Mindig december

Emily Stone

Cartaphilus (2022 nov)

Címke: chick lit, romantikus, regény

chick litttt romantikusttt regényttt

Josie számára a karácsony az év legfájdalmasabb időszaka. Gyermekként ekkor vesztette el szüleit, akiknek minden évben levelet küld ilyenkor. Az idei ünnepi szezon ráadásul újabb megpróbáltatásokat tartogat: elveszti a munkáját, szakít a barátjával, a postaláda felé vezető útján pedig biciklijével elüt egy járókelőt. A szerencsétlen baleset azonban valami új, izgalmas dolog kezdete is lehet, a férfi ugyanis kifejezetten jóképű… és talán Josie sem közömbös neki.

Ám Maxnek szintén jó oka van arra, hogy ódzkodjon a karácsonytól, és néhány együtt töltött nap után nyomtalanul eltűnik a lány életéből. Az elkövetkező hónapok során a sors a legváratlanabb helyeken sodorja őket össze, ám az idő sosem tűnik alkalmasnak. Végül újra eljön a december; mit tartogat ez a karácsony Josie és Max számára?

Emily Stone gyönyörűen megírt, keserédes története hosszú ideig az olvasóval marad a karácsonyi fények kihunyta után is.

Emily Stone

Mindig december

Hogy értékelni tudd egy hópehely szépségét, odakint kell állnod a hidegben.

Arisztotelész

Első rész: december

Első fejezet

Josie a lakása folyosóján állt a fagyöngycsokor alatt, amelyet Bia javaslatára akasztottak fel – „csak a biztonság kedvéért” –, és némán bámulta az Oliver kezében lévő dobozt. Az egyik keze még mindig az ajtón nyugodott, és egy pillanatig úgy érezte, mindjárt rácsapja az ajtót a férfi hazug, csalfa és – ahogy most egyszerre feltűnt neki – túlontúl szimmetrikus képére.

Oliver megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy vissza akartad kapni a cuccaidat, szóval, gondoltam… – Ám a lány arckifejezését látva elhallgatott, elkapta róla a tekintetét, és inkább a holmikkal teli dobozra meredt.

Esetlenül Josie felé nyújtotta, de zavarában megingott, és az ajtófélfának dőlt.

– Jól van. – A lány megadóan elvette tőle a dobozt, miközben gondosan ügyelt rá, hogy véletlenül se érjen a kezéhez.

Felnyögött a váratlan súly alatt – a csomag nehezebb volt, mint amilyennek tűnt. Végül is, nem csoda – kétévnyi holmit hagyott a férfi lakásában, azokat a tárgyakat, amikről megfeledkezett, vagy egyszerűen csak könnyebb volt nélkülük az élete. Dolgok, amelyekről pár héttel ezelőtt még azt hitte, nem csupán belátható ideig maradnak majd, hiszen úgy vélte, egy ponton úgyis összeköltöznek. Vajon mi járhatott Oliver fejében, miközben összepakolta őket?

Kezdetben még könyörgött neki, hogy adjanak maguknak újabb esélyt, most azonban láthatóan úgy ítélte meg, hogy a kapcsolatuknak egyszer s mindenkorra vége.

Josie ajka megremegett, ezért gyorsan összepréselte, nehogy a férfinak feltűnjön, majd hátat fordított neki. A dobozon, pár könyv tetejére biggyesztve, mintha csak utolsóként, kapkodva dobták volna oda, ott csillogott a rénszarvasos fülbevalója, amelyet mindössze három hete kapott Olivertől, a munkahelyi karácsonyi ebédre menet. Arra az ebédre, amelyről nem indult el vele, miután felszolgálták a desszertet, hanem ott maradt iszogatni és flörtölni az egyik kolléganőjével. Arra az ebédre, amelyről végül egyáltalán nem jött haza, hanem a nevezett kolléganőt kísérte el. És lefeküdt vele.

Josie letette a dobozt a laminált padlóra, közvetlenül Bia szobája elé. Most úgy érezte, mintha a rénszarvasos fülbevaló a férfi búcsúajándéka lett volna, bár akkor ezt még egyikük sem tudta. A gondolat, amely újra és újra felbukkant benne az ebédet követő reggel óta, amikor Oliver még az ágyban fekve bevallotta neki, mit tett, most újra feltolult, bármennyire igyekezett is elfojtani: talán, ha nem megy el olyan korán arról az ebédről, most nem itt tartanának. Talán éppen egymáshoz bújnának a férfi kicsi, piros kanapéján, és A becsület védelmében ismétlését bámulnák, thai kaját rendelnének, és meginnának hozzá egy üveg fehérbort. Talán akkor a férfi ellenállt volna a csábításnak, akit ez esetben Carának hívtak. De az is lehet, hogy csak máskor fektette volna le, némi prosecco és egy testhez simuló, piros ruha közreműködésével.

Mélyen beszívta a levegőt az orrán át, és magában megesküdött, hogy az első adandó alkalommal a szemétbe dobja a rénszarvasos fülbevalót. Amikor újra az ajtó felé fordult, a férfi még mindig ott állt, Josie pedig minden erejével igyekezett közömbös arcot vágni, és lenyelni a torkában képződő, dühös gombócot. Oliver a túl szoros nadrágja zsebébe dugta a kezét, és a sarkán egyensúlyozva elnézett a lány feje fölött, végigjártatta a tekintetét a lakáson, mintha most látná először. Josie összefonta maga előtt a karját, és felvonta a szemöldökét.

Ki van zárva, hogy megkönnyítse a férfi dolgát.

– Szóval… jól vagy?

Oliver nagy merészen a szemébe nézett, és mintha hátrahőkölt volna attól, amit látott. Helyes. Ezek szerint sikerült elővennie a leggyilkosabb tekintetét. Még magasabbra húzta a szemöldökét, miközben élt a gyanúperrel, hogy már eltűnt a frufruja alatt, de nem érdekelte. Semmi esetre sem hajlandó kedélyesen elcseverészni vele a jelen helyzetben.

– Mármint azután, ami ma az irodában történt, csak tudni szerettem volna, hogy…

Oliver megint elhallgatott, láthatóan képtelen volt befejezni egy mondatot. Josie még mindig karba tett kézzel meredt rá, miközben kétségbeesetten remélte, hogy a forróság, ami csak úgy lüktetett az arcában, kívülről nem látható. Persze hogy ezzel jön. Persze hogy kitalálta, miért akart beszélni vele Janice. Az egyik komoly hátránya annak, ha az exeddel osztod meg az irodád, az, hogy nem hazudhatsz neki, és nem mondhatod, hogy minden simán ment aznap a melóban.

– Jól vagyok – felelte tömören, de abból, hogy a férfi barna szeme ellágyultan pásztázza végig a vonásait, rájött, hogy nem vette be a füllentését.

A lány áthelyezte a súlyát az egyik lábáról a másikra, miközben azt kívánta, bár kibújt volna már a fekete-fehér csíkos ruhájából, amit most túlságosan szűknek és árulkodónak érzett, mintha a négy órával ezelőtti hazatérése óta csak tétlenül üldögélt volna. Persze ez volt az igazság, de talán Olivernek nem tűnik fel – végtére is sosem érdekelte túlságosan, mi van rajta, amíg együtt voltak. Ő persze elképesztően édesnek találta, hogy a férfi mindenhogyan vonzónak tartja, melegítőben és magas sarkúban is. Mondjuk, most már nem tett volna nagy összeget arra, hogy tényleg így van, tekintve a csajt, akivel félrelépett.

Oliver kinyitotta a száját, majd újra becsukta, és biccentett. Mintha rájött volna, hogy felesleges bármit is mondania, vagy udvariasan felajánlania a támogatását.

– Rendben – felelte, és zavartan beletúrt enyhén hullámos, sötétbarna hajába, amely egyébként olyan rendezetten simult a fejére, mintha szálanként ragasztották volna oda.

Josie tudta, hogy lényegében valami ilyesmi a helyzet, hiszen minden reggel végignézte a tollászkodását.

– De tudod, hogy bármikor beszélgethetünk, bébi, ugye? Én még mindig…

– Ne bébizz engem! – Josie felemelte a kezét, és felsóhajtott. – Kérlek, ne!

Nem akarta hallani azt a zagyvaságot, hogy az ő vállán bármikor sírhat, mintha még mindig törődne vele.

Hiszen ha olyan nagyon törődött volna, nyilván nem fekszik le valaki mással, főleg nem olyannal, akivel mindketten együtt dolgoznak. Akivel Josie-nak találkoznia kell az irodában, és aki úgy járkál ott fel-alá a lehetetlen magas sarkújában, mintha minden az övé lenne.

– Rendben – ismételte a férfi, megdörzsölte a nyakát, majd a homályos folyosó felé pillantott.

Az egyik lámpa erőtlenül pislákolt a helyiség másik végén, és ez mintha még jobban kihangsúlyozta volna a ronda, foltos szőnyeget, bár az mindenképp élesen elütött a laminált padlótól, amelyet Josie nagy erőkkel igyekezett tisztává és csillogóvá varázsolni. Oliver mélyen beszívta a levegőt, majd újra a lányra nézett azokkal a nagy, barna Bambi-szemeivel, amelyekbe Josie két és fél évvel korábban első látásra fülig beleszeretett, amikor a férfi először belépett az irodába, épp elég magabiztosan ahhoz, hogy az vonzó legyen, és ne bosszantó.

– Jose, nézd, tudom, hogy megbántottalak, és most azt hiszed, sosem bocsátasz meg, de gyűlölöm a gondolatot, hogy itthon ülsz, és egyedül próbálsz megbirkózni ezzel az egésszel. Úgy gondoltam, beszélgethetnénk, és mi…

– Oliver, nekem ez most nem megy – rázta meg a fejét a lány.

Oliver karja lehanyatlott, és ebben a pillanatban olyan szánalmasnak tűnt, ahogy a válla előregörnyedt bélelt télikabátjában, hogy a lány majdnem feladta, és a karjára tette a kezét. Majdnem. Amíg eszébe nem jutott, hogy ebben a helyzetben nem a férfit kell sajnálni. Nincs joga hozzá, hogy megpróbáljon visszafurakodni az életébe, és azt éreztesse vele, hogy túlreagálja a dolgokat.

– És nem vagyok egyedül – folytatta elcsukló hangon. – Itt van nekem Bia.

– Rendben.

Oliver hevesen bólogatott, akár az a játék kutya, amelyet a lány kapott idén az irodai Mikulástól. Azóta is az asztalán tartotta, jelezve, hogy értékeli a gesztust, bár minden egyes nyavalyás ember, aki csak az asztalához lépett, mentében meglökte azt a dögöt, ő pedig bámulhatta az idióta bólogatását munka közben a szeme sarkából.

– Rendben.

Oliver ismét megköszörülte a torkát.

– Akkor a keddi bulin találkozunk, ugye? – kérdezte, és megpróbálkozott egy halvány mosollyal, miközben kivillant az a csorba foga, amiről a lány tudta, hogy ki nem állhatja.

– Gondolom – válaszolta Josie, és visszafojtott egy sóhajt.

A buli, amelyen mindenkinek kötelező volt részt vennie, annak ellenére, hogy karácsonyeste tartották.

A férfi álldogált még az ajtóban egy darabig, Josie pedig kíváncsi lett volna, vajon azt várja-e, hogy átölelje, behívja, vagy ilyesmi. Végtére is kapcsolatuk alatt mindig ő volt a kompromisszumkészebb kettejük közül, ő maradt ébren, ha a férfi iszogatni ment a barátaival, és ő mondott igent egy hajszolt, városi nyaralásra ahelyett, hogy vidékre utaztak volna. Mindketten tudták, mi a szerepük, és készséggel eljátszották. De most más volt a helyzet. Oliver felpillantott, és bánatosan megszemlélte a fagyöngycsokrot, amelyet már enyhén rózsaszínre csípett a dér. Josie elhúzta a száját. Kinyírja Biát, az biztos.

– Nos – mormolta a férfi –, akkor felteszem, ott találkozunk. Ezzel elfordult, de mielőtt a lány becsukhatta volna az ajtót, visszanézett rá.

– Tudod, hogy sajnálom – mondta, és mélyen Josie szemébe nézett, amely majdnem pont olyan árnyalatú barna volt, mint az övé. – Ráadásul rémesen rosszkor történt, és én tényleg… Egyszerűen sajnálom.

A lány egy pillanatig habozott. Összepréselte az ajkát, és azon töprengett, vajon közölje-e vele, hogy egy bocsánatkérés most korántsem elég, vagy kérdezze meg, miért, és miért most, az évnek abban a szakában, amiről pontosan tudta, amúgy is mennyire nehéz neki. Vagy érdeklődjön afelől, lefeküdt-e azóta ismét Carával, vagy rámozdult-e, most, hogy Josie kikerült a képből. De képtelen volt megszólalni, főként, mert nem tudta biztosan, akarja-e hallani a választ. Úgyhogy inkább csak bólintott, és becsukta az ajtót.

Egy másodpercre megtorpant, lehunyta a szemét, és az ajtónak dőlt. Visszafojtotta a kitörni készülő könnyeket, mélyeket lélegzett, és megdörzsölte a szemét, hogy ne égjen annyira. Nem érdemli meg, mondogatta magának. Ráadásul történt már vele rosszabb is, mégis itt van, nem igaz?

Ellökte magát az ajtótól, és mély sóhajjal taszigálni kezdte a dobozt a folyosó végén lévő szobája felé. Az övé nagyobb volt, mint Biáé, mert a lakótársa ragaszkodott hozzá, hogy így legyen, noha ugyanannyi lakbért fizettek. Amikor meglátta a lila aranyfüstöt, amit Bia az ajtajára ragasztott, elhúzta a száját. Egy pillanatra elfogta a vágy, hogy letépje, de végül nem tette. Annak ellenére, ahogyan az ilyesmivel kapcsolatban érzett, nem akarta megbántani a barátnőjét.

Nagy nehezen sikerült az ágyára manővereznie a dobozt, amikor hirtelen kulcscsörgést hallott az ajtó felől. Tessék, kellett a falra festenie ezt a kis ördöglányt.

– Jose! Josie!

Bia hangját számos lehulló tárgy robaja követte, valamint a kulcscsomó zörgése és a lány hangos szitkozódása. Josie-ból önkéntelenül is kis nevetés tört fel, és kidugta a fejét a szobájából. Bia ezerszínű táskája a padlón hevert, a tartalma szétszóródott, ő pedig bosszankodva próbálta kiszabadítani a karját a kabátjából. Amint elkapta a barátnője tekintetét, szabad kezével egy üveg bort emelt a magasba.

– A legfontosabbat megmentettem! – Azzal óvatosan a konyhába vezető lépcsőre tette az üveget, aztán nagy nehezen leküzdötte magáról a kabátját, és anélkül, hogy benézett volna, a szobájába hajította. – Gyere, pont úgy festesz, mint akire ráfér egy pohár.

Josie megadóan követte az amerikai konyhás nappaliba, és a használtan vett kanapéra kucorodott, miközben Bia feltúrta a konyhát két borospohárért. Az egyébként is kényelmes és vidám helyiség most ünnepélyes is volt – az elektromos kandalló és az ablakok körül karácsonyi égősor tekergett, a szoba közepén lévő dohányzóasztalon egy tál dió állt, a sarokban pedig egy pici karácsonyfa, szeszélyesen feldíszítve kék, ezüst, piros és arany gömbökkel és angyalhajjal – ha az ember túl sokáig nézte, egészen összezavarodott. Persze mindent Bia rakott fel oda, ahol volt, kivéve az egyik díszt – egy kis fahattyút –, amelyet ő vett Josie-nak az első közös karácsonyukra, és azóta minden évben ragaszkodott hozzá, hogy a barátnője akassza a fára.

Mekkora mázli, hogy miután Londonba költözött, Bia lett az egyik lakótársa a négyből! Senkit sem ismert ott, így hát ő került a vendégszobába, miután mindössze húsz perc alatt megnézte a lakást, és csevegett egy kínosat a leendő lakótársakkal. Nem ezen, hanem kizárólag Bia szikrázó személyiségén múlt, hogy végül ott maradt, és most, nyolc évvel később még mindig együtt éltek, bár szerencsére már egy másik lakásban.

– Szóval – Bia elé tett egy pohár vörösbort, majd a konyhát a szobától elválasztó pultra hajolt –, belefutottam abba a törpe seggfejbe a lépcsőn.

Bia a maga százötven centijével nem nagyon nevezhetett volna törpének senkit, de mindig is váltig állította, hogy Olivernek komplexusai vannak amiatt, hogy pár centivel alacsonyabb Josie-nál. Talán igaza volt, futott át Josie fején, tekintve, hogy Cara imádni valóan apró, és nem olyan langaléta, mint ő.

Most csak egy mogorva pillantással reagált lakótársa szavaira. Bia már mindent tudott a szakításról és arról, hogyan gyónta meg a dolgot Oliver reggel az ágyban fekve, félálomban és meztelenül.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte most.

– Nem nagyon van miről – vont vállat Josie. – Csak visszahozta a cuccaimat.

– Kedves tőle – horkant fel Bia.

– Ja.

Bia belekortyolt a borba, és felnyögött a gyönyörűségtől, Josie meglátása szerint nem is egészen viccből.

– Hála az égnek! – sóhajtott fel a barátnője. – Esküszöm, Josie, ha valaki még egyszer meg akar hívni forralt borra, annak a képébe öntök egy fazék forralt vizet.

– Mi történt az ünnepi hangulatoddal? – vonta fel a szemöldökét Josie.

– Ó, még mindig itt van, de pezsgőt akar, nem forralt alkoholt. – Bia ivott egy újabb jókora kortyot, és Josie követte a példáját.

– Finom.

– Malbec – vigyorgott a lakótársa. – Hogy hangulatba hozzon a holnapi repüléshez.

– Micsoda? – vonta össze a szemöldökét Josie.

– Ne mondd, hogy elfelejtetted! – sikkantott fel Bia, de a másik lány csak pislogott, mint az őz a fényszóró előtt. – Argentína!

Bia meglendítette a borospoharát, és majdnem kilöttyintette a bort.

– Emlékszel már? Te nyaggattál, hogy menjek el. Úgyhogy el is megyek, élvezem az életet, a strandon töltöm a karácsonyt, Buenos Airesben pedig a szilvesztert. De hát mondtam – erősködött.

– Igen, de nem gondoltam, hogy… – Josie hangja elhalt.

Igen, ő bátorította Biát, hogy menjen el, de az még akkor volt, amikor azt hitte, Oliverrel tölti majd a karácsonyt, ahogy tervezték, és őszintén szólva nem hitte, hogy Bia tényleg lefoglalta a jegyet. Hiszen állandóan nagy terveket szőtt, amiket sose vitt véghez – mint amikor hazajött az egy hónaposra tervezett spanyol jógatáborból, mert ráébredt, hogy igazából nem is szereti a jógát, vagy a beiratkozási határidő előtt pár nappal állt el egy londoni színjátszókurzus tervétől, mert kiderült, hogy nem engedheti meg magának, vagy amikor kitalálta, milyen jó buli lenne házi készítésű kozmetikai termékeket árulni, majd szembesülnie kellett azzal, hogy az ilyesmi igencsak sok erőfeszítést igényel.

– …és mire hazaérek, csodával határos módon pontosan tudni fogom, mihez kezdjek az életemmel, és otthagyom ezt a borzalmas asszisztensi melót. – Josie bólintott, és igyekezett úgy tenni, mintha inná a barátnője minden szavát. – Hiszen ez így működik, nem? Egy nyaralás megváltoztatja az életed, megvilágosodsz…

– Mi? Ja, igen, biztos így működik.

Bia lebiggyesztette az ajkát; láthatóan bántotta Josie közömbössége.

– Hacsak nem gondolod, hogy az egész életemet személyi asszisztensként kéne eltöltenem.

– Dehogy, ne beszélj butaságot! – vágta rá Josie.

Bár őszintén szólva nehezére esett lépést tartani azzal, mit csinál most éppen a barátnője, tekintve, hogy egy munkahelyen sem töltött nyolc hónapnál többet, mióta Londonba költözött, miközben váltig hangoztatta, hogy egyáltalán nem állhatatlan, mindössze rá akar jönni, mi érdekli igazán. Az ilyesfajta élet Josie számára szívrohamok sorát jelentette volna, de Biánál pompásan működött.

– Jose, jól vagy? – kérdezte a barátnője, és összevonta a szemöldökét.

– Igen. – Josie zavartan belekortyolt a borba. – Csak, tudod, Oliver.

Bia együttérzően bólintott. Igazság szerint Josie-ban eddig a pillanatig nem is tudatosult, hogy egyedül fogja tölteni a karácsonyt. Nem is nagyon gondolt erre, igyekezett távol tartani magától, de amikor mégis eszébe jutott, feltételezte, hogy Bia itt motoz majd körülötte, legalábbis az idő nagy részében, hiszen a szülei is Londonban élnek. Most azonban szembesülnie kellett a zord ténnyel, hogy több mint egy hétig egyedül lesz a lakásban. Ösztönösen az asztalon fekvő három levélre pillantott. Épp azokkal volt elfoglalva, amikor Oliver félbeszakította. Az első, amelyet már lezárt, egy formális üzenet volt a cége számára. A második a nagyanyjának szánt válasz volt, aki, mint minden évben, most is meghívta, hogy töltse velük az ünnepet. A harmadikat pedig kivétel nélkül minden évben megírta ilyenkor, karácsony előtt – a szüleinek.

Bia követte a tekintetét, de egy szót sem szólt, és Josie hálás volt ezért. Még nem lett volna képes beszélni neki arról, ami ma történt a melóban, azzal pedig Bia is tisztában volt, miért nem akarja Josie a nagyszüleivel tölteni az ünnepeket. Az utolsó levélről azonban semmit sem tudott. Josie nem mesélt neki róla, ahogy senki másnak sem – túl személyes volt, valami, amit meg akart tartani magának.

– Tudod, tényleg velem kéne jönnöd – javasolta Bia gyengéden.

– Az ajánlat még áll, és én örülnék, ha elkísérnél.

Josie felpillantott. Utálta ezt a megértő, sajnálkozó kifejezést a barátnője arcán. Megfájdult tőle a feje, és úgy érezte, mindjárt elbőgi magát.

Nehéz napja volt ma, ez minden.

Egy pillanatig habozott, majd felsóhajtott.

– Nem megy. Sajnálom.

El sem tudta képzelni, hogy lefoglaljon egy repülőjegyet holnapra, főleg, mivel az élete pár hét alatt már így is szinte elviselhetetlenül gyorsan állt a feje tetejére. Első kézből tudta, milyen rémes következményei lehetnek az impulzív döntéseknek, és bár ez a spontaneitás Bia életében remekül működött, ő egyszerűen képtelen volt rá. Már a gondolattól is görcsbe rándult a gyomra.

– És mi van Laurával? – kérdezte Bia Josie legközelebbi munkatársára utalva. – Nem tölthetnéd vele a karácsonyt?

– Hazamegy Skóciába a nagyszerű skót vőlegényével.

– Jellemző – ingatta a fejét Bia. – Nos, nézd, azt hiszem, lapul még egy üveg a táskámban…

– Hát persze.

– Jól van, akkor igyunk egyet erre az egészre, aztán még egyet, talán nézzünk bele az Igazából szerelembe, vagy, ha te választasz, a Büszkeség és balítéletbe, vagy ilyesmi.

– Nem igazán vagyok romantikus filmes hangulatban – fintorodott el Josie.

– A Gyűrűk Ura?

Josie elnevette magát. Biára nézett, barátnője szív alakú arcára, amelyet most épp göndör, égővörös haj keretezett – az a frizura, amelyet az ünnepi időszakra csináltatott, de bármelyik pillanatban megváltozhatott, mondjuk, a karácsonyfa díszeinek hatására, és fájdalmasan összeszorult a szíve a gondolatra, hogy a következő napokban nem lesz mellette. Szeme ismét égni kezdett. Az isten szerelmére, össze kell szednie magát. Megint a levelekre pillantott, és amint eszébe jutott, mi mindent rejt ez a néhány boríték, hirtelen úgy érezte, ki kell jutnia a házból.

– Benne vagyok, de előbb fel kell adnom ezeket. Mindjárt jövök.

– Most? – kérdezte a lakótársa hitetlenkedve.

– Mindjárt jövök – ismételte Josie, majd felpattant, letette a poharát a pultra Bia mellé, és magához vette a leveleket.

Amikor beugrott a szobájába a telefonjáért, a biciklilakatjáért és a bankkártyájáért, amelyet a biztonság kedvéért tett el, két borítékot az ágya mellé ejtett.

Amikor visszaindult az ajtóhoz, Bia kutatva pillantott rá a nappali lépcsőjének legfelső fokán állva, a borospohár pereme fölött.

– Ha azért lépsz le ilyen gyorsan, mert füstöt érzel, amit én nem érzek, esküszöm, visszajárok kísérteni téged, miután halálra égtem.

– Élénk a képzelőerőd, drágám – forgatta a szemét Josie, miközben belebújt a kabátjába, és a zsebébe gyűrte az utolsó levelet.

– Jó, de si-ess! – nyomta meg a barátnője az utolsó szótagot. – Ha nem érsz vissza elég gyorsan, megiszom a borodat. Egyenesen a pohárból, bizony, gátlástalanul!

Josie visszaintett a válla fölött, majd gyorsan elhagyta a lakást.

Amint kijutott az ajtón, lehervadt az arcáról a kényszeredett mosoly, és megdörzsölte a szemét. Az elmúlt húsz évben sosem volt úgy elbűvölve a karácsonytól, mint mások. Rég elfelejtette, milyen volt, amikor kislány korában izgatottan és türelmetlenül várta a Mikulás érkezését, és egész reggel hallgatózott, hátha meghallja a szülei lépteinek csikorgását. Bár a karácsonyi szünetet kedvelte, és örült, hogy van egy kis ideje találkozni a barátaival, de míg a többiek már hetekkel karácsony előtt ünnepi lázban égtek, és minden alkalmat megragadtak a szórakozásra, ő a szenteste közeledtével egyre jobban rettegett az ünnephez kötődő emlékektől. Az elmúlt pár évben Londonban vészelte át ezt az időszakot, és igyekezett a lehető legjobban lefoglalni magát, ami nem is volt nehéz a legközelebbi barátai, különösen Bia és Laura, de leginkább Oliver segítségével. Most pedig az élet legalább kettőt elvett a legstabilabb mankóiból. Josie a kabátzsebébe dugta a kezét, és ujjal végigsimított a boríték sima felületén. Úgy tűnik, a karácsony idén meglehetősen zord lesz.

Második fejezet

A hűvös, nyirkos levegő Josie arcába vágott, ahogy biciklijével lesuhant a Streatham Common szélén, egyik kesztyűs kezét folyton a féken tartva, mivel kerülgetnie kellett az újra és újra felbukkanó, kora esti futókat. Lehelete kis ködpamacsokat képzett a levegőben, amelyek rögtön el is tűntek az őt körülvevő, tompa sötétségben, amely ezen a környéken sosem volt áthatolhatatlan a közvilágítás és az emberek miatt, nem úgy, mint a faluban, ahol felnőtt, és ahol idejekorán megtanulta, hogy zseblámpa nélkül nem lépünk ki az utcára sötétedés után. Az arca már szinte jéggé fagyott, és úgy érezte, mintha apró jégcseppek fagytak volna rá a bőrére, pedig nem is esett az eső. Gyakran emlegették a havazást mostanában, az irodában és a hírekben is, az egész várost lázba hozta a fehér karácsony lehetősége, akárcsak minden egyes évben. Josie a maga részéről inkább az esőre szavazott volna, bár tudta, hogy a véleménye nem túl népszerű, és jobb, ha inkább megtartja magának. Ám számára a hó is csak a húsz évvel ezelőtti, fájdalmas emlékeket idézte fel: azt, ahogy az ablakból figyeli, hogyan lepik el a bolyhos hópelyhek nagyszülei házának tetejét, mellette az ágyon ott hever egy teletömött, de egyelőre bontatlan karácsonyi zokni, a fülébe pedig bekúszik nagyanyja elfojtott zokogása a szomszéd szobából.

Josie orra viszketni kezdett, ezért megmozgatta, miközben mélyet szippantott a hűs levegőből, de rögtön el is fogta a köhögés, mivel egyúttal jókora adag kipufogógázt is sikerült lenyelnie. A domb aljánál jobbra fordult, és gyorsabban pedálozott, el a vasútállomás és az első postaláda mellett, amelyet meglátott. Még nem állt készen arra, hogy egyszerűen bedobja a levelet, és hazatekerjen – kétségbeesetten vágyott rá, hogy kiverhesse a fejéből a mögötte álló rémes napot.

Amikor a következő kereszteződésnél a közlekedési lámpa megállásra késztette, erősebben lihegett, mint a biciklin töltött idejét tekintve logikus lett volna. Megvárta, amíg a lámpán lévő kis, piros emberke átadja a helyét a zöldnek, és elindult a zebrán átáramló városlakók tömegében, akik a fejüket ösztönösen lehajtva menekültek haza a meleg lakásba. Mindenki, kivéve három embert – ők láthatóan nem siettek sehová, hanem kényelmesen, mosolyogva sétáltak át az úton, és ügyet sem vetettek a körülöttük hömpölygő káoszra. Josie úgy tippelte, egy család lehetnek, anya, apa és egy öt-hat év körüli kisfiú. A gyerek vidáman nevetett, homokszínű haján műanyag rénszarvasagancs díszelgett, és a feje minden mozdulatára mókásan libegett. A szülők kétoldalról fogták a kezét, és erősen szorították, miközben a fiú időként felugorva előre-hátra lengedezett, és a karját használta fogantyúnak a játékban, amelyről egyedül ő tudta, miről szól pontosan.

A látvány elemi erővel idézte fel Josie-ban szülei emlékét és az ehhez hasonló, valamivel csöndesebb estékét, a városi közlekedés zaja, a bosszantó dudálás és a türelmetlenül cicegő emberek nélkül. Falujuk utcáin könnyebb és biztonságosabb volt az átkelés, de ő akkor is ugyanígy szorította a szülei kezét, mint ez a fiú, és háromra újra és újra felröppent a levegőbe, míg túl nagy nem lett az ilyesfajta játékhoz. Pont így sétáltak át a postaládához akkor is, egy héttel karácsony előtt, akárcsak minden évben, mióta csak az eszét tudta, és a nagyanyja elbeszélése alapján már azelőtt is. Kéz a kézben, a középen haladó kis Josie zsebében a Mikulásnak szánt levéllel, amit bizonyára már nagyon vártak az Északi-sarkon.

Azon a bizonyos télen kilencéves volt. Vastag hólepel hullott abban az évben, ő pedig elragadtatva szaladgált a hóesésben, mély nyomokat hagyva a cipőjével, amit az ember csak vidéken tehet meg, és azt követelte, hogy ugorjanak be a boltba egy szál répáért, mert rettentő fontos, hogy a hóembernek megfelelő orrot találjanak. Az otthon fellelhető répák közül ugyanis egyik sem volt az igazi – ám ő ragaszkodott hozzá, hogy tökéletes legyen. Így hát a bolt felé menet feladták a levelet, a kis Josie pedig csak azért torpant meg egy pillanatra, hogy hintázzon egyet a szülei karján, amikor az édesanyja hirtelen elvesztette az egyensúlyát, és megcsúszott a jéggel borított járdaszegélyen. Valamilyen okból épp ez a konkrét részlet égett az emlékezetébe örökre – a pillanat, amikor az anyja bolyhos, barna csizmájának talpa megcsúszott, és az asszony olyan erővel rántotta meg a lánya karját ijedtében, hogy majdnem őt is magával húzta. Hogy nevetett magán később, amiért ilyen ostoba volt, és hogy mosolyogtak egymásra apával Josie feje fölött! A lány mai fejjel úgy vélte, talán ez már az egy héttel később történtek előjele volt.

Mit is írt a Mikulásnak aznap? Jól emlékezett, hogyan ropogott a hó a csizmája alatt, és mire a postaládához értek, az ujjai is majdnem lefagytak, pedig kesztyűt viselt. Emlékezett az anyja egérbarna hajára húzott ezüstszínű, bojtos sapkára, amitől Josie szemében igazi hercegnőnek tűnt. És emlékezett az apja hangjára, ahogy viccesen felsorolja, mi mindent írhatna fel a karácsonyi listára: egy balos zoknit, egy hagymát, egy új mosogatógépet. De akárhogy erőlködött, a leghalványabb fogalma sem volt arról, mire vágyhatott valójában az ő kilencéves szíve azon a karácsonyon.

Akkor még hitt a Mikulásban. A következő évben viszont nem kapta meg tőle azt az egyetlen dolgot, amit kért, és bár megadóan elballagott a postaládához, kis kezével a nagyanyja kezében, aki azon az oldalon sétált, ahol az anyjának kellett volna – hitét örökre elvesztette.

Persze a hagyomány továbbra sem szakadt meg. Josie minden évben írta az újabb és újabb leveleket, és elzarándokolt velük a postaládához. Sosem volt képes feladni ezt a szokást, viszont ma már másfajta levelet írt, amelyben évről évre pontosan ugyanazt fogalmazta meg.

Drága anyu és apu!

Minden egyes nap hiányoztok.

Boldog karácsonyt, tengernyi szeretettel: Josie.

Egy autóduda hangos tülkölése rántotta vissza a jelenbe. Rájött, hogy a lámpa már rég visszaváltott, ő pedig feltartja a forgalmat, ahogy ott szobrozik az út közepén, nem pedig a bal szélen, ahol lennie kéne. Elhúzta a száját, majd sebesen pedálozni kezdett, és gyorsan kihúzódott az út szélére, miközben elszántan előrebámult, nehogy meglássa a mögötte lévő autó vezetőjének minden bizonnyal ádáz tekintetét. Letörölt egy merészen kibuggyanó könnycseppet, és folytatta az útját. Elhaladt egy újabb postaláda mellett, de még mindig nem érezte, hogy képes lenne visszamenni a lakásba, mosolyogva iszogatni, és arról dumálni, milyen remekül érzi majd magát Bia a karácsonyi kalandján. Előbb ki kellett tisztítania a fejét. Gondolj valami másra, szólt magára szigorúan, ám ekkor rögtön a munkahelyi gondok tolultak fel benne, ami nem segített túl sokat. De nem tehetett róla: máris megjelent előtte a főnöke, ahogy szögegyenes, fekete haját hátrasimítva behívja „egy kis beszélgetésre” az egyik szűk, üvegfalú kockairodába, amelybe természetesen bárki beláthat.

Josie, attól tartok, beszélnünk kell.

Josie összeszorította a fogait, és gyorsított, majd megelőzte az előtte haladó biciklist. Már a Streatham sugárúton járt. Bár az itteni karácsonyi díszkivilágítás nem vetekedhetett az Oxford Street mesevilágával, még így is kenterbe verte a szülőfaluja fényeit, amelyekre olyan büszkék voltak. Átfutott a fején, vajon még mindig feldíszítik-e a falut, és mennyit változhatott a hagyomány az idők során. Általában a település minden lakója összegyűlt, hogy végignézze, ahogy felkapcsolják a fényeket, miközben a legújabb pletykák kicserélésének ürügyén forralt bort és húsos pitét osztogattak egymásnak. Ő is kiment a szüleivel minden évben, majd, amint odaértek, már el is tűnt a legjobb iskolai barátnőjével, hogy megdézsmálják a csokitartalékot, amelyet mindig őrizetlenül hagytak valahol. A történtek utáni évben a nagyszülei is ki akarták vinni, de olyan vigasztalhatatlanul zokogott, hogy inkább nem erőltették. Kíváncsi volt, vajon újra elkezdtek-e kijárni, miután ő egyetemre ment, és igazoltan hiányozhatott otthonról a karácsonyi szünidőben, vagy számukra is túl fájdalmas lett volna. Sosem tudta rávenni magát, hogy megkérdezze.

Mogorván összeráncolta a homlokát, miközben kikerült egy gyalogost, aki nem fáradt azzal, hogy körülnézzen, mielőtt az úttestre lépett. Másra kellene gondolnia, nem a munkára, mert csak még sötétebb hangulatba kerül. A „más” azonban sajnos egyértelműen Oliver. Oliver, ahogy figyeli az ágyban üldögélő, éppen csak ébredező barátnőjét, és egyszer csak kiböki, hogy mondania kell valamit. Oliver, ahogy a karácsonyi ebéd közben jóízűen nevet valamin, amit Cara mond neki, majd megnyugtatja Josie-t, hogy csak egy italra marad még, aztán utánamegy. És Cara, ahogy megrázza lágy, barna fürtjeit, és olvatagon bámulja Olivert a ragyogó, kék, arannyal kihúzott szemeivel, teste pedig csábítóan hullámzik abban a lenyűgöző, piros ruhában.

Az a ruha pont olyan, mint amilyet az anyja viselt a karácsonyi partira menet. Arra a partira, amelyen nem is akartak részt venni, de Josie nagyanyjának unszolására mégis elindultak. Az anyja a piros ruhához vörös rúzst viselt, és hagyta, hogy a lánya kenje fel az ajkára.

Jó legyél, rendben, Posie? – Az apja hangja már elhomályosult az emlékeiben, nem tudta pontosan felidézni, milyen volt. Ismét érezte, ahogy a férfi megragadja a két karját, és a levegőbe emeli, ő pedig vidáman sikongat, miközben látja, hogy az anyja elhúzza a száját, hiszen a lányuk már túl nagy az ilyesmihez. Tudod, a Mikulás még mindig meggondolhatja magát!

Josie ezúttal sikeresen átjutott a közlekedési lámpán, mielőtt az ismét sárgára váltott volna. Egyre gyorsabban zihált, de makacsul tekert tovább, élvezve, hogy valósággal égnek az izmai.

Maga előtt látta a nagyanyját, ahogy megpaskolja az anyja kezét.

Érezzétek jól magatokat, kis szívem, mi jól megleszünk itt Josie-val, nem igaz?

A kislány biccent, hajfonatai egyszerre mozdulnak. Azért fonták be a haját éjszakára, hogy a másnapi szentestére szép hullámos legyen, mert így a legcsinosabb, és mindenki tudja, hogy karácsonyeste a lehető legcsinosabbnak kell lenni. Nem akarja, hogy a szülei elmenjenek, inkább összebújna velük a kanapén, hogy filmet nézzenek, de megígérték, hogy reggel már újra itt lesznek, ő pedig átmehet a hálószobájukba megnézni, mit rejt a karácsonyi zoknija.

Az emlék elhomályosult, az autók fényszórói szikrákként táncoltak körülötte, narancsszínű fénybe vonva az utat.

Az ajtóban álló rendőrt viszont élesen fel tudta idézni. A férfi halk, részvevő hangját, amin a még mindig a skót mintás hálóruhát viselő nagyapjával beszélt. Josie lebotorkált a lépcsőn, miközben azon csodálkozott, hogyan kelhettek a többiek korábban, mint ő, és vajon nem késte-e le az anyja palacsintáját, amit karácsonykor szokott készíteni reggelire. És emlékezett a nagyanyja sápadt arcára, kisírt, vöröslő szemére, ahogy felé fordult.

Menj fel még egy percre, Josie, rendben, drágám?

Josie könnyei most már valósággal patakzottak, esélye sem volt megállítani őket. Forró kis ösvényeket vájtak jéghideg arcába, és sósan meggyűltek a szája sarkában.

Fény villant fel, miközben megpróbálta kitisztítani a fejét, és hirtelen nem is tudta, az emlékeiben vagy a valóságban látta. A fülében duda hangja visszhangzott, majd a szülei arca tűnt fel a kocsilámpák fényében. Nem volt ott a balesetnél, mégis szinte kristálytisztán látta maga előtt, újra és újra.

A dudaszó még hangosabb lett. Felkiáltott, miközben egy autó éles szögben kikerülte, és a kezére pillantott, hogy sebességet váltson, de a kesztyűje megcsúszott a fémen.

Épp időben nézett fel. Egy fekete taxi letért az útról, és ráhajtott a bicikliútra, a vészvillogói vakítóan Josie szemébe martak. Minden erejével igyekezett lefékezni, de a taxi ajtaja már kis is vágódott. A lány átkozódott és éles kanyart vett, miközben csupán egyetlen pillanatra meglátta a kiszálló férfi arcát, ahogy ijedten a felé száguldó biciklisre bámul.

A bicikli fékje fájdalmasan csikorgott, ahogy Josie balra rántotta a kerékpárt, hogy kikerülje a kocsiajtót, de hiába. A szíve figyelmeztetően ugrott egyet, és a tekintete egy bénító másodpercre találkozott a férfi zavart pillantásával, amelyben élesen megvillant a bicikli lámpájának fénye.

Aztán a pasas hátravetődött, Josie alól pedig kicsúszott a bicikli. A lány önkéntelenül kinyújtotta a karját, és éles fájdalom nyilallt a csuklójába, ahogy hangos dobbanással landolt az aszfalton.

Harmadik fejezet

Josie szétterpeszkedve hevert a földön, akár egy béka, a szíve dörömbölt, és csengett a füle. A térdét mintha késekkel szurkálták volna, és érezte, ahogy az aszfalt göröngyei az izmai közé fúródnak. Miközben lassan, kínos ügyetlenséggel térdre kecmergett, észrevette, hogy remeg a keze.

