett. Arab nő volt, fiatal és szép. Csadorja és fátyla jelmezében gond nélkül leplezte kilétét és vegyült el a teheráni utcák forgatagában. Valahogy sikerült bejutnia az egyik fő kormányépületbe, majd lejutott a biztonságosnak hitt alagsorba, hogy merényletét végrehajtsa a vezérkari főnök ellen.

– Meg akarom tudni, hogy ki volt. Azonosítást kérek – mondta Sattari de nem akarok semmiféle botrányt! Senki sem tudhatja meg, hogy mi történt!

Pár pillanattal később Sattari és Pasdaran-őrei elvitték Buzhazit, és két testőrt hagytak hátra, hogy őrizzék Behrouzi élettelen testét, míg egy másik kocsi meg nem érkezik, hogy őt is elvigye.

EPILÓGUS

A kaliforniai Coronadóban

1997. Május 1., helyi idő szerint 17:37

A sokemeletes társasház keleti teraszáról Patrick McLanahan San Diego varázslatosan szép látóhatárát figyelte. A lemenő nap narancsszín sugarai visszaverődtek a város üvegtornyainak csillogó testéről. McLanahan letette a telefont, és átsétált a tizenegyedik emeleti, három hálószobás lakás nyugati felébe, ahol már várt rá Wendy. McLanahan leült felesége mellé, s ahogy összekulcsolták kezüket, arcukon érezték a bágyadt napfény melengető sugarait.

– Hogy van Hal? – kérdezte halkan Wendy.

– Borzalmasan – felelte Patrick. – Dühös, ki van kelve magából. Nem csoda. De rendbe fog jönni, azt hiszem. – Kibámult a városra. – Tudod, mit mondott? Amikor a hírszerzés-támogatástól megtudta, hogy halt meg Riza, azt gondolta, talán jobb is így. Ő biztosan így akarta volna. – Megrázta a fejét. – Nagyszerű nő volt.

– Nagyszerű harcos – mondta Wendy.

Patrick megszorította Wendy kezét, majd körülnézett.

– Most tűnik csak fel: tizenegyedik szint, 11-es ajtó… és a 011-es légi jármű…

– Ez a Jon Masters vagy valami léleklátó boszorkánymester, vagy csak jobb a humorérzéke, mint gondoltuk – mondta Wendy. Most ő szorította meg a férfi kezét. – De biztosan kaphatunk másikat, ha zavar.

– Zavar? Dehogyis – mondta Patrick mosolyogva. – Az a masina kétszer hozott vissza a sír széléről. Azt hiszem, ez egész életemre összeköt vele. Miért küzdenék ellene? – Elhallgatott, majd megkérdezte: – Különben is hol van Jon?

– A Lincolnra, vezényeltette magát, hogy segíthessen szemmel tartani a Khomeini és a Zhanjiang kivonását – mondta Wendy. – Úgy tűnik, a robotlopakodói komolyan érdeklik a haditengerészet embereit. Istenem, de jó, hogy vége! Bárcsak Irán soha ne állt volna elő a hordozójával…

– Most majd viaskodhatunk vele a Kelet-kínai-tenger fölötti uralomért – mondta Patrick. – A kínaiak úgy döntöttek, felújítják. Jócskán felbosszantotta őket, hogy elrontottuk a kedvenc játékszerüket; mi persze tagadjuk a dolgot, és az incidens tényleg minden ízében repülőgép-szerencsétlenségnek látszott…

– Kína új repülőgép-hordozója… – tűnődött el Wendy. – Majdnem olyan baljósan hangzik, mint egy iráni hordozó. Gondolod, pár hónapon belül megint MTF rakétákkal kell majd célba venned?

– Istenem… remélem, hogy nem – mondta Patrick. – Nagyon remélem, hogy nem…

Az Ománi-öbölben,

Maszkattól 100 kilométerre északra, Omán

1997. Május 2., helyi idő szerint 08:17

– Hát itt vagy! – kiáltott fel vidáman Jon Masters. A sérült Mao Ce-tungot figyelte, a repülőgép-hordozó hajót, amelyet nemrég még Khomeiniként ismert a világ. A hordozó keleti irányba tartott az Ománi-öböl kellős közepén. A Zhanjiang, a kínaiak rombolója vontatta, inkább fájdalmas lassúsággal, mintsem méltóságteljesen vagy büszkén; mintha egy idős matrónát lánya támogatna hazafelé, lassan, együtt lépegetve.

– Hál’ istennek, megszabadulunk ettől az átkozott vasdarabtól!

Masters az Abraham Lincoln kényelmes harci információs központjából figyelte a hadihajók mozgását. Az amerikai hadihajó a Khomeinitől 320 kilométerre keletre, az Arab-tengeren állomásozott. Masters engedélyt kapott, hogy tesztelési céllal a Lincolnra, vigye egyik új HEARSE lopakodó felderítőgépét. Közben már arról folytak a tárgyalások, hogy az összes amerikai hordozót, sőt akár néhány kisebb rombolót és cirkálót is el kellene látni ezekkel a csúcstechnológiával felszerelt távirányítású robotrepülőkkel.