Addigra már egy csomó ember gyűlt köréjük, az egyikük olyan hangosan kiabált, hogy az áthatolt a lány fejében visszhangzó zúgáson. A nőre pillantott, aki a taxi másik oldala felől masírozott felé. Alacsony, kifejezetten testes nő volt. De miért ordít? Aztán hirtelen beugrott neki – nyilván ő a taxi sofőrje.

– Nem látott engem?! – bömbölte a nő alkatához képes meglepően mély hangján. – Mi az ördögért jött ilyen gyorsan? Nincs magának szeme? Nem volt annyi esze, hogy lelassítson?

Josie még mindig remegve talpra vergődött. Nem volt komoly sérülése, de az egyik keze, amellyel az esést próbálta tompítani, furcsa szögben kicsavarodott, és azt is biztosra vette, hogy ha később megnézi, számos zúzódást talál majd a csípőjén. Plusz a térdét is lehorzsolta. Remek. Így jár, aki a lehető legkevésbé praktikus ruhában biciklizik, korholta magát.

Az egyik bámészkodó megkérdezte, jól van-e, ő pedig csak kábán bólintott, miközben a taxisofőr tovább ordítozott, és a lány mögött lévő pontra szegezte a tekintetét. Josie-ban hirtelen tudatosult, mi is történt. Gyorsan félreugrott, megpördült, és vágtázó szívvel meredt a férfira, akit elütött.

Egy kicsit megnyugodott a látványtól, de csak egy kicsit. A férfinak egy másik, enyhén kopaszodó pasi segített épp lábra állni, az áldozat mozdulatai lassúak és bizonytalanok voltak, de úgy tűnt, nem esett nagy baja. Josie zaklatottan felé indult, a szája kiszáradt idegességében.

– Jól van? – tört ki belőle riadtan, de a férfit körülvevő bámészkodók olyan hangosan csacsogtak, hogy meg sem hallotta őt.

A kopaszodó férfi épp egy tárcát és egy köteg papírt nyújtott felé. Josie tett még egy bizonytalan lépést, mire a taxisofőr ádáz pillantást vetett rá. Istenem, és ha megsérült? Láthatóan fel tudott állni, de egy kicsit bizonytalanul mozgott – mi van, ha eltörte a bordáját, vagy ilyesmi?

– Én… – próbálkozott ismét, de amikor a férfi végre ráemelte tekintetét, belé fagyott a szó.

A félhomályban nem tudta teljesen kivenni a vonásait, csak a szépen metszett arcélét és az összekócolódott haját látta, de meg mert volna esküdni, hogy sötéten nézett rá, mintha az utcalámpáknak és a fényszóróknak esélyük sem lett volna tekintete éjfekete árnya ellen. Habozva újabb lépést tett felé, miközben ösztönösen maga köré fonta a karját.

– Annyira sajnálom! – suttogta.

Nem jött válasz. A férfi még egyszer rápillantott, majd Golyófej felé fordult, aki időközben összeszedte a többi holmiját is.

Josie érezte, hogy a tenyere nyirkossá válik.

– Én tényleg… nem is tudom, mit mondjak… vagy hogyan kérjek bocsánatot… – dadogta.

Bár a férfi ránézne végre, és nem az aszfaltot bámulná a homlokát ráncolva, mintha a lány még egy pillantást sem érdemelne!

– Én csak… nem is tudom, hogy történt, nem figyeltem eléggé, az egész az én hibám, és…

A férfi felemelte az egyik kezét, miközben a körülöttük összegyűlt tömeg, látva, hogy a műsor véget ért, lassan oszladozni kezdett. A pasas tetőtől talpig végigmérte, megszemlélte a szakadt harisnyáját, a kék télikabátja alól kikandikáló ceruzaszoknyáját és a lila-fehér edzőcipőjét, ami végképp nem illett a többi ruhadarabjához. A lány szobormereven tűrte a vizslatást, de amikor a férfi pillantása az arcára siklott, érezte, hogy elvörösödik. Kétségtelenül kész roncs volt – a pasi valószínűleg meg van győződve arról, hogy egy komplett idiótába botlott.

– Jól van – felelte röviden, mély hangja alig hatolt át a forgalom zúgásán.

Ismét elfordult a lánytól, és köszönetet mondott a kopaszodó férfinak, aki bólintott, kíváncsi pillantást vetett Josie-ra, majd továbbindult a járdán.

– Kurvára nincs jól – mormolta a taxisofőr, de közben már hátat is fordított nekik, mintha úgy döntött volna, hogy mivel láthatóan senki sem sérült meg komolyan, jobb, ha inkább kimarad a dologból.

Josie zavartan álldogált. A térde most már fájdalmasan lüktetett, de nem akart lehajolni, hogy megnézze, mekkora a baj, mert akkor úgy tűnt volna, jobban érdekli saját állapota, mint azé, akit épp most döntött le a lábáról. A férfi körül már csak ketten álltak, ő pedig ismét a lányra pillantott. Szemében meglepetés csillant, mintha csodálkozna, hogy Josie még mindig ott van. A lány nem tudta kivenni az írisze színét – talán csak a morcos arckifejezése miatt tűnt olyan sötétnek. Csak annyit látott, hogy nagyjából egykorúak, és a férfi pár centivel magasabb nála.

– Tényleg nagyon, nagyon sajnálom – ismételte, akár egy hibás lemezjátszó.

Fogalma sem volt, mi mást mondhatna, amivel nem szúrja el még jobban a dolgot.

– Azt mondtam, jól van. – A férfi fáradtan felsóhajtott.

Ez a válasz már kissé hosszabb volt, de még mindig nem elegendő. Josie az ajkába harapott, de mielőtt ismét megszólalhatott volna, a taxisofőr kiszólt az anyósülés lehúzott ablakán:

– Minden rendben? – kérdezte a férfitól.

Josie-t pillantásra se méltatta, mintha rájött volna, hogy ez a kiabálásnál jóval hatásosabb büntetés.

– Persze, kösz – bólintott a férfi.

Na, tessék, a sofőrrel tökéletesen udvarias. Nem is csoda: az a nő eljuttatta oda, ahová igyekszik, ez a másik pedig csak ledöntötte a lábáról abban a percben, ahogy odaért.

– Oksi. – Ezzel a taxisofőr felhúzta az ablakot, és visszasorolt a forgalomba egy busz mögött.

A férfi összevonta a szemöldökét, miközben a kocsi után nézett, majd ismét az útra fordította a figyelmét. Mivel szemmel láthatóan ügyet se vetett Josie-ra, a lány egész nyugodtan otthagyhatta volna, de nem volt képes rá. Ő is az útra pillantott, és rögtön, még a férfi előtt észrevette azt, amit a másik keresett. Gyorsan felkapta a férfi telefonját, amely nagyjából egy méterre hevert az aszfalton, és görcsbe rándult a gyomra: a készülék teljesen összetört.

– A fenébe – mormolta részvevően, és a férfi felé nyújtotta a telefont. – Én annyira…

– …sajnálja? – vonta fel a szemöldökét a férfi, miközben elvette a készüléket.

Josie arca lángba borult. Most, hogy közelebb álltak egymáshoz, már látta, hogy a férfinak zöld a szeme, vagyis olyan menő, kétárnyalatú írisze van, amely a kör szélén valamivel világosabb, mint a közepén. A világosabb színt nem igazán lehetett aranynak nevezni, főleg most, amikor a két szeme épp olyan sötéten ragyogott, mint a föléjük ívelő, bozontos szemöldökök.

– Kifizetem – vágta rá Josie azonnal.

Vajon melyik iPhone-modell lehet? Rámegy a gatyája is, esetleg a hitelkártyájával kell kifizetnie? A férfi nem válaszolt, csak zsebre vágta a telefont, majd felemelte a lány kerékpárját, amely a bicikliúton hevert, és félrehúzta a járdára. Nekem kellett volna megtennem, gondolta Josie, hiszen a bicikli útban volt, de eszembe se jutott arrébb tenni.

– Komolyan, kérem, hadd fizessem ki – ismételte, és a férfi mellé lépett. – Talán találunk a közelben egy telefonboltot, ami nyitva van, és…

– Elég! – vágott közbe a férfi ellentmondást nem tűrően. – Azt mondtam, minden rendben!

Egy kicsit meghimbálta a bicikli kormányát, mintha azt kérdezné, mikor szabadulhat már meg tőle. Josie zavartan a kerékpárért nyúlt.

– Én csak…

A férfi ismét felsóhajtott, kivette a zsebéből a telefont, feloldotta a képernyőzárat, és a lány elé tartotta. A készülék háttérképe felvillant a törött üveg mögött.

– Látja? – kérdezte a férfi kissé agresszív hangon. – Működik, meg minden. – Ráadásul – folytatta, mielőtt a lány tiltakozhatott volna – nemsokára lejár a szerződésem. Szóval, ha azt mondom, kibírom pár hétig egy törött üvegű telefonnal, szerintem maga se aggódjon miatta. Rendben?

A szó nem kérdésnek hangzott, hanem parancsnak.

– Hát… – szólalt meg Josie lassan – ha biztos benne…

Sajnos bármennyire is bizonygatta a férfi, hogy minden rendben, a hangja elárulta, hogy valójában a legkevésbé sem örül annak, ami történt. Josie ismét az ajkába harapott, miközben azon gondolkodott, mit tegyen most.

– Nézze, kösz, hogy aggódik, meg ilyenek, de azt hiszem, ezek után rám férne egy ital, szóval… – A férfi végigpillantott az úton, majd bosszankodva fújt egyet, és ismét a lányra nézett. – Esetleg tudja, hol a legközelebbi kocsma?

– Odaviszem!

Josie érezte, hogy túlzott lelkesedést mutat, de mindenáron ki akarta engesztelni a férfit, aki most ismét összevonta a szemöldökét. A lány határozottan bólintott.

– Tudok egy jó helyet a közelben.

Talán a „jó” nem a megfelelő kifejezés volt, de beültek oda párszor Biával péntek este. Tolni kezdte a biciklijét, pontosabban inkább lökdösni, a férfi pedig a nyomába szegődött.

– Nem kell elkísérnie – morogta, miközben szövetkabátja zsebébe dugta a kezét, amely pont úgy festett, mint Benedict Cumberbatché a Sherlockban: hosszú volt, szürke, és láthatóan egy vagyonba került. – Csak mutassa meg, merre kell mennem.

– Semmi gond! – cincogta a lány, bár élt a gyanúperrel, hogy a férfi nem igazán az ő „gondja” miatt aggódik, inkább azon van, hogy minél hamarabb lekoptassa.

Nos, így járt. Akkor is megmutatja neki azt a nyavalyás kocsmát, és ez talán helyreállítja a rossz karmáját, vagy ilyesmi. A férfi egyáltalán nem fáradt azzal, hogy beszélgetést kezdeményezzen, ehelyett makacsul a járdát bámulta. A lány majdnem elhúzta a száját, de még időben leállította magát. Oké, ő gázolt át a férfin, de azért nem kéne ekkora pöcsfejnek lennie – ő legalábbis egészen biztos volt abban, hogy megbocsátana, ha valaki ezt tenné vele. Hiszen nem direkt csinálta.

Egy hosszú percnyi csend után kezdte megbánni, hogy nem mutatta meg neki egyszerűen az utat, és pattant fel a biciklijére. Kétségbeesetten kutatott valami téma után – de miről beszélgethetnél valakivel, akit az előbb ütöttél el az utcán? Bia kéne ide. Ha vele történt volna ilyesmi, a férfi két perc múlva már vigyorgott volna.

– Szóval, ööö, éppen hazafelé tartott a munkából? – bukott ki belőle végül.

– Nem – felelte a férfi lassan, és mintha kissé hitetlenkedve pillantott volna rá, a lány pedig egy leheletnyivel gyorsabban kezdte tolni a kerékpárt.

Persze hogy nem, hiszen ha hazafelé tartott volna, nyilván ismerné a környéket, és tudná, merre vannak a kocsmák. Persze Josie védelmére szóljon, hogy a férfi valami nagyágyú is lehet, üzletember, ügyvéd, vagy ilyesmi, aki egy nagy, vidéki házban él, és csak üzleti találkozókra jár Londonba. És tényleg nem kéne ennyire gorombának lennie hozzá, például némileg értékelhetné, hogy a lány megmutatja neki a környéket. Újabb lopott pillantást vetett rá, de az átkozott kabát miatt, amelybe a férfi fülig beburkolózott, az égvilágon semmit sem látott.

– Na, és maga? – kérdezte a férfi váratlanul.

Hangja kelletlen volt, mintha komoly erőfeszítésébe kerülne folytatni a beszélgetést. A lány összerezzent: még a végén rajtakapja, hogy titokban lesi őt.

– Micsoda?

– Maga hazafelé tartott?

– Ó, értem. Nem. – Jó ég, most már biztosan komplett idiótának hiszi; Josie megköszörülte a torkát. – Nem, csak el akartam intézni pár dolgot – mondta, miközben az egyik kezével ösztönösen a zsebébe túrt, hogy megérintse a levelet.

A következő pillanatban megborzongott: a boríték nem volt a helyén. Biztos elvesztette valahol az úton.

– Minden rendben?

– Igen, elnézést. Csak… el akartam küldeni egy levelet, de valószínűleg elejtettem – semmi gond, nyugtatgatta magát. Majd holnap ír egy másikat.

– Egy levelet? – A férfi hangja most eggyel érdeklődőbbnek tűnt, és egy csepp hitetlenkedés is vegyült bele. – Van, aki még levelezik manapság?

– Nos, gondolom, igen – vont vállat a lány. – Én és Memo, a nagymamám rendszeresen írunk egymásnak, pedig technikailag képzettebb, mint bárki, akit ismerek.

Nem akarta a férfi orrára kötni, hogy nem a nagyanyjának írt ma este.

A férfi egy pillanatra elhallgatott, amíg félrehúzódott egy kocogó útjából.

– Gyerekkoromban – kezdte lassan – próbáltam rávenni a barátaimat, hogy írjanak nekem a nyári szünet alatt, de egyikük se rajongott az ötletért.

Halál komoly képpel mondta ki ezt a mondatot, de Joise-ból kis kacagás tört elő.

– Tényleg?

– Ühüm. Az akkori legjobb barátom, James Winterbourne megtartotta a levelet, amit írtam neki, és szeptemberben, miután visszatértünk, felolvasta az egész osztály előtt.

– Micsoda kis kígyó! – nevetett a lány. – És mit írt neki?

– Istenem, ki tudja már, de nagyon bennem maradt a dolog.

Sosem bocsátottam meg neki egészen.

– Értem, szóval James Winterbourne lemaradt az esküvői vendéglistájáról egy levélfiaskó miatt – nézett rá Josie mosolyogva.

A férfi viszonozta a tekintetét, de a mosolyát nem.

– Olyasmi.

A fenébe, talán rátapintott a lényegre? Talán a férfi házassága rémesen sikerült, vagy faképnél hagyták az oltárnál, esetleg James Winterbourne lecsapta a kezéről élete szerelmét?

– Nos, akkor mit keresett errefelé? – érdeklődött hamisan csengő joviális hangon, amely egyértelművé tette, hogy szándékosan vált témát. – Londonban él?

– Nem. – A férfi mintha egy pillanatra habozott volna, de amikor ismét megszólalt, már határozottabb volt a hangja: – Igazság szerint Bristolból származom. Vagyis több helyről, ami azt illeti, de Bristolban nőttem fel, és jelenleg is ott lakom.

– Karácsonyra jött haza?

– Nem – húzta el a száját a másik. – Vagyis nem ez volt a szándékom.

Ezzel beletúrt borzas hajába, és az utcai lámpák fényében jól látszott, hogy fürtjei némileg rézárnyalatúak.

– New Yorkba kellett volna repülnöm ma, de a gépemet törölték valami átkozott vihar miatt.

Josie homloka ráncba szaladt, és az égre pillantott. Felhős volt, az igaz, és némi eső még mindig szitált, de viharnak nem látta jelét. A férfira nézett, aki ismét felvonta a szemöldökét.

– Nyilvánvalóan nem itt lesz vihar – mondta leereszkedően, mire a lány ismét elvörösödött –, hanem valahol az Atlanti-óceán fölött, vagy ilyesmi. Mindegy. Venni akarok egy másik jegyet, de úgy tűnik, egy időre itt ragadtam.

– Szar ügy – Josie remélte, hogy sikerül elég részvétet csempésznie a hangjába. – Akkor most visszamegy Bristolba?

– Nem, itt akarok maradni, ha esetleg adódna egy járat, úgyhogy bejelentkeztem egy hotelba.

A lány bólintott, majd egy öreg, viharvert épület felé intett az út jobb oldalán.

– Kívülről nem túl bizalomgerjesztő, de jó söreik vannak, és egy kellemes hátsó kertjük.

– Igen, az hasznos ebben a mostani szép, angol nyárban.

Úgy tűnt, viccnek szánja a megjegyzést, de mivel képtelen volt magára erőltetni egy rohadt mosolyt, a lány nem lehetett biztos benne.

– Ha nem tetszik, akkor szívesen…

– Nem vagyok finnyás – fordult felé a férfi.

– Kösz – folytatta, kihúzta a kezét a zsebéből, és Josie felé nyújtotta. – Egyébként a nevem Max.

Az ujjai a lány kesztyűs kezébe siklottak. A szorítása erős volt, határozott, és bár Josie nem volt olyan aprócska, mint Bia, mégis hirtelen nagyon törékenynek érezte magát.

– Josie.

A férfi végre elmosolyodott. Csak egy halvány, tünékeny mosoly volt, de sokat lágyított élesen metszett vonásain.

– Nos, örülök, hogy találkoztunk, Josie, bár a találkozás módja hagyott némi kívánnivalót maga után. – Egy csepp düh sem volt a hangjában, a lány mégis elhúzta a száját.

A férfi elengedte a kezét, és épp akkor fordult el, amikor Josie-ból kibuggyant a kérdés:

– Nem vehetnék magának egy italt?

Max ismét rápillantott, és összevonta színváltós szeme fölé ívelő, bozontos szemöldökét. A lány állta a tekintetét, de azért újra és újra elöntötte a kellemetlen forróság, miközben zavartan tologatta a biciklit előre-hátra.

– Mármint, kiengesztelésül. Egy ital egy telefonért cserébe.

Igen, részben ez volt az ajánlat oka, hiszen az a minimum, hogy mindezek után meghívja valamire, de valójában többről volt szó. A férfi úgy fogalmazott, „itt ragadtam”. Egyedül, karácsonykor, bár persze nem mondta ki egyenesen. Josie egyszerűen nem akarta magára hagyni, főleg most, amikor pontosan tudta, milyen érzés ez.

Max oldalra billentette a fejét, mintha mérlegelné az ajánlatot.

– Egy ital egy telefonért… – ismételte, majd vállat vont. – Oké. A lány az ajkába harapott. Ez nem hangzott túl lelkesen.

– Oké?

– Oké – erősítette meg a férfi közömbösen. Arca az égvilágon semmit sem árult el.

A lány lelakatolta a biciklijét. Kezdte megbánni az ötletet, tekintve, hogy szemmel láthatóan máris kifogytak a mondanivalóból, de azért bevezette a férfit a kocsmába. Ahogy beléptek, úgy arcon csapta a sarokban álló kandallóból és a benti tömegből áradó, brutális forróság, hogy rögtön ki kellett bújnia a kabátjából. A bár felé indult, amelyet az ünnep tiszteletére zöld angyalhajjal és égősorokkal díszítettek fel, miközben azt kívánta, bár volna valami törzshelye a környéken, ahová elvihetné a férfit, ahol a tulaj tudja a nevét, beszélő viszonyban van a személyzettel, nem pedig csak téblábol fel-alá, mint itt. Egy kis strathami pizzázó állt a legközelebb ehhez a fogalomhoz a lakásuk közelében, Biával gyakran jártak oda, és a pincérek udvariasan köszöntötték őket, de némi leplezetlen gyanakvással is, mintha furcsállnák a kis pizzaszertartásaikat.

A bárpult mögött álló lány, aki nem lehetett több huszonötnél, mégis kissé régimódi kontyot viselt, kisvártatva eléjük lépett. Tekintete átsiklott Josie-n, és megállapodott Max arcán. Szélesen elmosolyodott, de a mosolya persze inkább a férfinak szólt, akit itt, a bár fényei között végre Josie-nak is alkalma nyílt alaposan megszemlélni. Hát persze, muszáj rohadt vonzónak lennie, mi? Már levette a Sherlock-kabátját, szürkéskék pulóvert viselt alatta, amelyen át egyértelműen látszott, hogy meglehetősen sok időt tölt edzéssel. Most a kétszínű szeme is feltűnőbb volt, az, ahogy a sötétzöld lassan átváltott borostyánszínbe. Arca borostás volt, haja pedig enyhén hullámos, és Josie nem tudta megállapítani, vajon a szélfútta stílus természetes-e, vagy csak azért ilyen, mert épp az imént volt egy kis balesete.

– Mit adhatok? – érdeklődött a pultoslány.

– Ööö, én a ház vörösborából kérek egy pohárral – felelte a lány, majd kérdően Maxre pillantott. A férfi vállat vont.

– Rendben, az nekem is jó lesz.

Miután megkapták az italukat, Josie egy kis sarokasztal felé indult, majd odaérve bekucorodott a bokszba. Max elhúzta a száját, miközben leereszkedett a szemben álló székre.

– Mi baj? – kérdezte Josie sietve.

Ha még mindig fájdalmai vannak a baleset miatt, talán megbocsátható, hogy ki van akadva rá.

Max felvonta a szemöldökét, amiből arra lehetett következtetni, hogy szerinte a lány kissé túlaggódja a dolgot, és a fejével a plafon felé intett. Josie tanácstalanul követte a pillantását, de a férfi nemet intett.

– Nincs semmi, csak a zene.

– Jó ég, tényleg rémes – ismerte el a lány némi hallgatózás után.

– Ebben az időszakban nem lehet megszabadulni a karácsonyi daloktól. Szóval jobb, ha összeszorítja a fogát, és kibírja.

Max ajka elhúzódott, amit akár mosolynak is lehetett értelmezni, de ne adj’ isten, esetleg egy halvány nevetésnek is.

– Erre iszom – mondta, és a lányéhoz koccintotta a poharát.

Josie belekortyolt a borba. Nem volt olyan jó, mint az, amit Bia hozott, de rossz sem.

Max hátradőlt a széken, és a lány véleménye szerint kissé túl intenzíven fixírozni kezdte.

– Tehát, Josie, mondja, mivel foglalkozik, amikor nem száguld a bicajával, mint az őrült, és nem üt el ártatlan idegeneket?

– Ami azt illeti, ez a főfoglalkozásom – vágta rá Josie, és ivott még egy kortyot.

– Á, ez megmagyarázza, miért ekkora szakértő. És jó pénz van benne?

– Rengeteg – felelte a lány, mire a férfi ajka ismét megrándult. – Egyébként a marketingszakmában vagyok.

– A marketingszakmában – ismételte Max tűnődve.

– Igen, egy ügynökségnek dolgozom – mondta a lány halkan, majd kissé emeltebb hangon hozzátette: – Páva PR & Marketing.

A férfiból kis nevetés robbant ki, ami annyira meglepte Josie-t, hogy enyhén összerezzent.

– „Páva PR”? Komolyan mondja?

– Sajnos igen.

– És miken szokott dolgozni?

– Mindenfélén – felelte a lány, és beletúrt a hajába. – Most épp egy „luxus” fürdőruhamárka kampányát frissítjük fel.

A „luxus” szónál idézőjelet mutatott a levegőben, mert attól tartott, ha nem teszi, pont olyan sznob libának tűnik majd, mint Janice.

Max megfontoltan bólintott.

– Elég sokan vesznek ilyesmit így karácsony körül, ugye?

– Meg lenne lepve. A gazdagok ilyenkor meleg helyekre utaznak, hogy lebarnuljanak egy kicsit, meg ilyenek.

– Vagy vegyenek egy csomó ajándékot – vélte a férfi.

– Pontosan.

– Vagy tudja, esetleg tökéletesen akarnak kinézni a bikinijükben ünnepekkor. Üdítő változatosság az elegáns ruhákhoz képest.

– Így van – helyeselt Josie. – Pár éve készítettünk egy piackutatást, és kiderült, hogy az angolok nagy része imád felvágni a strandcuccaival a különféle vacsorákon. Szóval a cégem figyelemre méltó piaci rést talált meg.

Max komoly arccal bólintott, és belekortyolt a borába.

– Zseniális. Szóval karácsonyi fürdőruhákat reklámoznak?

Amiken Mikulások vannak, hóemberek, meg ilyesmi?

– Nem, de szívesen előadom az ötletét a megrendelőnek – nevetett Josie.

Ekkor a boksz ülésén heverő kabátja zsebében rezegni kezdett telefonja, ő pedig gyorsan előhúzta. Hál’ istennek, ez a készülék, ellentétben a férfiéval, túlélte a balesetet. Most egész biztos nincs egy felesleges pennyje sem, hogy újat vegyen.

Hol vagy? Elvesztél?

Bia. Josie bepötyögött egy sietős választ.

Csak veszek pár dolgot, mindjárt hazaérek.

A hazugság könnyen jött; valamiért nem tűnt helyesnek WhatsAppon megosztani a barátnőjével, hogy átgázolt egy idegen férfin, most pedig egy kocsmában iszogat vele. Bár az is igaz, hogy Bia számára a puszta tény, hogy a pasi dögös, épp elég magyarázat lett volna.

– Minden rendben? – érdeklődött Max.

– Igen, csak a lakótársam.

– Csak egy emberrel él együtt?

– Igen, az utóbbi pár évben közösen béreltünk lakást. És mi a helyzet magával? Maga is együtt él valakivel?

A férfi összevonta a szemöldökét, mintha a kérdés szükségtelenül tolakodó lenne, bár az előbb ő is ugyanezt kérdezte a lánytól.

– Nem – válaszolta lassan. – E pillanatban csak én vagyok.

Josie fején ismét átfutott az előbbi gondolat, hogy Maxet talán épp most hagyták faképnél, de mielőtt válaszolhatott volna, a telefonja megint megrezzent.

Miket?? Mindegy, azonnal hagyd abba, amit csinálsz, és irány haza! Mindjárt megiszom az összes bort tök egyedül, és nagyon szomorú leszek.

Josie felhorkant.

Akkor hagyd abba az ivást! Macskajajos leszel holnap a gépen. Pontosan! Szóval gyere, és ments meg saját magamtól!

Josie mosolyogva a zsebébe csúsztatta a telefont, majd felpillantott. Max olyan különös tekintettel bámult rá, hogy bizseregni kezdett a tarkója.

– Bocs, lassan mennem kell. A lakótársam holnap Argentínába utazik, és el szeretnék búcsúzni tőle…

– Persze. – A férfi a bár felé pillantott, ahol az érkezésük óta még nagyobba duzzadt a tömeg; az emberek beugrottak egy munka utáni italra. – Nos, én sem állom ki a sort még egyszer egyetlen ital kedvéért.

Ezzel felállt, és miközben a lány belebújt a kabátjába, kiitta az utolsó korty borát, majd nyomakodni kezdtek a kijárat felé. Odakint Josie mélyet szippantott a hűs levegőből, amely borzongásra késztette, de egyben kellemesen simogatta a bárban nyirkossá vált nyakszirtjét.

– Nos, kösz az italt – fordult felé Max, miközben ő is felvette a kabátját. – Majdnem jóvátette, hogy úgy letarolt.

– Tudja, hogy nagyon sajnálom – fintorgott a lány.

– Tényleg? Nem is említette.

Josie felkuncogott, majd a biciklijéhez lépett, amelyet előzőleg egy lámpaoszlophoz lakatolt.

– És pontosan miért is megy New Yorkba?

– A szüleimhez. Megígértem, hogy idén velük töltöm a karácsonyt – felelte Max könnyed hangon, de a lány fülét mégis megütötte valami; ahhoz hasonló árnyalat volt, mint ami a karácsonyi tervek említésekor rezgett a férfi hangjában.

De talán csak belehallotta, vagy a saját bizonytalanságát vetíti ki rá, vagy ilyesmi. Ha pedig nem, akkor sincs semmi köze hozzá.

– Ott élnek? Vagyis maga ott nőtt fel? – érdeklődött, és félrebillentette a fejét. – Pedig nem úgy beszél, mint egy amerikai.

– Nem, nem tudtam levetkőzni a szexi brit akcentusomat – mosolygott a férfi. – Az anyám amerikai, de miután találkozott az apámmal, ideköltözött, két éve pedig rávette az öreget, hogy ezért cserébe most ő hurcolkodjon át New Yorkba vele.

– Azt hiszem, ez tisztességes alku – mondta a lány a biciklijével foglalatoskodva. – És mit fog csinálni most, hogy Londonban ragadt?

Összeráncolta a homlokát, annyira koncentrált, hogy ki tudja nyitni a biciklilakatot. Hülye módon már felvette a kesztyűjét, ez jóval bonyolultabbá tette a műveletet.

– A jelenlegi tervem a szobaszerviz és pár film – válaszolta a férfi, miközben a lámpaoszlopnak dőlve figyelte a lány küszködését.

– Miért nem csinál valami karácsonyit, ha már itt tölti az ünnepet?

– Mondjuk, mászkáljak a Téli Csodavilágban, vagy ilyesmi?

– Ne legyen ilyen undok! – pirított rá Josie nevetve. – Nem olyan rossz az. Alapvetően én is utálom az ilyesmit, de a lakótársam elrángatott pár éve, és végül is egész mókás volt…

Elhalt a hangja.

Azért volt mókás, mert Bia azzá tette, ahogy gyermeki lelkesedéssel várta az egész marhaságot, és a vásárban az egyik standtól a másikig rángatta a barátnőjét. Max viszont egyedül járná végig az egészet, a családja és a barátai nélkül. Megköszörülte a torkát, és felpillantott. A férfi ugyanolyan intenzív, átható tekintettel bámulta, mint odabent a kocsmában.

– Ööö, lehet enni, inni, korcsolyázni, meg ilyenek. De a standoknál elintézheti a maradék ajándékokat is, ha akarja.

– Értem – bólintott Max lassan. – Akkor szerintem el kéne vinnie oda – jegyezte meg közönyösen, de a lány így is beleborzongott a szavaiba.

– Micsoda?

– Szerintem el kéne vinnie – ismételte a férfi, és a zsebébe csúsztatta a kezét. – Hogy helyrehozza a balesetet.

– Nem azt mondta, hogy az itallal már helyrehoztam? – vetette fel a fejét Josie.

– Meggondoltam magam – vont vállat Max. – Szóval, kettőkor találkozunk?

– Kettőkor?

– Igen. Így, ha hányingerünk van az egésztől, nem kell ott töltenünk a napot.

A lány szótlanul bámult rá. Fogalma sem volt, hogyan keveredett bele ebbe az egészbe. A másnapi tervei közt eredetileg tévézés szerepelt, tetemes mennyiségű bőgés az Oliver-dolog miatt, valamint nagyjából egy tonna csokoládé. Nem volt túl szívderítő gondolat, úgyhogy vállat vont.

– Oké.

– Oké? – visszhangozta a férfi, és az ajka ismét megrándult, mintha mosolyogni készülne.

Josie bólintott.

– Oké.

Kedves Memo,

köszi, hogy meghívtál karácsonyra, de sajnos nem tudom megoldani, ne haragudj! Rengeteg a melóm, ráadásul a cégem partit rendez szenteste, úgyhogy tutira nem jön össze. Talán nagyapa és te jövőre meglátogathatnátok! Ja, ha már nagyapáról van szó – kérlek, mondd meg neki, hogy ha fáj a háta, ne szórakozzon azzal a nyavalyás fűnyíróval. Biztos tud valaki segíteni neki.

Nem, Helen nem említette, hogy szakított Mike-kal – ezek szerint már el is váltak? Én nem aggódnék miatta túlságosan, mérget veszek rá, hogy semmi perc alatt beújít egy negyedik férjet is. De pár nap múlva úgyis együtt ebédelünk, akkor megtudom a teljes sztorit, és ellenőrizhetem azt is, hogy jól van-e. Mindenesetre azt vettem ki a szavaiból, hogy egy pluszvendéged már egész biztosan lesz karácsonykor!

Igen, emlékszem Beth Hope-ra a suliból, nagyszerű, hogy hazaköltözött – egyetértek, a falu tökéletesen alkalmas a gyereknevelésre, de nekem nincs gyerekem, Memo, és tekintve a katasztrofális szerelmi életemet, belátható időn belül valószínűleg nem is kell gondolkodnom ilyesmin. Csináljátok még a könyvklubot Beth anyukájával? Talán, ha te is beleszólhatnál abba, mit olvastok legközelebb, és tennél egy kis erőfeszítést, hogy rájöjj, melyik műfaj a kedvenced, több sikered lenne…

Mennem kell – egy barátommal találkozom, és az odaúton fel akarom adni ezt a levelet. Hamarosan felhívlak, és ígérem, szilveszterkor feltétlenül összefutunk. Találkozhatnánk Oxfordban, nem?

Sok szeretettel

Josie

Utóirat: A legutóbbi leveledben idézett sor a Micsoda csapatból származik. Legalább négyszer láttuk együtt, Memo, szóval kösd fel a gatyád, és legközelebb valami nehezebbet adj! Oké, lássuk, te kitalálod-e ezt: „Azt kérem, amit ő evett!”

Negyedik fejezet

Max a korlátnak dőlve várt rá a vásár kissé viharvert, aranyra festett kapujában. A kezét a zsebébe dugta, és ismét a Sherlock-kabátja volt rajta. A kapu boltívén a Téli Csodavilág szavak ékeskedtek, a betűk egyik oldalán pedig egy szemüveges télapó mosolygott jóindulatúan az alatta elhaladókra. A férfi nem vette észre azonnal Josie-t, ami nem volt meglepő, hiszen örvénylő sokaság vette körül. Jesszus, el is felejtette, mekkora tömeg szokott lenni itt.

Lehajtott fejjel, de másodpercenként felpillantva, fürgén lépkedett a férfi felé. Mindenképp el akarta kerülni, hogy Max elkaphassa a tekintetét, mert semmi kedve nem volt ahhoz, hogy utána mindketten zavartan nézelődjenek mindenfelé, míg oda nem érnek a másikhoz. A többi magányosan várakozó embertől eltérően a férfi nem vette rögtön elő a telefonját, csak álldogált csendben, és figyelte a kapun áthömpölygő embertömeget. Odabentről zene hallatszott, persze semmi kifinomult harmónia, csak a gagyi, karácsonyi popdalok, olyan különös módon összemixelve, hogy az ember minden számot azonnal felismert, mégsem tudta őket megnevezni.

A férfi akkor szúrta ki, amikor már csak pár méterre volt tőle. Felé fordult, kihúzta a zsebéből az egyik kezét, majd a homlokához illesztette, és apró, tisztelgő mozdulatot tett. Josie ragyogó mosolyt erőltetett az arcára.

– Helló! – üdvözölte.

De közben fogalma sem volt, mit kezdjen a kezeivel, amelyek közül az egyik most fekete táskája fogantyúját markolta, a másik pedig tehetetlenül lógott az oldala mellett. Végül bizonytalanul a bejárat felé intett, és elszántan mosolygott tovább.

– Megyünk?

Max bólintott, majd megkerülték a korlátot, és beálltak a sorba, amely a jelek szerint szerencsére elég gyorsan haladt.

– Szóval a lakótársa indulásával minden rendben volt? – pillantott le Josie-ra a férfi, miközben mindketten igyekeztek udvarias távolságot tartani az előttük álló, pufi dzsekis pártól és a babakocsijuktól.

A haja most is enyhén borzas volt, vagyis tegnap nem csupán a kis balesetük miatt festett kissé ziláltan, hanem máskor is ilyen. Mi tagadás, elég szexi, ismerte el magában a lány.

– Hm? Ja, igen – vágta rá, és zavartan megköszörülte a torkát, mert idiótának érezte magát. – Igen, reggel már el is ment.

Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, amikor Bia negyedszer is visszabicegett a lakásba a leopárdmintás csizmájában, mert elfelejtett berakni egy életbe vágóan fontos ruhát a szilveszteri bulira, miközben esküdözött, hogy a cucc még simán belefér a már így is dugig tömött bőröndjébe, ami egész biztosan nehezebb volt huszonhárom kilónál, de amikor Josie halkan megemlítette, a barátnője rögtön letorkolta. Az csak egy nagyjábóli érték, Josie, oktatta ki, tuti, hogy átjutok az ellenőrzésen. És a barátnője igazság szerint biztosra vette, hogy át is fog – Bia simán kidumálja magát, ha egy kis extra súlyról van szó.

A babakocsiban ülő gyerek hangja, amely a sírás és a kiabálás elegye volt, kitöltötte a köztük beálló csendet. Az egyik pufi dzsekis a kocsi fölé hajolt, és sikertelenül igyekezett megnyugtatni a kicsit. A másik eközben hátrapillantott: alacsony nő volt, bozontos, ősz hajjal. Körülnézett, és bocsánatkérően Josie-ra mosolygott, aki megnyugtatóan viszonozta a mosolyt. Vajon a szülei is elvitték őt ilyen helyekre kis korában? Valószínűleg igen, mert ahányszor csak az orrába kúszott a karácsonyi vásárokon kapható cukrozott dió illata, önkéntelenül is nevetnie kellett, forróság öntötte el, és pillangók kezdtek verdesni a gyomrában. Ez is egy lehetett az elveszett emlékek közül, melyeket éretlen kis agya még nem tudott elraktározni.

Amikor a legközelebbi jegyirodában álló, mikulássapkás hölgy, aki szemmel láthatóan utálta ezt az öltözéket, végre feléjük intett, Josie és Max közelebb lépett. A hölgy holtfáradtan pillantott rájuk; sütött róla, hogy azt kívánja, bár valami kevésbé karácsonyi melót vállalt volna el.

– Ööö… – Josie bizonytalanul nézett Maxre, mert nem tudta, egy vagy két jegyet kérjen.

Vajon a férfi elvárja tőle, hogy meghívja?

– Kettőt? – érdeklődött a hölgy, és úgy bámult Josie-ra, mint egy gyengeelméjűre.

– Igen, kérem – felelte Max a lány helyett, és elővette a tárcáját.

Josie elfintorodott, ahogy meglátta a régi bőrtárcát a rengeteg kártyával, számlával és egyéb kitüremkedő papírfecnivel. Nem veszti el így a dolgait úton-útfélen? Max átnyújtotta a bankkártyáját, a hölgy pedig a képernyőről fel sem nézve a kezébe nyomta a jegyeket.

– Várjon – Josise belekotort a táskájába –, azt hiszem, van nálam készpénz.

Max megrázta a fejét, ismét zsebre dugta a tárcáját, és úgy rántotta el Josie-t három tinilány elől, akik szinte letaposták a sarkukat, hogy alig ért hozzá.

– Hagyja csak.

Josie habozva bólintott, majd köszönetképpen rámosolygott, mert érezte, hogy durvaság lenne ellenkeznie. A füle mögé simított egy hajtincset, és azt kívánta, bár megfogadta volna Bia tanácsát, hogy sapka nélkül jöjjön. Igaz, hogy elég hideg volt, de a lélegzetét nem látta a levegőben, az ég kristálytisztán ragyogott, a nap pedig csak úgy ontotta a meleget. Naplemente után biztosan hálás lesz a sapkájáért, a kesztyűjéért és a sáljáért, most viszont kifejezetten melege volt, miközben befordultak az első mesterséges utcácskába, amelynek mindkét oldalán ételárusok sorakoztak. Mégsem vehette le a sapkát, mert tudta, hogy a haja valószínűleg a fejére lapul. Bia erre szemmel láthatóan nem gondolt, amikor indulás előtt beöltöztette ebbe a bájos kis hóangyalszerelésbe, amit viselt.

Max ráérős, hosszú léptekkel haladt mellette, a lánynak szinte sietnie kellett, hogy lépést tarthasson vele.

– Szóval… most hogyan tovább? – pillantott rá a férfi.

– Nos – fújta ki a levegőt Josie –, mi lenne, ha korcsolyáznánk?

– Korcsolya…

Max összevonta a szemöldökét, Josie pedig alig tudta megállni, hogy ne csikorgassa a fogát mérgében. Vacak ötlet volt együtt eljönni ide, ha a férfi még csak színlelni sem képes a lelkesedést.

– Igen – felelte nyomatékosan. – Korcsolya. – Azzal ismét ragyogó mosolyt erőltetett az arcára. – Higgye el, jó lesz! – És talán megtöri a jeget, folytatta magában, és elmosolyodott az apró kis viccen. – Jöjjön, azt hiszem, erre van!

Ezzel elszántan nekiindult, ügyet sem vetve a férfi szkeptikus arckifejezésére.

– Én nem igazán tudok ko…

– Nem számít!

Josie hallotta, hogy olyan erőltetetten nyájas a hangja, akár egy túlpörgött vevőszolgálatosé, de képtelen volt abbahagyni.

– Ez is az élmény része – fejezte be bátorítóan. – És mindenképpen jobb, mint kínos csendben mászkálni egész délután, tette hozzá némán.

A jégpályánál sikerült bejutniuk a soron következő „körbe”, ez pedig nagy szerencse, bizonygatta Josie-nak a köpcös jegyszedő, miközben vidáman billegette az ujjait. A raktárban felhúzták a fehér, műanyag korcsolyacipőket, amelyek legalább két centire elálltak a lábuktól. Még öt perc volt hátra a váltásig, így hát a többi vendéggel együtt zavartan álldogáltak a pálya szélén. Max a homlokát ráncolva tett pár lépést a cipőben, miközben az előző körből visszatérő csapatot figyelte.

Josie megpillantott egy nagyjából hétéves, szőke, copfos kislányt. A gyerek lába alig mozdult, ahogy igyekezett megtartani az egyensúlyát, finom kis arca eltorzult a nagy koncentrálásban. A lány elmosolyodott, amikor a kicsi imbolyogva, tágra nyílt szemmel apjába kapaszkodott, aki halkan felnevetett, és mondott valamit a lányának, amitől az lassan, bizonytalanul ismét nekiindult.

Josie önkéntelenül megdörzsölte a bal csuklóján található sebhelyet, amelyet most kesztyű takart. Őt is elvitték egyszer korcsolyázni a szülei. Fedett pályára mentek, amely nem is hasonlított erre itt, de az apja pont ugyanígy szorította a kezét, ahogy ennek a kislánynak az apukája. Felötlött benne, hogy egy ponton az apjának valamiért le kellett mennie a jégről, és átadta őt az anyjának. Vele Josie először nem volt hajlandó elindulni, mert apával sokkal jobb volt, de némi nevetős győzködés után belement a dologba. És akkor megtörtént, amitől tartott: az anyja elesett. Ráadásul ahelyett, hogy elengedte volna a lánya kezét, megpróbált belé kapaszkodni, és természetesen őt is magával rántotta. Josie jól emlékezett, mennyire aggódott érte mindenki, hiszen egy könnycseppet sem ejtett, amikor a jég felsértette csuklója érzékeny bőrét. Féltek, hogy eltörött, de hamar kiderült, hogy csak ficamról van szó. Kerek, ráncos sebhely maradt utána, aminek a látványához hamar hozzászokott.

– Josie? – A lány neve hallatán összerezzent, és felpillantott Maxre. – Jól van?

– Igen – mosolyodott el, és igyekezett elhessegetni a tűszúrásnyi szomorúságot. – Bocsánat, kicsit elkalandoztam.

– Most engedik be az embereket, szóval, ha… – mondta a férfi, és a pálya bejárata felé intett.

– Jól van. Igen. Igen, akkor menjünk. – Azzal zavartan, nehézkesen a kapu felé indult, miközben hálát adott az égnek, hogy láthatóan nem csak az ő léptei ilyen ingatagok.

– Biztos minden rendben? – kérdezte ismét a mögötte botorkáló Max, aki olyan bizonytalanul állt a lábán, hogy minden lépésnél a pálya szélébe kellett kapaszkodnia.

Jó ég, és még ki se értek a jégre.

– Persze – felelte könnyedén, mivel úgy vélte, kissé túl sok lenne elárulni az első randin, hogy a halott szülei miatt szomorodott el.

Nem mintha ez randi lenne, szólt magára szigorúan. A férfi talán vonzó, de úgy látszik, képtelen elmosolyodni, ő pedig nem tudna megbarátkozni ezzel. Ráadásul konkrétan most szakított Oliverrel.

Ő lépett a jégre először, és rögtön a pálya szélén húzódó korláthoz lapult, hogy helyet adjon Maxnek. Hátrapillantott, és látta, hogy a férfi habozva követi, miközben folyamatosan a lábfejét bámulja. Olyan ádáz elszántság ült az arcán, hogy a lánynak nevetnie kellett, mire Max felpillantott, és félénken elmosolyodott.

– Én próbáltam szólni, hogy nem vagyok valami jó ebben.

De Josie csak mosolyogva ingatta a fejét, és megpróbált tenni még egypár lépést. A velük érkezők nagy része már a jégen siklott, akik pedig hozzájuk hasonlóan a korlátba kapaszkodva próbáltak talpon maradni, leginkább tizenkét év alattiak voltak.

– Oké, jöjjön, meg tudjuk csinálni – nézett a férfira bátorítóan, majd óvatosan ellökte magát a korláttól, és utánozni próbálta az előtte haladó nő mozdulatait.

Jobb láb, bal láb, jobb láb, bal láb. A szeme sarkából látta, hogy Max a nyomába ered, de nem merte elfordítani a fejét, nehogy elveszítse a fókuszt.

Már a pálya felénél járt, amikor rájött, hogy a férfi nincs mögötte. Merészen körülnézett, miközben hevesen csapkodott a karjával, nehogy elessen. Ami Maxet illeti, ő kétségtelenül elesett – most végre megpillantotta, ahogy bosszús arccal, küszködve próbál talpra vergődni a pálya szélénél. Remek. Hallgatnia kellett volna rá, amikor azt mondta, nem akar korcsolyázni. De mire Josie a gondolat végére ért, a férfi már fel is tápászkodott, bár még mindig a korlátba kellett kapaszkodnia. Elkapta Josie tekintetét, és felvonta a szemöldökét, miközben figyelte a felé közeledő lányt, aki kétségbeesetten kalimpált a karjaival, mivel rájött, hogy fogalma sincs, hogy tudna megállni. Végül nagy puffanással a korlátnak ütközött, mire önkéntelenül elnevette magát. A férfi is elmosolyodott, amitől mintha fény gyúlt volna az arcán, és a szeme körül összefutó ráncok a nézését is lágyabbá tették.

– Maga igazi profi – jegyezte meg vigyorogva. Josie drámai mozdulattal hátradobta a haját.

– Igen, majdnem indultam is egy versenyen 2012-ben, de közbejött a marketingkarrierem.

– Micsoda veszteség! – csóválta a fejét Max megjátszott szomorúsággal.

– Nekem mondja? Egyébként jól van? Láttam, hogy elesett.

– Ennyit arról, hogy biztos senki sem vette észre – fintorgott a férfi. – Jól vagyok. Az egyensúly megtartása nem épp az erősségem.

A korlátra támaszkodtak, miközben egy négy év körüli kislány rájuk mosolygott, ők pedig rájöttek, hogy elállják a többi korcsolyázó útját. Max kézen fogta a lányt, gyengéden visszahúzta a jégre, és csak azon a ponton engedte el, ahol már nem akadályozták a többieket. Egy húszas éveiben járó pár siklott el mellettük a pálya közepe felé, a mozdulataik tökéletes szinkronban voltak, a lány égszínkék kabátja pedig remekül passzolt a fiú szürke dzsekijéhez.

– Úgy festenek, mint valami nyavalyás Coca-Cola-reklám – mormolta Max szintén a párt figyelve, Josie pedig hangosan felnevetett.

Erre a férfi arcán is felvillant egy kissé vonakodó, halvány mosoly.

– Jöjjön – folytatta, és ismét meg akarta ragadni a lány kezét, aki játékosan eltolta magától.

– Ugye tudja, hogy egyáltalán nem segít sokat, inkább csak magával ránt? – Pont úgy, ahogy az anyja is, gondolta, és az emlék ismét mosolyra késztette.

Nagy nehezen tettek még egy kört, majd Max úgy határozott, hogy pihenésre van szüksége a kemény munka után. Mosolyogva léptek be a raktárba a kör vége előtt pontosan huszonöt perccel, és Josie úgy érezte, mintha a jég valóban megtört volna kissé, a köztük lévő feszültség oldódni látszott. El kellett ismernie: sokat jelentett, hogy kiderült, a férfi igenis képes jól érezni magát.

– Egy kis forralt bor? – javasolta Max. – Az eléggé karácsonyi, nem?

– Rendben – bólintott a lány.

Körülnéztek, de annyi stand vette őket körbe, hogy fogalmuk sem volt, hol kezdjék.

– Bökjünk rá egyre – határozta el a férfi, és a legközelebbi bódé felé vette az irányt.

A kis stand felől áradó fahéj- és narancsillat egyre erősödött, ahogy közelebb értek. Max nemsokára egy Téli Csodavilág feliratú bögrét nyomott a lány kezébe, majd a bort kortyolgatva sétára indultak a piactéren. Még Josie sem tudta kivonni magát a hely hatása alól, pedig már gyerekként megfogadta, nem engedi, hogy az efféle hívságok megszédítsék – most azonban szomjas szemmel bámulta a csodaszép fülbevalók és fafaragások tömkelegét.

Amikor Max nemsokára ismét egy közeli árushoz lépett, hogy újratöltse a bögréjüket, Josie gyorsan megnézte a telefonját. Bia üzenete természetesen már várta.

Jól érzed magad? Tetszett neki a szerkó, amit rád adtam? Minden oké. Imádta a ruhámat, bókokkal halmoz el miatta. Tudtam! Küldj fotót, látni akarom.

Josie felhorkant, majd, amikor meglátta a bögrékkel a kezében közeledő Maxet, lopva lőtt róla egy képet, és elküldte Biának. Három szívszemű, mosolygós emojit kapott válaszul.

– Van forralt ginük, Josie! – jegyezte meg a férfi elragadtatva, amint odaért hozzá. – Cseresznye van benne, fahéj, meg egy csomó mindent mondott még az árus, de ezek után elvesztettem a fonalat, viszont tudtam, hogy muszáj kipróbálnunk.

Josie elmosolyodott, ahogy eszébe jutottak Bia szavai a forralt vízről, de nem válaszolt, csak óvatosan belekortyolt az italba. Nem volt rossz, bár egyértelműen jóval erősebbnek tűnt, mint a forralt bor. Elhaladtak egy virágárus mellett, ahová Max váratlanul visszaszaladt, és egy szál rózsával a kezében bukkant fel ismét. Levágta a szárát, majd a lány füle mögé dugta, és gondosan ráhúzta a sapkája szélét, hogy megtartsa.

– Köszönetképpen, hogy magával hozott – mondta.

Majd vállat vont, mintha az egész nem is lenne nagy ügy. Josie azonban önkéntelenül megérintette a lágy rózsaszirmokat, majd végigsimított a fülén ott, ahol a férfi ujjai hozzáértek.

– Szóval, ööö, most mit szeretne csinálni? – kérdezte sietve, hogy palástolja a pírt, amely egész biztosan elfutotta az arcát. – Például…

– Josie! – A szavait egy jobb oldalról érkező sikkantás szakította félbe, ő pedig megpördült.

Nem lehet, hogy pont az az átkozott Claire Holland viharzik felé a tömegen át, kitárt karokkal, a vállán táncoló göndör, festett fürtökkel.

– Tudtam, hogy te vagy az! – örvendezett, miközben gyakorlatilag rávetette magát Josie-ra, átölelte és magához szorította. – Jaj, de rég láttalak! Nem hiszem el, hogy csak így beléd botlunk!

– Mi? – kérdezte a lány elhaló hangon.

– Oliver is itt van, csak italért ment – felelte Claire, és a háta mögé intett.

Hát ez nagyszerű, futott át Josie fején. Egyszerűen fantasztikus, nem igaz? Csak ő lehet olyan balszerencsés, hogy összefut az exével a nyavalyás Téli Csodavilágban. Claire Maxre pillantott, de mielőtt Josie bemutathatta volna a férfit, tovább karattyolt:

– Én rángattam el, hogy felvidítsam a… tudod… – Azzal elvörösödött, és köhécselni kezdett, ám ez nem riasztotta el a folytatástól.

Josie tapasztalatai szerint Oliver nővérét meglehetősen kevés dolog tudta kizökkenteni.

– Teljesen összetört, amikor szakítottál vele, Josie – Claire hátrapillantott, és lehalkította a hangját. – Csak bóklászott a lakásban, és semmivel sem tudtam kirángatni az elkeseredésből. Bárcsak újra összejönnétek! Olyan jók voltatok együtt, jót tettél neki, a helyes irányba terelted, tudod?

– Lefeküdt egy másik nővel, Claire – felelte Josie kurtán.

A szeme sarkából látta, hogy Max felvonja a szemöldökét, de egy szót sem szólt.

Claire elhúzta a száját, és zavartan csavargatni kezdte a hajvégeit.

– Persze! – vágta rá sietve. – Persze, én sem hiszem, hogy az ilyesmit rögtön meg lehetne bocsátani… vagy talán soha – tette hozzá, amikor meglátta Josie arckifejezését. – Én csak, nos… – Elhalt a hangja, Josie gyomra pedig összeszorult.

Nem kéne ilyen gorombának lennie vele, végtére is nem ő tehet arról, hogy az öccse sutba dobta a párkapcsolatát egy pár magas sarkúért és egy szűk, vörös ruháért.

Claire megfordult, integetett, Josie pedig megpillantotta a feléjük tartó Olivert. A férfi összes hajszála pontosan a helyén volt, mint mindig, és a mellkasát is éppúgy düllesztette ki, ahogy szokta. Josie kétségbeesve kutatott valami kifogás után, amivel kirángathatja magát és Maxet ebből a kínos helyzetből, de semmi sem jutott eszébe. Maxre pillantott, de a férfi egy szót sem szólt, a tekintete ide-oda ugrált közte és Oliver között. Egy cseppet sem segít! Claire újra hozzájuk fordult, és Maxre mosolygott.

– Egyébként Claire vagyok.

– Rendben – vágott közbe Josie; égett a nyaka, borzalmasan érezte magát. – Figyelj, Claire, ez…

– Josie?

Késő. Oliver már mellette állt, és mindkét kezében egy-egy gőzölgő folyadékkal teli bögrét tartott.

– Te meg mit keresel itt? – A hangja vádlóan csengett, mintha a lány direkt kitervelte volna, hogy tönkreteszi a szórakozását.

Josie zavartan a füle mögé simította a haját, azonban ezzel a mozdulattal meglazította a rózsát. Zavartan dugta vissza a helyére. Oliver tekintete a fülére siklott, és a virág láttán összevonta a szemöldökét. Majd gyors pillantást vetett Maxre, aki némán álldogált mellettük, a keze a kabátja zsebében, az arcán nyájas kifejezés ült.

– Ó, tudod… – felelte Josie tétován, miközben próbált rájönni, hová nézzen, és végül Oliver ádámcsutkája mellett döntött. – Csak kivettem egy napot.

– De hát utálod az ilyesmit. – Oliver most még morcosabbnak tűnt, szemöldöke már csaknem a tarkójára szaladt.

– Én, nos… – Josie megköszörülte a torkát.

Oliver ismét Maxre pillantott, majd a feje tetejére siklott a tekintete, Josie pedig tudta, hogy épp a köztük lévő magasságkülönbséget méri fel. Max ajkán könnyed, elbűvölő mosoly jelent meg, amelyet valószínűleg az idegeneknek tartogatott (bár Josie még sosem látta), és kezet nyújtott a másik férfinak.

– Max – mutatkozott be.

Oliver a kinyújtott kézre meredt. Zavarában először megpróbálta az egyik markába navigálni mindkét bögrét, majd rájött, hogy az egyiket oda is adhatja Claire-nek, és végre megrázta a felé nyújtott kezet.

– Igen – mormolta, és ismét összevonta a szemöldökét, tekintete Maxre siklott, majd Josie-ra, majd ismét Maxre. – Igen, én pedig…

– Oliver – fejezte be Max vidáman. – Sejtettem.

Josie összerezzent, ahogy Max hirtelen átkarolta, izmos karja a vállára nehezedett.

– Örülök, hogy végre megismerhetem. – A lány felpillantott rá, és igyekezett elrejteni mélységes zavarát, ám a férfi ügyet sem vetett rá, továbbra is ragyogó mosollyal nézett Oliverre. – Természetesen nagyon sokat hallottam magáról.

Oliver morcos tekintettel bámult vissza rá, amitől a vonásai jóval élesebbnek tűntek, mint rendesen. Claire még mindig mosolygott, de már jóval bizonytalanabbnak látszott; nem őket pásztázta, hanem a mögöttük álló három standot, amelyeknél karácsonyi dekorációt, ékszereket és festményeket lehetett kapni. Mintha hirtelen minden vágya az lett volna, hogy kiszabaduljon a helyzetből, amelyet ő maga teremtett.

– Valóban? – Oliver most Josie-ra meredt, aki igyekezett valami bocsánatkérőmosoly-félét varázsolni az arcára, ám az erejéből csupán egy kínos biccentésre futotta.

– Ó, igen – folytatta Max zavartalanul. – Nem hittem a fülemnek, amikor Jose elmondta, hogy szakítottak!

Jose? A lány ismét lopva Maxre pillantott, de a férfi nem figyelt rá.

– Elnézést – Oliver hangja vágott, akár a kés –, de pontosan ki is maga?

– Max – ismételte a másik férfi lassan, Josie pedig alig tudta megállni, hogy fel ne kuncogjon.

Nem hitte volna, hogy ennyi megvetést lehet sűríteni egyetlen szótagba.

– Igen – vágta rá Oliver sértetten –, de…

Max elhúzódott Josie-tól, hogy lenézhessen rá. A szemében megjátszott megbotránkozás ült, Josie pedig válaszul olyan óvatosan rázta meg a fejét, ahogy csak tudta, de hiába.

– Nem meséltél neki rólam? Josie megköszörülte a torkát.

– Én, ööö…

– Ezer éve ismerjük egymást – folytatta Max, és enyhén oldalba bökte a lányt, mintha nyomatékosítani akarná a szavait. – Egy klubban találkoztunk… Jose, mikor is volt…?

Ismét Josie-ra pillantott. Ajka a jól ismert módon megrándult, és láthatóan azt várta, hogy a lány fejezze be a mondatot.

– Ööö, nem is tudom, öt éve? – rögtönzött Josie, majd belekortyolt a fahéjas ginjébe, ami persze már teljesen kihűlt.

– Egy klubban? – Oliver a nővérére pillantott, ám Claire csak tanácstalanul vállat vont, miközben teljes odaadással tanulmányozta a bögréje tartalmát.

– Igen – mesélte Max csevegő hangon –, a nevére már nem emlékszem, de nagy találkozás volt, és azóta is barátok vagyunk. Sosem említett engem? – Josie-ra pillantott, mintha azt mondaná, ugyan már, a lány pedig alig tudott elfojtani egy halk kacajt.

– Nem – válaszolta Oliver kurtán. – Pedig együtt voltunk két…

– …évig – fejezte be a mondatot Max. – Igen, tudom. Az a helyzet, hogy én már évek óta New Yorkban élek, de Jose-szal folyamatosan tartottuk a kapcsolatot. Reméltem, hogy most végre magát is megismerhetem, de hát… nos…

Összepréselte az ajkát, Olivernek pedig az arcába szökött a vér. Claire hatalmasat kortyolt az italából, amitől persze köhögőrohamot kapott, és egy ideig kétségbeesetten kalimpált Oliver orra előtt, mire az öccse végre ütögetni kezdte a hátát.

– Szóval – folytatta Max –, egy kis időre visszajöttem Londonba, és gondoltam, elrángatom Josie-t ide. – Azzal Claire-re kacsintott, jelezve, hogy emlékszik a nem sokkal ezelőtt használt kifejezésére.

Claire viszonozta a mosolyt, miközben zavartan megdörzsölte az arcát.

– Tudják, hogy megalapozzuk a karácsonyi hangulatot. – Feléjük emelte a bögréjét, és egy hajtásra lehúzta a tartalmát.

Oliver Maxre meredt, majd Josie-ra siklott a tekintete, aki minden erejével igyekezett közömbös arcot vágni. Ez persze nem volt könnyű így, Max oldalához simulva, miközben érezte, hogy a férfi testének melege a két kabáton át is égeti a bőrét.

– Josie, mi…?

Ám ekkor Max előhúzta a telefonját, és drámaian a képernyőn villogó órára bámult.

– Ó, Jose, nézd! – kiáltott fel, nyomatékosan Josie orra alá dugta a készüléket, és megkopogtatta a kijelzőt.

– Ó, a fenébe! – vágta rá a lány, reményei szerint magabiztos hangon. – Nos, ööö, muszáj mennünk, különben elkésünk a…

– …jégbárból – szólt közbe Max, és ezzel ismét megmentette őt attól, hogy ki kelljen találnia valamit.

A férfi elengedte, hogy megpaskolja Oliver vállát, aki minden erejével, ugyanakkor sikertelenül igyekezett elrejteni döbbenetét.

– Örülök, hogy végre megismerhettem magukat – Max győzedelmes mosollyal nézett Claire-re, aki önkéntelenül visszamosolygott rá, ám Oliver metsző pillantásának hatására rögtön elkomorodott.

– Viszlát! – szólt vissza Josie a válla fölött, miután Max belé karolt, arrébb kormányozta, és elrángatta az ellenkező irányba.

A lánynak fogalma sem volt, hogy valóban a jégbár felé tartanak-e.

– Tényleg New Yorkban élt? – kérdezte a férfitól suttogva, bár az óvatosság elég felesleges volt, tekintve, mennyire zajos helyen tartózkodtak épp.

– Dehogy. Mint mondtam, a szüleim laknak ott, és meglátogattam őket párszor, de szerintem túl bonyolult lett volna másképp elmagyarázni, miért nem találkozott velem soha, úgyhogy inkább a külföldön élek-verzió mellett döntöttem.

Josie egy pillanatra elhallgatott, ám végül nem bírta tovább, és kitört belőle a nevetés. Max megtorpant és rábámult, miközben a lány annyira kacagott, hogy kihúzta a karját az övéből, és a csípőjére tette, nehogy kibillenjen az egyensúlyából. Még csak nem is tudta, mi olyan végtelenül mulatságos.

– Gondoltam, szeretne kikerülni a helyzetből – jegyezte meg a férfi, és az ajka ismét megrándult.

– Igen – felelte Josie, még mindig nevetve. – Igen, köszönöm, ez… – Felegyenesedett, és vigyorogva nézett Maxre, miközben még mindig Oliver elképedt arcát látta maga előtt. – Ez egyszerűen briliáns volt.

Felsóhajtott, és lehajtotta a maradék gint.

– Tudja, megcsalt engem – közölte egyszerűen, és a válla mögé intett, miközben lopva hátrapillantott, hogy Oliver és a nővére nincs-e a közelben.

– Sejtettem.

– A munkahelyi karácsonyi bulin.

– Aú.

– Egy közös kollégánkkal, Carával.

– Micsoda ribanc – csóválta meg a fejét Max. Josie-ból keserű kis kacaj tört elő.

– Ja, bár inkább Oliver hibája volt, nem a nőé, de igen – sóhajtott fel újból. – Szóval köszönöm.

– Szívesen. – Max hátrapillantott. – Tudom, milyen ez… ez a dolog az exekkel.

Josie érdeklődve nézett rá. Ez volt az első igazán személyes információ, amit önszántából megosztott vele.

– A barátnőm… idén szakított velem, nem is olyan rég. Josie lassan bólintott.

– Mikor?

– Májusban.

A lány megint bólintott. Ha Max tényleg szerette azt a nőt, talán valóban nincs még túl rajta. Talán ez az oka, hogy kezdetben olyan goromba volt vele. Persze amellett, hogy ledöntötte a lábáról. Újabb kérdések ötlöttek fel benne, de Max kihúzta magát.

– Szóval, jégbár?

– Tehetünk egy próbát – vonta meg a vállát Josie. – Bár nem hiszem, hogy bejutunk, úgy emlékszem, Bia azt mondta, előre időpontot kell foglalni.

– Ó, majd én megdumálom a dolgot. – Azzal Max ismét belékarolt, majd a lány kérdő pillantását látva hozzáfűzte: – Talán még mindig látnak minket.

Tényleg sikerült behízelegnie magukat a jégbárba. Josie-nak gőze sem volt, mit mondhatott a jegyárusoknak, mert ő valamivel arrébb várakozott. Így hát pár további ital után, amelyeket a bárban kérhető nagykabátokba burkolózva ittak meg, mint két eszkimó, végül a kijárat felé indultak, persze jóval emelkedettebb hangulatban, mint érkezéskor. Időközben besötétedett, és Josie-nak el kellett ismernie, hogy a hely tényleg ünnepi hangulatot áraszt a standok ragyogó fényeivel, a gesztenye-, fűszer-, vattacukor- és ginillattal, és a hevenyészett bárok között hömpölygő, vidám emberekkel.

Talán csak azért, mert kellemesen becsípett, de életében először meg tudta érteni, miért van mindenki annyira oda ezért az egészért. Maxre mosolygott, aki széles vigyorral válaszolt, majd megfogta a kezét, és lóbálni kezdte. Úgy tűnt, mintha az Oliverrel való találkozás óta rájött volna, hogy van bennük valami közös – vagyis valaki a múltjukban, akin túl kell tenniük magukat. Josie-t mosolyra késztette a gondolat, hogy Oliver akaratlanul is sokat javított a nem-igazán-randijuk hangulatán.

– Szóval – érdeklődött Max – elutazik Londonból karácsonyra?

– Nem. – A lány igyekezett fenntartani a mosolyát, de nem járt sikerrel. – A lakásban ünnepelek.

Összeszorult a gyomra, ahogy felmerült benne a gondolat, hogy ott ül majd Bia karácsonyfája mellett egy szál magában, egy személyre rendelt kajával, ami még rosszabb is, mint ha szenteste is dolgozó ételfutár volna, mert azokat legalább megfizetik. Igyekezett elhessegetni a képet, és ismét mosolyt erőltetett az arcára.

– De még a karácsonyi vásárlást is meg kell ejtenem. Kész rémálom.

– Nem szereti? – pillantott rá a férfi. Josie elhúzta a száját.

– Nos, ami azt illeti, általában már szeptemberben elintézem, és megrendelek mindent online, de idén… nem így alakult. – A valódi okot ki sem kellett mondania. Természetesen Oliver győzte meg arról, hogy majd együtt megvesznek mindent, és arra biztatta, hogy legyen kreatívabb, ne a netről szerezzen be mindent, mert az olyan személytelen. Most pedig egy nap alatt kell megoldania az egészet, mielőtt még Helen nagynénje megérkezik, hogy begyűjtse az ajándékokat a családnak és Josie nagyszüleinek, ahogy minden évben. Ahogy az árkádok alatt kisétáltak a vásárból, és maguk mögött hagyták a pislákoló fényeket, a lány szomorúan felsóhajtott.

Max elengedte a kezét, ő pedig még a kesztyűn át is érezte, mennyire hiányzik máris ujjai kellemes melege. A férfi feléje fordult, és kutató tekintettel nézett rá.

– Nos, egész véletlenül az a helyzet, hogy kiválóan tudok karácsonyi ajándékot vásárolni.

– Valóban? – hajtotta oldalra a fejét Josie.

– Ühüm – bólintott Max komoly arccal. – Szóval mi lenne, ha holnap magával tartanék? Kivennénk az egész napot, és segíthetnék a döntésben.

– Micsoda, tényleg? – bámult rá a lány, és összevonta a szemöldökét.

– Persze, miért ne?

– De… de hát nincs valami más teendője? – Josie zavartan a füle mögé simított egy hajtincset. – Nem mintha nem volna hozzá kedvem – tette hozzá sietve, mert megijedt, hogy a férfi azt hiszi, le akarja koptatni. – Csak… nem szoktam túl lelkes lenni, ha vásárlásról van szó, pláne karácsonykor.

Max ajka ismét megrándult, mintha el akarna mosolyodni, de végül komoly maradt.

– Köszönöm a figyelmeztetést. De tekintve, hogy a legtöbb barátom már rég Skóciában vagy Bristolban henyél, a családom pedig New Yorkban van, két választásom maradt: magával tartok, vagy egyedül fogok sörözni a hotelszobámban, márpedig napközben inni elég kétségbeejtő.

– Nos, ha innen nézzük… – vágta rá Josie nevetve.

Ötödik fejezet

– Na, és ez? – kérdezte Max, miközben egy katicabogaras zuhanysapkát tartott fel.

Josie felkuncogott.

– Nem hiszem, hogy a nagymamám zuhanysapkás típus lenne.

– Miről beszél? Mindenki zuhanysapkás típus.

– Maga is? – vonta fel a szemöldökét a lány.

– Én különösen!

Azzal a feje tetejére biggyesztette a sapkát, Josie pedig nevetésben tört ki, mire a mellettük álló, nesszeszereket nézegető hölgy helytelenítő pillantást vetett rá. Nem hibáztatta érte: valószínűleg az a típus volt, akit mélységesen felháborít, ha valaki jól meri érezni magát egy dugig tömött bolt közepén, pár nappal karácsony előtt. Jó, talán nem bámult rájuk olyan ádázul, de biztosan megvolt róluk a véleménye.

Josie hitetlenkedve meredt az árcédulára.

– Negyvenöt font? – kérdezte. – Egy zuhanysapkáért?

– De nézze, cuki kis katicabogarak vannak rajta, és emiatt máris öt fonttal többet ér – Max megsimogatta az egyik katicabogarat, mintha az igazát akarná bizonyítani, majd vállat vont, és visszatette a sapkát a polcra. – Jól van, talán nem.

– Mintha azt mondta volna, hogy jó ebben – somolygott Josie.

– Nem én tehetek róla, hogy magának nincs ízlése – vágta rá Max, és továbbindult.

A középkorú hölgy előtt elhaladva udvariasan bólintott, ám az asszony tüntetően keresztülnézett rajta. Josie követte, miközben igyekezett minél közelebb húzni magához a bevásárlótáskáját, nehogy véletlenül lelökjön valamit az egyik zsúfolt polcról. Bár már hat éve Londonban élt, szégyenszemre még sosem járt a Fortnum & Masonben, de élt a gyanúperrel, hogy a neten rendelt cuccai egy része innen származik. Max ötlete volt, hogy jöjjenek el „körülnézni”, neki pedig el kellett ismernie, hogy az áruház csodaszép – minden emeleten tökéletesen feldíszített karácsonyfa állt, amelyek különféle színekben pompáztak, a legközelebbin például kék és ezüst díszek tekeregtek kedves összevisszaságban. Bia biztos unalmasnak találná, gondolta Josie szárazon. A fejük fölött hatalmas, aranyszínű krepphold lógott a mennyezetről, körülötte különböző méretű, aranypapírból kivágott csillagokkal, és az egymáshoz préselődő, izzadt testek tömegének dacára a levegőben cukorka-, csokoládé- és virágillat szállt.

– Oké – szólalt meg Max, miközben hátrapillantott, hogy a lány biztosan követi-e –, meg tudjuk csinálni. Meséljen a nagymamájáról.

– Magának nem kell vennie semmit?

Josie hallotta, hogy némi kétségbeesés vegyül a hangjába, de képtelen volt elrejteni. A férfi teljes gőzzel vetette bele magát a programba, sokkal lazábban, mint az elmúlt két napban bármikor, mintha valamiért úgy döntött volna, hogy a teljes elutasításból átbillen az abszolút odaadásba. Ennek köszönhetően pedig Josie listájával már szinte teljesen végeztek – már csak Memo maradt hátra, akinek, annak ellenére, hogy a lány milyen jól ismerte, mindig a legnehezebb feladat volt ajándékot venni.

– Nem – vetette oda a férfi könnyedén, majd lefékezett egy csomó sál előtt, és kérdő pillantást vetett Josie-ra.

A lány megrázta a fejét. Minden második évben sálat kap tőle.

– Én már rég megvettem az ajándékokat – folytatta Max.

– Micsoda szervezőzseni! – horkant fel Josie.

Mi tagadás, kissé becsapva érezte magát. A férfi elvigyorodott; szemmel láthatóan nagyon szórakoztatónak találta a felháborodását – sőt, ami azt illeti, minél kelletlenebb volt a lány, ő annál jobban szórakozott, mintha eltökélte volna, hogy nem engedi letörni a jókedvét. Vagy talán mivel Josie a legutóbbi két alkalommal már nem erőltetett magára vidámságot, úgy vélte, át kell vennie tőle a stafétát.

– Általában nem ez a helyzet – tette hozzá Max. – De idén tudtam, mit akarok adni a szeretteimnek.

Josie oldalra lépett, hogy utat engedjen egy babakocsis nőnek, aki épp igyekezett felkapkodni mindazt, amit a kisbabája a földre dobált. A folyosó másik végéhez közeledve a zene egyre hangosabb lett, valószínűleg egy hangszóró lehetett a közelükben.

– Idén? Mi olyan különleges ebben az évben?

– Hm? – Max elnézett Josie válla fölött.

A lány látta, hogy összevonja a szemöldökét, mintha valami zavarná, de amikor szembefordult vele, hogy jobban megnézze, nem tudta volna megmondani, micsoda.

– Csak volt egypár különleges ötletem, ennyi.

– A családja New Yorkban tölti a karácsonyt? – Josie letette az ajándékokkal dugig tömött szatyrokat, és a hajába túrt. Iszonyú melege volt, de nem igazán látta értelmét, hogy levegye a kabátját, tekintve, hogy úgyis rögtön vissza kell vennie, amint kilépnek az ajtón.

Max felemelt egy képkeretet, alaposan megszemlélte, de végül visszatette a polcra. Josie sokért nem adta volna, ha rájön, vajon a férfi tényleg élvezi a bevásárlást, vagy csak igyekszik jókedvet erőltetni magára, mint tegnap a karácsonyi vásárban. Ha az utóbbiról van szó, kétségtelenül sokkal jobban csinálja, mint ő.

– Igen, a húgommal együtt.

– A húgával?

Max elmosolyodott, mire a szeme körül ismét megjelentek azok az apró ráncok, amelyektől sokkal melegebbé vált a tekintete.

– Bizony, az én kis hugicám – felelte, és halkan felkuncogott. Látta, hogy a lány halvány, bizonytalan mosollyal próbálja megfejteni, mi olyan vicces ebben, ezért megkegyelmezett neki.

– Utálja, ha hugicázom, ami végül is jogos, mivel már huszonhét éves. Négy évvel fiatalabb nálam, de mindig is ő gondoskodott rólam. – A húgáról mesélve a hangja ellágyult, a szemébe pedig cseppnyi szomorúság költözött.

Josie szinte elolvadt – a téma egyértelműen arra emlékeztette a férfit, hogy egy egész óceán választja el a családjától.

– Maga viszont – folytatta Max szigorúan – egyértelműen el akar téríteni a célunktól. A nagymamája. Gyerünk!

– Nem is tudom – szabadkozott a lány. – Ő olyan… – legyintett – sajátos, azt hiszem, ez a jó szó. Szeret sütni, pedig egyáltalán nem tud, és a recepteket sem hajlandó követni, de azért sosem adja fel a próbálkozást.

Josie elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy az iskolából hazatáérve a nagyanyja egyszer egy halom ehetetlen keksszel fogadta, máskor meg valami felismerhetetlen sütivel, aminek átható tojásíze volt.

Max egy pillanatra elgondolkodva nézett rá, majd felvetette a fejét, és újult erővel útnak indult. Josie villámgyorsan felkapta a szatyrait, és siettében levert egy képkeretet. Gyors bocsánatkérést mormolt az orra alatt, bár egyetlen eladó sem volt a láthatáron. Követte Maxet a háztartási részlegre, miközben morcosan nézett rá a teljesen szükségtelen sietség miatt – végül is nem rohannak sehová, nem igaz? Bár a jelek szerint egyedül volt ezzel a hozzáállással, tekintve a polcok között őrjöngve szlalomozó embertömeget. Pontosan emiatt szokta online beszerezni az ajándékait, ahol akár ezerszer is visszatérhetett ugyanahhoz a darabhoz, hogy megfontolt döntést hozzon.

A telefonja pityegett a táskája mélyén, ő pedig nagy nehezen előhalászta. Bia üzenetére számított, aki még mindig nem biztosította arról, hogy épségben megérkezett, pedig a gépe elvileg már órákkal ezelőtt leszállt. Ám a szíve bukfencet vetett, amikor meglátta, hogy Oliver neve villog a képernyőn.

Beszélhetnénk, kérlek?

A lány összevonta a szemöldökét. A tegnapi eset után az exe nyilván igyekszik kipuhatolni, vajon Max máris a helyébe lépett-e. Nos, így járt. Csábító volt a gondolat, hogy visszaküldjön egy szimpla nem választ, de végül úgy döntött, egyszerűen nem vesz tudomást az üzenetről. Nyilván valamikor muszáj lesz beszélniük, és talán jobb lenne mielőbb túllenni rajta, hogy a férfi abbahagyja a kérdezősködést, de most túlságosan élvezte, hogy végre nem forog minden gondolata Oliver körül – és különben is, eltökélte, hogy meghúzza a határokat, nem? Max pedig a lehető legtökéletesebb figyelemelterelés.

Miután egész délelőtt arról győzködte őt, hogy semmit sem hajlandó venni a Fortnum’sban, végül megadta magát, és választott Memónak egy kis teáskészletet – fehéret, türkiz-arany széllel. Egy kicsit sokat fizetett érte, de a nagymamája valami különlegeset érdemel. Nem tudta, hogy azért-e, mert Max beszélt neki a húgáról, vagy Memo rémes sütijeinek emléke miatt, de elöntötte a nosztalgia. Egy pillanatig még tétovázott vásárlás előtt, mivel nem tudta, illik-e majd a készlet nagyszülei konyhájába, tekintve, hogy évek óta nem járt a házukban, de finom darab volt, nem túl harsány, szóval valószínűleg bármihez passzol majd.

Kifelé menet elhaladtak az ékszerrészleg mellett, és bár Josie tudta, hogy ez amolyan csajos klisé, mégsem tudta megállni, hogy odapillantson. Rögtön kiszúrt egy pár, nagy, libegős, csillag alakú fülbevalót, amely lágyan csillogott az ünnepi fényben. Halványan elmosolyodott.

– Igen, az ékszerek szerintem is elég viccesek – jegyezte meg Max komoly képpel.

Josie dühösen meredt rá, majd a fülbevalóra mutatott.

– Pontosan ugyanilyet kaptam karácsonyra kilencéves koromban.

Az utolsó karácsonyon, amit a szüleivel töltött, jutott eszébe önkéntelenül.

– A harisnyámba rejtették – idézte fel az emléket mosolyogva –, és nyilván csak klipsz volt.

– Nyilván.

– És műanyag.

– De ettől eltekintve pontosan ugyanilyen, mi? Nem biztos, hogy jó ötlet itt hangosan kimondani ilyesmit – mondta, majd egy közelben álló eladóra mosolygott, aki enyhén elpirulva viszonozta a mosolyát.

Az évek során egyértelműen tökélyre fejleszthette ezt a nézést. Josie ismét a plafonra emelte a tekintetét, majd továbbsétált.

– Nos, aranyszínű volt, csillag alakú és lógós. Egy darabig szinte sosem voltam hajlandó levenni. – Eszébe jutott, hogyan kérte meg az anyját, hogy kösse lófarokba a haját, mert a fülbevaló úgy jobban érvényesül.

– Még mindig megvan?

– Nem, pár hónapja elhagytam valahol.

– Kár. Biztosan jól állnak magának az aranyszínű, műanyag csillagok – mondta, és a lány fülcimpájára meredt, aki zavarában rögtön meg is dörzsölte azt.

– Már nem igazán az én stílusom. – Mint általában, most is apró fülbevalót viselt, ezúttal százszorszép alakút.

Ma már el sem tudta volna képzelni, hogy magára aggasson valami fényeset és feltűnőt, még akkor sem, ha csak egy fülbevalóról van szó.

Kiléptek az ajtón. A hűvös szél megváltás volt a benti forróság után, amitől Josie nyaka már egészen nyirkos lett. Amikor a telefonja hirtelen csörögni kezdett, elhúzta a száját. Lehet, hogy Oliver most telefonon próbálja zaklatni?

De nem ő volt az.

Az ajkába harapott, és Maxre pillantott, aki kérdően a telefon felé intett. Josie azonban elfordult tőle, és lehalkította a hangját.

– Helen néni?

– Josie! – A nagynénje vaskos hangja majdnem kitépte a telefon membránját. – Drágám! Hogy vagy?

– Én…

– Figyelj – folytatta a nagynénje, ügyet sem vetve a lány válaszára –, tudom, hogy holnapra beszéltük meg a vacsorát, de egy kicsit összekavarodtak az időpontjaim, és már meg is érkeztem Londonba. Gondolom, ma már nincs időd találkozni, ugye, drágám? Vagy mégis?

Josie Maxre pillantott, aki jól nevelten a járókelőket tanulmányozta, miközben előre-hátra ringatózott a sarkán.

– Nos, én…

– Tudom, hogy kellemetlenséget okozok, de holnapra totál tele vagyok, és utálnám, ha ki kéne hagynunk az idei vacsorát. Alig várom, hogy halljam, mi újság veled!

Josie egy pillanatra kétségbeesett arcot vágott, amikor elképzelte, hogy el kell mesélnie Helennek az idei évét.

– Nos, a helyzet az, hogy…

– Lefoglaltam egy asztalt az Ivy Market Grillben – vágott közbe Helen. – Ismered, ugye? A Covent Gardenben van.