Masters kémgépe már nyolc órája körözött a légtérben minden különösebb gond nélkül, és még legalább ugyanennyit írtak elő számára a mai napra. A Lincoln harci információs központja zsúfolásig telt a személyzettel, akik kíváncsian várták, hogy megpillanthassák a HEARSE-ről érkező fényképminőségű valós idejű radarképeket. Masters kinézte magának az egyik fölöttébb csinos hölgypilótát, a képernyőre mutatott, majd határozottan megszólította.

– Nézze csak, hadnagy, ezeket az acélkorlátokat! Ezeket a rongyfejűek, akarom mondani, az irániak – elszólását cinkos kuncogás követte minden irányból – azért tették ide, hogy jelezzék: nem fognak újabb repülőgépeket telepíteni a hordozóra, és nem terveznek további hajórombolórakéta-kilövéseket sem. – A fedélzet megnyomorított elülső részét szanaszét szórt acélgerendák borították, melyek feladatuk szerint arról tudatták a kíváncsiskodót, hogy a Khomeini szabadságot vett ki.

– Látja? Itt pukkant el a hajóromboló rakéta; a robbanás akkora lyukat ütött a hajón, hogy akár négy böhöm távolsági Greyhound-busz is simán elférne benne egymás mellett – folytatta Masters. – A kínaiak elzavarták a hajó teljes iráni személyzetét, és most körülbelül háromszáz saját emberrel a fedélzeten azon dolgoznak, hogy hazavigyék Kínába. Elég jó kép, nem igaz? És még harmincéves sem voltam, amikor kirukkoltam ezzel a technológiával. – A hölgypilóta kellőképp ámulatba esett, jobb karját Masters vállán nyugtatva csodálta tovább a zseniális alkotást, miközben enyhén előrehajolt, hogy közelebbről láthassa a képernyőt. A személyzet tagjai közelebb jöttek, egy darabig méregették a képeket, majd távoztak; Masters és a pilóta maradtak.

– Nos, melyik századnál szolgál, hadnagy? – kérdezte Masters.

– A VF–103-as Sluggereknél – felelte a nő. – F–14A-Plus Tomcat. A második leggyorsabb a századunkban. Megcéloztam az első helyet, a héten valószínűleg meg is lesz – mosolygott ravaszkásan –, feltéve, hogy egy bizonyos úriember eltolja végre a fedélzetről az ormótlan játékszerét, és így nyerünk egy kis helyet, hogy igazán nekilódulhassunk.

– Ne legyen már ilyen kőszívű, hadnagy – mondta Masters. – Ez a fejlődés útja! A felderítés és talán a vadászrepülés jövője! Lefogadom, hogy maga még mindig a TARPS-felderítőrendszert használja a Tomcaten.

– Egyelőre nem kaptam rá jogosítványt, de megszerzem.

– Istenem, micsoda tékozlás! – mondta Masters színlelt csalódottsággal a hangjában. – Az én repülőim és műholdjaim segítségével olyan nagy felbontású valós idejű képeket kaphat majd, amelyek százszor jobbak a TARPS felvételeinél. Ezt nézze! – Masters ismét a monitorra bökött, ahol épp egy óriási teherhelikopter haladt a hordozó felé. – Végignézhetjük, ahogy a helikopter leszáll, megfigyelhetjük, mit hoz a hordozóra, sőt azt is megszámolhatjuk, hogy hány fő személyzetet tesz le. Hol van ettől a TARPS?! Még akár azt is…

– …Mintha elszállt volna – jegyezte meg a hölgypilóta. Masters a monitorra meredt; a képernyő semmit sem mutatott. Távozóban a pilóta még mosolyogva visszanézett: – Mi a helyzet, doki, vége a mutatványnak?

– Mi az ördög történhetett? – hadarta Masters, és a nő után nézett, de már nem látta. – Biztos valami műholdas reléhiba lehet… vagy napkitörések… vagy marslakók. – Egyetlen pillanat alatt ezernyi valós és lehetséges hibaok villant át az agyán. Fejhallgatója kapcsolója után nyúlt, majd így szólt a műszakiakhoz:

– Semmi ok az aggodalomra, vissza fog jönni. Nem szokott hibázni…

A dolog mégsem hagyta nyugodni; az adó-vevőbe szólt. – Műszak, itt hadművelet… a fenébe is, Stratéga, mi történt? Úgy tűnik, zavarja valami a műholdkapcsolatot. Szóljanak a hordozó radartisztjének, hogy a radarjai zavarják a kapcsolatomat. Igen, mondják csak meg neki maguk! Semmit sem látunk addig, amíg meg nem szüntetik az interferenciát… Naná, hogy csak a Lincoln lehet, Stratéga. A pokolba, ki más lehetne?