– Ismerem, de a helyzet az – hadarta Josie, nehogy ismét félbeszakítsák –, hogy jelenleg egy baráttal vagyok, szóval nem hiszem, hogy el tudnék…

– Hozd el őt is! – javasolta a nagynénje hallhatóan megkönnyebbülve. – Szívesen megismerem a barátaidat, drágám, úgyis folyton aggódom, hogy egyedül vagy itt.

– Nos, én… – A lány hangja elhalt.

Nem igazán mondhatott nemet, bár nagyon szerette volna elnyújtani a Maxszel töltött napot. De Helen és ő kizárólag ilyenkor tudtak találkozni, és milyen szörnyű ember lenne, ha kihagyná ezt egy férfi miatt, akit csak most ismert meg? Felsóhajtott, Helen pedig rögtön kiszagolta, hogy győzött.

– Nagyszerű! Egy óra múlva találkozunk az étteremben.

– Egy óra?

Ez aztán a sietség. Josie morcos képet vágott. Szinte biztosra vette, hogy a nagynénje füllent: valószínűleg a mára tervezett programjai kútba estek, ő pedig mindent megtesz, hogy ne kelljen magányosan töltenie az estét a hotelban.

– Igen, lehetne korai vacsora, nem? Úgy várom már, hogy lássalak! – Azzal egyszerűen letette, Josie pedig döbbenten bámult a néma telefonra.

– Minden rendben? – lépett mellé Max.

– Igen, csak… – Josie a hajába túrt, és felsóhajtott. – A nagynéném volt. Londonban van, és egy órán belül találkozni akar velem. Már asztalt is foglalt, amiről persze elfelejtett szólni.

– Vacsora ötkor?

– Ezek szerint. Annyira sajnálom. Bár azt mondta, magát is szívesen látja, ha van kedve.

Max egy pillanatra összevonta a szemöldökét, ám aztán kisimultak a vonásai, Josie-nak pedig halvány gőze sem volt, mi járhat a fejében. Ami rendben is volt így, mivel nem volt biztos abban, hogy tudni akarja. Szívesen vele töltötte volna a nap többi részét is, de a gondolatra, hogy ott ücsörögnek Helen mellett, miközben a nagynénje a háromfogásos vacsora során folyamatosan Maxet mustrálgatja, megborzongott.

– Jó lenne – vágta rá a férfi egy kissé túl közönyösen –, de igazság szerint nekem is el kell még intéznem pár dolgot, és a szüleimnek is megígértem, hogy később beszélünk Skype-on.

Josie bólintott, miközben azon töprengett, vajon miért ilyen nehéz most megszólalnia.

– Hol találkoznak? – kérdezte a férfi.

– A Covent Gardenben.

– Szívesen elkísérem, talán jobb sétálni, mint metrózni, ha nincs ellene kifogása.

A lány ismét bólintott, majd a járdán álló csomagokra pillantott, és mély sóhajjal a kezébe vette őket. Max ajka megrándult, és gyorsan átvett tőle kettőt, ő pedig meg sem próbált tiltakozni.

– Szóval – szólalt meg a férfi a Covent Garden metróállomás felé haladva, ám Josie-nak igencsak fülelnie kellett, hogy értse őt, mert a körülöttük állók egyszer csak hangosan tapsolni kezdtek. Nyilván egy utcai művész adott elő valamit.

– Holnap.

Josie felnézett rá. Max haját felborzolta a szél, amely az alkonyattal egyre csitult, mintha a sötétség űzte volna el.

– Holnap?

– Tervek? – érdeklődött a férfi, miközben úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné egy utcazenész, aki épp a Feed the Worldot játszotta a sarkon.

– Tervek? – visszhangozta a lány. Az étterem feltűnt a távolban.

– Holnapra. Mik a tervei?

– Ó! – Josie érezte, hogy a nyaka ismét vérbe borul, de ellenállt a kísértésnek, hogy megdörzsölje.

Nem fair, hogy megint ő jön zavarba, hiszen a férfi fogalmazhatott volna egyértelműbben is. Elfintorodott – nem voltak konkrét tervei másnapra, de ez egy kicsit szánalmasan hangzott volna pár nappal karácsony előtt. Már így is egymás után két nap találkozott vele – ha ismét megtenné, azzal elismerné, hogy egyedül van, mint az ujja, és egy barátot sem tud leakasztani három napon keresztül. De lehet, hogy Max nem is erre gondolt – talán eszében sem volt randira hívni, csak udvarias akart lenni. Vagy esetleg túlgondolod, Josie. Felsóhajtott.

– El kell intéznem pár dolgot – hebegte.

– Dolgot – bólintott Max.

– Tudja, amiket karácsony előtt szokás. És hivatalos vagyok egy karácsonyi partira is szenteste, amire… fel kell készülnöm. – Ez még igaz is volt, mivel egyelőre bele sem gondolt, mit visel majd ezen a jótékonysági eseményen, ahogy Janice nevezte. – Meg… ilyesmik – fejezte be ügyefogyottan, és lefékezett az étterem ajtaja előtt.

– Dolgok és ilyesmik – felelte Max lassan. – Unalmasan hangzik.

Inkább töltse velem a napot.

Josie minden erejével próbált elfojtani egy mosolyt és közömbös képet vágni, pedig borzongás futott végig a gerincén. Nem randi, szólt magára szigorúan. A férfi csak társaságra vágyik, ennyi az egész. És ő sem tudja, akarja-e valójában, hogy randira hívja ilyen kevéssel Oliver után, főleg, mivel amúgy is Bristolban él.

– Ugyan már! – tette hozzá Max könnyedén. – Ugye nem hagyja, hogy egyedül császkáljak Londonban?

– Jól van – nevetett fel Josie megadóan. – Mihez volna kedve? – kérdezte, miközben átvette a szatyrokat a másik kezébe, és megmozgatta zsibbadó ujjait.

– Kilenckor felveszem.

– Felvesz? – szűkült össze Josie szeme gyanakodva.

– Ezt csak úgy mondják. Igazából nincs kocsim, mint már kiderült. Tessék – mondta, miközben elővette a telefonját, és megnyitotta a jegyzeteket –, írja be a címét.

A lány engedelmeskedett. Csak később jutott eszébe, hogy talán nem kéne ilyen bőkezűen osztogatnia a lakcímét.

– Hová megyünk?

– Az meglepetés.

– Nem vagyok oda a meglepetésekért – sóhajtott fel Josie.

– Ne legyen már ilyen közhelyes! – nézett rá bosszúsan a férfi. – Mindenki szereti a meglepetéseket, csupán a rossz meglepetésektől tartanak.

A lány egy pillanatig latolgatta a szavait, aztán megrázta a fejét.

– Én ettől függetlenül szeretem tudni, mi fog történni.

A férfi kifürkészhetetlen tekintettel nézett rá – bármit is gondolt, átkozottul jól titkolta. Aztán fújt egyet, és lemondóan intett a kezével.

– Unalmas – jelentette ki ismét.

Ám amikor folytatta, mintha ellágyult volna a hangja, és még némi szomorúság is átsütött rajta.

– Nem tervezheti el az élete minden egyes pillanatát, mert az élet úgyis a szemébe nevet.

Josie-nak megint a szülei jutottak az eszébe, akik az utolsó percig hezitáltak, hogy elinduljanak-e arra a partira, de a gondolatra elutasítóan összepréselte az ajkát. Az egyáltalán nem ugyanaz.

– Jól látom, hogy itt fog vacsorázni? Menő – váltott vissza Max egy szempillantás alatt az előbbi, tréfás hangvételre.

Az ajtóhoz lépett, és kinyitotta a lánynak, mire lágy melegség áradt ki az utcára, amelyben fokhagyma, kagyló és Josie meggyőződése szerint vörösbor illata érződött. Odabent decens volt a világítás, amely most nagyon jól illett az ünnepi időszakhoz és a bokszok köré tekert, zöld aranyfüstdekorhoz, de el sem tudta képzelni, hogy nézhet ki nyáron. Ezelőtt még csak egyszer járt itt egy munkaebéden, és az is télen történt.

Az ültető hostess már elvette a kabátját és a táskáját, és épp odaszólt volna egy pincérnek, hogy kísérje őt az asztalához, amikor Helen hangja hasított át a termen:

– Josie!

A nagynénje az etikettre fittyet hányva csörtetett feléjük az étterem másik feléből. Extravagáns, lila ruhát viselt, amely mágnesként vonzotta a tekinteteket, főleg, mivel az asszony már a hatvanas éveiben járt. Szőke haját, amelyet minden héten gondosan beszárított, most máshogy viselte: fürtjei lágyan keretezték az arcát, és kihangsúlyozták az arccsontját. Josie Maxre pillantott, és már készült odasúgni neki, hogy meneküljön, amíg lehet, de elkésett. Helen már oda is ért, a lányra vetette magát, és szorosan magához ölelte. Josie mélyen beszívta a dohány megszokott illatát, amely annak ellenére áradt Helenből, hogy váltig állította, évekkel ezelőtt felhagyott a dohányzással. A nagynénje pár centivel alacsonyabb volt nála, de ez csak akkor derült ki, ha egymás mellett álltak – Helen viselkedése alapján simán el lehetett hinni róla, hogy ő a legmagasabb a teremben. Ő volt Josie apjának legidősebb nővére, bár a lány minden próbálkozása ellenére alig fedezett fel némi hasonlóságot kettejük között, pedig gyakran mélázott el azon, hogy ha sikerülne, talán pár pillanatra láthatná az apját felnőtt szemmel is.

– És ő kicsoda? – csapott le Helen Maxre azonnal, és a legkisebb szégyenérzet nélkül, tüntetően fixírozni kezdte.

Josie megköszörülte a torkát.

– Max, Helen. Helen, Max.

A férfi mintha ösztönösen megérezte volna, milyen típusú emberrel áll szemben, gyengéden az ajkához emelte Helen kezét, és csókot lehelt rá.

– Nagyon örülök a találkozásnak.

– Szóval maga Josie „barátja”? – Helen összeszűkült szemmel, gyanakodva méregette. – Velünk vacsorázik?

– Bár tehetném – Max megdörzsölte borostás állát –, de sajnos egyéb kötelezettségeim elszólítanak.

– Hmm. – Helen tekintete ide-oda járt kettejük között, majd Josie-hoz hajolt, és tökéletesen hallhatóan odasúgta neki: – Mi történt a másikkal? Oliver, ugye? Kedveltem.

Ez persze nem volt egészen igaz. Helen csupán a negyedik találkozás után döntött úgy, hogy kedvelni fogja Olivert, amikor Josie és ő már másfél éve együtt voltak.

– Később elmondom – sóhajtott fel a lány. Helen ismét Max felé fordult.

– És maga mivel foglalkozik?

– Építész vagyok – felelte a férfi, és Josie épp ebben a pillanatban jött rá, hogy neki az elmúlt két napban eszébe sem jutott megkérdezni, mit csinál Max.

Jesszus, most biztos azt hiszi, csak magával van elfoglalva.

Helen összepréselte az ajkát; látszott az arcán, hogy a válasz elnyerte a tetszését.

– Melyik cégnél? – érdeklődött, mire Josie alig bírt elfojtani egy horkantást.

Mintha a nagynénje meg tudná különböztetni a jó építőipari cégeket a rosszaktól. Helen feje fölött bocsánatkérően a férfira pillantott.

– ALA – felelte Max. – Ismeri?

Helen szerencsére nem hallotta ki a hangjából az enyhe élcelődést, ezért csak szipogott egyet.

– Hölgyeim, ha leülnének… – szólalt meg a hostess, aki egy ideje már bizonytalanul lődörgött körülöttük, és Josie élt a gyanúperrel, hogy egy ideje már mindenki útját elállják, csak a jelenlévők túl udvariasak, hogy elküldjék őket a fenébe.

– Igen, igen. – Helen megragadta Josie könyökét, és magával húzta, egyúttal befejezettnek tekintve a Maxszel folytatott beszélgetést.

– Akkor holnap! – szólt vissza a lány a válla fölött.

– Kilenckor – bólintott a férfi.

Helen egy sarokasztalhoz rángatta az unokahúgát, és csak akkor engedte el a könyökét, amikor odaértek.

– Ülj a jobb oldalamra, drágám, rendben? A fülem már megint rendetlenkedik.

Josie helyet foglalt, és mosolyogva megköszönte a pincérnek az étlapot, miközben felfedezte, hogy Helen már rendelt is egy ásványvizet és egy üveg chardonnay-t.

– A hotel kész rémálom. Nem rögzítették a foglalásomat, aztán jött Susan azzal a szörnyű fejfájásával, ami miatt minden programunkat törölnünk kellett, és hát… de te hogy vagy, drágám? – hadarta egy levegővétellel.

– Jól. – Josie önkéntelenül elmosolyodott, és belekortyolt a borba, amit a nagynénje töltött neki.

– Nyúzottnak tűnsz – nézett rá Helen vizsgálódva.

– Hát, elég hideg van ma.

– Hmm. És ki is ez a fazon? Hogy találkoztatok?

– Egy klubban, öt évvel ezelőtt – vágta rá a lány habozás nélkül.

– Egy klubban? – pillantott fel az étlapból Helen, és összevonta a szemöldökét.

Nem mintha lett volna joga ítélkezni, tekintve, hogy a harmadik férjével – akitől épp most vált – egy koktélbárban találkoztak, amikor szórakozni ment a barátnőivel.

– Csak vicceltem – rázta meg a fejét Josie.

Helen felvonta a szemöldökét, miközben az ujjával követte az étlap fogásait.

– Nem volt vicces, drágám.

Ám Josie-nak ennek ellenére muszáj volt nevetnie, és életében először még az sem zavarta, hogy a háttérben a Csendes éj émelyítő hangszeres verziója szól.

Hatodik fejezet

A hideg szél újra és újra Josie hajába kapott, akárhogy igyekezett másfelé fordítani a fejét. A nyelvén érezte a só ízét, amikor mélyet szippantott a jéghideg tengeri levegőből. A csizmája tele volt homokkal – abszolút nem volt praktikus viselet egy tengerparti sétához, de el se tudta képzelni, hogy mezítláb mászkáljon itt, mint Max. Őszintén szólva meglepte volna, ha a férfinak nem fagy le a lába, ugyanis most már konkrétan a vízben volt, a habos, fehér hullámok a térdét nyaldosták a felhajtott nadrágja alatt, amelyben most úgy festett, mint egy kisbaba a nyári strandoláskor. A lányra vigyorgott, aki biztonságos távolban álldogált, fényképezőgéppel a kezében.

– Jöjjön be maga is! – kiáltotta, bár a hangját csaknem teljesen elnyomta a szél és a hullámok bömbölése.

Nem messze tőlük egy másik pár sétálgatott kéz a kézben, esőkabátba és sálba burkolózva, és Joise látta, hogy úgy néznek Maxre, mint egy bolondra.

– Kizárt. És ne felejtse el, hogy semmi kedvem később kórházba furikázni magát, ha letörnek a lábujjai.

Max újabb vigyorral válaszolt, és a lány alig tudta megőrizni a magára erőltetett komolyságot. A férfi olyan őszintén boldognak tűnt itt – attól a pillanattól kezdve, hogy leszálltak a vonatról, léptei könnyedebbé, vonásai elevenebbé váltak. Ez a hangulat pedig a farkasordító hideg ellenére is ragadós volt.

Josie felemelte a fényképezőgépet, és Maxre irányította, aki most hátat fordított neki, és a horizontot kémlelte. Csodálatosan tiszta nap volt, csak pár halvány felhő csúfította el a fölöttük feszülő, ragyogóan kék eget. A víz csak úgy csillogott, mintha valaki apró gyémántokat szórt volna szét a partot nyaldosó hullámokon. Josie még nem nyomta le a gép gombját, meg akarta várni a tökéletes pillanatot, végül készített is egy pár felvételt arról, ahogy Max felé fordul, élesen metszett álla ellágyul, és a fotó kedvéért még visszafogott mosolyra is húzódik az ajka. A lány csupán egy halvány sugallatra hozta magával a gépét, mivel Max továbbra sem volt hajlandó elárulni, hová is mennek, amíg le nem szálltak a vonatról, de most örült, hogy így döntött, főleg, mivel itt a várakozásával ellentétben rendes fények voltak.

Max a homokba süppedő lábujjakkal felé indult, és lefékezett előtte.

– Maga őrült – ingatta a fejét Josie.

A férfi szeme ragyogott, és bár nem volt olyan égszínkék, mint az óceán, mintha valamit mégis átvett volna a hullámok csillogásából, mert a borostyánszín most erősebbnek tűnt a zöldnél. Max a hajába túrt – fürtjeinek csak jót tett a szél és a só, a tündöklő napfény pedig a szokásosnál is jobban kiemelte vöröses árnyalatukat.

– Pedig sosem tudhatja, mikor lesz rá ismét alkalma, nem?

– Hmm, nem hiszem, hogy bárki bakancslistáján előkelő helyen szerepelne, hogy lefagyassza a lábujjait.

A férfi játékosan oldalba bökte, ő pedig nevetve ellökte a karját. Ám a mozdulattól elvesztette az egyensúlyát, és hátratántorodott a süppedős homokban, mire Max megragadta a szabad kezét – a másikban a gépet tartotta –, nehogy elessen. Persze nem is Josie lett volna, ha emiatt nem kezd el a másik irányba dőlni, így pedig gyakorlatilag a férfi mellkasára zuhant. Max lágyan felnevetett, és megragadta a karjait, miközben egyik szemöldökét felvonva lenézett rá. A lány hirtelen tudatára ébredt a másik nyugtalanító közelségének, és annak, hogy a szíve rögtön gyorsabban kezdett verni. Zavartan megköszörülte a torkát, és hátralépett.

– Köszönöm.

Max lehajolt, leverte a homokot a talpáról, majd visszabújt a zoknijába és a cipőjébe. Aztán felegyenesedett, és miközben továbbindultak, szinte magától értetődően, barátságosan belekarolt a lányba. Josie alkalmazkodott hosszú lépteihez, és átvette a gép szíját a másik vállára. Olyan könnyedén, természetesen haladtak egymás mellett, ő pedig napok óta először úgy érezte, nem kell kitöltenie a csendet, olyan jó most csak hallgatni a hullámok csapdosását és egy gyerek nevetését valahol a hátuk mögött.

– Lett pár jó képe? – intett a férfi a gép felé, mire Josie vállat vont. – Lenyűgöző szerkezet, igazából fogalmam sincs, hogy működik. Én csak az iPhone kamerájáig jutottam el.

– Nagyon szeretem – vallotta be a lány. – Tavaly vettem, és ami azt illeti, borzasztóan sokba került, de nem bírtam megállni.

Úgy érezte, nem tudná elmagyarázni neki, milyen remekül érzi magát a fényképezőgép mögött, nyugodtnak, ellazultnak és… egyszerűen önmagának.

– Régebben profi fotós akartam lenni – folytatta, és lágyan elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy miközben az iskolatársai az állatorvosi, az orvosi vagy a színésznői pályáról ábrándoztak, ő folyton csak instruálta őket, hogy hová álljanak a legjobb fotó kedvéért.

Az anyja mindig azt mondogatta, hogy kizárólag ilyenkor látta igazán határozottnak. Most már jobban szerette a természetet és a tájat fényképezni, mint az embereket, de a szenvedély cseppet sem lanyhult gyerekkora óta.

– Miért nem lett az?

– Nos, nem a legstabilabb karrier, nem igaz? – nézett rá Josie hitetlenkedve.

Max vállat vont, mintha ez egy cseppet sem számítana, de a lány tudta, hogy a fotózás romantikus képzelgés volt csupán, aminek semmi köze a valósághoz.

– És szereti a jelenlegi munkáját? A marketinget?

– Nem, azt hiszem nem – sóhajtott fel Josie némi habozás után.

– Nem igazán. Azért kezdtem el, mert néha vannak kreatív feladatok, például a közösségimédia-menedzsment, de a cégem elég vaskalapos, így aztán… már ezeket sem élvezem igazán – felelte, miközben hátrasimította a haját.

A szél a hátuk mögül fújt, ezért a fürtjei újra és újra az arcába csapódtak, ő pedig szinte semmit sem látott tőlük. Ha tudta volna, hová mennek, nyilván összeköti a haját, de ami azt illeti, nagyon jó érzés volt, ahogy a szél ujjai minduntalan finoman beletúrtak.

– Jelenleg a munkám leginkább abból áll, hogy bikinis modellek képeit nézegetem.

– Ez azért nem hangzik olyan rosszul – jegyezte meg a férfi. Josie oldalba bökte a könyökével, mire felnevetett.

– De tényleg – folytatta –, ha ennyire utálja, miért nem hagyja ott?

– Nem utálom.

A lány egy pillanatra megtorpant, és a tengerre meredt.

– Egyébként januártól amúgy is leépítenek, úgyhogy most már teljesen mindegy, szeretem-e, vagy nem – tette hozzá, miközben összeszorult a gyomra.

Most először engedte meg magának, hogy hangosan kimondja, ami történt, és persze attól, hogy megtette, még mindig nem érződött sokkal valóságosabbnak – ellenben pontosan úgy hangzott, mint egy méretes probléma.

Max összevonta a szemöldökét, de nem válaszolt azonnal, mintha fogalma sem lenne, mit is mondjon.

– Szar ügy – bökte ki végül, amitől Josie-nak nevetnie kellett.

– Olyasmi. Amúgy van választási lehetőségem.

Elkomorult az arca, ahogy eszébe jutott Janice hamis mosolya, amikor felajánlotta neki az úgynevezett választási lehetőséget.

– Léphetek egyet „oldalra” – mutatta a kezével az idézőjelet, mivel a karja még mindig Maxébe volt fűzve –, vagy elfogadom a végkielégítést.

– Mi az, hogy lépni egyet „oldalra”? – utánozta a férfi az idézőjelét.

Josie legyintett. A hideg szél metszőn a kezébe vágott, ő pedig átkozta magát, megfeledkezve a kesztyűről.

– A cég neve Exec. Gyakorlatilag ugyanazt a melót végezném kevesebb pénzért, és leginkább a digitális oldalra fókuszálva.

– Nem hangzik túl jól, szerintem inkább meneküljön, amíg tud – jegyezte meg a férfi, miközben a móló felé vezető, következő feljáróra irányította őt.

– Igen, de máskülönben se munkám nem lesz, se pénzem… – A lány fejében egymást kergették a gondolatok, és mindig ugyanoda tértek vissza.

Megteheti, hogy elfogadja az ajánlatot, és közben másik állás után néz, vagy leléphet a végkielégítéssel, és reménykedhet, hogy kihúzza belőle, míg talál valami mást. De mi van, ha az új munka még rosszabb lesz? A mostani feladataiba legalább már belejött, és barátai is vannak a cégnél, például Laura, ami némileg ellensúlyozza az Oliver-fiaskót. Egyszerűen nem tudta eldönteni, volna-e elég bátor a kockázatosabb utat választani, de ezt nem akarta kimondani hangosan. Túl szánalmasnak hatott volna.

– Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne azzal foglalkozzon, amit szeret – jelentette ki Max.

Mintha ez olyan könnyű lenne, mintha a legtöbb ember élvezné a munkáját.

– Ezek szerint maga szereti az építészetet?

Max rámosolygott, de a mosolya mintha halványabb lett volna, mintha elvesztette volna az óceán kölcsönözte ragyogást most, hogy a homokon sétáltak.

– Igen. Odavagyok az épületekért, és szerencsére épp elég kreatív is ez a munka. Eltartott egy darabig, míg kitaláltam, hogyan… vihetem bele… a személyiségem egy épület tervezésébe. De tudtam, hogy úgyis rájövök majd, ezért nem bántam a kísérletezgetést – mondta, és a lányra pillantott. – Bár nekem úgy hangzik, maga nem a marketing területén képzeli el a jövőjét, szóval ez egészen más.

Josie mintegy beismerésként az ajkába harapott. Eredetileg azt tervezte, hogy szépen végigjárja majd a szamárlétrát, de tényleg marketingmenedzserként akarja látni magát tíz vagy húsz év múlva? Megrázta a fejét – erre nem ma kell rájönnie.

– Mindig is építész akart lenni? – kérdezte, hogy ismét a férfira terelje a szót.

– Nos, nem jelentettem ki fennhangon a játszótéren hatévesen, hogy épületeket akarok tervezni, de azt hiszem, már tinédzserként rákattantam, és úgy is maradtam. A szüleim eleinte nagyon ellenezték az ötletet – jegyezte meg, de az ajka körül bujkáló mosolyból egyértelmű volt, hogy nem neheztel rájuk emiatt.

– Tényleg? Miért? – Josie szemében az építészet tökéletes választásnak tűnt, és a sikeres építészek nem arról híresek, hogy egy vagyont keresnek?

– A szokásos történet: mindketten orvosok, ott is jöttek össze. És mindketten nagyszerűek a maguk területén, az anyám pedig annyira szereti a munkáját, hogy még diagnosztikai konzulensként is működik New Yorkban. Szerették volna, ha én is ezt az utat választom, és felteszem, nagyot csalódtak, hogy nem adhatták át nekem a tudásukat.

– De most már beletörődtek?

Max most átvezette a lányt az út másik oldalára, egy lepusztultnak tűnő halas-sült krumplis bódé felé, amelynek a tetején kifakult kék-fehér betűk hirdették, hogy egykor jobb napokat is láthatott.

– Gyerekként mindig itt vettek nekem halat és sült krumplit. Minden nyáron itt töltöttük az augusztusi szünidőt, de már évek óta nem jártam erre – folytatta kissé nosztalgikus hangon, majd kinyitotta az ajtót, és előreengedte a lányt, aki jócskán meglepődött, hogy a hely december közepén egyáltalán nyitva van.

A levegőben zsírszag úszott, és bár nem volt izzasztóan meleg, mégis kellemes enyhülést nyújtott a kinti hideg után. A pult mögött egy sovány, szögletes arcú, kopaszodó férfi állt, aki szemlátomást nem fogyasztott túl sokat a saját termékéből.

– Elvitelre kérjük, vagy ahhoz túl éhes? – érdeklődött Max.

– Nem, elvitelre remek lesz – Josie rámosolygott a sovány férfira, aki válaszul csak halkan felmordult, miközben Max kért két elviteles adagot.

Nem csoda, nem lehet túl vidám dolog itt üldögélni röviddel karácsonyeste előtt, és várni, hogy betéved-e pár furcsa turista. Körülnézett – a pult végén apró rénszarvas álldogált, összesen ennyi utalt az ünnepi időszakra.

– Bocsánat, hol hagytuk abba? Ja, igen, a klasszikus tinédzserlázadásnál, amikor megpróbáltam a szüleim örökségétől gyökeresen eltérő identitásra lelni – szólalt meg Max elgondolkodva, Josie pedig halkan felnevetett. – Igen, most már elfogadták, legalábbis nagyrészt, de még mindig szeretik az orrom alá dörgölni. Természetesen téma volt a harmincadik születésnapomon is, két éve, mintha csak a húszas éveim elmúltával varázslatos módon belenőhetnék az orvosi karrierbe.

A pult mögött álló férfi átnyújtott nekik két zsírtól csillogó csomagot, és közölte, hogy megfűszerezniük nekik kell a pult másik oldalán lévő fűszerekkel. Josie kezében kissé megszaladt a sószóró, de végül is karácsony van, nem? Ám amikor meglátta, hogy Max alaposan megszórja a saját adagját ecettel, elhúzta a száját.

– Nem szereti? – kérdezte a férfi.

– Nem mondták a szülei, hogy a túl sok ecettől savanyú alak lesz magából? – fintorgott a lány.

Ez volt Memo egyik kedvenc mondása, bár általában teljesen kontextustól függetlenül használta, szóval nem volt túl sok értelme.

– Azt hiszem, néha tényleg egy kicsit savanyú tudok lenni – nevetett Max.

Továbbindultak a móló felé, miközben eszegették a sült krumplijukat, bár Josie kissé mohónak bizonyult, és a falatok alaposan megégették a száját. Találtak egy padot, amely kissé nedves volt a párától és a tenger leheletétől, ám a lány úgy döntött, most egy cseppet sem érdekli. Ráadásul, ahogy egymás mellett ültek, Max izmos teste felfogta a szél nagy részét.

– De ha elbocsátották, miért megy el a karácsonyi bulira?

– Hm? – kérdezte Josie szórakozottan, mert épp azzal volt elfoglalva, hogy lenyalogassa az ujjairól a sót. Max, aki már végzett a saját adagjával, összegyűrte a zsíros papírt.

– Nem azt mondta, hogy odamegy holnap? A karácsonyi bulira?

– Ó! – Josie összevonta a szemöldökét, és próbált visszaemlékezni, pontosan mikor is említette a dolgot. – Hát, még nem döntöttem el, hogy maradok-e, emlékszik?

– Á!

– Szóval ezen a ponton még nem árt, ha jóban vagyok velük. – Azzal kihúzott a csomagból egy szál krumplit, vékonyat és ropogósat, ezt szerette a legjobban, és a szájába dobta. – Egyébként jótékonysági esemény. Muszáj ott lennünk, a cégcsoportunk az ernyője alá tartozó összes vállalat dolgozóit egybetereli, plusz egy csomó ügyfelet is, és csak ők tudják, miért, de az egész banzájt karácsonyestére időzítették. – Ezt nem azért tette hozzá, mert különösebb gondja lett volna a döntéssel, sőt valójában még örült is neki, de akkor is, az ilyesmi nem nevezhető igazán „karácsonyi” programnak. Most azonban… – Ha őszinte akarok lenni, rettegek az egésztől – vallotta be mély sóhajjal. – De tudja, a kapcsolatépítés fontos a jövőm szempontjából.

– Emlékszem ezekre az eseményekre – húzta el a száját a férfi.

– Már nem jár ilyesmikre?

Josie kíváncsian oldalra billentette a fejét. Max egy másodperc tört részéig habozni látszott.

– Nem, már nem, szerencsére. Gondolom, a manó is ott lesz, igaz? – kérdezte, mielőtt a lány tovább faggathatta volna.

– A manó? – vonta össze a szemöldökét Josie. – Mármint Oliverre gondol?

Majdnem hangosan elnevette magát a jellemzésen.

Oliverben kétségkívül volt valami manószerű a magassága – vagyis annak hiánya – és a vékony álla miatt. Bár biztosra vette, hogy Max nem sértésnek szánta a megjegyzést, meg volt győződve róla, hogy Oliver annak venné.

– Igen – felelte mély sóhajjal. – Ő is és a csaj is, akivel megcsalt.

– Jaj. Akkor ne menjen.

– Mondtam, hogy muszáj – meredt rá bosszúsan Josie, és a szájába dobta az utolsó szál sült krumplit. Max lassan bólintott.

– Zárt körű, vagy vihet magával valakit?

– Vihetek – válaszolta a lány.

Gyomra rögtön összeszorult, de igyekezett megőrizni közönyös arckifejezését.

– Akkor elkísérem! – jelentette ki a férfi ellentmondást nem tűrően.

Josie fején egy pillanatra átfutott, hogy akár ő maga is javasolhatta volna ezt, de túlságosan el volt foglalva azzal, hogy ne vigyorogjon annyira szélesen, miközben örömmel elfogadja az ajánlatot.

– Jó buli lesz!

Azzal Max kivette a lány kezéből a zsíros papírt, és mielőtt a balján álló szemetesbe dobta volna, Josie füle mögé simította az egyik hajtincsét. A lány titkon örült, hogy ezután kicsit elfordult tőle, mert biztosra vette, hogy az érintés az arcába kergette a vért.

Max a zsebébe nyúlt, és elővette a telefonját. A készülék képernyője rögtön felvillant, és a Chloe név jelent meg rajta.

– A húgom – pillantott Josie-ra. – Elnézést, jobb, ha felveszem, különben tovább próbálkozik.

Josie bólintott, és figyelte, ahogy a férfi távolabb séták tőle azokkal a könnyed, hosszú lépteivel, amiktől mindig úgy festett, mintha normális sebességgel haladna, miközben a tapasztalat azt mutatta, hogy legalább kétszer olyan gyorsan megy, mint a lány. Max a móló korlátjának dőlt, Josie pedig azonnal reszketni kezdett, ahogy a hűvös szél az arcába harapott, most, hogy a férfi teste már nem védte meg tőle. Felállt, megkerülte a padot, és a móló másik vége felé vette az irányt, miközben a tenyerébe rejtette az ujjait, hogy felmelegítse őket. Pont alatta, a parton egy kisfiú szaladt nevetve egy loncsos, aranyszínű kutya után. Az eb kinyújtott nyelvvel, a farkát csóválva rohant a hullámok közé, miközben úgy ugatott, mintha el akarná ijeszteni őket, majd körözni kezdett a vízben. Josie levette a válláról a gépet, hogy elkapja a pillanatot, beállította a lencsét, majd épp, amikor kattintani akart, egy nő – feltehetően a fiú anyukája – lépett a gyerek és a kutya mellé élénkpiros gumicsizmában és pufi kabátban. Nyilván nem először járt a tengerparton ebben az évszakban.

Josie szándékosan állt a móló másik oldalára, távol Maxtől, de a szél felé hozta a férfi szavait, ezért sikerült elcsípnie pár mondatot a beszélgetésből.

– Tényleg jól vagyok – mondta, és elnevette magát, ám amikor folytatta, mintha némi keserűség vegyült volna a hangjába. – Nem mintha lenne választásom. Nyugi, oké? Nem csinálok semmi drasztikusat.

Egy pillanatra elhallgatott, Josie pedig rájött, hogy időközben teljesen megfeledkezett a képről, amit készíteni akart, ehelyett önkéntelenül is a férfi szavaira figyelt.

– Tudom, tudom – Max felsóhajtott. – Nos, ami azt illeti, most épp nem vagyok egyedül.

Mivel a lány sejtette, hogy a férfi most felé pillant majd, sietve babrálni kezdett a fényképezőgéppel.

– Nem, nézd. Josie!

A lány hátrafordult, és látta, hogy Max integet neki. Egy pillanatig habozott, majd felé indult. Amint odaért, Max elé tartotta a telefont.

– Megtenné, hogy köszön a húgomnak? Még mindig azt hiszi, hogy a hotelszobámban gubbasztok – nyomta Josie kezébe a telefont.

– Halló? – szólt bele a lány óvatosan.

– Halló! – hallatszott egy éles, határozott hang a vonal másik végéről. – Szóval maga… ?

Mielőtt Josie válaszolhatott volna, Max kikapta a kezéből a készüléket.

– Látod? – kérdezte, és a bosszúsan nézett Josie-ra, mintha a húga viselkedése mindkettőjükre hatással lenne. – Mindegy, mennem kell, nagyon jól érzem magam Josie-val a parton.

A lány nem hallotta a húg válaszát, de Max amúgy sem hagyta, hogy végigmondja.

– Igen, a parton. Később felhívlak, oké? – Azzal kinyomta a hívást, és zsebre dugta a telefont.

– Elnézést, csak aggódik miattam – magyarázta mosolyogva, ám ez a mosoly jóval halványabb volt, nem olyan széles és önfeledt, mint akkor, amikor a vízben bohóckodott.

– Kedves tőle – bólintott Josie.

– Igen, gondolom. – Max mély sóhajjal megrázta a fejét. – Ő a család kiskedvence, a szüleim nyomdokaiba lépett, és a letette az orvosi szakvizsgát. Mindketten igyekszünk megbirkózni ezzel.

– Mindketten?

– Igen. – A férfi a korlátnak dőlt. – Tudja, a család kiskedvencének is nehéz a helyzete, nem csak annak, aki az árnyékában él.

– Hmm, erről nem sokat tudok, tekintve, hogy egyke vagyok.

Max Josie kezére pillantott, mire a lány rájött, hogy még mindig a gépet szorongatja.

– Megnézhetem pár fotóját?

– Akár. – Josie az ajkába harapott.

– Ne legyen ilyen lelkes! – kuncogott fel a férfi.

– Bocsánat – vágta rá a lány gyorsan. – Persze, tessék!

Azzal Max kezébe nyomta a masinát, és megmutatta neki, hogyan lapozzon a legutóbbi képek között, majd hátralépett, és összefonta a kezét a háta mögött, miközben a tekintete ide-oda járt a gép és a férfi között. Max valószínűleg nem is sejti, mennyire személyes élményt jelent számára, hogy megmutatja neki a fotókat.

– Még dolgozni kell rajtuk – magyarázta sietve. – És tudja, csak hobbiból csinálom, nem…

– Ez tetszik. – A férfi azt a képet bámulta, amelyen ő maga volt, félig a kamera felé fordulva, mögötte az ég és a víz tökéletes kontrasztban állt egymással.

Josie-nak valahogy sikerült elkapnia, milyen hideg nap is volt ez, miközben a koncepcióból mégis melegség sugárzott.

– Nekem is – mosolyodott el a lány.

– Nagyon jók – folytatta a férfi, miközben átpörgetett még egy pár képet. – Bár azt hiszem, nem értek hozzá túlságosan, de mintha látnám magát a fotóin keresztül.

Ezzel visszaadta a gépet Josie-nak, aki persze fülig pirult a dicsérettől.

Szebbet nem is mondhatott volna. Oliver mindig azzal piszkálta, hogy a lencse mögé bújik, és megharagudott rá, amiért nem akart szerepelni a képeken, épp elég volt, hogy elkészítheti őket. Sosem értette meg igazán, hogy bár nem látható konkrétan a fotókon, nagyon is a része minden egyes felvételnek.

– Tudja, anyukámtól kaptam az első gépemet – jegyezte meg mosolyogva.

Ahogy visszafelé indultak a móló mentén, Max megfogta a kezét. Olyan könnyűnek tűnt, olyan természetesnek.

– Igazán?

– Kilencéves koromban. Egy olcsó Kodak volt, tudja, az az eldobható fajta, de én teljesen odavoltam érte – vigyorodott el. – Anyu is sokat fotózott, szerintem tőle örököltem.

Mosolya elhalványult, ahogy eszébe jutott, mennyi képet készített az anyja a családi ünnepeken, hogyan panaszkodott az apja folyton emiatt, mégsem változott semmi, és az anyja a következő alkalommal is órákig nyaggatta őket, mielőtt sikerült volna összehoznia egy képet, amin mindenkinek nyitva van a szeme. Josie most örült, hogy ilyen sok fotó maradt hátra, mert mindössze ezek őrizték számára a gyerekkorát, de sajnos anyjáról nagyon kevés készült, mintha teljesen hiányzott volna a lánya első éveiből.

– Fotózott? – ismételte Max.

– Meghaltak – felelte a lány halkan némi habozás után.

Szeme sarkából látta, hogy Max felé fordítja a fejét, de ő továbbra is makacsul a járdára szegezte a tekintetét.

– Autóbalesetben, szentestén, kilencéves koromban – mondta, és érezte, ahogy a keze egy pillanatra ökölbe szorul.

A férfi még mindig az arcát nézte, és önkéntelenül lelassította a lépteit.

– Jézusom! – nyögte ki végül. – Ez… jézusom!

Josie végre felpillantott. Max szeme tágra nyílt, az ajkát pedig összepréselte, mintha fogalma sem lett volna, hogyan reagáljon.

– Ez szörnyű, Josie. És tudom, hogy közhely, de sajnálom.

Josie bólintott. Fura, hogy mindenki sajnálkozik a megváltoztathatatlan miatt, mintha felelősséget akarnának vállalni érte.

– Régen volt – felelte.

Mindig ezt mondta ilyenkor. A férfi megszorította a kezét.

– Ettől még nem lesz jobb – mondta halkan.

A lány gombócot érzett a torkában, de erőnek erejével lenyelte.

Kizárt, hogy most sírni kezdjen.

– Nem, tényleg nem.

A nap már lemenőben volt, éles sugarai narancsszínűre festették a vizet.

– Egy ilyen veszteség megváltoztat – jegyezte meg Max rekedten, mintha nem a lány érzéseire gondolna, hanem a sajátjaira.

Josie azon töprengett, vajon ő is elvesztett-e valakit, vagy csak róla beszél.

– De túljut rajta, megtanul együtt élni vele – Erőteljesen a lány szemébe nézett, ő pedig képtelen volt elfordítani a tekintetét.

Bár nem kérdést tett fel, mégis úgy tűnt, mintha megerősítésre vágyna. Arra, hogy a lány elismerje, valóban rendben van.

– Igen. – Josie a füle mögé simított egy hajtincset; ajka megremegett, mire rögtön összepréselte. – Azt hiszem, a dolog a részemmé vált, mindig velem lesz, de azért már sikerült túljutnom rajta.

Most ő szorította meg a férfi kezét, és a part felé intett a fejével.

– Úgy értem, látta, hogyan próbálom belőni a kompozíciót, meg ilyenek.

Max elmosolyodott, de még mindig szomorúnak tűnt, mintha pontosan értené, hogy a lányban újra és újra felbukkan a hiány, hogy nem ismerhette a szüleit felnőttként. Hogy elvették őket tőle, ráadásul ilyen fájdalmasan korán, és hogy minden másképp alakult volna, ha aznap este otthon maradnak.

A férfi a hazaút alatt végig csendes volt, és kissé távolinak is tűnt, ahogy az ablak felé fordulva bámulta az elsuhanó, szürkületbe burkolózó tájat. Mintha elszomorította volna, hogy Josie beszélt neki a szüleiről, vagy talán eszébe juttatott valamit, most pedig a gondolataiba merült. A lány nem mert egyenesen rákérdezni, miről van szó, mert nem akarta rákényszeríteni, hogy az akarata ellenére újra kelljen élnie egy fájdalmas emléket. Persze mesélt arról, hogy a szülei és a húga New Yorkban élnek, messze tőle, de Josie tudta, hogy egy közeli családtag elvesztése egész másfajta hiányt jelent.

A férfi elkísérte a lakásáig, majd a folyosón is végigment vele, a pislákoló fények között. Olyan hideg volt, hogy látszott a leheletük, és miközben Josie a kulcs után tapogatózott a táskájában, Maxre mosolygott.

– Köszönöm a mai napot. Azt hiszem, igaza volt: bizonyos meglepetésekkel egész jól elvagyok. – A férfi futólag rámosolygott, de a szeme komoly maradt, Josie pedig ismét a táskájára fordította a figyelmét; végre megtalálta a kulcsát, és habozva a férfira nézett. – Nem akar… bejönni egy italra, vagy ilyesmi?

– Inkább nem – felelte Max, és bár a lány hagyott neki pár másodpercet, hogy esetleg meggondolja magát, hallgatott.

Josie igyekezett nem magára venni a dolgot. Talán a férfi rájött, hogy egy kilencévesen árván maradt nő túl sok neki. Talán nem akar még jobban belebonyolódni abba, amit művelnek, bármi is legyen az, amikor a lány ekkora súlyt cipel magával. Így hát a zár kinyitására fordította a figyelmét, és hál’ istennek, végre sikerült is neki. Lehet, hogy meg sem kellett volna szólalnia, de most legalább tudja, hogy ha a férfi valóban így érez, akkor ő sem akar tőle semmit.

– Nos – fordult ismét Max felé, és ragyogó mosolyt erőltetett az arcára, bár ez szinte fájt –, még egyszer köszönöm.

A férfi egy szóval sem említette a másnapi partit, ezért ő is hallgatott róla – kizárt, hogy belerángassa valamibe, amihez semmi kedve.

Max bólintott, egy pillanatra benézett a lakásba, majd az ajtó fölött függő fagyöngyre siklott a tekintete. Josie követte. A fenébe, le kellett volna vennie ezt a nyavalyás növényt, amint Bia kitette a lábát. Amikor ismét Maxre nézett, a férfi még mindig ugyanazzal az intenzív, szomorkás tekintettel bámult vissza rá, majd enyhén összevonta a szemöldökét, mintha mérlegelne valamit. Aztán hátralépett, növelve a köztük lévő távolságot, és gyengéden a lány füle mögé simított egy hajtincset. Az érintése nyomán Josie bőre bizseregni kezdett.

– Én köszönöm – mormolta Max.

– Mit? – a lány szíve egy pillanatra megtorpant.

– A társaságot. – A férfi ajkán halvány mosoly derengett fel.

Aztán Josie fölé hajolt, és leheletfinoman végighúzta a száját az övén. Nem is volt valódi csók, csak az ígérete, a lány mégis rögtön libabőrös lett tőle. Max elhúzódott tőle, egy pillanatra a homlokának támasztotta a homlokát, majd lágyan felsóhajtott – Jó éjt, Josie!

Kedves Josie,

elsőbbségivel küldöm ezt a levelet, hogy még odaérjen karácsonyig. Boldog szentestét kívánok, kicsikém! Remélem, jól érzed majd magad azon a puccos partin – meg kell mondanom, kicsit irigykedem is, ha elképzellek az elegáns londoni közegedben. A nagyapáddal a Copes’sban fogunk vacsorázni szenteste, a betlehemi kórus után rögtön indulunk. Sütöttem egy adag brownie-t, zacskóba tettem, és a város karácsonyfája alá raktam – tényleg azt hiszem, hogy ez az adag különösen jól sikerült. Nagyapád szerint persze kitűnő lett, de szerintem csak biztatni akar, hogy dohányzás helyett inkább süssek, mintha ez valaha is sikerült volna. Mondtam neki, hogy ha egy szokás öregkoráig elkíséri az embert, azon már nagyon nehéz változtatni.

Helen mesélt az új fiúról, akivel találkozgatsz, és említette, hogy ő is összefutott vele a vacsorátok előtt. Szerinte kifejezetten vonzó… tudom, hogy abszolút kézben tartod az életedet, de az isten szerelmére, remélem, nem rohansz most bele valamibe ész nélkül. Egy szakítás után nem könnyű…. tudom, tudom, szinte semmi tapasztalatom nincs a kérdésben, de a nagyapádnak és nekem is megvoltak a magunk hullámvölgyei, és húszéves koromban három hétre szét is mentünk… csak azt akarom mondani, hogy érezd nagyon jól magad, de azért légy észnél, rendben? Tudom, milyen vagy, még ha szinte hallom is, ahogy hangosan tiltakozol, miközben ezt olvasod.

Tegnap este tartottuk a karácsonyi könyvklubot – Pippa Cope választotta az olvasmányt, valami karácsonyi krimi volt, de nem volt időm befejezni. Mindenki rólad kérdezett, én pedig mondtam, hogy üdvözlöd őket.

Karácsonykor a szokott időben hívlak – kérlek, mondd, hogy van más terved is, mint sajtos tésztát enni a kanapén! Bia veled lesz? A legutóbbi leveledben nem említetted.

Temérdek szeretettel, mint mindig, drágám

Memo

Utóirat: Harry és Sally! Tudod, ez volt anyukád kedvenc filmje. És ha már karácsony van, jöjjön ez: „Számomra te vagy a tökéletesség.”

Hetedik fejezet

Josie telefonja rezegni kezdett, mire átnyúlt az öltözőasztalon, hogy megnézze. Haragosan felszisszent, amikor a művelet közben megégette a fülét hajvasalóval. Óvatosan letette a veszélyes eszközt, majd megnyitotta a WhatsApp-üzenetet, ami Laurától jött.

Mi lesz rajtad?

Josie a tükörbe pillantott. A szokásosnál több figyelmet fordított a sminkjére, még a különleges Charlotte Tilbury-palettáját is használta, amelyet Helentől kapott, és lépésről lépésre követte az Elegáns smink című útmutatóvideót, ennek ellenére viszont még mindig rettentő szimplának és unalmasnak érezte külsejét. Bár tudta, hogy hülyeség ezen agyalnia. Ettől még nem veszik vissza az állásába, és Oliver árulása sem válik semmissé. De akkor is zavarta.

A kék ruhám, pötyögte vissza. A kék ruha, amelyet hátul mindig leengedett, akár a műkorcsolyázók. Úgy döntött, ezen a fronton nem kockáztat, és legalább tudta, hogy ebben jól néz ki. Te még nem vagy kész?

Dehogynem, jött a válasz azonnal. Johnnal megiszunk valamit a szemközti bárban, úgyhogy időben odaérünk. Josie felhorkant. Laura még soha életében nem késett el sehonnan, legalábbis amióta ismerték egymást. Csak biztos akartam lenni benne, hogy eljössz.

Sose hagynám ki az ingyen proseccót.

Laura egy sor muszklis kar emojival reagált.

Josie visszatért a hajvasaláshoz, miközben a gyomra csak úgy kavargott, ha az estére gondolt. Hirtelen borzalmas ötletnek tűnt, hogy elmenjen, főleg, mivel az Oliverrel és Janice-szel kapcsolatos gondokon túl még azt sem tudta biztosan, Max felbukkan-e végül.

Eredetileg azt beszélték meg, hogy ott találkoznak ötkor, de ez még azelőtt volt, hogy furcsán kezdett volna viselkedni, ráadásul számot sem cseréltek, így a lány még csak egy hűvös hangú üzenetet sem küldhetett neki.

Amikor a telefonja ismét villogni kezdett, ijedtében rántott egyet a hajvasalón, és megütötte vele a feje tetejét. Jó ég, Josie, szedd már össze magad!

– Szia, Helen néni! – üdvözölte a nagynénjét, miközben a saját jól felfogott érdekében kikapcsolta a hajvasalót.

– Boldog karácsonyt, drágám! Minden rendben nálad?

Felkészültél már a nagy estére?

– Igen, mindjárt indulok. – A lány nekifeszítette a lábujjait az öltözőasztalnak.

Csak most jutott eszébe, hogy ki kellett volna festenie a lábkörmét.

– Nos, nem akarlak sokáig feltartani. Csak gondoltam, tudnod kell, hogy…

– Mit? – Josie gyomra ismét összeszorult. – Valami baj van?

Memóval minden rendben?

– Jaj, nem, nem, semmi ilyesmi, ne aggódj. A nagyszüleid remekül vannak. – Vicces módon Josie előtt sosem hivatkozott rájuk úgy, hogy „anya és apa”. – Csupán arról van szó, hogy szaglásztam egy kicsit az új udvarlód után.

Hát persze.

– Nem nevezném „udvarlónak”, Helen. – Akkor sem, ha a nagynénje valószínűleg pontosan ezt mesélte Memónak. – És…

– Mindegy – folytatta Helen zavartalanul. – Megtaláltam ezt az építészeti céget, amiről azt állította, nekik dolgozik, az ALA-t. Utálom, hogy ezt kell mondanom, drágám, de nincs semmi nyoma a weblapjukon.

– Oké – felelte Josie lassan. – De ez nem feltétlenül jelent rosszat. Talán csak nincs fent mindenki neve az oldalon, vagy rég frissítették. – Legalábbis az ő cégének több mint egy évbe telt, hogy az előléptetése után a belső rendszerben is átírják a titulusát.

– Igen, én is erre gyanakodtam, de felhívtam őket, és azt mondták, két hónapja nem dolgozik nekik – a nagynénje jelentőségteljes szünetet tartott.

– Két hónapja? – ismételte Josie, és összevonta a szemöldökét.

Szóval a férfi hazudott Helennek a munkahelyével kapcsolatban? Ez furcsa. Vagy nem? Talán csak hagyta, hogy a nagynénje beférkőzzön a bőre alá.

– Igen. – Helen lehalkította a hangját, akár egy összeesküvő. – És nem mondták meg, miért ment el, pedig kérdeztem.

– Biztos semmi komolyról nincs szó, Helen.

– Hmm. Igen, talán nincs.

Joise felállt, és még egyszer ellenőrizte a frizuráját a tükörben.

– Minek néztél egyáltalán utána?

– Mert aggódom miattad, drágám! Megjelentél egy másik férfival, rögtön, miután szakítottál azzal a kedves Oliverrel – Josie alig tudta megállni, hogy ne csikorgassa a fogát ennek hallatán –, és olyan zavartnak tűntél… csak nem szeretném, ha valaki kihasználná az állapotodat, ennyi. Pont nemrég olvastam egy borzalmas cikket egy férfiról, aki mindent elvitt egy másik fiatal férfitól mindössze egyetlen éjszaka alatt, miután előzőleg hamis személyiséget kreált magának, és a bizalmába férkőzött.

Josie ajkán halvány, száraz mosoly jelent meg. Pontosan tudta, miért van a nagynénje ennyire az „online” világ ellen – tipikusan az az ember volt, aki úgy tett, mintha komoly szaklapokból tájékozódna, miközben folyton a pletykamagazinokat bújta.

– Nézd, tényleg értékelem, hogy ennyire a szíveden viseled a sorsomat. – Ekkor hirtelen megszólalt a csengő, Josie szíve pedig szinte fájdalmasan megdobbant; az ajtó felé indult, miközben lehalkította a hangját. – De szerintem semmi ilyesmiről nincs szó, Vigyázok magamra, ígérem.

– Csak tartsd észben, amit mondtam, jó? Namármost, biztos nem akarod a nagyszüleidnél tölteni a karácsonyt? Én is ott leszek.

Josie felsóhajtott. Helen már vagy ezerszer elmondta ezt neki, de ő pontosan tudta, hogy csupán azért döntött így, mert idén sehol máshol nem óhajtják a társaságát.

– Bocs, de nem lehet – felelte, majd mielőtt a nagynénje válaszolhatott volna, sietve folytatta: – Egyébként meg van valaki az ajtó előtt, és már így is késésben vagyok, szóval sajnos mennem kell.

– Jól van, akkor szervusz, drágám. Legyen csodás az estéd!

– Biztos az lesz – hazudta a lány, aki már a folyosón járt, és bármilyen könnyedén is lépkedett, a linóleum hangosan nyikorgott alatta.

Mély levegőt vett, hogy megnyugtassa kalapáló szívét, és kinyitotta az ajtót.

Max sötét farmert, kék pólót és remekbe szabott zakót viselt, kabátját hanyagul a hóna alá dobta, bár olyan hideg volt, hogy akár magán is hagyhatta volna. Elképesztően jól nézett ki, izmos felsőtestére tökéletesen passzolt a zakó, és Josie csak akkor vette észre, milyen lenyűgözve bámulja, amikor a férfi rámosolygott. A mosoly felmelegítette folyton változó színű szemét, amelyben most megint a borostyánszín dominált, és ez remekül illett a haja rezes csillogásához. Josie alakját mustrálta, amitől a lány bőre azonnal lüktetni kezdett, majd ismét a szemébe nézett.

– Helló! – szólalt meg a lány, és közben azért imádkozott, hogy ülepedjenek le végre a gyomrában randalírozó lepkék.

Nem kellene ilyen idegesnek lennie. Biztos csak Helen kotyogása miatt van, attól érzi magát ennyire bizonytalannak.

A férfi az ajtófélfának dőlt, és megdörzsölte az állát.

– Helló! – felelte könnyedén, mintha a tegnapi rossz hangulatát máris elfújta volna a szél. – Készen van?

– Én, ööö…

Josie önkéntelenül a hajába akart túrni, de a keze megállt a levegőben. Kizárt, hogy tönkretegye a frizurát, amin annyit dolgozott.

– Igen, egy perc. Csak nem tudtam biztosan… – Elhalt a hangja, de Max így is rájött, mire gondol.

– Hogy eljövök-e? Sosem hagynám cserben ilyen galád módon – mondta enyhe vállrándítással. – Ráadásul én akartam elkísérni.

– Rendben. – Josie hirtelen kellemetlenül a tudatára ébredt, hogy még mindig mezítláb van. – Egy perc, csak felveszem a cipőm.

A férfi bólintott, és belépett, a lány pedig becsukta mögötte az ajtót. És akkor mi van, ha hazudott a munkájáról, gondolta. Talán kirúgták, vagy ilyesmi, és nem akart beszélni róla Helen előtt, aki nem kifejezetten arra csábítja az embert, hogy megossza vele a titkait. Josie felkapta a magas sarkúját, és leült a kanapéra, hogy felvegye, majd mielőtt kiment volna a férfihoz, magához vette a táskáját, és vetett egy utolsó pillantást a tükörbe. Tény, hogy nem tud Maxről túl sokat, mégis beengedte őt a házába és az életébe. Az ajkába harapott. Nem. Nem hagyhatja, hogy Helen telebeszélje a fejét, még ha a legjobb szándékkal teszi is.

Amint kilépett a folyosóra, a férfi ellökte magát az ajtófélfától. Jó ég, nem kellett volna hellyel kínálnia? Bocsánatkérésül nyílt, hatalmas mosolyt küldött felé, és miközben imbolyogva tipegni kezdett a tűsarkain, és próbált nem hasra esni, rémesen önzőnek érezte magát. Ráadásul úgy tűnt, a férfi pontosan tudja, milyen nehezen jár ebben a cipőben, mert jelentőségteljesen meredt a tűsarkakra. Ám amikor Josie közelebb lépett, a szeme mintha enyhén felragyogott volna.

– Hoztam magának valamit – szólalt meg, majd előhúzott a zsebéből egy kis dobozt, és a lány felé nyújtotta.

Ám Josie nem vette el azonnal, mire Max értetlenül nézett rá.

– Nem kellett volna! – szabadkozott a lány, és a gyomra ismét összeszorult.

Fogalma sem volt, hová rejtőzzön a férfi tekintete elől.

– Tessék! – mormolta Max kissé agresszív hangon, és a kezébe nyomta a dobozt.

Josie-nak nem maradt más választása, mint kinyitni a dobozt. Nem akart vállalhatatlanul önzőnek tűnni, ezért igyekezett lelkesedést erőltetni az arcára. Amikor meglátta, mi van benne, egy pillanatig némán meredt rá, majd óvatosan kiemelte, hogy jobban szemügyre vegye. A fülbevaló. A nagy, lógós arany fülbevaló, amit a Fortnum’sban fedezett fel. Megrázta a fejét. Jól emlékezett rá, mi állt az árcédulán.

– Én nem… úgy értem, ez csodálatos, de sajnos nem fogadhatom el. Túl sok lenne.

– Nos – vont vállat Max, és megint enyhén összevonta a szemöldökét –, vagy elfogadja, vagy nekem kell a fülembe raknom, mert fülbevalókat nem vesznek vissza.

A lány az ajkába harapott, mire a férfi felsóhajtott.

– Ha nem akarja, hogy karácsonyi ajándék legyen, vegye úgy, hogy köszönetképpen adom.

Josie a szemébe nézett. Max kihívóan bámult rá, mintha azt latolgatná, vajon vissza meri-e utasítani, ám amikor megszólalt, a hangja lágyan csengett.

– Ha maga nem lenne, egyedül búslakodnám át ezt a pár napot.

Josie még egy pillanatig habozott, majd kivette az ékszert a tartóból, és a fülébe tette.

– Köszönöm – lehelte, és megérintette az egyik csillagot. – Gyönyörű.

A férfi kinyújtotta a kezét, és finoman végigsimított a nyakán, az egyik fényes függő alatt.

– Talán nem ragyog olyan fényesen, mint maga, de azért csinos.

– Könnyed szavak voltak, de miközben Max kitárta az ajtót, és kiléptek a szabadba, Josie megérintette a bőrét ott, ahol a férfi hozzáért: határozottan bizsergett.

Metróval pillanatok alatt eljutottak Josie lakásától a Battersea-ig, ahol a partit tartották, így percre pontosan hat órára érkeztek meg, épp időben. A buli a Battersea Arts Centerben került megrendezésre, ebben a hatalmas, lenyűgöző épületben, amely kis tornyaival úgy festett, akár valami modern kastély. Az oszlopokkal körülvett bejárat két oldalán két kisebb karácsonyfa állt, egyszerű, ezüst és arany díszítéssel, az árkádokra pedig mindenütt karácsonyi fényeket aggattak. Max kitárta az ajtót Josie előtt, ő pedig hálásan rámosolygott. Gyomra szinte elviselhetetlenül kavargott, és az idevezető úton csak még rosszabb lett a helyzet.

A bejáratnál álló, fekete öltönyös férfi udvariasan rájuk mosolygott.

– A Brownings-parti? – kérdezte, mire Josie bólintott. – Kérem, itt adják le a kabátjukat, az összejövetel a nagyteremben van – intett az említett helyiség felé.

Josie körülnézett, de egyetlen ismerőst sem látott. Talán jobban kellett volna időzítenie, mondjuk, húsz perccel később érkezni, bár Laura legalább biztos itt van valahol. Letették a kabátjukat, a lány pedig megborzongott nélküle, mintha a páncélja egy részét veszítette volna el. Amikor Max megérintette a vállát, hogy a helyes irányba terelje, enyhén összerezzent, mire a férfi felvonta a szemöldökét.

– Bocsánat – mosolygott rá Josie kiszáradt szájjal. – Csak a hideg.

Miközben elindultak, a szeme sarkából rápillantott, de Max nem vele volt elfoglalva, hanem az épületet nézegette. Ajka néha megrándult, mintha magában beszélne, bár Josie egyetlen szót sem hallott. Most jött rá, hogy szorosan összefűzi a karjait, úgyhogy maga mellé engedte őket, és még az ujjait is kinyújtotta. Nem kellett volna elhoznia a férfit. Nem elég, hogy könnyedséget kell erőltetnie magára, most még azon is agyalhat, mi járhat Max fejében, és vajon jól érzi-e magát.

A terembe lépve a férfihoz hasonlóan ő sem tudta megállni, hogy megcsodálja a lenyűgöző mennyezetet, amely úgy borult föléjük, akár egy dóm kupolája, és szépséges, hálószerű kialakítása volt. Az ovális ablakok hatalmasak voltak, csúcsuk egészen a kupoláig ért, mindegyiket karácsonyi égősorokkal díszítették, sarkaikban pedig kis karácsonyfák álltak. A terem tele volt kis, kerek asztalokkal, a másik végében mini emelvény magasodott, az egyik oldalán pedig hosszú büféasztal húzódott. Hála istennek, mindenütt emberek nyüzsögtek – Josie megkönnyebbülve fújta ki a levegőt, látván, hogy nem ők érkeztek elsőnek, sőt a terem már majdnem tele volt, az emberek pohárral a kezükben ácsorogtak, vagy kis csoportokba verődve, fejüket összedugva beszélgettek az asztaloknál.

– Tudtam, hogy felújították, de azóta nem jártam itt – mormolta Max, mire Josie felkapta a fejét, és rábámult.

Nem volt biztos abban, hogy hozzá beszél, mivel tekintetét ide-oda kapkodta.

– Lenyűgöző.

– Prosecco? – Egy fekete-fehérbe öltözött hostess egy tálcát nyújtott feléjük, Josie pedig hálásan elvett egy poharat, és rögtön bele is kortyolt.

Beljebb sétáltak, miközben a lány bőrét jólesően csiklandozta a láthatatlan fűtőtestekből áramló meleg. Csak most tűnt fel neki a halk zene – nem a szokásos karácsonyi dalok szóltak, hanem hangszeres klasszikusok, ahogy a szólóhegedű dallamából következtetni lehetett. Ismét körülnézett, hátha lát ismerőst, talán valakit a cégtől, és összepréselte az ajkát, amikor megpillantotta Janice-t, aki kontyba fésült, dús barna hajával az egyik színpad melletti asztalnál beszélgetett valakivel.

Josie megállt, miközben Max még mindig a termet csodálta, és halványan elmosolyodott. Ha az este kész katasztrófa is lesz, a férfinak legalább az épület tetszik. Max bűntudatosan elvigyorodott, amikor észrevette a tekintetét, majd elnézett a feje fölött, és a vonásai hirtelen megkeményedtek.

– Hol vannak a bikinimodellek? – érdeklődött megjátszott szigorral, és belekortyolt a proseccóba. – Kizárólag emiatt jöttem el.

– Tudtam, hogy van valami hátsó szándéka!

– Naná – vonta meg a vállát Max.

Josie elnevette magát, ám amikor valaki hirtelen megkocogtatta a vállát, úgy megijedt, hogy csaknem kiköpte az italt. Megpördült. Oliver állt előtte, ajkán kissé fájdalmas mosollyal. Most, hogy Josie belegondolt, tényleg kissé manószerűen nézett ki a mindig simára borotvált arcával és tökéletesen beállított hajával, és kimondottan alacsony termetűnek látszott a karcsúsított, fekete zakójában és a gesztenyebarna pólójában, amelynek színét Josie feltételezése szerint az ünnepi időszak tiszteletére választotta. Amikor először beszélt róla Biának, a szemét csokoládébarnának írta le, de most nem csillogott benne a szokásos, évődő derű, inkább egy kicsit bánatosnak tűnt.

– Szia, Jose! – szólalt meg. – Boldog karácsonyt! Ezzel átölelte a lányt.

Josie érezte, hogy kínos lenne elhúzódni tőle, ezért viszonozta a gesztust, miközben igyekezett figyelmen kívül hagyni a férfi ismerős, megnyugtató illatát, amelyre a teste rögtön reagált is. Olyan gyorsan vetett véget az ölelésnek, ahogy csak tudott, majd Maxre pillantott. A férfi arca semmit sem árult el, tökéletesen rezzenéstelen volt. Josie élt a gyanúperrel, hogy azért nevettette meg, mert látta Olivert közeledni.

– Örülök, hogy újra látom – üdvözölte Olivert nyájasan, és megszorította a kezét.

– Nem tudtam, hogy maga is itt lesz – vonta össze a szemöldökét a másik férfi.

– Az utolsó pillanatban döntöttük el – mosolyodott el Max könnyedén, ami éles kontrasztot jelentett Oliver megfeszülő állához képest.

Szerencsére Josie-nak nem kellett levezényelnie egy kínos beszélgetést kettejük között, mert az egyik proseccóstálca mellett hirtelen megpillantott egy szőke, széles vállú nőt, aki vadul integetett felé, és láthatóan mindent megtett, hogy ne tűnjön kétségbeesettnek. Laura olyan sebességgel csörtetett feléjük, amiből egyértelművé vált, hogy még a parti kedvéért sem szegte meg a semmi tűsarkú szabályát, nyomában pedig vőlegénye, John loholt, akit az irodában csak Skót Johnként emlegettek.

– Hála az égnek, hogy itt vagy! – csapott le a barátnőjére Laura, amint odaértek, majd lehalkította a hangját, hogy csak Josie hallja. – Már halálosan unok a könyveléssel csevegni.

Ezzel a háta mögé intett, ahol két nő és egy férfi állt, szorosan egymás mellett. Laura elvette a proseccót, amit John nyújtott felé, és ivott egy hatalmas kortyot. Olyan ruhát viselt, ami a legkevésbé sem illett hozzá, fekete volt, csillogó és a földig ért, ráadásul szorosan simult a testére, felfedve irigylésre méltóan lapos hasát.

– A nővéremé – magyarázta, ahogy meglátta, Josie hogyan néz rá. – Jobb, ha megpróbálok jó benyomást tenni a részvényeseinkre.

Ezzel hátravetette a haját, és miközben Oliverre csupán egy bólintást pazarolt, ragyogó mosolyt küldött Max felé.

– Elnézést, Laura vagyok, a Páva PR-részlegén dolgozom Josie-val – mutatkozott be a munkatársainak fenntartott, komoly és határozott hangon.

– Max.

– És melyik céget képviseli?

– Igazság szerint Josie partnere vagyok. – Azzal Max a lány felé emelte a poharát.

Laura hatalmas, kék szeme, amelyet most is csupán szempillaspirállal tett hangsúlyosabbá, tágra nyílt.

– Valóban? – Josie-ra pillantott, aki enyhén megrázta a fejét, és merően nézett rá, jelezve, hogy majd később elmagyarázza.

Korábban nem szólt a barátnőjének arról, hogy hozna valakit, mivel fogalma sem volt, hogy Max tényleg eljön-e. Laura a férfira mosolygott.

– Nos, örülök, hogy megismerhetem. Ő itt a vőlegényem, John – intett a mellette álló, hozzá hasonlóan szőke fürtös férfi felé.

Szerencsére John bőre olívabarna volt, nem olyan sápadt, mint Lauráé, a szeme pedig barnán csillogott – másként könnyen testvéreknek nézhették volna őket.

– Legalább nem én vagyok az egyetlen utánfutó – mosolyodott el John szőke szakálla alatt, glasgow-i akcentusa még a sok, Londonban töltött év után is erősen érződött.

Max és ő pillanatok alatt laza csevegésbe kezdtek, Laura pedig mély sóhajjal a közelben álldogáló Janice-re nézett, aki sürgetően integetett neki.

– Megnézem, mit akar. – Laura a szokásos sebességgel elviharzott, Josie pedig egyedül maradt Oliverrel.

Zavarában bele akart kortyolni az italába, de rájött, hogy a pohara már kiürült. John épp arról magyarázott Maxnek, hogy szabadúszó újságíróként dolgozik, Josie pedig kétségbeesetten próbált kitalálni valamit, amivel beleszólhat a beszélgetésbe, de elkésett – Oliver megragadta a csuklóját, és egy lépéssel arrébb húzta.

– Josie, tényleg beszélnem kell veled – hadarta, és a két másik férfira pillantott. – Négyszemközt.

– Ne most, Oliver – rázta meg a fejét a lány.

– Kérlek! – A férfi a szokásos őzikepillantással bámult rá, amit mindig elővett, ha keresztül akarta vinni az akaratát. – Esküszöm, nem arról, amire gondolsz. Én csak… nem akarom, hogy mástól tudd meg.

Josie gyomra összerándult, enyhe hányinger fogta el, és a következő pillanatban, mintegy vészjelzésképpen Cara tűnt fel a látószögében. A nő a színpad mellett állt, és mintha csak őt gúnyolná, ugyanazt a piros ruhát viselte, amelyet a karácsonyi bulin, és amely olyan jól kihangsúlyozta karcsú, tökéletes alakját és barnára sült, égig érő lábait – bár Josie egész biztos volt abban, hogy a színét szoliban szerezte. Cara rápillantott, aztán gyorsan elkapta a tekintetét, és a lány mérget vett volna rá, hogy őket figyeli, és várja a reakcióját.

Ekkor Max hangosan elnevette magát valamin, amit Skót John mondott, Oliver pedig morcosan nézett rá.

– Komolyan, Jose – mormolta –, ki ez az alak?

Mielőtt a lány rávághatta volna, hogy az égvilágon semmi köze hozzá, ráadásul nincs joga számonkérni, főleg, mivel nyilván most akarja bejelenteni neki, hogy Cara és ő egy pár, szóval jobb, ha inkább elmegy a pokolba, Janice hirtelen felállt az asztala mellől, és feléjük indult, tűsarkai hangosan kopogtak a fából készült parkettán.

– Josie, csodásan nézel ki! – fuvolázta, miközben szinte rá se pillantott. – Oliver, egy percre… – Azzal választ sem várva megragadta a férfi karját, és elrángatta Josie mellől, a bejárat irányába.

Josie habozva körülnézett. Szerette volna ellenőrizni, hogy minden rendben van-e Maxszel, ezért a két férfi felé indult, miközben elcsípett pár szót a beszélgetésükből.

– Ezt nem mondod komolyan! – mondta éppen John. – A legjobb iskolai barátom is építész. Erin Fuller, nem futottál össze vele valamikor?

– Te most viccelsz – ingatta a fejét Max hitetlenkedve. – Ismered Erint?

Látva, milyen jól kijönnek egymással, sőt már bele is gabalyodtak a közös ismerősök feltérképezésébe, Josie csendben továbbsétált az asztal felé, ahol Laura ült, immár egyedül, és leroskadt a barátnője mellé. Laura összevonta a szemöldökét.

– Mizu?

Josie némi habozás után megrázta a fejét, de morcos tekintete önkéntelenül is Carára siklott, bár tudta, hogy Oliver sokkal jobban megérdemelné a haragját, mint a nő. De legalább ne tennék ennyire nyilvánvalóvá, nem igaz? Túl nagy kérés lett volna, hogy megvárják legalább a karácsonyi szünetet? Laura együttérzően nézett rá.

– Ne is törődj Dráma Carával, csak figyelmet akar, mert unatkozik, és tudja, hogy sosem lesz több egy középszintű kivitelezőnél, meg azt, hogy gyorsan be kell cserkésznie egy srácot, mert hamarosan nem lesz már ilyen bomba, és mindenki rájön, hogy ez minden, amije van.

Josie felhorkant, aztán gyorsan elhallgatott, mert durvának érezte a gesztust. Elfintorodott. Még nem szólt Laurának arról, hogy kirúgták – ami azt jelenti, hogy talán ő sem jut tovább soha annál, ahol most tart. Laura lebiggyesztette az ajkát, egy darabig Josie arcát tanulmányozta, majd elnézett a feje felett.

– Jönnek a srácok – mondta, és kicsit közelebb hajolt. – És ha már szóba került… te aztán nem vesztegeted az időt, mi?

– Nem erről van szó, csak… – Josie zavartan forgatta a poharát az asztalterítőn. – Igazából nem is tudom, mi ez.

– Mikor találkoztatok?

– Három napja – vallotta be, mire Laura hitetlenkedve nézett rá.

– És véletlenül szabad volt a karácsonyestéje, hogy elkísérjen ide, miközben alig ismeritek egymást?

– Egy repülőjáratra vár, és itt ragadt – vágta rá Josie védekezően. – Ne csinálj úgy, mintha ez valami borzalmas dolog lenne.

– Elég rámenős. – Laura megint átnézett Josie válla felett, és elgondolkodva méregette Maxet.

– Ki mond olyat manapság, hogy „rámenős”? – vonta fel a szemöldökét a barátnője.

– De kedvesnek tűnik. – Laura ügyet sem vetett Josie-ra.

– Igen – bólintott a lány.

Bár ez elsőre nem igazán tűnt fel neki, mivel a férfi mindent megtett, hogy eltitkolja előle.

– És megnevetteti Johnt, bár ez nem olyan nehéz feladat.

Josie érezte, hogy Laura még nem fejezte be, ezért némán ült, és várta, mi sül ki a dologból. Mindketten a férfiak felé pillantottak, akik épp megállítottak egy pincérnőt, hogy újabb italt szerezzenek. John válla szélesebb volt, mint Maxé, mégis, Max kisugárzása jóval erősebbnek érződött. Talán a viselkedése miatt, gondolta Josie, mintha pontosan tudná, hogyan kell úgy végigsétálni egy termen, hogy az emberek félrehúzódjanak előle. Laura lehalkította a hangját:

– Szóval, hol a bibi?

– Mindig kell, hogy legyen? – sóhajtott fel Josie.

– Házas?

– Nem – nevetett fel a lány.

– Honnan tudod?

– Először is onnan, hogy nem visel gyűrűt.

– Ja, mert a házas pasik sosem veszik le a gyűrűjüket.

– Nem házas – erősködött Josie, bár megint átsuhant az agyán az, amit a nagynénje mondott.

Max hazudott a munkahelyéről – de vajon másról is? Önkéntelenül a füléhez nyúlt, és végigsimított az egyik csillagos fülbevalón. Laura éles szemmel figyelte.

– Szép fülbevaló.

– Köszi!

Josie úgy döntött, nem kezd bele az ékszer sztorijába, főleg, mivel Max és John épp feléjük indult. John lazán megdörzsölte Laura karját, ahogy leült mellé, majd elé tett egy újabb pohár proseccót, Max pedig szintén odanyújtott egy poharat Josie-nak. A lány rámosolygott, talán egy leheletnyivel lelkesebben, mint kellett volna, a férfi pedig gyors és hatékony mosollyal válaszolt, majd felemelte a telefonját.

– Vissza kell hívnom a légitársaságot, az előbb üzentek.

Mindjárt jövök.

Josie bólintott, és igyekezett nem tudomást venni Laura én megmondtam pillantásáról. Mielőtt a barátnője újra rákezdett volna az előbbi témára – mert John jelenléte aztán nem tartotta volna vissza –, Josie gyorsan az esküvői előkészületek felől kezdett érdeklődni, mire Laura bő lére eresztve elmesélte, milyen bonyolult volt megszervezni, hogy minden rendben legyen a helyszínnel – amely egy valódi skót várkastély lesz –, és mennyire kiakadt azon, hogy bizonyos hírek szerint pont az esküvő hétvégéjén lesz vasutassztrájk Skóciában, ami azt jelenti, hogy a londoni barátai nem tudják megoldani az odajutást. Egy pincér jött feléjük kis falatkákkal a tálcáján, Josie pedig elvett egy bundázott rizsgolyót, és apránként megeszegette, miközben tovább hallgatta Laura sztoriját, és nagyon igyekezett érdeklődőnek mutatkozni, nem pedig folyton a teremben leskelődni a gondolatait uraló két férfi egyike után.

Max nagyjából tíz perc múlva tért vissza, és lehuppant mellé. A lányt megcsapta az arcvize illata, és megállapította, hogy elég drága márka lehet.

– Mit mondtak? – érdeklődött. Max felemelte a poharát, és belekortyolt.

– Azt, hogy próbálnak foglalni nekem egy helyet december huszonhatodikára – felelte, és vállat vont. – Nos, majd meglátjuk.

Josie mosolyogva bólintott, mert úgy vélte, ez a kívánt reakció, de mielőtt további kérdéseket tehetett volna fel – például, hogy mennyi időre utazik el, és vajon visszajön-e egyáltalán Londonba – a színpadon valaki megkocogtatta a mikrofont, a teremben pedig hirtelen csend támadt, és mindenki az emelvényen álló fickóra meredt, aki minden bizonnyal a technikus volt.

– Máris jönnek a beszédek? – kérdezte John.

– Gondolom, gyorsan le akarják tudni őket, hogy utána berúghassanak, mint mi – vélte Laura.

Max elismerően elmosolyodott. Közben a vállalat igazgatója, egy hatvanas éveiben járó férfi, akit Josie mindössze egyszer látott a négy év alatt, amióta neki dolgozott, mivel az igazgató csak a teljes cégcsoportot érintő eseményeken és konferenciákon vett részt, a színpadra lépett – pontosabban az alacsony kis pódiumra, amitől mindössze pár centivel magasodott a körülötte állók fölé. Megköszörülte a torkát, feljebb tolta a szemüvegét, majd bólintott a feketébe öltözött férfi felé, aki a mikrofont kezelte.

– Ha nem bánják, szólnék pár szót, mielőtt belemerülünk az ünneplésbe.

Némi mozgolódás támadt a teremben, amíg a résztvevők gyorsan a helyükre siettek, vagy magukhoz vettek még egy pohár italt, de végül mindenki az emelvény felé fordította a tekintetét.

– Köszönöm, hogy részt vesznek ezen az eseményen, és feláldozták a karácsonyestéjüket, hogy jelenlétükkel támogassák jótékonysági törekvéseinket. – Azzal a mögötte álló kisasztal felé intett, amelyen a legkülönfélébb tárgyak sorakoztak: többek között egy üveg pezsgő, egy élelmiszerkosár és pár fotó helikopterekről és az Eiffel-toronyról. – Kérem, licitáljanak az itt látható tárgyakra, és mutassák ki a támogatásukat, hiszen a karácsony mindenekelőtt arról szól, hogy adni jó, mint tudjuk.

– Ja, mintha nem a sajtófigyelem lenne a lényeg – horkant fel Laura gúnyosan, majd lehalkította a hangját. – Ezért is rendezték szentestén, mert a vezetőség arra számít, hogy így bekerülünk pár magazin tudósításába, ami nyilvánvalóan nem fog megtörténni, mert a szervezés egyszerűen borzalmas. Próbáltam elmagyarázni Janice-nek, de ahelyett, hogy hallgatott volna a józan eszére és nem mellesleg a többéves tapasztalatomra, rám se bagózott.

– Jó évünk volt – folytatta az igazgató –, és némileg növekednünk is sikerült, ami nagyszerű hír, de még mindig van mit tökéletesítenünk, és keressük a terjeszkedés útjait, valamint a lehetőségeket, hogy minden önálló cégünket időről időre újrastrukturáljuk, biztosítandó, hogy továbbra is a piac stabil szereplői maradjunk.

Josie összeszorította a fogát, amikor meghallotta az „újrastrukturálás” szót. Ez a pasas itt áradozik arról, milyen nagyszerű év van mögöttük – ha olyan nagyszerű volt, mégis miért kellett leépíteniük egy csomó embert?

– Most pedig minden egyes cég megosztja önökkel a legizgalmasabb új híreit. Elsőként színpadra szólítanám a Páva PR vezetőjét, a csodálatos Janice Evergreent!

Janice szinte rögtön az emelvényen termett. Josie pontosan tudta, mennyire imád sütkérezni a reflektorfényben, és megmutatni, mennyire fontos ember. A főnöke elismételte, milyen remek évet zárnak, Josie pedig nagyot húzott a proseccójából, és Maxre pillantott, aki udvariasan hallgatta a sok fecsegést, miközben valószínűleg már rég megbánta, hogy eljött.

– De a legizgalmasabb hírünk még csak most következik – folytatta Janice. – Nagy örömünkre szolgál, hogy végre bejelenthetjük önöknek, hogy jövőre megnyitjuk a New York-i irodánkat, amelyet nem más vezet majd, mint a mi fantasztikus Oliver Burtonünk!

Josie-nak szüksége volt pár pillanatra, hogy felfogja, miről van szó, Laura pedig a homlokát ráncolva hajolt közelebb hozzá.

– Azt mondta, hogy… ?

De be sem kellett fejeznie a kérdést, mert Oliver ekkor már a színpadon állt, és udvariasan felemelt kézzel köszönte meg a teremben dübörgő tapsot.

– Te tudtad? – suttogta Laura, Joise pedig némán megrázta a fejét.

Nem. Fogalma sem volt arról, hogy míg őt gyakorlatilag kirúgták az expasija egy új iroda vezetője lett. Mégpedig az óceán másik oldalán.

Nyolcadik fejezet

Josie szinte egy szót sem hallott a többi beszédből. A szokásos kifejezések valamennyire eljutottak a füléig – ünneplés, gratuláció, pénzügyi –, de nem tudott és nem is bírt odafigyelni a kontextusra. Laura folyton kíváncsi pillantásokat vetett rá, ám ő makacsul maga elé bámult, miközben azon volt, hogy megfelelő időközönként pislogjon, nehogy azt higgyék, elkalandozott vagy unatkozik, ha esetleg egy fontos személy őt vizslatná.

Vajon Oliver mióta tudja a dolgot? Egész biztos, hogy nem érte meglepetésként – az ilyesmit hónapokkal a bejelentés előtt közlik az emberrel, megtárgyalják vele az indulás időpontját, és nyilván a fizetésemelés is szóba kerül. Vagyis a férfi már akkor tudott róla, amikor még együtt voltak, valószínűleg privát találkozókra járt Janice-szel az irodában, ahol Josie is dolgozott, csupán elfelejtette megemlíteni, miután este hazaért. Oliver gyökeresen meg akarta változtatni az életét, és annyi fáradságot se vett, hogy ezt közölje vele. Josie-ban felmerült, hogy vajon az ő kirúgásáról is tudott-e – talán ez is szóba került azokon a titkos megbeszéléseken.