A Khomeini repülőgép-hordozó fedélzetén

– Jelentem, a mikrohullámú zavaróegységek működnek – erősítette meg a hadműveleti tiszt. – Minden kommunikációt meggátoltunk.

– Nagyon helyes – jegyezte meg Qu Zhen-mou altengernagy, a kelet-kínai-tengeri flotta parancsnoka. Qu altengernagy személyesen vette át a volt Khomeini – most már Mao Ce-tung – parancsnokságát arra a két hónapra, amíg Kínába érnek. – Képesek a zavaróink teljesen kiszűrni az amerikai kémgép adását?

– Reményeink szerint igen – mondta Fu Qan-you tábornok, az általános logisztikai főnök, az aznap éjszakai titkos hadműveletért felelős rangidős tiszt. – Az irániak adták meg a szükséges adatokat. A kémgép és az anyahajó közti digitális adattovábbító igen érzékeny a szélessávú rövid-hullámú zajinterferenciára. Ha a kémgép a légtérben lesz ma éjjel, rövid időszakokra vakon fog repülni, addig legalábbis, amíg sikerül ráállnia egy másik frekvenciára. Ennyi időnek elegendőnek kell lennie.

– Remek – jegyezte meg Qu admirális. – Folytassuk az átszállítást!

Hihetetlen sebességgel és fegyelemmel kéttucatnyi kínai katona, tengerész és műszaki zúdult le a hatalmas Zhi-8-as szállítóhelikopter hátsó teherrámpájáról. Nyomukban lőszereskocsikon rakétakonténereket vittek. A feltépett fedélzet egy részét elmozdították, s a lyukból tengerészek másztak elő, akik a fedélzet alá emelték a küldeményt, majd a lyuk újra bezárult fölöttük. Három perc alatt, miközben a rotorlapátok éppen csak leálltak, tizenhat indítókonténert szedtek le a helikopterről, és vittek a hajó gyomrába.

– Nagyszerű munka – mondta Fu tábornok. – Akkor hogy is állunk most, admirális?

– Jelenleg a teljes készlet felénél, ami hozzávetőleg száz 9M-330-as Kinzhal légvédelmi elhárítórakétát jelent – felelte Qu admirális. – Tíz nap múlva találkozunk egy tartályhajóval, hogy átvegye a csere P-700 Graniteket. – Az admirális elmosolyodott. – A hordozónak váratlanul komoly „egyensúlyi gondjai” támadnak majd a rakományával, úgyhogy kénytelenek leszünk igénybe venni a Beiyun teherhajó támogatását. A rakétákat csak akkor emeljük majd a fedélzetre.

– De hogyan jut át a Beiyun a rakétákkal a szingapúri és indonéz vám-ellenőrzéseken? – kérdezte Fu. – Ebben a nagy zűrzavarban szinte biztosan átvizsgálják a hajót.

– Hat rakétát a Wuhan tengeralattjáró visz majd, uram – mondta Qu admirális egy újabb mosoly kíséretében. – A Wuhan könnyedén kitér az összes barátságtalan kikötő tolakodása elől; akár két hónapig is tengeren lehet, és szükség esetén akár kilenc napot is képes folyamatosan a víz alatt tölteni. Az átadásra bárhol sort keríthetünk, amint elmúlt a rajtaütésszerű ellenőrzések veszélye.

– Kiváló, admirális, kiváló – mondta Fu tábornok. – Minden váratlan akadályt leszámítva, úgy tűnik, sikerül befejezni a hordozó teljes rendbehozatalát, még mielőtt behajózunk Victoriába. És mire belépünk a Kelet-kínai tengerre, talán elérjük a teljes hadászati üzemképességet.

– Ha minden jól megy, uram, a hordozó akár már Hongkong előtt elérheti a teljes kapacitást – jelentette ki Qu admirális büszkén. – Ez idő alatt persze folytatjuk a bújócskát, és elhitetjük a világgal, hogy a hordozó csupán egy hasznavehetetlen hajótest…

– Néhány röpke hónap alatt a miénk lesz a világ egyik legütőképesebb flottája – mondta Fu.

Qu admirális idejét sem tudta, mikor látta utoljára ennyire elégedettnek ezt a fiatal, becsvágyó parancsnokot, s főként mikor tapasztalt ennyire összehangolt és szoros együttműködést a teljes Kínai Kommunista Párt, a kínai kormány, illetve a kínai hadsereg meg az energikus és elszánt főtisztjei között. Valami lassan, nagyon lassan mozgásba lendült, gondolta, és többről van itt szó, mint egy repülőgép-hordozóról vagy néhány tengerentúli bázis elfoglalásáról.

– És tudja mit, tábornok?…

– Tudom, admirális – vette át a gondolat stafétabotját Fu Qan-you tábornok. – Azt hiszem, felébresztettük a kétezer éve békésen szunnyadó kínai sárkányt. És akinek lesz bátorsága ellenünk fordulni, érezni fogja mind a kétszázrnillió fogunk szorítását…

Vége