Érezte, hogy könnyek kezdik szurkálni a szemhéját, de nem tudta eldönteni, bánatában-e, vagy dühében. Mély levegőt vett, és pislogott párat, majd hirtelen egy meleg kéz szorítását érezte a karján. Max.

– Jól van? – suttogta a férfi.

Josie bólintott, de nem mert a szemébe nézni. Jó ég, vajon mit gondolhat? Elvileg egy jó hangulatú karácsonyi partira kísérte el, ő meg itt mindjárt elbőgi magát. Laura gyorsan a kezébe nyomott egy pohár proseccót – Josie gyanította, hogy a második, érintetlen pohara lehet. Hálásan belekortyolt.

Az igazgató és a többiek végre végeztek a beszédekkel, és miután elmondták, hogy az ételt nemsokára felszolgálják, majd ismét boldog karácsonyt kívántak mindenkinek, udvarias taps kíséretében elhagyták az emelvényt. A taps nemsokára elhalt, a helyét pedig vidám csevegés és nevetés vette át. Josie hallotta, hogy hegedű szólal meg halkan a háttérben.

Oliver körül ekkor már rengetegen csoportosultak, a kezét rázogatták és a hátát veregették. Josie tudta, hogy nem kellene bámulnia, mert attól csak rosszabb lesz, de képtelen volt levenni a szemét a férfiról, aki ide-oda kapkodta a fejét, míg tekintetük végül összefonódott. A lány felpattant, és kifelé indult, Max, Laura és John pedig a szomszéd asztalnál ülők értetlen pillantásaival mit sem törődve követte.

Mert Oliver már feléjük haladt, apró, gyors kanyarokat téve a fehér terítős asztalok között. Laura szitkozódott az orra alatt, majd előrelendült, hogy az útját állja. Josie hirtelen nem is értette a gesztust, míg meg nem látta, hogy John ellép Laura mellől, és Cara elé áll, aki isten tudja, miért, szintén feléjük igyekezett. A lelkiállapota ellenére Josie csodálattal figyelte a köztük lévő néma kommunikációt – csupán tizennyolc hónapja voltak együtt, ami kevesebb idő, mint amit ő Oliverrel töltött, ők ketten mégsem jutottak soha idáig, sosem olvastak így egymás gondolataiból.

Beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy Max volt az, aki mindeközben kézen fogta, és megszorította az ujjait, majd magával húzta.

– Gyerünk, Josie, induljunk! – mondta határozottan.

A lány viszonozta a szorítást, és tipegve elindult a férfi nyomában. Körülöttük minden és mindenki fura módon távolinak tetszett, mintha valaki lenyomta volna a némítógombot, és lecsavarta volna a világítást.

– Nem mehetünk csak úgy el – mormolta, miközben a férfi határozottan továbbvonszolta a hall felé.

– Miért ne? Megvolt a pofavizit, nem igaz? Ennél többet nem várhatnak el. Ráadásul holnap mindenki olyan másnapos lesz, hogy nem fognak emlékezni arra, mikor lépett le.

Josie mereven bólintott. Jelenleg egyszerre csak egy dologra tudott koncentrálni, és elméjét túlságosan lefoglalták az emlékek az Oliverrel közösen töltött estékről, amikor egy csomót beszélgettek a munkáról, Janice-t szidták, és azon lamentáltak, hogy mindketten megérdemelnék már az előléptetést. A férfi pedig egész végig semmit sem mondott. Semmit.

– Maradjon itt! – parancsolta Max, amint a hallba értek. – Hozom a kabátokat.

Josie ismét bólintott, és a mozaikos padlóra szegezte a tekintetét.

– Josie!

Oliver hangjára összerezzent. Felpillantott, és meglátta, hogy a férfi kissé zihálva felé siet, mintha konkrétan futnia kellett volna utána. Kíváncsi lett volna, hogyan szabadult meg Laurától. Egy pillanatig csak némán meredtek egymásra, majd Oliver megrázta a fejét.

– Annyira saj…

– Kurvára elegem van – sziszegte Josie – az állandó sajnálkozásodból!

Oliver összerezzent a szokatlanul nyers stílustól, a lány pedig mélyen beszívta a levegőt. Uralkodnia kell magán – már csak az hiányzott volna, hogy a férfi rájöjjön, mennyire kiborította. – Gondolom, most gratulálnom illik – mondta, és keresztbe fonta a karját maga előtt.

Talán, ha erősebb lenne, még komolyan is gondolná, hiszen tudta, hogy a férfi mindig is külföldön akart dolgozni. Állandóan Sydney-ről, New Yorkról és Torontóról beszélt. Ha jobban belegondolt volna a dologba, valószínűleg rájöhetett volna, hogy tőle eltérően Oliver soha nem is tervezett egy helyben maradni.

– Én meg akartam mondani a beszéd előtt – emelte fel a kezét Oliver tehetetlenül.

– Ja, mert annyival jobb lett volna, ha pár perccel azelőtt szólsz, hogy Janice bejelenti a teljes cégcsoport füle hallatára.

A férfi nem válaszolt, Josie pedig kényszerítette magát, hogy leengedje a karjait, és feladja a védekező pozíciót.

– Nem számít, Oliver – jegyezte meg szárazon. – Szakítottunk.

Többé semmi közöm a dolgaidhoz.

A férfi elhúzta a száját, Josie pedig egy villanásnyi lelkifurdalást érzett. Ez Oliver nagy estéje, ő pedig tönkreteszi.

– Meg akartalak kérni, hogy gyere velem – szólalt meg a férfi lágy hangon, a tekintete még mindig a lány arcára tapadt. – Én csak… nem tudtam, hogyan csináljam, hogyan győzzelek meg, hogy add fel az itteni életed. Ezért nem hoztam fel, mielőtt…

Igen, gondolta Josie keserűen. Mielőtt.

De önkéntelenül is eszébe jutott, milyen lett volna a közös életük New Yorkban: látta magukat, ahogy egy elegáns étteremben esznek, vagy pózolnak a Szabadság-szobor előtt. Sosem járt ott, ezért a képek persze homályosak voltak, tévében vagy filmekben látott jelenetek keveredtek London egyes részeinek emlékeivel.

– Nem igazán az én világom összecsomagolni és kalandra indulni a Nagy Almába – felelte mély sóhajjal. – Pontosan tudod, hogy jobban szeretem a biztonságos opciót.

Nyilván pont ezért nem említette neki a dolgot. Mert Josie egyszerűen átkozottul kiszámítható, Oliver pedig már előre tudta, hogy nem lelkesedik majd az ötletért, és megpróbálja meggyőzni, hogy maradjon. Szerette volna azt hinni, hogy átgondolta volna a javaslatot, de az igazság fájdalmasan a gyomrába mart: nyilván gyűlölte volna az ötletet és a vele járó kockázatot.

Hála istennek, Max végre felbukkant a kabátokkal, Oliver pedig morcosan nézett rá.

– Elmentek?

A férfi átnyújtotta Josie-nak a kabátját, a lány pedig hálásan belebújt.

– Én tehetek róla – felelte Max vidáman, arcán nyájas mosollyal. – Elrabolom őt.

Oliver gyilkos tekintettel meredt rá, de végül sikerült rendeznie a vonásait. Max úgy tett, mintha mi sem történt volna.

– Egyébként gratulálok! New York – biztosan nagyon izgatott.

– Igen, gondolom – dünnyögte Oliver.

– Fura, hogy nem hozta fel a múltkor, amikor New Yorkot említettem.

Max felvonta a szemöldökét, és hagyta, hogy a megjegyzés egy pillanatra megálljon a levegőben.

– De gondolom, nem igazán hagytam szóhoz jutni, mi? – folytatta abszolút barátságosan, olyan enyhe éllel, hogy Oliver nevetségessé vált volna, ha reagál rá.

Ehelyett elvörösödött, Josie pedig igazságtalanul hálás volt azért, hogy végre nem ő ég le a legjobban ebben a kis trióban. Végre nem rá figyelnek és arra, hogyan fogadta a hírt.

– Bébi… – Oliver Josie után akart indulni, de a lány megrázta a fejét.

– Ne!

A férfi megtorpant, de Josie a hátán érezte a tekintetét, miközben kisétáltak az ajtón.

Max kivezette a hallból, maguk mögött hagyták a dómszerűen felmagasodó, festett üvegplafont, és beszálltak egy ajtó előtt várakozó kocsiba. Nyilván Max már idejében megrendelte az Ubert, bár Josie nem látta, mikor. Az ablakon át némán bámulta a város fényeit, és boldog volt, hogy Max egyszerűen csak hazaviszi, már ha valóban ez volt a szándéka. Kíváncsi lett volna, mit gondolhat most róla. Talán szánalmasnak tartja, hogy hagyta kicsúszni a kezéből a menő pasiját, aki nemsokára New Yorkban éli majd a menő életét, miközben neki azt kell eldöntenie, elfogadja-e a morzsákat, amiket Janice vetett neki. Megint eszébe jutott Max reakciója, amikor elmesélte neki a szülei halálát. Ha akkor még nem is tekintette sérült árunak, mi járhat a fejében a mai este után?

Csak jó tíz perc múlva jött rá, hogy nem Streatham felé tartanak. Elszakította a tekintetét az utcalámpák végtelen sorától, és a szemöldökét összevonva Max felé fordult, aki szintén kifelé bámult az ablakon.

– Hová megyünk?

– Csak egy bárba – pillantott rá a férfi. – Ismerem a tulajdonost, és beköszönnék neki, amíg még itt vagyok, ha nincs ellene kifogása – mondta lazán, mintha a döntésének semmi köze nem lenne Josie-hoz, a lány pedig önkéntelenül elmosolyodott.

– Persze – felelte hasonló könnyedséggel, és átjárta a hála, amiért Max nem fuvarozta egyszerűen haza.

Nem lett volna képes egyedül maradni a lakásában, és várni, hogy ráköszöntsön élete legborzasztóbb karácsony reggele. Legalábbis még nem.

Ettől kezdve nem igazán érdekelte, hová mennek – különben sem szokott autóval járni Londonban, leginkább csak a vonatot és a földalattit használta, ám most gyakorlatilag fogalma sem volt, merre járhatnak. Az úton rengeteg kocsi haladt, az emberek hazafelé igyekeztek a családjukhoz karácsonyestére, vagy a barátaikhoz egy ünnepi koccintásra. Max könnyedén csevegett a sofőrrel, Josie pedig hagyta, hogy a halk, háttérzenéhez hasonló duruzsolás megnyugtassa; a magasabb és a mélyebb férfihang váltakozása enyhítően hatott rá. Az autó több mint negyven perc után kanyarodott le egy kis utcába a Broadway mellett.

– Kösz, haver!

Max kiugrott a kocsiból, és nyitva tartotta az ajtót Josie-nak, aki ugyanazon az oldalon kászálódott ki – még jó, mert a másikon egy pocsolyába lépett volna. Josie kisvártatva felfigyelt az utca végén csoportosuló kisebb tömegre, amely egy lámpaoszlop alatt tömörült, az emberek szájából feltörő pára összekeveredett a cigarettájuk füstjével. Olyan hideg volt, hogy a lány összehúzta a vállát, miközben követte Maxet a társaság és a mögöttük tornyosuló épület felé, amelynek az ablakából lágy fény áradt, az ajtó fölött pedig cikornyás betűk tekeregtek. Rájött, hogy ide igyekeztek, ez valóban egy bár volt, csak kívülről nehezen lehetett észrevenni; ha valaki nem ismerte, vagy nem figyelt eléggé, akár el is sétálhatott mellette. Követte Maxet az ajtóhoz, miközben úgy érezte, mintha valami titkos bejárathoz vezetné, távol a nagyobb kocsmák és a Broadway nyüzsgésétől.

Kicsit lehajolt, hogy átférjen az ajtó szemöldökfája alatt, amelybe egész biztosan napi többször beverték a fejüket a vendégek, majd amikor beértek, pislognia kellett párat, hogy pontosan ki tudja venni, miféle helyre került. A bár három szomszédos helyiségből állt, a bárpult középen helyezkedett el. A helyet enyhe, derengő fény világította meg, amely arra engedett következtetni, hogy számos sötét sarokba el lehet bújni itt, és azt a benyomást keltette, mintha csupán néhány gyertya világítaná be az egész területet, ami nyilván teljességgel lehetetlen volt. A helyiségek aszimmetrikusnak tűntek, mintha különböző szinteken lettek volna, de lépcső sehol sem látszott. Annak ellenére, hogy mindegyik terem viszonylag kicsinek tetszett, a kocsma mégsem érződött zsúfoltnak, bár a klasszikus zenébe vegyülő mormolásból ítélve elég sokan lehettek.

– Honnan tudta egyáltalán, hogy itt van ez a hely? – kérdezte a lány, miközben Max a bárhoz vezette.

– Mint mondtam, ismerem a tulajdonosát – felelte a férfi, és körülnézett.

– Honnan?

– Nos, ami azt illeti, én terveztem meg a felújítást – vallotta be Max bűntudatos mosollyal.

– Hű! – ámuldozott Josie, miközben ismét megcsodálta a hely kialakítását. – Ez nagyon menő! Tényleg nagyon.

Max elvigyorodott, és szemei enyhén felszikráztak a halvány fényben.

– Ez volt az egyik kedvenc projektem, mivel egy csomó szabály kötött minket arra vonatkozóan, mit csinálhatunk az épülettel, és a tulajnak nagyon határozott elképzelései voltak. Igazán élvezetes munka volt.

Josie feljegyezte magában, hogy el ne felejtse megemlíteni Helennek: Max láthatóan nem hazudott arról, hogy építész, még akkor sem, ha más céget említett, mint ahol valójában dolgozhat. Ekkor hirtelen egy alacsony, vékony férfi termett előttük, és ragyogó mosollyal nézett Maxre.

– Max! – kiáltotta, és megveregette a férfi hátát, amihez konkrétan lábujjhegyre kellett állnia. – Hogyhogy…? Ez aztán a csodás meglepetés! – mondta, és boldogan összecsapta a kezét. – Ezer éve, barátom!

Max elmosolyodott, és Josie biztosra vette, hogy most a legőszintébb mosolyát látja – nem azt az elbűvölő fajtát, amelyet Helennel vagy Oliverrel szemben használt. Ez a mosoly ellágyította élesen metszett vonásait.

– Bocs, haver. Tudod, az élet néha másként akarja – magyarázta, majd Josie felé intett. – Ő itt Josie. Fel akartam vágni előtte a hellyel.

– Mintha szükséged lenne rá! – A férfi hangja dallamos volt, és úgy tűnt, mintha egészen széles skálát lenne képes bejárni, legalábbis hangszíne beszéd közben folyton fel-alá ugrált. – Isten hozta, Josie, örvendek.

– George a tulajdonos – szólt közbe Max. – És a barátom – tette hozzá George szigorú pillantására.

– Ital! – A tulaj felemelte a mutatóujját, ami bárki mástól rémesen komikus lett volna, de hozzá nagyon is illett. – Egy perc és jövök!

Ezzel elsietett, Max pedig halkan felkuncogott.

– Kedvelem – döntötte el Josie.

– A legtöbben kedvelik.

Max talált nekik egy helyet a csaknem dugig tömött bárban, a fal mellett. Ragaszkodott hozzá, hogy Josie üljön le a székre, ő pedig hanyagul a fából készült bárpultnak támaszkodott, amely a szokásos téglalap helyett hullámokat formázott, és szinte kígyóként tekergett az enyhe fényben. Josie végighúzta rajta a kezét, és megcsodálta a fában található eltéréseket.

– Kézi faragású – jegyezte meg Max. – Mint mondtam, a tulajnak határozott elképzelései voltak.

George az ígéretéhez híven hamarosan visszatért, kezében két pohárral, amelyekben valamilyen karácsonyi koktél volt, de az összetevőit nem volt hajlandó elárulni. Josie bőrét lágyan simogatta a benti meleg, miközben hirtelen szokatlanul élesen a tudatára ébredt, milyen apró, ahogy itt kuporog a bárszéken Max mellett – ami meglehetősen szokatlan volt, mert általában magasnak és ormótlannak érezte magát. Max állán most még több borosta sötétlett, mint pár napja, ám ettől csak szexisebbé vált, különösen ebben a gyertyafényben, amely, állapította meg Josie, remekül illett hozzá – mintha a szeme és a haja is fényesebben ragyogott volna tőle. Max rajtakapta, hogy figyeli, ezért zavarában megköszörülte a torkát.

– Nem ízlik? – kérdezte a koktél felé intve, mivel a férfi még csak a pohár feléig jutott.

– Dehogynem – felelte Max, és belekortyolt az italba. – De George-ot ismerve ez a kotyvalék ötször erősebb, mint egy átlagos koktél.

Josie, aki épp inni akart, megtorpant, mert fogalma sem volt, viccel-e, vagy sem. Az arcát látva Max elnevette magát, amiből arra következtetett, hogy csak tréfált, de a biztonság kedvéért egy kis időre letette a poharat.

Max nem kérdezősködött, és bár Josie tudta, hogy nem is vár magyarázatot, mégis, ahogy itt kucorgott ezen a bárszéken ebben a különös kocsmában, fülében George nevetésével, amely a bár másik feléből szállt feléjük, különös módon úgy érezte, beszélni akar a dologról. Megfogta a fából készült szívószálát, és megkavargatta vele az italt.

– Nem mondta el nekem.

– Igen, ez volt a benyomásom – bólintott Max, és máris felöltötte a szokásos pókerarcát.

– Azt hiszem, szerette volna. – Josie megállította a szívószálat, és a férfira nézett. – Nem is tudom, mit érzek most.

– Azzal kapcsolatban, hogy nem mondta el, vagy hogy Amerikába költözik? – nézett a szemébe Max.

– Bármelyikkel. – Josie a hajába túrt. – Mindkettővel. Én csak…

Még egyszer megismételte a mozdulatot, aztán az ölébe ejtette a kezét.

– Nem hiszem, hogy volna arra vonatkozó szabály, hogyan kell éreznie magát az ehhez hasonló híreket követő egy órában – mondta Max, mire a lány halkan felnevetett, és a kezére meredt. – És tudja, az is rendben van, ha gyűlöli őt, ugyanakkor azt kívánja, bárcsak maradna.

Josie ismét magához vette az italát, és kíváncsian pillantott rá.

– Volt már hasonló helyzetben, ugye?

Max vállat vont, Josie pedig elfintorodott – hiszen a férfi pont nemrég mesélte, hogy a barátnője májusban szakított vele, nem igaz?

– Bocsánat – mondta halkan, ám Max csak nevetett az arckifejezésén.

– Semmi gond. Ez az év elég… kemény volt számomra, ami azt illeti. De ha nem így alakul, talán most nem lennék itt magával. – Kinyújtotta a kezét, és a lány füle mögé simított egy hajtincset, majd az ujjai lefutottak a nyakára, mire Josie megremegett. Max elvigyorodott. – És kihagytam volna azt az elegáns partit és az ingyen piát.

– Nagy veszteség lett volna – fújta ki a levegőt Josie, és igyekezett könnyedséget erőltetni a hangjába. – De figyeljen – folytatta, és felemelte a koktélját –, legalább majd bandázhat Oliverrel New Yorkban. Biztos jól jönne neki egy barát, mi?

– Abszolút. Majd írok neki Facebookon, és elmegyünk együtt a Knicks meccsére, vagy valami – én mondom magának, a srác majd’ elpusztul, hogy a barátom lehessen.

Josie felkacagott, és a kezébe vette az italát, miközben konstatálta, hogy nyelve kezd kissé összeakadni, feje pedig zúg. Mindent összevetve viszont most van csak igazán jó oka inni, magyarázta magának.

– Tudja, szerintem vele kellett volna mennie. – Ajka között a szívószállal, Josie felnézett Maxre.

A férfi olyan áthatóan nézett rá, hogy képtelen volt elfordítani a tekintetét. Érezte, hogy az arcába szökik a vér, a tarkója bizseregni kezdett.

– Azt hiszem, maga sokkal több kalandra hivatott, mint amennyit megenged magának. – Minden átmenet nélkül a sörösüveggel a kezében közeledő George felé fordult, és bólintott, Josie pedig, aki végre képes volt megmozdulni, letette a poharát, és kifújta a levegőt. – Úgy értem – folytatta Max zavartalanul, miután visszafordult hozzá –, kijött velem a tengerpartra, mi lehet ennél kalandosabb?

– Már amennyiben a „kalandos” egyenlő azzal, hogy jéggé fagyunk és tüdőgyulladást kapunk a hideg vízben pancsikálástól.

– Mind a tíz lábujjam megvan, nem? – élcelődött Max vigyorogva.

– Erről még nincs konkrét bizonyítékom – vont vállat a lány, és jelentőségteljesen a férfi cipőjére meredt.

Még további két italra maradtak a bárban, George ugyanis nem akarta elengedni őket, de Josie másodszorra már inkább alkoholmentes koktélt választott, mert nem akarta teljesen szétcsapni magát, és esetleg hülyét csinálni magából Max előtt. Bár a kinti hidegtől szó szerint egy pillanatra elakadt a lélegzete, hangosan nevetve szállt be a taxiba, amikor végre elindultak. A parti most már csak távoli emléknek tűnt, mintha egy másik éjszakán történt volna, de Josie tudta, hogy ha nagyon fel akarná idézni, egy másodperc alatt újra átélhetné az utolsó megalázó pillanatig. Így hát eldöntötte, hogy egyáltalán nem gondol rá, inkább arra figyel, hogy Max milyen gyengéden fogja a kezét, hüvelykujjával lágyan simogatja a bőrét, és combja az övéhez préselődik az ülésen. Ebben a késői órában már fáradtnak kellett volna lennie, mégis szokatlanul éber volt, mintha az egész teste készenlétben állt volna. Egy ponton pedig anélkül, hogy mindez tudatosult volna benne, a koktél által kiváltott enyhe szédület eltűnt, agya ismét kitisztult, és a testéhez hasonló éberséggel érzékelte, milyen szorosan simulnak egymáshoz Maxszel.

Amikor Josie lakótömbjéhez értek, a férfi is kiszállt, és miután mondott pár szót a vezetőnek, amiből a lány semmit sem értett, követte őt felfelé a lépcsőn. Egyikük sem szólalt meg, és most, hogy Max már nem érintette őt, a levegő csak úgy szikrázott közöttük. Josie-nak percekbe telt megtalálni a kulcsát, bár a táskája méretét tekintve ennek nem kellett volna ilyen sokáig tartania. Makacsul kerülte a férfi tekintetét, mivel fogalma sem volt, mit látna az arcán: vajon megcsókolja majd búcsúzóul, aztán elmegy, mint tegnap éjjel? Miután végre rálelt a kulcsra, annyira remegett a keze, hogy kétszer is sikertelenül próbált beletalálni a zárba. Max végül megszánta, és kivette a kezéből a kulcscsomót.

Beléptek a lakásba, Max pedig a kulccsal a kezében Josie felé fordult. Töprengve nézett rá, miközben közelebb lépett, és rezzenéstelen arccal figyelte, ahogy a lány végre felemeli a fejét. A tekintetük találkozott, a férfi pedig kinyújtotta a kezét, és kisimította Josie haját az arcából.

– Tudja, maga igazán gyönyörű – mondta rekedten. – Már az este elején mondanom kellett volna.

– Jobb későn, mint soha. – A lányt meglepte, milyen szilárdan cseng a hangja, annak ellenére, hogy a szíve vadul vert.

Max ajka megrándult, Josie pedig úgy döntött, hogy ez igenis egy mosoly. A férfi lágyan végighúzta a kezét a lány meztelen karján. Aztán végre megcsókolta, mire Josie gondolkodás nélkül a nyaka köré fonta a karját, és hozzásimult. Hallotta, hogy az ajtó becsukódik mögöttük, és rájött, hogy Max közelebb tolta őt hozzá, majd egészen nekipréselte, aztán megragadta a karját, Josie pedig kibújt a kabátjából. A kulcscsomó nagyot csörrent a padlón, ám a lányt cseppet sem érdekelte, hol van, vagy hogy rendesen bezárta-e az ajtót, mert ha megnézte volna, akkor abba kellett volna hagynia a csókot. Végül Max tolta el magától, és Josie örömmel állapította meg, hogy ő is szaggatottan lélegzik.

– A kocsi odalent vár – szólalt meg a férfi kissé remegő hangon.

Josie érezte, hogy a gyomra gombócba ugrik, de összeszorította az ajkát, és bólintott. Ám Max nem mozdult, csak ismét megsimogatta a haját, miközben egy pillanatra sem vette le róla szemét. Josie jól tudta, hogy ismét a szívét kockáztatja, ráadásul ostobaság volna belemennie a dologba, mert most a szokásosnál is sebezhetőbb, és egy karácsonyesti elutasítás valószínűleg teljesen a padlóra küldené. Ennek ellenére felemelte a fejét, és elmosolyodott.

– Vagy maradhatsz is.

Max kutatóan nézett rá, aztán a szája lassú vigyorra húzódott.

– Vagy maradhatok is.

Josie halkan felnevetett, a férfi pedig előrehajolt, és megcsókolta.

Kilencedik fejezet

Amikor Josie felébredt, még sötét volt – vagy már újra, ki tudja. Max az éjszaka során kicsit távolabb gurult tőle, de még mindig érezte a testéből áradó meleget, és ujjai is lágyan az övéihez értek. Mélyeket lélegzett, úgyhogy valószínűleg tényleg aludt. A paplan alatt pedig nagyon, de nagyon meztelen volt.

Josie pislogott párat, hogy valamennyire felébredjen, óvatosan kicsusszant a férfi mellől, miközben próbálta olyan kevéssé megmozdítani a matracot, amennyire csak tudta. Aztán egy pillanatra habozva megállt az ágy mellett, ajkába harapott, és elmélázva bámulta Max testének körvonalait. Úgy tűnt, tényleg alszik, bár miért is tettetné, ha nem így volna. Így hát Josie lépkedni kezdett a linóleumon, miközben halkan felszisszent, ahogy a paplan meleg védelme után megérezte a bőrén a lakás hidegét. Átsettenkedett a szobán, felhúzott egy leggingset és egy felsőt, majd amikor végre a fürdőajtóig ért, halkan felsóhajtott, és gyakorlatilag berohant a mosdóba.

Megkönnnyebbülve felkattintotta a villanyt, majd a tükörbe pillantott, hogy megnézze, hogyan fest a kapkodva magára rántott ruhadarabokban. Miközben a tükörképét tanulmányozta, felsóhajtott. Feltételezte, hogy egy ilyen éjszaka utáni reggelen senki sem néz ki túl jól, de ettől még bánatosan látta, hogy a szemhéjfesték és a spirál teljesen lefolyt a szeme alá, a vékony réteg alapozó apró darabokra töredezett, ajka pedig enyhén megduzzadt. Megérintette, és önkéntelenül elmosolyodott. Ezt, mondjuk, egyáltalán nem bánta.

Elkezdte rendbe hozni az arcát, lemosta róla a tegnapi smink maradékát, majd felkent egy adag BB-krémet, hogy kissé megnyugtassa a bőrét, aztán rendbe hozta a haját, fogat mosott, végül elégedetten bólintott a tükörképe felé. Valamivel jobb. Ha a férfi felébred, legalább nem egy mocskos kis ribit lát majd maga előtt.

Lábujjhegyen visszasietett a hálóba, de már nem kellett óvatoskodnia – a sötétségen át Max pislogott rá álmosan.

– Hideg van itt nélküled – motyogta kásás hangon.

– Bocsánat.

Josie a félhomály miatt önkéntelenül is lehalkította a hangját, mintha volna még valaki a lakásban, akit felébreszthet, ha túl hangosan beszél. Bár úgy vélte, a legtöbben már amúgy is fent vannak, gyerekek szaladnak izgatottan a nappaliba a zoknijaikhoz, hogy karácsony varázslatos napja minél korábban elkezdődjön. Neki csak halvány emlékei voltak erről, aztán már csak a baleset maradt meg benne. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a feltoluló képeket.

– Nem kapcsoltam be a fűtést tegnap éjjel – vallotta be bűntudatosan. – Elfelejtettem.

A férfi hosszan megnyújtózott, Josie pedig gyönyörködve figyelte a mozdulatot, ahogy az izmok megfeszülnek a meztelen, erős karokon.

– Meg kell mondanom, hogy én jobban élveztem a részleges emlékezetkiesésedet, mint amennyire a fűtést élveztem volna.

Josie nem kapcsolta fel a villanyt, mert félt, hogy a világosság rögtön visszarántaná őket a valóságba. Magán érezte a férfi tekintetét, miközben visszatipegett az ágyhoz, majd zavartan az egyik sarokba kucorodott. Már abban sem volt biztos, hogy fel kéne kelnie, de most, hogy fent volt, nem tudta, vajon a férfi nem akar-e rögtön lelépni. Max rövid úton megválaszolta a kérdést, amikor megragadta a karját, magához húzta, és az ölelésébe vonta.

– Mondtam – lehelte –, hogy hideg van itt nélküled.

Josie halkan felnevetett. A férfi lágyan megcsókolta a nyakát, ő pedig megremegett.

– Te csaló, hiszen már fel is keltél – intett a lány öltözéke felé.

Josie hozzásimult, a mellkasának nyomta a hátát, és gyengéden végigsimított a karján.

– Szeretnéd, ha kimennék, hogy te is felöltözhess? – hangja szokatlanul incselkedő volt, de igazság szerint ez tetszett neki.

Max ismét csókot lehelt a nyakára.

– Nem. Azt akarom, hogy maradj, és te is vetkőzz le. – A lány hátrafordult, hogy rámosolyoghasson, Max pedig finoman megcsókolta a szája sarkát. – Boldog karácsonyt! – mormolta.

– Boldog karácsonyt! – lehelte Josie, és közben rájött, hogy hosszú idő óta most először nem töltötte el szomorúsággal az, hogy karácsony reggele van, sőt: izgatottan várta, mit tartogat számára a nap.

A férfi végül megkönyörült rajta, és elvonult a fürdőszobába rendbe hozni magát, míg Josie készített egy kávét, amelyet az ágyban ittak meg, miközben semmiségekről csevegtek és karácsonyi üzenetekre válaszoltak. Max egy ponton végül minden előzmény nélkül felült, és kijelentette:

– Jól van, most pedig elmegyünk.

– Rendben. Hová? – vonta fel a szemöldökét Josie.

De a férfi csak bosszúsan meredt rá, és kiugrott az ágyból, láthatóan csordultig telve energiával.

– Gyerünk, csak kockáztass, és vedd elő a legkalandvágyóbb énedet!

Odakint fogcsikorgató hideg volt és olyan homályos szürkeség, hogy alig látszottak a város körvonalai. Az égen fenyegető, sötét felhők tornyosultak, amelyek már ígérték a későbbi csodaszép időt, de a levegő most még tele volt elektromossággal és feszültséggel. Nedves is volt, Josie érezte a bőrére tapadó párát, ahogy a szél arcon csókolta, de egyáltalán nem bánta – frissítő volt, és finoman lehűtötte lázban égő szervezetét.

Max azt javasolta, hogy sétáljanak. A kezében tartott telefonján nézte a Google-térképet, és időnként megtorpant, hogy elfordítsa a készüléket, és megbizonyosodjon róla, hogy a jó irányba mennek. Mire Josie rájött, hová tartanak, már kissé kifulladt, a férfin azonban cseppet sem látszott, hogy megerőltette volna magát. A lány megragadta a kezét, megszorította, és felpillantott a bárra.

Itt itták meg az első közös italukat, miután nemes egyszerűséggel ledöntötte Maxet a lábáról. Josie elvigyorodott a szentimentális gesztuson, a férfi pedig visszamosolygott rá, megfogta a kezét, és bevezette a bárba. Odabent többen voltak, mint Josie gondolta volna, lévén karácsony reggele, de mindenki mosolygott, és kedves bólintással boldog karácsonyt kívánt a többieknek. A pult mögött ugyanaz a lány állt, aki múltkor is, és most ő is széles mosollyal nézett rájuk. Kontyába vörös angyalhajat font, amitől a fürtjei minden mozdulatára felragyogtak.

– Carter névre – mondta Max, mire a kontyos bólintott, felkapott két étlapot, és az egyik sarokasztalhoz vezette őket.

– Itt fogunk enni? – kérdezte Josie az asztal felé közeledve.

Még sosem próbálta a hely konyháját, bár látta, hogy a szomszédos teremben további asztalok állnak, rajtuk evőeszközökkel és tányéralátéttel, és az egyik körül négy idősebb vendég üldögél.

– Nos, gondoltam, ideérni nem sokkal több idő, mint ha leszaladtam volna a benzinkútra reggeliért – vonta fel a szemöldökét a férfi kérdően.

Josie elhúzta a száját.

– Van otthon tésztám.

– Ez szomorú – ingatta a fejét Max gúnyosan, a lány pedig játékosan a karjába bokszolt.

Mindketten nevettek, miközben elhelyezkedtek az asztalnál. A kontyos felvette a rendelésüket, miközben tekintete egy leheletnyivel tovább időzött Max arcán, mint feltétlenül szükséges lett volna, de Josie nem hibáztatta érte. A férfi láthatóan észre sem vette a kitüntetett figyelmet, és a lány kíváncsi volt, vajon azért-e, mert hozzá van szokva, vagy egyszerűen csak ő is annyira el van bűvölve az asztaltársától, mint Josie. Karácsony van, szóval az utóbbi, döntötte el.

Körülnézett. A terem másik végében a kandallóban tűz ropogott, a sarokban – vélhetően mű – karácsonyfa állt ajándékokkal az ágak alatt. A négy idős vendég karácsonyi sapkát viselt, és mindannyian boroztak.

– Asztalt foglaltál – állapította meg Josie.

– Nyilván – felelte a férfi, és hátradőlt a székén.

– Mikor?

Ám Max csak rejtélyesen megkopogtatta az orrát.

Első italuk után ők is vörösborra váltottak, talán mert látták, hogy a másik asztalnál azt isznak, és jó ötletnek tűnt. Mire megrendelték az ételüket, a bár csaknem teljesen megtelt, beleértve egy hétfős, nagy asztalt is, ahol az egyik kislány egy olyan vörös ruhát viselt, amilyet csak hat év alatt engedhet meg magának az ember, egy pár pedig egymáshoz illő karácsonyi pulcsiban feszített.

Josie a kicsit kevésbé hagyományos sztékre voksolt, és be kellett ismernie, hogy jó döntést hozott, a hús ugyanis puha volt és szaftos, a legfinomabb héjas burgonyával körítve, amit valaha evett. Épp az ebéd felénél tartottak, amikor megszólalt a telefonja. Gyorsan lenyelt egy meglehetősen nagy falat, zsíros karácsonyi pudingot, hogy felkaphassa a készüléket, mert az nem akart elhallgatni. A képernyőre pillantva látta, hogy a nagyszülei kezdeményeznek videóhívást. Mindig ilyenkor telefonáltak, neki pedig eszébe sem jutott írni nekik, hogy beszéljenek később, mivel fogalma sem volt, hová jönnek, és meddig tart a program.

A férfira pillantott, de ő csak megengedően intett.

– Nyugodtan vedd fel itt, ne menj ki miattam a szabadba fagyoskodni.

A lány egy pillanatig habozott, de aztán fogadta a hívást – végül is nem lett volna fair csak azért ignorálni őket, mert épp jól érzi magát.

– Helló, kicsikém! – A nagyanyja mosolygó, ráncos arca betöltötte a képernyőt, haja a szokásos, tökéletes csigákban, ajkát a különleges alkalom tiszteletére élénkpirosra festette, és még barna szemét is kihúzta barna ceruzával.

Nagyapja is mellette volt, de neki Josie csak a fél arcát látta, az egyik bozontos szemöldökét és az ősz borostával borított álla felét.

– Boldog karácsonyt! – mosolyodott el Josie vidáman.

– Neked is! – Azzal a nagyanyja felemelte a poharát, amelyben innen nézve valószínleg sherry lehetett.

– Milyen volt a reggeletek? – érdeklődött a lány.

– Áh, tudod, Helen mindenkit koktéllal ébresztett, aztán kivezényelt minket az ágyból, hogy sétáljunk. Fel nem foghatom, honnan van ennyi energiája az ő korában.

– Te beszélsz? – mosolygott Josie. – És most hol van?

– A konyhában felügyeli a sültet, én meg kezdek rájönni, hogy könnyebb lett volna egyszerűen rábíznom az egészet. Akarsz beszélni vele? Hívjam ide?

– Nem, inkább ne! – vágta rá a lány gyorsan, mert nem tartotta túl jó ötletnek, hogy Max és Helen találkozzon egy videóhívásban.

– És te hogy vagy, kicsikém? Úgy aggódtam érted, bárcsak meglátogattál volna minket… Helen szerint egyedül töltöd a karácsonyt.

Josie Maxre pillantott, aki felvonta a szemöldökét, és belekortyolt a borba.

– Ööö, ami azt illeti, épp az egyik barátommal ebédelek egy bárban, ha ettől jobban érzed magad.

– Jobban – jelent meg a nagyapja egész arca a képernyőn. – De bizonyítékra lesz szükségünk.

Josie halvány mosollyal Max felé fordította a telefont, aki gyorsan eltüntette a borospoharát, és elfogódottan a képernyő felé intett, amitől a lánynak nevetnie kellett.

Memo torkából halk, jelentőségteljes „hmm” tört elő.

– Szóval ő a „barátod”, igaz? Nagyon jóképű, mikor hozod el bemutatni?

Josie elnevette magát, de szerencsére hamarosan más témákról kezdtek beszélni, például, hogy mit kaptak a nagyszülők karácsonyra Helentől – a nagyanyja egy Kegel-gyakorlatokra használható készletet, a nagyapja pedig egy smoothie-receptkönyvet. Ennek hallatán Josie kicsit aggódni kezdett a saját ajándéka miatt, ami otthon várta, hogy kibontsa. Ha Helen képes Kegel-készletet venni a saját anyjának, akkor tényleg nem ismer határokat.

– Amúgy felismertem az idézetet – jegyezte meg mosolyogva, mire nagyanyja várakozóan felvonta a szemöldökét.

– Nos?

– Igazából szerelem? – Memo felsóhajtott, Josie pedig ismét elnevette magát. – Ugyan már, csak nem hitted, hogy ezt elhibázom?

Nem sokkal később mosolyogva fejezte be a hívást, bár a sztékje időközben jócskán kihűlt. Max, aki megint egy lépéssel előtte járt, már rendelt is egy csésze forró mártást.

– Hogyhogy nem mentél el hozzájuk? – kérdezte, és a lány telefonja felé intett. – A nagyszüleidhez?

Josie bekapott egy falat húst, lassan rágni kezdte, majd mélyet sóhajtott, és felemelte a poharát.

– Egyszerűen csak… túl bonyolult visszamenni oda, ahol felnőttem. Különösen karácsonykor, amikor a szüleim meghaltak. Elszomorít, ők pedig elszomorodnak amiatt, hogy én szomorú vagyok, és… – Belekortyolt a borba, majd letette a poharat. – Azt hiszem, mindent összevetve nem lenne tisztességes velük szemben.

– Értem – bólintott Max.

Amikor megérkezett a számla, egy darabig a szokásos, szelíd tusakodás folyt a táskákkal és a pénztárcákkal, ám végül Max ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse az ebédet. Ahogy Josie már korábban is észrevette, a tárcája tele volt papírdarabokkal, számlákkal és kinyitott borítékokkal – a teendők listáját szokta feljegyezni rájuk, magyarázta a lány faggatózására –, vagyis ki kellett pakolnia az asztalra az egész hóbelevancot ahhoz, hogy megtalálja a megfelelő bankkártyát. Az egyik papír különösen felkeltette Josie figyelmét, kinyújtotta a kezét, és megérintette a boríték oldalát. Majd némán érte nyúlt, és felbontotta.

Az ő írása volt.

– Valami baj van? – érdeklődött Max, miután visszaadta a kontyosnak a kártyaolvasót. Josie felé fordította a borítékot, és kérdően meredt rá, ő pedig értetlenül összevonta a szemöldökét.

– Ez nem az enyém.

– Nem, hanem az enyém.

– Hm?

– Ez egy levél, amit én írtam, aztán… – Aztán elveszítette, amikor belerohant a férfiba.

Max biztos ezt is felmarkolta a többi papírral együtt, anélkül, hogy megnézte volna. Hiszen egyébként mi oka lett volna megtartani, főleg, mivel fel sem volt bontva.

– Biztos véletlenül kaptad fel az útról, amikor a baleset történt.

Aznap vesztettem el.

– Jézusom, ne haragudj, Josie! – húzta el a száját Max, és zavartan végigsimított a tarkóján. – Fontos volt? Esküszöm, nem láttam, csak begyűrtem mindent a tárcámba, és azóta nem volt időm átnézni.

Josie bólintott. Hitt neki. Mégis, a gondolat, hogy a férfi az elmúlt pár napban magával hordozta a levelét, ennyire intim, személyes dolgot, különös érzéssel töltötte el, mintha észrevétlenül feladott volna magából valamit. Max összevont szemöldökkel figyelte; láthatóan tartott attól, hogy mérges lesz rá, úgyhogy Josie megnyugtatóan rámosolygott.

– Van egy… hagyományom – mondta, majd felemelte a levelet, hogy a férfi is láthassa a címzést a boríték elején: Anya és apa. – És bár idén egy kicsit kések vele, de mindenképp meg kell tennem. Meg akarom tenni, méghozzá hazafelé menet.

Mélyet sóhajtott, a férfi pedig szerencsére nem kérdezősködött. Josie már rájött, hogy szerencsére nem faggatózós típus, és épp ezért jött olyan könnyen a következő kérdés.

– Velem jössz?

Kéz a kézben sétáltak el a postaládáig, Josie a szabad kezében szorongatta a levelet. Talán másikat kellett volna írnia, de hagyta, hogy a Max-forgószél felkapja, és ez nyilallásnyi szégyenérzettel töltötte el. De most feladja a levelet, győzködte magát. Szóval nem arról van szó, hogy megfeledkezett volna róluk – azt sosem tenné. Most először osztozott a hagyományban valaki mással, bár a férfi persze nem tudta, mi áll a levélben – bár Josie élt a gyanúperrel, hogy rájött. Ez személyesebb volt bárminél, amit ez idáig tettek. Amikor a postaládához érve gombócot érzett a torkában, pontosan tudta, hogy ezzel az égvilágon semmi gond nincs. Max némán megszorította a kezét, mintha csak jelezni akarná, hogy mellette áll.

Miután elengedte a levelet, hallotta, ahogy lágyan puffan a postaláda fenekén – egy üzenet hangja, amelyet sosem kézbesítenek. Pislogott egy párat, nehogy elsírja magát, Max pedig átölelte, és megszorította a vállát.

– Ez a fajta gyász sosem múlik el – mondta halkan.

Josie szívesen megkérdezte volna, ő kit veszített el, de ennek nem most volt itt az ideje. Így hát csak bólintott, nekidőlt a férfi mellkasának, és azt kívánta, bár megtalálná a megfelelő szavakat, hogy elmondja neki, mennyit jelent számára, hogy most vele van.

Kéz a kézben tették meg az utat hazafelé, miközben Max mindenféle butaságról fecsegett neki; azt latolgatta, vajon hol tölti a kontyos pultoslány a karácsonyt műszak után, valamint hogy az egymáshoz illő karácsonyi pulcsit viselő pár hogyan ismerkedett meg. Hagyott neki időt, hogy összeszedje magát, és sikerült is elterelnie a figyelmét, olyannyira, hogy mire megérezték a fejükön az első esőcseppeket, Josie már nevetett.

– Ó-ó! – jegyezte meg Max, amikor az égre pillantottak, még jó húsz perc távolságra voltak a lány lakásától.

Aztán az eső egyszer csak minden előzetes figyelmeztetés nélkül a nyakukba zúdult, Josie pedig felsikkantott, amikor Max rohanni kezdett, és őt is magával húzta. Valami különös okból ezt mindketten olyan mulatságosnak találták, hogy amikor az utca végén balra fordultak, Josie-nak egy pillanatra meg kellett állnia, hogy kétrét görnyedve levegő után kapjon, mert legalább annyira kifullasztotta a kacagás, mint a futás.

Ahogy felegyenesedett, észrevette, hogy Max felemelt karral, az ég felé fordított tenyérrel áll az esőben, az arcán csaknem derűs kifejezéssel. Josie halkan felnevetett, a férfi pedig mosolyogva nézett rá.

– Fölösleges harcolni, már úgyis csuromvizesek vagyunk!

Igaza volt: Josie kabátjából csavarni lehetett volna a vizet, és érezte, ahogy a jéghideg cseppek végigfutnak a hajszálai közt, majd lecsorognak a hátára. Így hát vállat vont, és azt tette, amit a férfi – széttárt karral forogni kezdett, és csukott szemmel élvezte, ahogy az eső eláztatja az arcát.

Érezte, hogy Max megragadja a kezét, és közelebb húzza magához. De ahelyett, hogy ismét rohanni kezdtek volna, a férfi befordította őt a karjába, amitől ismét kitört belőlük a nevetés. Majd a csípőjére tette nagy lapátkezét, és magához rántotta, a másik kezével pedig erősen megszorította az ujjait. A lány kacagva megrázta a fejét.

– Mit művelsz?

A férfi ismét megpördítette.

– Minek látszik?

És már táncoltak is tovább az utcán, az eső csak zuhogott és zuhogott, egy mellettük elhaladó, esernyős nő pedig hitetlenkedve bámulta őket. Josie-nak az volt az érzése, hogy a zárt ablakok mögül is őket figyelik, de cseppet sem érdekelte, csak nevetett és pörgött, és egyre inkább úgy érezte, hogy esőben táncolni London utcáin mindenki bakancslistáján rajta kellene hogy legyen.

Amikor végre megálltak, mindketten levegő után kapkodtak. A férfi rámosolygott, hátrasimította a vizes haját, aztán megcsókolta, ő pedig fütyült rá, hogy cipői tele vannak vízzel, ujjai lefagytak – legszívesebben addig állt volna itt, és csókolózott volna ezzel a férfival, míg az eső el nem áll. Végül persze mindketten fázni kezdtek, és a hidegtől reszketve siettek vissza a lakásba. Azonnal feltekerték a fűtést, bár pontosan tudták, hogy legalább egy óra, mire igazán meleg lesz, így hát, amikor Max felvetette, hogy sokkal gyorsabban felmelegednének, ha együtt zuhanyoznának, Josie rögtön beleegyezett.

Miközben Josie szárította a haját, Max a kanapéra heveredett, és olvasni kezdte a lány félbehagyott könyvét. Josie az ajtófélfának dőlve nézte. Olyan fantasztikusan nézett ki ott a szófán, Bia karácsonyfája mellett, mint valami ünnepi tévéreklám. A férfi megérezte a tekintetét, felpillantott és elmosolyodott.

A lány a kezét a háta mögé rejtve közelebb lépett. Max rögtön rájött, hogy rejteget előle valamit, és kíváncsian felvonta a szemöldökét. Josie megállt előtte, és zavarában egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát.

– Ööö, van valamim számodra.

– Tényleg? – Max mosolya szélesebbé vált, és kinyújtotta a kezét. – Akkor add ide!

A lány egy pillanatig habozott, majd előhúzta a háta mögül a kinyomtatott fotót. Az a kép volt, amelyet a férfi annyira megdicsért a parton: ott volt a fénykép szélén, szinte csak a sziluettje látszott, ajkán leheletnyi mosoly bujkált, mintha valami titkot őrizne. Josie az ajkába harapott, és elfogódottan várta a reakcióját.

– Be akartam kereteztetni neked, de, szóval, kifutottam az időből, és mivel ma már karácsony van…

Max óvatosan vette el tőle a fotót, gondosan ügyelve arra, hogy csak a szélét fogja meg, majd Josie-ra pillantott.

– Nagyon tetszik – felelte szomorkás mosollyal, a lány pedig eltöprengett, vajon zavarba hozta-e azzal, hogy ajándékot adott neki, nem érzi-e célzásnak arra, hogy viszonzást vár.

– Semmi különös – hadarta –, nem olyan nagy dolog, mint a fülbevaló, és ne is érezd kötelezőnek, hogy magaddal vidd, vagy ilyesmi…

Max felállt, és egy gyors csókot nyomott a szájára, hogy elhallgattassa.

– Nagyon tetszik – ismételte szigorúan. – Így tényleg olyan, mintha egy részedet magammal vihetném.

Josie mosolyogni próbált, hiszen pontosan ezt akarta elérni a képeivel, hogy adhasson egy darabot önmagából, de…

„magammal vihetném”. Amikor elmegy. Vajon ezt úgy értette, hogy nem akarja többé látni, miután visszatért New Yorkból? Nem tudta rávenni magát, hogy megkérdezze, mert azzal az egész napot tönkretette volna, ezért inkább hozott még egy üveg bort, egymáshoz bújtak a kanapén, és nézték a Harry Pottert.

Egyikük sem vetette fel a témát, hogy Max ismét nála aludjon-e – egyszerűen annyira természetes volt. Josie csak később jött rá, amikor egymás mellett feküdtek az ágyban, a férfi keze az övére kulcsolódott, és testük összesimult, hogy Max repülőjegye elvileg december 26-ára szól. A férfi egy szóval sem említette a dolgot egész nap, és Josie nem tudta, vajon ő is megpróbál-e úgy tenni, mintha nem kellene elutaznia, vagy esetleg reménykedik, hogy megint törlik a járatát, és még egy kicsit együtt lehetnek. Lágyan megcsókolta a lány nyakát, és végighúzta a kezét az oldalán, Josie pedig érezte, hogy egyre jobban elbágyad. Majd holnap megkérdezem, gondolta álmosan, indulás előtt. Talán kikísérhetné a férfit a reptérre. Igenis újra láthatnák egymást, igenis belevághatnának valamibe, ami a nagy távolság ellenére is működik, nem igaz? Bristol végül is nincs olyan borzasztóan messze.

Josie lélegzete lelassult, érezte, hogy a világ elsüllyed körülötte. Félálomban hallotta, hogy a férfi mormol valamit az orra alatt, amikor ő már majdnem belemerült a ködös álomvilágba, de alig hallotta, és nem tudta kivenni a szavakat. Majd holnap biztosan elmondja, ha fontos. Mosolyogva aludt el, és a férfiról álmodott, arról, ahogy a testük összesimul az esőben.

Tizedik fejezet

Másnap reggel a hideg ébresztette fel. Kellett egy perc, hogy rájöjjön, nem azért fázik annyira, mert lekapcsolt a fűtés, hanem mert nem érzi a férfi testének melegét. Hunyorogva felült. Néma csend volt körülötte, mintha az egész háztömb mélyen aludna a tegnapi nehéz nap után. Összevonta a szemöldökét, és Max ágyfelére meredt. A paplan össze volt gyűrve, a párna kissé behorpadt. Megérintette az ágyneműt – hideg volt.

Kiegyenesedett, és hallgatózni kezdett. Egy hang sem hallatszott, sem a zuhanyé a fürdőből, sem lépéseké a folyosóról. Talán Max csak próbál nagyon halkan mozogni. Josie kikecmergett az ágyból, magára kapta a ruháit, amelyeket tegnap a földre szórt az ágy mellé, és mielőtt a folyosóra lépett volna, kilesett az ajtón, mintha attól félne, hogy leskelődésen kapják. Fázósan maga köré fonta a karját, és átsettenkedett a nappaliba. Max nem főzött kávét a konyhában, és nem üldögélt a kanapén könyvet olvasva.

Nem volt sehol.

Josie szíve fájdalmasan nagyokat dobbant, ő pedig igyekezett mélyeket lélegezni, és megrázta a fejét. A férfi valószínűleg csak kiugrott valamiért, talán reggelit hoz. Egyszerűen csak nem akarta felkelteni. A lány az elektromos kandalló órájára pillantott: 7 óra. Kicsit korán van még a reggelihez, de csak ez lehet a helyzet. Ki van zárva, hogy csak úgy lelépett – nem lett volna értelme, hiszen amúgy is rövidesen New Yorkba utazik, így hát simán kibújhatott volna az egész alól, ha úgy tartja kedve. Ráadásul ez az egész nem csak valami kínos egyéjszakás kaland volt, hiszen az első szeretkezésük után együtt töltötték a napot, az ég szerelmére, karácsony napját. Ha tényleg kedvelsz valakit, nem teszel ilyet. Nem tehette meg.

Mégis összeszorult a gyomra, miközben bekapcsolta a vízforralót. Újra és újra az ajtó felé pislogott, és a fülét hegyezte, hátha lépteket hall a folyosóról. Csak akkor vette észre a papírlapot, amikor leült a kanapéra egy csésze kávéval a kezében, hogy csendesen elkortyolgassa a férfi visszaérkezéséig. Rögtön látta, hogy az oldalt a jegyzetfüzetéből tépték ki, amelyet tegnap este a dohányzóasztalon hagyott – aztán félbehajtva a könyve tetejére tették. Az üzeneten az ő neve állt.

Letette a bögréjét, és kihajtotta a lapot. Háromszor is el kellett olvasnia, hogy a szavak utat találjanak értelméhez, aztán kábán hátradőlt a kanapén, ujjai között összegyűrődött a papír.

Josie, ne haragudj, hogy csak így kisurranok, de a gépem nemsokára felszáll, és korán kell indulnom, hogy elérjem – a szüleim megölnek, ha ezt is lekésem. Sosem ment nekem túl jól a búcsúzkodás – bár kinek megy, igaz? –, szóval azt gondoltam, mindkettőnknek könnyebb lesz így. Nagyon szeretnélek újra látni, de attól tartok, az élet nem lesz ilyen kegyes hozzám, ezért csak ezt a pár fantasztikus napot őrizhetem meg az emlékezetemben. Csodálatos vagy, és az, hogy lekéstem a gépemet, és Londonban ragadtam, miattad életem legnagyszerűbb élménye lett. Rengeteget jelentett, hogy veled tölthettem a karácsonyt, és tudd, hogy örökké hálás leszek, amiért megismerhettelek.

Max

Utóirat: Remélem, nem fogadod el az „oldalra lépést”, vagy bármi legyen is az, amit a céged ajánl. Szerintem sokkal jobbat érdemelsz.

Ennyi volt az egész. Semmi telefonszám, vagy akár egy homályos utalás arra, hogy legalább megpróbálna ismét kapcsolatba lépni vele.

Az asztalra tette a papírlapot, és némán rámeredt. Persze már kezdettől fogva tudta, hogy a férfi csak egy ideig lesz itt, és nem is ígértek egymásnak semmit, de ez? Mintha gyomorszájon ütötték volna. Josie biztosra vette, hogy Max egy gondolatot sem vesztegetett őrá, amikor megírta ezt a fecnit. Nem, egyszerűen csak nem akarta végighallgatni, amint Josie esetleg felajánlja, hogy találkozzanak újra, és nem volt kedve kifogásokon gondolkodni.

A lány nagyot nyelt – mintha egy szikla lett volna a torkában –, és kinézett a nappali ablakán. Ma sokkal jobb idő volt, mint tegnap, az első napsugarak már megjelentek a háztetőkön, az ég pedig csodaszép narancsos-rózsás színben játszott. Mintha még az időjárás is őt gúnyolta volna. Pislogni kezdett, hogy visszafojtsa a könnyeit. Hiszen csak pár napja ismerte a férfit – végül is nem egy év együttlét után hagyta el, nem esküdöztek egymásnak, hogy szeretik a másikat, és nem terveztek közös életet sem. Csak együtt töltöttek pár napot, ez minden. A szikla megint nyomni kezdte a torkát, úgyhogy ismét nyelt egyet. Nem. Nem kellene így éreznie. Nem kellene.

Mégis ez volt a helyzet. Önkéntelenül felsóhajtott. Hiszen sejthette volna, hogy ez lesz: megnyílt Maxnek, beszélt neki a szüleiről és Oliverről. Az ég szerelmére, még a postaládához is elkísérte, hogy megossza vele a karácsonyi hagyományát. Ha nem bolond, tudnia kellett, mennyit jelentett ez neki. Erre egyszerűen faképnél hagyja, miközben tisztában van vele, hogy a lánynak nincs hová mennie karácsony második napján, és ezek után végképp nem lesz könnyű egyedül maradnia. Legalább felébreszthette volna – egyébként meg tényleg olyan nagy áldozat lett volna hagyni, hogy kikísérje a reptérre? Legalább úgy tenni, mintha neki is jelentett volna valamit ez az egész?

Felpattant, felkapta a levelet, és összegyűrte. Most tényleg azt kívánta, bár lenne egy igazi kandallója, hogy beledobhassa, és nézhesse, ahogy szénné ég. Ettől a jelképes tettől talán jobban érezné magát. Ehelyett azonban meg kellett elégednie azzal, hogy mikroszkopikus darabokra tépte, és a földre szórta. Majd később felporszívózza.

A szíve hatalmasat ugrott, amikor a konyhapulton hagyott telefonja hirtelen rezegni kezdett. Gyakorlatilag egy ugrással mellette termett, ám ahogy rápillantott, rögtön elcsüggedt. Csak Bia volt az.

Hogy telik a karácsony? A dögös pasi ott van még? Felhívhatlak WhatsAppon, vagy ő is hallaná? Részleteket akaroooook!

Josie a markába szorította a telefonját, és összepréselte az ajkát. Képtelen lett volna most elmondani Biának mindent, és a barátnője különben sem értette volna, miért van így kiakadva. Hogy is értené? Ráadásul Memo és Helen is megmondta, hogy legyen óvatos, nem igaz? Valamiért mindketten tudták, hogy valami ilyesmi lesz a vége. Csak ő nem ismerte fel a veszélyt.

Maga köré fonta a karját, és átballagott a szobán. A nap már besütött az ablakon, játékos ragyogása mintha mindenkit arra ösztönzött volna, hogy osztozzon az örömében. Fel kellett volna figyelnie a tegnapi időjárásra – valószínűleg figyelmeztetés volt.

A levél darabjait a padlón hagyta, és ismét a hálószoba felé vette az irányt, majd anélkül, hogy villanyt kapcsolt volna, visszakuporodott az ágyba. Behunyta a szemét, és a fejére húzta a paplant. Feltett szándéka volt itt tölteni az egész nyavalyás napot.

Második rész: április

Tizenegyedik fejezet

– Ez kicseszettül finom – nyögte Max teli szájjal, mivel épp egy jókora hot dogot majszolt.

Liam barna szemével bosszúsan meredt rá, és felhorkant. A Tribeca Parkban ültek, ahol nagy nehezen sikerült találniuk egy padot és elfogyaszthatták az ebédjüket.

– Nyugi már, annyira azért nem jó! – Bár igyekezett leplezni, Liam tipikus New York-i akcentusa elárulta, hogy egész életében itt élt.

Az öltözéke is összetéveszthetetlenül nyugati parti, gondolta Max – gondosan szabott, tengerészkék zakó mélyvörös pólóval, merész és drága, mint maga a város, és persze csak még jobban kihangsúlyozza barátja napbarnított bőrét. Mindehhez divatos, elegáns edzőcipőt viselt – vagyis lépőt, ahogy ő nevezte –, szemben a tipikus, üzletemberhez illő félcipővel, amilyen például Max lábán is volt. Az idő határozottan melegebb volt ma, mint hetek óta bármikor, mintha a város hirtelen eldöntötte volna, hogy megérkezett a tavasz, és bár semmi sem garantálta, hogy nem csap le rájuk egy újabb hidegfront, ma mindketten ünnepélyesen szögre akasztották a kabátjukat – Max az öreg, hűséges dzsekijét, amelyet minden alkalomra megfelelőnek talált, Liam pedig egy hosszú, homokszínű darabot, ami csak egy volt számos kabátja közül.

Max nyelt egyet, bár a torka hangosan tiltakozott a hatalmas falatok ellen.

– Pedig az – bizonygatta –, és ennek nyilván semmi köze ahhoz, hogy a tegnapi ebéd óta egy falatot sem ettem.

Tegnap este Liam és ő sokáig bent maradtak a cégnél, ahol Max jelenleg dolgozott, hogy ma kellően elbűvölhessenek egy magas besorolású – vagyis totális seggfej – ügyfelet.

– A mamád nem hagyott kint neked vacsit? – kuncogott fel Liam a saját poénján, kivillantva tökéletes, fehér fogsorát.

– Ami azt illeti, de – mosolygott Max önelégülten, azzal a szokásos mosollyal, amivel Liamet kivéve bárkit képes volt elbűvölni.

Anyja valóságos angyal volt: tényleg minden estre félretett neki a vacsorából, hiába tudta, hogy a fia talán nem fogja megenni, ám soha egy szóval sem panaszkodott emiatt. Pedig tegnap este is így történt, mivel Max hazaérve csak arra volt képes, hogy az ágyhoz tántorogjon, és rároskadjon.

Liam ismét bosszúsan meredt rá, de Max ügyet sem vetett rá. Pontosan tudta, hogy Liam egyszerűen imádja az anyját, és az érzés kölcsönös. A két családot laza barátság kötötte össze, mivel Max anyja és Liam apja kisiskolásként egy ideig egy osztályba járt. Ennek eredményeképpen Liam tavaly beajánlotta Maxet az építészeti céghez, ahol dolgozott, annak ellenére, hogy előzőleg sosem találkoztak. Ez még azelőtt történt, hogy Max megkapta volna a – sajnálatosan rövid életű – állandó munkát az ALA-nál, így hát tavaly tavasszal külsősként dolgozott Liam cégének, és a két férfi szerencsére rögtön megtalálta a közös hangot. Miután pedig Max anyja mindenkinek ellelkendezte, aki hajlandó volt meghallgatni, hogy a fia karácsony után egy kicsit tovább marad New Yorkban, mint tervezte, Liam félvállról megemlítette ezt a cége vezetőinek, akik rögtön ajánlottak neki egy hathetes szerződést, hogy segédkezzen egy különösen bonyolult projektben. Ráadásul annak ellenére, hogy Liam és Max anyja kölcsönös és azonnali plátói szerelembe esett egymással, Max abban sem talált semmi kivetnivalót, hogy egy harminckét éves férfi két hónapig a szüleivel éljen, főleg, mivel gyakorlatilag könyörögtek neki, hogy költözzön hozzájuk, és a másik lehetőség valami borzalmas albérlet lett volna.

Max végeztt a hot dogjával, lesöpört pár morzsát a fekete pulóveréről – a „lazán elegáns” elnevezésű irodai dresszkódban ő inkább a „laza” felé mozdult –, aztán felsóhajtott. Nincs is jobb dolog annál, mint enni, amikor megéhezel. Egy hirtelen jött, hűvös széllökéstől kissé megborzongott, majd az égre pillantott, és felnyögött. Ennyit a jó időről – a fejük fölött már szürke felhők gyülekeztek, amelyek egyre gyengítették a nap kellemes melegét.

– Esküszöm, itt gyakrabban esik, mint Angliában – mormolta.

– Ez határozottan nem igaz – vágta rá Liam, miközben a szemével követett egy szoros edzőruhába öltözött futót. A várost valósággal ellepték az átkozott sportolók, akik miatt az embernek rögtön bűntudata támadt, amiért csak ücsörög. Ezúttal egy magas, vékony nő galoppozott el előttük, Max ajka pedig megrándult. Liam odavolt a magas, vékony lányokért.

– Pedig az elmúlt pár hétben ez volt az érzésem. Különben is, honnan tudhatnád? Sosem voltál ott.

– Nem is kell, elég, ha elolvasom az időjárás-jelentést.

– Te rendszeresen megnézed, milyen idő van Londonban?

– Ja, ez a hobbim.

– És ezt is beírtad a hobbijaid közé a randiappjaidon? Mert akkor talán ezért hasalsz el mindig, haver – cukkolta, de Liam csak egy vigyorral reagált.

Lehetetlen volt kizökkenteni a lelki egyensúlyából.

Max telefonja rezegni kezdett, mire előhúzta a zsebéből. Pár e-mailt látott és két nem fogadott hívást az anyjától, de a legutóbbi üzenet Erintől érkezett, aki közölte, hogy épp most szállt fel a gépre, és alig várja, hogy láthassa. Egy pillanatig az üzenetre meredt, majd, mivel jobb nem jutott eszébe, bepötyögte: Jó utat, csók!

Miután úgy döntött, jobb, ha nem vesz tudomást anyja hívásairól, és majd akkor dobja be az őzikeszemeket és a bocsánatkérést, amikor hazaér, az ölébe tette a telefonját. Ám a képernyő szinte azonnal újra felvillant, ő pedig automatikusan rápillantott. Liam is ezt tette – biztos reflexből, gondolta Max. Mindketten a WhatsApp felületén megjelenő, egész sornyi csók emojira meredtek.

– Erin felszállt a gépre – szólalt meg Max magyarázólag.

Bár Liam általában nem mászott bele a magánéletébe – ez egy volt a sok remek tulajdonsága közül –, ez a téma gyakran felmerült köztük, ami talán elkerülhetetlen is volt, tekintve, hogy milyen szoros együttműködésben dolgoztak.

Liam lassan bólintott. Maxnek most is, mint már annyiszor, feltűnt, milyen menő a barátja frizurája: nehéz volt rájönni, mitől, de egyszerűen lehetetlen volt nem észrevenni. Liam ugyanis hajnyíróval rövidre vágta a haját nagyjából a füle vonala fölött, onnan pedig vékony szőrcsík vezetett egészen a gondosan borotvált álla hegyéig és a felső ajkáig. Rengeteg időt tölthet vele, gondolta Max.

– Á, az edinburghi exed! Nem félsz, hogy kicsit kínos lesz a dolog, miután legutóbb kirúgtad?

– Én szívesebben tekintek rá úgy, mint közös döntésre – kopogtatta meg a telefonját Max. – És mondtam, hogy már mindketten túlléptünk rajta. Csak barátok vagyunk.

– Nanáááá! – húzta el a szót Liam, amitől csak még amerikaibbnak hangzott, Max pedig felhorkant. – És akkor iderepül, hogy meglátogasson, mielőtt visszamennél Angliába, csak mert olyan jó barátok vagytok?

– Tudom, hogy gyanakvást akarsz kelteni bennem, de nem fog menni. Csak mert neked egy barátod sincs, aki hajlandó iderepülni, hogy eltöltsön veled pár órát egy amúgy egyértelműen menő városban, az nem jelenti azt, hogy másnak se lehet.

– Oké, tudod, hogy én jóval gyanakvóbb vagyok ezekkel az úgynevezett barátságokkal… érted, nem akarom, hogy bárki is rám akaszkodjon.

– Mondogasd csak ezt – nevetett Max, bár pontosan tudta, hogy Liamnek gyakorlatilag mindenütt vannak barátai.

Talán, mert olyan könnyedén vesz mindent, gondolta. Egy cseppet sem erőlködött, és ettől az emberek imádtak a közelében lenni. Max biztosra vette, hogy épp ez a tulajdonsága óvta meg attól is, hogy megkérdezze, mi a jó eget fog csinálni Angilában több hónapon át, ha megint elutazik, tekintve, hogy Liam legutóbbi információi szerint kirúgták a menő londoni állásából.

Max összevonta a szemöldökét, és visszadugta a zsebébe a telefont. Igazság szerint Liamnek részben igaza volt – Erin és ő barátok voltak. Már azelőtt azok lettek, hogy az egyetem utolsó évében lefeküdtek volna egymással. Ez a lépés aztán egy olyan tipikus se veled-se nélküled kapcsolathoz vezetett, hogy azt Ross és Rachel is megirigyelhette volna, egészen tavaly tavaszig, amikor a lány ismét véget vetett a dolognak. Ám az üzeneteiből kiindulva Max biztosra vette, hogy megint meggondolta magát. A gond azonban ott kezdődött, hogy az ő szeme előtt az utóbbi hónapokban már egy másik arc tűnt fel a kellemes álmai és a kevésbé kellemes ébredései idején.

Liam az órájára pillantott – vadonatúj modell, amelyről rengeteget áradozott Maxnek –, majd a két férfi szó nélkül felállt. Az irodában nem nézték jó szemmel az egyórás ebédszüneteket, de Max nem panaszkodott emiatt. Szerette, ha sok a tennivaló, jó volt ismét nyakig merülni a munkába, amit annyira imádott. Az elmúlt hónapokban túl sok időt töltött a múlton való merengéssel és a jövő miatti aggodalommal, mindezt egyetlen kicseszett tavalyi nap miatt – egy nap miatt, amely kifordította világát a sarkaiból.

Nem, hunyta be a szemét egy pillanatra. Nem fog erre gondolni. Ez volt az új szabálya, mert kizárólag így volt képes túlélni az azóta eltelt időszakot. Egyszerűen úgy tett, mintha nem létezne. A tagadás volt az egyetlen lehetőség.

Az utcán hömpölygő embertömegben, a fejük fölött feszülő, szürke ég alatt ráérősen visszasétáltak a West Broadwayen fekvő irodába. Liam úgy vonult mellette, hogy attól Maxnek mindig mosolyognia kellett – ha valaki ennyiféle sportot űz, mint a barátja, óhatatlanul is kissé esetlenül jár, mintha egyszerre akarna felvágni a gyakorlatilag tökéletes alakjával, és elrejteni azt, és ennek tökéletesen tudatában is van. Anélkül, hogy akár csak egy pillantással is megtárgyalták volna, befordultak a munkahelyük melletti sarkon lévő Starbucksba. Egyértelmű volt, hogy koffein nélkül nem élik túl az ebéd utáni meetinget, mivel az ügyfél álmosítóan lassan beszélt, és annak ellenére, hogy az irodájuk az egyik legelegánsabb épületében állomásozott, a kávé rémesen szar volt.

Beálltak a hosszú sorba, majd a pulthoz érve rámosolyogtak a rózsás arcú, vörös hajú pultoslányra, aki inkább tűnt ír regényhősnőnek, mint öltönyös férfiakat kiszolgáló manhattani pultosnak. Amikor Liam megrendelte a dupla kapucsínóját valami gejl sziruppal a tetején, a lány bólintott, majd mosolyogva Max felé fordult.

– Egy feketét kérek, hosszan. – Max viszonozta a mosolyt, mire a lány arcán ismét megjelentek a gödröcskék.

– Angliából jött? – kérdezte, miközben továbbadta a rendelést, Max pedig kifizette.

A férfi megint bólintott, mire a lány zöld szemei felszikráztak.

– Ez annyira menő! Mindig is vágytam oda, már évek óta gyűjtök rá. London nagyszerű, igaz? Lefogadom, hogy az.

– Valóban az – felelte Max, majd hallotta, ahogy Liam felhorkan mellette, jelezve, hogy hangja nem igazán illeszkedik a szavai tartalmához.

Nos, igen, a legtöbb ember Angliát rögtön Londonnal azonosítja. És igen, tényleg élt egy darabig Londonban, de jellemzően inkább máshol. Ennek ellenére kedvesen visszamosolyogott a cuki baristára.

– Nos, remélem, egy nap eljut oda.

– Ha így lesz, felkeressem…? – vigyorgott a lány, Liam pedig megint felhorkant – ezúttal félreérthetetlenül –, amikor a barátja kisegítette a pultost:

– Max.

– Max – bólintott a lány. – Én Amy vagyok – újabb mosoly.

A kávéval a kezükben épp akkor léptek ki a kávézóból, amikor az eső cseperegni kezdett. De legalább nem az ebédidő elején kezdett esni, csak a végén. Liam hitetlenkedve megrázta a fejét.

– Még csak próbálkoznod sem kell, mi?

– Hmm – mormolta Max ártatlan képpel, és ivott egy korty kávét.

– De tudod, hogy az egész csak a szexi brit akcentusod miatt van, ugye?

– Ne tedd ilyen nyilvánvalóvá, hogy irigy vagy, haver – húzta el a száját Max gúnyosan. – Nem túl vonzó tulajdonság.

– Csak gondoskodni akarok arról, hogy ne bízd el magad túlságosan – emelte fel a kávéspoharát a barátja. – Hiszen én vagyok itt az egyetlen barátod.

Max felhorkant, ám amikor látta, hogy Liam befejezte a témát, elgondolkodva meredt a járdára. Nem is figyelte, milyen frissen felhúzott épület mellett haladnak el épp, annyira belemerült a gondolataiba. És mi lenne, ha megtenné? Mi lenne, ha visszamenne a kávézóba, flörtölne egy kicsit a vöröskével, meghívná egy italra, és tippeket adna neki a londoni vakációhoz? Olyan könnyű lenne, olyan mókás és kötetlen. Egy évvel ezelőtt még – tekintve, hogy Erinnel éppen szakításban voltak – simán megtette volna, de most tudta, hogy egyszerűen képtelen lenne rávenni magát, hogy energiát fektessen a dologba.

– Jól vagy? – érdeklődött Liam, miközben beléptek az irodájuknak otthont adó, karcsú téglaépület ajtaján. Tipikus New York-i ház volt, akkoriban elég menőnek számító szakemberek építették a kilencvenes évek elején, mostanra pedig a kör bezárult: az a cég működött benne, amelynek ezek az egykori szakemberek is dolgoztak.

Bementek az üvegajtón, el a recepció mellett, Max pedig a kávéjába kortyolt és bólintott. Fölösleges tovább tépelődnie.

– Ja, csak a meetingen gondolkodtam. Elég vicces lesz, nem?

Liamnek nem volt lehetősége válaszolni, mert a húszas évei végén járó, sötét hajú, vékony és jó alakú nő, aki a képzeletre nem túl sokat bízó, szűk edzőruhát viselt, és eddig a recepción ülve építészeti magazinokat lapozgatott, most felállt, és egyenesen feléjük indult. Ahogy a közelükbe ért, látszott, hogy a szeme haragtól szikrázik, Liam pedig megtorpant. Azért jött, hogy leüvöltse a fejemet, latolgatta Max. Vagy látni akart, erőfeszítéseket tett, hogy időt szakítson a dologra, én pedig nem voltam itt. A sötét szemek mindig elárulták neki, mit gondol a tulajdonosuk, és ez sajnos kölcsönös volt. Gyerekkoruk óta olyan tökéletesen olvastak egymás gondolataiban, hogy anyjuk nem egyszer jegyezte meg, hogy természetfeletti kapcsolat lehet közöttük, és különös módon olyanok, mint az ikrek – mintha ott maradt volna valami a méhében a szülés után, ami aztán két évvel később beépült másik gyermeke szöveteibe, és bár Max kisfiúként meglehetősen undorítónak találta a gondolatot, hogy az anyjának „méhe” van, már akkor is pontosan értette, mire céloz ezzel a zavaros teóriával. Cseppet sem hasonlítottak egymásra, bár a húga egyáltalán nem volt kicsi, a család többi tagja mégis fölé magasodott, és az évek során újabb és újabb vicces ötletek merültek fel a magasságkülönbséget illetően. Ráadásul mind a haja, mind a szeme sötét volt, így aztán végképp senki sem mondta volna meg róluk, hogy testvérek.

Odamasírozott Maxhez, megállt előtte, és felszegte a fejét, mire arca éles vonalai – szépen metszett arccsontja és hegyes kis álla – még hangsúlyosabbá váltak. Állítólag azért vágatta nemrég egészen rövidre a haját, hogy felfrissítse egy kicsit a külsejét, de Max le merte volna fogadni, hogy legalább részben az anyjukat akarta bosszantani vele, aki folyton amiatt sopánkodott, milyen fiúsan néz ki így. De bármit is tett a hajával, senkinek sem jutott volna eszébe „fiúsnak” nevezni Chloét – a frizurája mindössze még feltűnőbbé tette. Chloe a szeme sarkából Liamre pillantott, és Max megállapította, hogy a barátjának ugyanez járhat a fejében.

A húga összeszűkült szeme most ismét őrá siklott, Liam pedig zavartan köhécselve igyekezett újra elrendezni a vonásait.

Max cseppet sem hibáztatta. Chloe mindig is ilyen hatással volt a férfiakra, ő pedig számos bonyolult csatába keveredett emiatt az évek során, amikor egyik percben védelmeznie kellett őt, a másikban abajgatni az összetört szívű pasijait, mert a nagy és erős bátyjaként mindenki ezt várta tőle, míg egyszer csak vérre menően össze nem vesztek, és Max közölte Chloéval, hogy többé nem hozhatja abba a helyzetbe, hogy félidegenekkel kelljen konfrontálódnia miatta. A húga pedig a fejéhez vágta, hogy inkább a pasik méltósága miatt aggódjon, ne az övé miatt. Végül hallgatólagosan megegyeztek abban, hogy Max elfordítja a fejét Chloe újabb és újabb hódításai láttán, miközben a húga tovább haladt előre, és mindenkit az ujja köré csavart, hogy aztán újra és újra úgy döntsön, mégsem az aktuális srácot keresi.

– Szia, Chloe! – üdvözölte most közönyösen, és kiitta az utolsó korty kávét. – Kedves, hogy beugrottál.

– Bizony, rohadtul kedves tőlem, csak, hogy tudd – sziszegte a húga, és a mutatóujjával a mellkasára bökött. – Már ezer éve várlak, és képzeld, miután csesztél felvenni a telefont, csak üldögéltem itt egy jó ideig, hát nem nagyszerű?

Max összevonta a szemöldökét, előhalászta a telefonját, és látta, hogy Chloe tényleg kereste… nem egészen húsz perccel azelőtt.

– Szerencsére – intett a húga a recepcióspult mögött üldögélő egyetemista srác felé – ez a kedves, Steve nevű srác megengedte, hogy itt várjak rád, mivel gőze sem volt, merre lehetsz. Nem tehettél rá túl mély benyomást.

A Max mellett álló Liam az ajkába harapott, és Max gyanította, hogy a mosolyát igyekszik elfojtani.

– Te viszont igen, ha jól látom – felelte nyugodtan.

Pontosan tudta, hogy a húga mini dührohama éppolyan gyorsan alszik majd ki, ahogy fellobbant.

– Persze téged csak azért jegyez meg mindenki, mert rossz benyomást keltesz. Mit mondjak, erre a helyedben nem lennék olyan büszke.

Chloe intett a kezével, mintha azt mondaná, „tök mindegy”, Max pedig felsóhajtott. Megragadta a húga könyökét, és kissé arrébb húzta.

– Mit keresel itt, Chloe? A húga fújt egyet.

– Azért jöttem, mert a mama nem tudott elérni téged, és most idézem, „egész átkozott délelőtt”, a telefont se vetted fel, ezért megvesztegetett azzal, hogy fizetett nekem egy órát egy menő tribecai edzőteremben itt a közelben. Szóval most itt vagyok, ahogy egy kedves, szeretetre méltó lánygyermekhez illik, és lecsekkolom, hogy A: életben vagy-e, és nem esett-e meg veled semmi rettenetes – ez is idézet volt, tényleg így mondta, „megesett” –, valamint hogy kiderítsem, miért nem tud elérni téged az irodában, ráadásul idebent sem találtak, amikor felhívta őket…

– Jézusom, tényleg felhívta őket?

Chloe ügyet sem vetett rá, csak hadart tovább, szokás szerint szinte levegőt sem véve a szavak között.

– És B: meg kell kérdeznem, mikor száll le Erin gépe, mert a mama ki van akadva, hogy nem fog tudni kitakarítani addigra, és aggódik, hogy elfelejtesz kimenni Erinért a reptérre.

Liam különös hangot hallatott, valahol a nevetés és a köhögés között, Chloe pedig rámeredt. Az ég szerelmére, a férfi konkrétan fülig vörösödött a pillantásától, majd amikor elkapta Max pillantását, gyorsan megköszörülte a torkát. Max remélte, hogy a tekintete egyértelműen megüzeni a barátjának, milyen szánalmasan viselkedik. Chloe azonban halványan rámosolygott, egy pillanatig sem titkolva, hogy tetőtől talpig felméri magának.

Max mély levegőt vett, és igyekezett az eszébe idézni, mennyire szereti az anyját és a húgát, és nem vetheti a szemükre, hogy agyondédelgetik, bár remélte, hogy mostanra már leszoktak róla.

Tisztában volt azzal, hogy anyjuknak valószínűleg nem nagyon kellett megvesztegetnie Chloét, hogy idejöjjön és ellenőrizze, minden rendben van-e vele, de azt is tudta, hogy a húga sosem ismerné be ezt, inkább elrejti a gúnyos szavai mögé, ahogy most is. Őszintén szólva ez az egész helyzet pontosan illett minkettőjükhöz, tekintve, hogy egyikük sem volt oda a nyálas ömlengésért.

– Nos – felelte –, megmondhatod anyánknak, hogy remekül vagyok, semmi szörnyűség nem esett meg velem. Erin nem fut be estig, senkit sem érdekel, hogy néz ki a ház, én pedig nem felejtettem el, hogy ki kell mennem elé a reptérre. És…

– Ééés már megint itt tartunk – mormolta Chloe.

– …és ha mégsem lennék ott, Erin felnőtt, intelligens nő, aki nem meglepő módon képes hazatalálni a reptérről.

– Micsoda mázli, hogy vagy neki – vetette közbe Liam halkan, majd leheletnyit hátrébb lépett, mire a testvérek szinte vezényszóra rámeredtek, aztán megint egymás felé fordították tekintetüket.

– Ez minden? – kérdezte Max mézédes hangon.

– Erinnek külön hálószoba kell? – fuvolázta Chloe hasonló stílusban.

– Tűnés, Chloe! – mordult rá a bátyja.

– Miért? – kérdezte a húga, és a vállára dobta az edzőcuccát. – Teljesen jogos kérdés! Mivel, ha nem egy szobában alszotok, nekem a kanapén kell éjszakáznom, ami azért eléggé…

– Jézusom, de bosszantó vagy! – Max a hajába túrt. – Miért is döntöttél úgy, hogy itthon töltöd a húsvéti szünetet?

– A csodás idő miatt, FYI – vágta rá Chloe.

FYI – mintha valami nyavalyás tinédzser lett volna.

Liam halkan felnevetett, mire a kér testvér megint rápillantott. Erre rögtön elrendezte a vonásait, mert szemmel láthatóan megrémítették a rászegeződő, bosszús tekintetek, Max pedig felsóhajtott.

– Bocs, haver! – Az órájára nézett, és a barátja felé intett, jelezve, hogy kerüljék csak ki Chloét, és menjenek a dolgukra.

Ám a húga útjukat állta.

– Igen, bocs. Az egész Max miatt van. Túl önző ahhoz, hogy bemutasson, de Chloe vagyok, a húga.

Liam bólintott, és amikor megszólalt, hangszíne árnyalatnyival feljebb csúszott, mint egyébként.

– Igen. Igazából tavaly már találkoztunk… a szüleid házassági évfordulóján.

Chloe vizsgálódva nézett rá, majd lebiggyesztette az ajkát.

– Igen, tényleg. Bocs, most már emlékszem rád. A mama régi iskolai haverjának a fia vagy, ugye?

Liam ismét bólintott, és segélykérő pillantást vetett Maxre, aki nem tudta pontosan megállapítani, hogy a barátja ki akar-e kerülni a szituációból, vagy engedélyt kér, hogy fejjel előre belevesse magát. Ami azt illeti, a megjegyzései ellenére, miszerint Maxnek milyen könnyen megy a csajozás, neki sem kellett a szomszédba mennie a nőknél elérhető sikerekért. Max abban sem volt biztos, hogy Chloe tényleg elfelejtette, hogy találkozott Liammel – sokkal inkább valamiféle játékra gyanakodott, hiszen a húga figyelmét nem kerülte el, hogyan néz rá Liam. Chole nagyon jó volt az efféle játékokban – túlságosan is –, de a szívét hét lakat alatt őrizte, így hát a férfiaknak általában esélyük sem volt közel kerülni hozzá, bár Max tudta, hogy hevesen tiltakozna, ha megosztaná vele ezt a vélekedését.

Úgy határozott, jobb, ha elcipeli innen Liamet, mielőtt a tornádó elsodorja, ezért felnyögött.

– Az ég szerelmére, haver, szedd össze magad, csak még jobban elbízza magát, ha így bámulod!

Chloe felhorkant, majd átvette az edzőcuccot az egyik válláról a másikra.

– Ne légy már ilyen elképesztően utálatos, és ne hozd zavarba szegény Liamet! – Azzal megint a bátyja barátjára pillantott, aki ettől ismét megköszörülte a torkát. – Drága bátyuskám, ha legközelebb fűzni kezdesz egy lányt, szépen kiteregetem majd az összes szennyesedet. Az utolsó kínos kis részletig.

– Drágám – paskolta meg a vállát Max –, pontosan tudod, hogy nekem nem kell fűznöm senkit, egyszerűen a lábam elé hullanak. A két testvér egymásra vigyorgott, egyszerre kihívóan és összeesküvően. Maxnek be kellett látnia, hogy Chloe érkezése végképp kirángatta az önmarcangolásból. Rémesen bosszantó tudott lenni, de ő volt az egyetlen, aki változtatni tudott a nyomott hangulatán – akár önként merült bele, akár nem. Így hát, mielőtt Liammel az oldalán áthaladt volna a biztonsági kapun, csókot nyomott húga arcára.

– Jézusom! – szólalt meg Liam kisvártatva, és a nyakára tapasztotta a tenyerét.

Max önkéntelenül elnevette magát, de közben barátságosan hátba veregette a barátját.

– Nyugi, haver, nem csak rád van ilyen hatással, hidd el.

– Vicces, de ettől cseppet sem érzem jobban magam – csóválta meg a fejét Liam. – Nem mintha… szóval érted, ő a kishúgod, meg minden.

– Igen, de ha kedves az életed, az ő jelenlétében ne használd a „kis” szót. De ne aggódj, ma este lesz lehetőséged jobb benyomást tenni rá.

– Ma este? – vonta össze a szemöldökét a barátja, miközben felsiettek a lépcsőn.

A lépcsőzés Max részéről némi tudatos erőfeszítés volt, hogy megőrizze a kondícióját.

– Igen. Most jöttem rá, hogy támogatásra lesz szükségem, ha meg akarok birkózni az exem és a húgom együttes jelenlétével.

– Mintha azt mondtad volna, hogy Erinnel csak barátok vagytok – sandított rá Liam a szeme sarkából.

– Oké, mindegy. A lényeg, hogy el kell jönnöd.

– Simán. Ha az anyád főztjéről van szó, bármiben benne vagyok.

Időközben felértek a harmadikra, és kinyitották az iroda ajtaját. Maxnek, bár nem mondta ki hangosan, el kellett ismernie, hogy nem mondott teljesen igazat. Nem Chloe volt az egyetlen, aki ki tudta rángatni a melankóliából. Akár tudatában volt, akár nem, a másik ilyen ember négy hónappal korábban döntötte le a lábáról.

Tizenkettedik fejezet

– Erin, hadd szedjek még egy kicsit. Biztos majd’ éhen halsz a hosszú repülőút után.

Max anyja már félig fel is emelkedett az asztaltól, arany nyaklánca minden mozdulatára ide-oda lengedezett, és az asztal közepén álló, spanyol rizzsel teli tál felé nyúlt, amelyet a mai menü, a grillezett lazac mellé készített. Max ellenállt a késztetésnek, hogy dühösen forgassa a szemét, és igyekezett kerülni a húga tekintetét, mert gyanította, hogy ő is hasonlóan reagálhat. Mióta csak Erin belépett az ajtón, az anyjuk módszeresen tömni próbálta, akár egy libát – még a nyavalyás, mérföldekre lévő kekszboltba is elzarándokolt azért a kekszért, amiről „úgy vélte, ízlik majd Erinnek”.

– Nem, köszönöm, Valerie – rázta meg a fejét a lány. – Jóllaktam.

Max anyja lebiggyesztette pirosra festett ajkát, majd a Maxszel szemben ülő Liam felé fordult, aki a szék támlájára akasztotta fekete zakóját, így most vörös pólóban üldögélt az asztalnál, a tányérján egy második adag étellel.

– Nálad is minden rendben, Liam?

Ha a fia barátjához beszélt, erősebben érződött az amerikai akcentusa, mintha az, hogy egy helybelihez szólt, eltompította volna a beszéde brites élét. Amikor Liam válasz helyett tüntetően lapátolni kezdte az ételt, szeretetteljesen elmosolyodott, és Maxet az sem lepte volna meg, ha odalép a fiúhoz, és megtörölgeti a száját egy átkozott szalvétával. A mai alkalom egyértelműen második karácsonnyal ért fel az anyja számára – Erin és Liam ugyanabban a szobában, mintha két saját gyermeke jelenléte önmagában nem is lett volna elég.

Az asszony vonakodva hátradőlt a székén, majd Max apjára pillantott, aki elnéző mosollyal ült az asztalfőn, kezét a gyomrán nyugtatva, mintha hasfájása volna. Max tudta, hogy mindent megtesz azért, hogy formában maradjon, de ennek ellenére is növesztett már egy kis pocakot deréktájon, bár a család többi része tudatosan szó nélkül hagyta a dolgot.

Az anyjuk tekintete ide-oda járt Erin üres tányérja és a maradék étel között, és Max pontosan tudta, gyakorlatilag telepátiával próbálja rávenni a lányt, hogy egyen még, főleg, mivel Erin érkezése óta eltelt két órában már kétszer megemlítette a fiának, milyen „borzasztóan vékony” a barátnője, mintha ez valami vészjósló dolog lenne, nem pedig Erin kemény munkájának eredménye. De mielőtt Max reagálhatott volna a viselkedésére, Erin megelőzte:

– Köszönöm, Valerie, ez isteni volt. Sajnálom, hogy nem tudtam többet enni, az időeltolódás teljesen összekuszálta a bioritmusomat, ráadásul a gépen is ettem már, mert nem tudtam biztosan, megvártok-e a vacsorával, ha ilyen későn érkezem.

Erin hangja barátságos volt, de volt benne egy leheletnyi él, amitől a mellette ülő Maxnek mosolyognia kellett.

Ez azonban nem akadályozta meg az anyját abban, hogy döbbenten rámeredjen Maxre zöld-arany szemével – azzal a szemmel, amelyről gyakran emlegette, hogy a fia tőle örökölte, de aztán a „saját képére formálta”, mivel az írisze sötétebb zöld volt, mint az övé. Jesszus, hiszen nem ő tehetett róla, hogy az anyja egy istenverte, ínyenc menüsorral készült mára, nem igaz? Csak annyit mondott, hogy Erin talán éhes lesz, amikor megérkezik – ami nyilván azt is jelenthette, hogy talán nem. Honnan a fenéből lehetne fogalma egy másik ember étvágyának működéséről, az ég szerelmére?!

– Ettél a gépen? – vonta fel Max anyja a kozmetikus által tökéletesre szedett szemöldökét. – Business osztályon jöttél, igaz, Erin?

Max apja megfogta a felesége kezét, és gyengéden, figyelmeztetően megszorította, Max pedig pont ezzel egy időben szólalt meg:

– Anya!

Chloe önkéntelenül dühösen nézett, miközben harmadszor is szedett magának a rizsből – annak ellenére, hogy a két különleges vendéggel ellentétben anyjuk a saját gyerekeitől nem várta el, hogy extra adagot fogyasszanak. Maxnek feltűnt, hogy Liam óvatosan arrébb húzódott, amikor Chloe áthajolt az asztalon, nehogy a karja véletlenül súrolja az övét, és ismét halvány mosoly jelent meg az arcán. Ők ketten hangsúlyozott udvariassággal kezelték egymást – Max tudta, hogy Chloe csupán a szüleik jelenléte miatt fogja vissza magát, nem azért, mert valóban ilyen volna, ellentétben Liammel –, és a közös beszélgetéseken túl gyakorlatilag egy szót sem szóltak a másikhoz. De Max észrevette, hogy Liam újra és újra lopott pillantásokat vet a húgára, aki tudatosan ignorálja ezeket. Bár ő aztán egy szót se szólhat. Épp, amikor ez átsuhant a fején, Erin megmozdult mellette, és az este folyamán már harmadszor érezte, hogy a lány térde az ő térdéhez simul az asztal alatt – bár Erin szűk farmerja szerencsére legalább elrejtette fantasztikus lábait. Az érintés rövid volt, elméletileg lehetett volna véletlen is, és biztos, hogy az asztalnál senki más nem vette észre. De a gyengéd, ám határozott mozdulat egyértelművé tette a férfi számára, hogy Erin így kívánja jelezni neki, hogy bár az anyjával beszél, valójában végig őrá figyel. Max felkapta a poharát, amelyben sajnos nem alkohol volt, és gyorsan ivott egy kortyot.

– Tessék? – kérdezte most az anyja éles hangon, amely vicces módon Chloe hangjára emlékeztetett. Max az asszony külsejét örökölte, Chloe azonban a személyiségét, bár mindketten hevesen tiltakoztak ez ellen. Az apjuk megköszörülte a torkát, a szeme pedig, amely barna volt, akárcsak a lányáé, bár kevésbé sötét, a felesége gondosan púderezett arcára szegeződött, és ismét megszorította az asszony kezét.

– Merthogy a turistaosztály rémes mostanában – folytatta a háziasszony zavartalanul. – Az étel különösen, azt még az alattunk lakó Mrs. Price-nak sem kívánnám – mondta, majd összevonta a szemöldökét, és lebiggyesztette az ajkát. – Jó, neki talán igen. A minap volt képe megkérdezni, hogy a takarítónő főz is nálunk, vagy nem, és tudom, hogy ezzel belém akart szúrni, mert tisztában van vele, hogy nem engedhetjük meg magunknak a külön szakácsot…

– Nem mintha akarnánk – vágott közbe Max apja. – Mert ez azt jelentené, hogy hiányolnunk kellene a főztödet – vigyorgott kedvesen a feleségére, Max pedig látta, hogy anyja sikertelenül próbál elfojtani egy elégedett kis mosolyt.

– Úgy van! Úgy van! – kurjantott közbe Liam erőltetett brit akcentussal.

– Ó, Liam, olyan kedves vagy!

Max anyja olvatag mosollyal nézett rá, mintha minimum az elsőszülött fia volna, majd zavartan megpaskolta vörösesbarna haját, mintha meg akarna győződni arról, hogy a tegnap gondosan megfodrászolt csigák még mindig a helyükön vannak. A szeme színén kívül Max a hajszínét is tőle örökölte, a csigák kivételével, mivel azok nem voltak természetesek, ő pedig még örült is ennek – nem volt biztos abban, hogy a puttószerű külső tetszene neki. Minden tekintetben az anyja színeinek sötétebb kiadása volt, eltekintve attól, hogy rőtes haját világosabbra szívta a nap.

Liam ragyogó szemmel viszonozta az asszony pillantását, majd felé emelte pinot grigorióval teli poharát. Chloe lesújtó szemvillantással jutalmazta, amit Liam nem vett észre, vagy talán szándékosan ignorált, és amikor a lányban tudatosult, Max bámulja, úgy tett, mintha bele akarná fojtani magát a borospoharába. Az apjuk lányáéhoz annyira hasonló szeme szigorúan rászegeződött, Chloe pedig rögtön köhécselésre váltott, és a megpaskolta a mellkasát. Max igyekezett visszafojtani a nevetést.

Szerencsére az anyjuk nem figyelt Chloéra, vidám tekintete ide-oda járt Liam és Erin között, aki apró mosollyal bólintott.

– Egyértek – mondta, és ivott egy újabb korty bort, bár Max látta rajta, hogy alig bír elfojtani egy ásítást.

Kimerültnek tűnt, persze csak a maga elegáns módján. A gondos smink elrejtette a szeme alatti sötét karikákat, és némileg felfrissítette a reptéren látott, sápadt arcát. Az utazáshoz viselt kék blúzát is lecserélte, valamint lezuhanyozott, és a hajával is csinált valamit, amitől csak még… bozontosabbnak tűnt, bár Max biztos volt abban, hogy Erin nem ezt a szót használná. Ahogy abban is, majd’ meghal, hogy ágyba kerülhessen, de nem fog felállni az asztaltól, amíg helyénvalónak nem ítéli.

Az asztal másik oldalán Chloe letette az evőeszközeit, hátradőlt, és megpaskolta a hasát.

– Desszert van?

– Annyit ettél, hogy három embernek is elég lenne – vonta össze a szemöldökét az anyja.

– De hát olyan istenien főzöl, mama – dorombolta a lánya édes hangon. – Nekem meg a munka mellett alig van időm főzni, biztos emlékszel, milyen ez…

Chloe sokatmondó pillantást vetett az anyjára, akinek önkéntelenül is meglágyultak a vonásai.

– Jó, de akkor segíts felszolgálni. – Azzal Chloe és az anyja leszedték az asztalt, majd mindent kivittek a félig elszeparált konyhába.

A lány kifelé menet Maxre kacsintott, aki visszafordult az asztalhoz, és még épp elkapta a barátja pillantását, amely merően követte a húga minden mozdulatát. Max megköszörülte a torkát, mire Liam összerezzent, és bűntudatosan nézett rá.

Erin az asztal alatt keresztbe tette vékony lábait, és Max apja felé fordult. A férfinak el kellett ismernie, hogy az időeltolódás ellenére remekül néz ki.

– Nos, Roger, élvezed a nyugdíjat?

Mivel egy pillanattal később már bele is bonyolódtak egy mély beszélgetésbe a New York-i életről, valamint arról, hogy milyenek voltak a családfő számára az első, Amerikában töltött évek, Max Liamhez fordult:

– Vigyázz, mert megesz reggelire.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – vágta rá a barátja ártatlan képpel, és meglötyögtette a bort a poharában.

– Valóban? – vonta föl a szemöldökét Max, Liam pedig drámai mozdulattal a szívére szorította a kezét.

– Ne aggódj, hiszen tudod, hogy amúgy sem az esetem.

Ez még igaz is volt, hiszen Liam esetei inkább az Erin-féle lányok voltak, a hosszú lábú és karú, elegáns típusok. Ennek ellenére Max le merte volna fogadni, hogy ha Chloe úgy döntene, ad egy esélyt Liamnek, a barátjának eszébe sem jutna tiltakozni.

Időlegesen ejtette a témát, és hátradőlt szürke székében, ami gyakorlatilag karosszék volt, csak karok nélkül. Jól illett a szürke és fehér berendezés többi részéhez, amelyről sütött, hogy egy ennél jóval nagyobb lakásba tervezték. Tekintete végigsiklott a helyiségen, a fapadlón, a sarokkanapén, és a nappali minden oldalát borító, kicseszettül masszív ablakokon. Bár számára kissé egysíkú volt, értette, szülei miért szeretik. Amikor közölték, hogy az Upper East Side-ra költöznek, először nem igazán hitte el nekik – mindenki tudta, hogy ez a negyed a világ sznobjainak gyűjtőhelye. Tudta, hogy a ház, ahol felnőtt, annak idején végül többért kelt el, mint amennyiért meghirdették, de akkor sem értette a döntésüket. Nem mintha pontosan tudta volna, mennyit fizettek ezért a lakásért, de a szakmájából kifolyólag voltak becslései. Egy három hálószobás lakás egy ilyen elegáns épületben egyáltalán nem olcsó, ehhez pedig még hozzájön a városi kilátás, bár jelenleg csupán a többi ház fényeit és az utcát lehetett látni. Az ilyen típusú házakhoz mindig tartozott egy kikent-kifent ajtónálló is, aki minden alkalommal név szerint köszöntötte őt. Gyakran elgondolkozott azon, hogy az anyja vajon azért dolgozik-e még mindig konzulensként a kórházban, hogy „elfoglalja magát”, ahogy állítja, vagy egyszerűen csak pénzre van szüksége.

Amikor Chloe és az anyjuk ismét megjelent házi almás pitével és a desszerttányérokkal, Max észrevette, hogy Liam hirtelen minden figyelmét Erin és az apjuk beszélgetésére fordítja, akik épp az aktuális Broadway-műsorról értekeztek. Max halkan felhorkant, Erin szeme pedig kérdően rávillant, de ő csak megrázta a fejét.

Miután a pite majdnem elfogyott – még Erin is leerőltetett egy fél szeletet, bár látszott, hogy nehezére esik –, Liam közölte, hogy indulnia kell, mert korán az irodában kell lennie a rájuk váró fontos prezentáció miatt. Figyelmen kívül hagyta Max anyjának tiltakozását, és búcsúzkodni kezdett, arcon csókolta őt és Erint, kezet rázott a családfővel, és kedvesen megpaskolta a barátja vállát. Végül Chloéhoz fordult, aki a székének támaszkodva állt, és szemmel láthatóan csak azért emelkedett fel az asztaltól, mert a többiek is ezt tették. Kutató pillantással nézett Liamre, és végigfuttatta a kezét a férfi nyakán. Max őszintén sajnálta a barátját, mivel a családja és Erin leplezetlen kíváncsisággal bámulta a furcsa párost. Cseppet sem zavartatták magukat.

– Nos, örülök, hogy újra láttalak, Chloe – mondta Liam megjátszott könnyedséggel. Max a szeme sarkából látta, hogy az anyja helyeslően bólint. Nagyra tartotta az udvariasságot.

– Én is – válaszolta Chloe merev mosollyal, majd kihúzta magát, a férfihoz hajolt, és leheletnyi csókot nyomott az arcára, miközben a felkarjába kapaszkodott, látszólag azért, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. – Talán még találkozunk, amíg itt vagyok.

– Igen. Igen, talán. – Liam megköszörülte a torkát, majd tágra nyílt szemmel Maxre pillantott.

Ám a barátja csak bólintott: én megmondtam.

Ahogy Liam kilépett az ajtón, Erin rögtön megragadta az alkalmat, hogy a családtagok éppen állnak, és szabadkozva megszólalt:

– Bocsánat, de nekem is vissza kell vonulnom, különben holnap borzalmas társaság leszek. – Azzal körbemosolygott, miközben Max szülei egyszerre rázták meg a fejüket, jelezve, hogy elképzelhetetlennek tartják még a gondolatot is, hogy Erin borzalmas társaság legyen. Chloe időközben leült, és épp a második szelet almás pitét tömte magába. – Ráadásul – fűzte hozzá Erin – nem akarok sokáig aludni, nehogy mindenről lemaradjak. A legtöbbet szeretném kihozni ebből a hétvégéből, végül is most járok először New Yorkban.

Max anyja ismét megrázta a fejét, loknijai táncoltak a válla fölött.

– Ami elég szégyenletes. – Sokatmondóan a fiára pillantott, Max pedig alig bírt visszafojtani egy sóhajt.

Erin enyhén oldalba bökte Maxet, majd elbúcsúzott a családtagoktól. Az érintés egyértelművé tette, hogy a férfinak előbb-utóbb döntést kell hoznia kettejük ügyében. Max látta a családja arcán, hogy a gesztus előttük sem maradt észrevétlen.

Amikor az anyjuk elkezdte leszedni az asztalt – mivel a díszvendégek már elmentek –, Max és Chloe önkéntelenül is segédkezni kezdett, mert nem tudták kiirtani magukból az évek alatt beivódott szokást. Az anyjuk az apjukra mosolygott.

– Jól kiképeztem őket, mi?

– Inkább én – felelte a férfi lustán, és kinyújtózott a székében.

– Valóban? – vonta fel a szemöldökét a felesége.

A férje elvigyorodott, mire az asszony mentében az oldalába nyomta a könyökét, Max ajkán pedig halvány mosoly jelent meg. Jó volt látni, hogy legalább bizonyos dolgok nem változnak.

Amikor kivitte a konyhába a desszerttányérokat, az odakint szorgoskodó anyja megtorpant, jelentőségteljes pillantást vetett rá, és összefonta maga előtt a karját.

– Tényleg vissza akarsz menni Angliába, Max?

A férfi a szeme sarkából látta, hogy Chloe gyorsan kisurran a konyhából. Nyavalyás dezertőr. Nem válaszolt, mivel pontosan tudta, hogy amikor az anyja felteszi azokat a kérdéseket, amelyekre pontosan tudja a választ, jobb csendben maradni.

– De mit fogsz ott csinálni? – erősködött az asszony.

Max pakolni kezdett a mosogatógépbe, hogy ne kelljen a szemébe néznie.

– Nem tudom, anya – felelte végül mély sóhajjal. – De annak sincs értelme, hogy a nyakatokon maradjak. Már így is több időt töltöttem itt, mint bárki várta volna.

– Nem tesz jót neked. – Max hallotta, ahogy anyja tökéletesen manikűrözött körmeivel kopogni kezd a pulton. – Csak ülsz a lakásodban, és nem csinálsz semmit…

– Ki mondta, hogy nem csinálok semmit? – Max betette a gépbe az utolsó tányért, majd az anyjára pillantott, és felvonta a szemöldökét.

– Ha legalább volna valami terved, vagy valaki, aki… – Az asszony az ajkába harapott, és miközben Max felegyenesedett, látta, hogy a tekintete Erin szobája felé villan. Legalább egyenes. – Tudod, valaki, az egész más lenne, de… de nem teheted meg, hogy egyszerűen hazamész, és a semmittevésbe menekülsz. Nem állíthatod le az életed, Max.

A férfi érezte, hogy az önuralma kissé meginog, és dühösen meredt az anyjára. Az asszony összerezzent, mire a fia bocsánatkérően nézett rá, és idegesen a hajába túrt.

A pillanatot Chloe zavarta meg, aki a maradék mosatlannal a kezében lépett be a konyhába, de az anyjuk nem adta fel olyan könnyen.

– Mi van a régi cégeddel?

– Nem hiszem, hogy visszavennének, még külsősként sem – sóhajtott fel Max.

– És gondoltál arra, hogy hol fogsz élni?

– Ott a lakásom.

Anyja lebiggyesztette az ajkát, amely még mindig vörös volt. Max kíváncsi lett volna, miféle rúzsa van, hogy egy teljes vacsora után is tart.

– Igen, a lakásod, amit kiadtál, és eddig tudtommal nem jelezted nekik, hogy fel akarod bontani a szerződést.

– Majd kitalálom, oké? – sziszegte Max összeszorított fogakkal.

– Hagyd már abba az aggodalmaskodást!

– Nálam ellakhat – szólt közbe Chloe, és a pultnak dőlt, miközben barátságosan oldalba bökte a bátyját.

Anyja morcos pillantást vetett rá.

– Az csak megzavarna téged – felelte élesen, majd ellágyult a hangja. – Drágám, neked most a munkádra kell koncentrálnod, a rezidens időszak a karriered legfontosabb állomása.

Chloe bosszúsan nézett Maxre. Az anyjuk látta, hogy mivel ő is a bátyja pártján áll, pillanatnyilag elvesztette a csatát, úgyhogy mélyet sóhajtott.

– Lefekszem, holnap találkozunk. – A konyhaajtóból még visszanézett Maxre. – Tudod, hogy sose fogom abbahagyni az aggodalmaskodást – jegyezte meg szomorkásan. – Ez egy anya előjoga.

A mosolyában némi sóvárgás bujkált, aztán magukra hagyta a gyerekeit.

– Rémes fiú vagyok, mi? – húzta el a száját Max, és Chloéra pillantott.

– Igen, azt hiszem – vont vállat a húga. Max egy pillanatra rámeredt, majd elnevette magát, és bekapcsolta a vízforralót.

– Kösz.

– Bármikor – paskolta meg a karját Chloe. – Szóval, mizu a szexi építész kollégáddal?

– Minden oké, köszönöm a kérdést – nézett vissza a bátyja a válla fölött, miközben elővett két bögrét a szekrényből.

– Miért nem hozod el holnap is? – A húga kifújta a levegőt.

– Nem – vágta rá Max a szemét forgatva. – És ami azt illeti, téged sem hívtalak meg.

Ezzel az egyik bögrébe mentás teafiltert dobott, a másikba pedig feketét. Felemelt egy harmadikat is, és Chloe felé intett vele, de a húga megrázta a fejét.

– Úgy beszélsz, mintha nem neked tennék szívességet azzal, hogy csoportos buli lesz a dologból, nem pedig randi.

Max úgy tett, mintha meg se hallotta volna a közbevetést.

– Egész este két szót se beszéltél vele, nem tudom, egyáltalán el akarna-e jönni.

– Ó, hidd el, hogy akar – pillantott rá a húga ördögien, Max pedig önkéntelenül összerezzent.

– Mi van a másik dokival a kurzusodról? Már nem jártok?

– Uncsi – vonta meg a vállát Chloe, majd összeszűkült szemmel nézett a bátyjára, aki védekezően felemelte a kezét.

– Egy szót se szóltam!

– Nem is kellett, az arcodra van írva – sóhajtott fel a lány. – Egyszerűen csak nincs értelme ragaszkodni valamihez, ami nem működik. Talán azt hiszed, túl kemény vagyok, de akkor is így gondolom. Csak az igazit várom, tudod?

– Igen. – Max a vízforralóra nézett, amely épp most kapcsolt ki.

– Tudom.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét a húga.

Max vizet töltött a bögrékbe, majd kifelé menet csókot nyomott a testvére arcára.

– Jó éjt, húgocskám!

Amikor a nappaliba lépett, látta, hogy apja elnyúlva fekszik a kanapén, amely Chloe fekhelyéül szolgál majd. A férfi a fia szemébe nézett, majd felállt, és átvágott a szobán. Úgy tűnik, ez a kihallgatások estéje. Az apja a hajába túrt, amely sötét volt, akárcsak a lányáé, bár most egy kicsit hosszabb, és Max minden találkozásnál több és több ősz szálat fedezett fel a fürtjei között és a szakállában is, amelyet az utóbbi években valamivel dúsabbra hagyott.

– Én, ööö, hallottam, miket mondott az anyád.

– Igen. – Max belekortyolt a fekete teába. – De minden oké, már megbeszéltük.

Apja bólintott, miközben elgondolkodva billegett a sarkán. Szokás szerint alaposan megfontolta a szavait, mielőtt kimondta volna őket.

– Tudom, hogy nem a legideálisabb helyzet, ha a szüleiddel élsz, de szeretném, ha tudnád, hogy egyiküknek sincs baja ezzel. Ha még nem állsz készen arra, hogy hazamenj, vagy vissza akarsz jönni, mert a dolgok… nem alakulnak jól odaát… itt mindig van hely számodra.

Max tudta, hogy az anyjától eltérően az apja nem akarja rávenni semmire, amit nem szeretne, ezért barátságosan meglapogatta a vállát. Csaknem ugyanolyan magasak voltak.

– Köszönöm.

Ezzel megfordult, hogy elhagyja a szobát, de az apja utánaszólt:

– Ő csak aggódik.

– Tudom, apa.

– Nem akar nyomást gyakorolni rád, de…

– Te akarsz?

– …de sok ismeretséget kötött az itt töltött idő alatt – folytatta az apja nyugodtan és zavartalanul. – Ha szeretnél beszélni valakivel, mérlegelni a lehetőségeidet, szívesen bemutat…

– Nem, apa. – Válasza élesebbre sikerült, mint szerette volna, úgyhogy mélyen beszívta a levegőt. – Nézd, sajnálom, de ezen már túl vagyunk. Nem arról van szó, hogy nem akarom elfogadni, csak…

Csak minden alkalommal hallotta a kamaszkori vitáik visszhangját, amikor az anyja meg akarta győzni, hogy azt tegye, ami szerinte a legjobb neki – például legyen orvos. De ezt nem mondhatta ki hangosan, mert mindkettőjüket megbántotta volna, ezért így szólt:

– Csak szeretem magam intézni a dolgaimat, oké?

Az apja elgondolkodva nézett rá, mintha hozzá akarna fűzni valamit a mondandójához, de végül csak bólintott.

– Rendben, megértem, ha tényleg erre vágysz. Menj, és nézz rá Erinre, mielőtt lefekszel, jó? Gorombaság lenne, ha nem kívánnál jó éjszakát egy ilyen lánynak. – Azzal elfordult, és ismét a kanapéra huppant, ezért nem látta, hogy Max megrázza a fejét. Egy ilyen lánynak? Milyen? És kihez képest?

Ennek ellenére egy perc múlva már Erin ajtaja előtt találta magát, és bekopogott hozzá. A lány már pizsamában volt, de a sminkjét még nem mosta le. Jó ideje nem láthatta smink nélkül – ezt az előjogát a szakítással elvesztette.

– Hoztam neked teát.

Max a magasba emelte a teáscsészét, miközben átfutott a fején, hogy remélhetőleg a lány még mindig ezt szereti inni lefekvés előtt. Köszönetnyilvánításnak szánta – tényleg hálás volt neki, hogy iderepült hozzá annak ellenére, hogy nem tudta, mi történik majd.

Erin elvette a bögrét, belekortyolt, és szélesebbre tárta az ajtót. A férfi belépett, de szándékosan nem csukta be maga mögött. Erin szobája volt a legkisebb a lakásban, de még így is elég nagy. A bőröndje kinyitva hevert egy barna-zöld mintás szőnyegen, amit ő borzalmasnak talált, anyja viszont szemmel láthatóan szeretett, és olyan nagy volt, hogy majdnem a teljes fapadlót betakarta az ágy előtt. A gondosan összehajtogatott ruhák láttán Max halványan elmosolyodott. Pontosan tudta, hogy a lány nemsokára mindet berakja majd a fiókokba, még akkor is, ha csupán három napra érkezett.

– Jól vagy? – kérdezte. – Berendezkedtél?

Erin bólintott, és ismét belekortyolt a teájába. Max billegni kezdett a sarkán, de amikor rájött, hogy az apja ugyanezt tette az imént, megtorpant, és megköszörülte a torkát. Miért nem találja most a szavakat? Sosem voltak zavarban egymás előtt – még a szakítás után is könnyedén és gond nélkül tudtak beszélgetni. Most azonban meg kellett erőltetnie magát, mintha valami visszavonhatatlanul megváltozott volna köztük. Talán, mert már fél éve nem beszéltek egymással. Vagy mert amikor utoljára találkoztak, Max cseppet sem emlékeztetett emberi lényre, és mázsás súllyal nehezedett a vállára az, amiről azóta számtalanszor beszéltek már neki olyanok, akik szintén átmentek ezen – a gyász.

Erin az éjjeliszekrényre tette a bögréjét – jó ég, az anyja még virágokat is rakott oda, ráadásul sárgákat, Erin kedvenceit –, majd a férfi felé fordult, és a két keze közé fogta a kezét. Az illata Max orrába kúszott. Mindig ugyanilyen illata volt, már az egyetemen is: levendulaillatú parfüm tusfürdője vagy szappanja illatával keveredve.

– Úgy aggódtam miattad – mondta lágyan, és gyors pillantást vetett a nyitott ajtóra.

– Tudom – húzta el a száját a férfi. – Sajnálom, gyakrabban kellett volna jelentkeznem. Csak egy kicsit… szétestem, azt hiszem.

Erin megértően bólintott, szőke fürtjei, amelyek most világosabbak voltak, mint amikor Max utoljára látta, játékosan táncoltak az arca körül.

– Megértem, tényleg – mondta, de a hangja alapján Max erősen kételkedett ebben.

Megfeszült a válla, kihúzta a kezét a lányéból, majd megpaskolta a kézfejét, hogy tompítsa a mozdulatot. Nem vágyott másra, mint hogy Erin – és mindenki – normálisan viselkedjen vele, és ne járkáljon lábujjhegyen körülötte. Úgy döntött, hogy távol tartja magától a gondolatot, már amennyire lehetséges, és elvárta, hogy a többiek tartsák ezt tiszteletben.

Erin közelebb lépett, és az egyik karját a nyaka köré fonta. A férfi bögréje kettőjük közé szorult, a tea gőze felmelegítette a köztük lévő, szűk rést. A lány oldalra biccentette a fejét, mint mindig, ha Max reakcióját akarta felmérni, és kibökte:

– Hiányoztál!

Milyen kék a szeme! Már majdnem elfelejtette. A férfi megköszörülte a torkát.

– Te is hiányoztál! – válaszolta őszintén. Nem volt biztos abban, hogy ugyanúgy érti a mondatot, ahogy Erin, de tényleg hiányzott neki a közelsége. A lány továbbra is merően bámulta, mintha arra várna, hogy döntést hozzon. Ő egy pillanatig habozott, majd lehajolt, és lágy csókot nyomott a puha, sima arcra. Aztán hátralépett, és felemelte a bögréjét, mintha köszönteni akarná, mire Erin szája felfelé görbült.

– Jó éjt, Erin! – Azzal Max kilépett a szobából, becsukta az ajtót, és felsóhajtott.

Tizenharmadik fejezet

Max végighúzta a kezét a híd korlátján, amelyen épp áthaladtak. Élvezte az anyag tapintását. Bár még nem töltött itt sok időt, érdeklődött a helyi építészet iránt, ezért jól tudta, hogy a híd neve Bow Bridge, Calvert Vaux és Jacob Wrey Mould tervezte, akárcsak a park többi építészeti elemét. Ami azt illeti, baromi jól nézett ki, bár az énjének egoista oldala egy pillanatra zokon vette, hogy neki sosem volt lehetősége ilyesmit tervezni, ami még a híres, top tízes listákra is felkerülhet – valamit, amihez az emberek képesek elzarándokolni csak azért, hogy megcsodálják. Felsóhajtott, és áhítattal körülnézett. Innen alig lehetett kivenni a város égbe nyúló épületeit, és gyanította, hogy ha késő tavasszal a fák lombjai még sűrűbbé válnak, ennyit sem lehet majd látni.

– Jesszusom – ingatta a fejét döbbenten. – Fogalmam sem volt, hogy ekkora ez a hely.

Többször járt már a Central Parkban, de eddig nem jutott ideje tüzetesebben megszemlélni. Chloe bosszúsan meredt rá a kijelentés hallatán, Max pedig némileg védekezően megrántotta a vállát.

– Most ért véget a tél, nem? És még mindig rohadt hideg van itt, szóval értelemszerűen nem azzal töltöm a szabadidőmet, hogy idekint mászkálok – a húga tüntetően elfordította a fejét, meglóbálta a kezében lévő piknikkosarat, és csodálattal meredt a fákra, amelyek most kezdték felölteni tavaszi ruhájukat.

De Erin legalább részvétteljesen oldalba bökte Maxet.

A férfi a tó felé pillantott, amely drágakőként ragyogott előttük a napsütésben, és visszatükrözte a fák rügyeinek halványzöld derengését. A híd alatt most mindössze két evezős csónak lebegett el, a bennük üldögélő párok arcáról elégedettség sugárzott. Ősszel is gyönyörű lehet itt, gondolta Max ábrándozva, amikor a fák lombjai ezerféle színben pompáznak.

Chloe egy enyhén kanyargós úton a park „szíve” irányába vezette őket, ahogy ő fogalmazott – a Bethesda-szökőkút és a Bethesda-terasz felé. Amint a szemük elé tárult a völgyterasz közepén magasodó, grandiózus szökőkút, amelynek két hatalmas kőtányérja körül víz spriccelt, a tetején egy angyal trónolt diadalmasan, az aljában pedig vízililiomokkal teli tavacska hullámzott, drámai mozdulattal széttárta karját, a piknikkosár fityegett a kezében. A szökőkút mögött végtelennek tetsző tó terült el, amelynek partján rengeteg ember sorjázott, vagy üldögélt a csücskénél emelkedő, kétlépcsős homokkő falon. A völgyterasz tömve volt, a napszemüveges turisták a fényképezőgépüket szorongatva mászkáltak fel-alá. Könnyű öltözéket viseltek, annak ellenére, hogy meleg volt, rövidnadrágban és pólóban még fázhatott az ember. Max megállapította, hogy egyértelműen okosabban öltözött fel, amikor farmert és pulóvert húzott.

Átsétáltak a narancsszínű téglából készült kövezeten, hogy helyet keressenek maguknak a lépcsőn. Odaérve megtorpantak, és ámulattal nézték az eléjük táruló szépséget.

– A vizek angyalának hívják – szólalt meg Max, a két nő pedig bólintott, jelezve, hogy ők is tudják.

A férfi gyanította, hogy hozzá hasonlóan Erin is utánanézett egy kicsit a város építészetének. Építészbetegség.

Erin lazán csípőre tette az egyik kezét, és körülnézett. Max látta, hogy egy pár méterrel odébb álló srác elismerő pillantást vet rá. Nem csoda: piros blúza jócskán kiemelte őt a tömegből.

– Úgy érzem, mintha már jártam volna itt.

– Ez a Central Park – vont vállat Max.

Erin toppantott egyet a csizmájával, amelynek olyan magas sarka volt, hogy a férfi csodálkozott, hogy még nem lettek hólyagok a lábán.

– Igen, tudom, de akkor is borzasztóan ismerősnek tűnik annak ellenére, hogy nyilván még sosem jártam itt. Kicsit zavarba ejtő.

– Láttad a Reszkessetek, betörők 2.-t? – kérdezte Chloe, Erin viszont összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét. – A Szép kis napot?

Max felvonta a szemöldökét, mire a húga megrántotta a vállát.

– Rágugliztam, mindkét filmben vannak itteni jelenetek.

Ekkor egy kockás inget és farmert viselő nő lépett hozzájuk, aki nagyon cowboyosan festett ebben a szerelésben. Maxre mosolygott, és felemelte a fényképezőgépét.

– Nem bánja, ha… ? – A háta mögé intett, ahol egy copfos kislány és egy kalapos nő állt, akik lenyűgözve bámulták a szökőkutat.

– Persze.

Max átvette a gépet, lőtt pár fotót, és amikor visszaadta, automatikusan a nőre mosolygott.

– Gyerünk – Erin kivette a telefont a táskájából –, hadd csináljak egyet rólatok.

Max beleegyezett, mert tudta, hogy ha elutasítaná, vita lenne a dologból, pedig, miközben Chloe válla köré fonta a karját, gyomra kellemetlenül összehúzódott. Egy másik alkalom jutott eszébe, egy másik lány egy jóval profibb fényképezőgéppel, ahogy képeket készít róla a tengerparton.

Nagy nehezen találtak megfelelő helyet a lépcsőn a tó mellett, pont egy nagy, zöld zászló sarkánál, egy bozontos fa árnyékában. Max leült, de közben kissé elvesztette az egyensúlyát, megingott, és csak a szerencsén múlt, hogy nem pottyant bele a tóba. Nem vett tudomást a húga figyelő tekintetéről, inkább kényelmesen kinyújtotta a lábát, miközben Chloe kipakolt a piknikkosárból. Arra számított, hogy vegyes érzelmei lesznek a mai napot illetően, de lehetetlen volt ellenállni a hely hangulatának, annak, ahogy ez a sok ember vidáman zümmögve élvezi a világ egyik leghíresebb parkjában töltött időt ezen a gyönyörű napon, amely már egyértelműen jelzi a tavasz jelenlétét.

– Mindig ilyen sokan vannak? – érdeklődött Erin, és elvette Maxtől a felé nyújtott pokrócot, majd leterítette a kőre, nehogy az összekoszolja elegáns nadrágját.

– Gőzöm sincs – vonta meg a vállát a férfi.

Chloe gúnyos pillantást vetett rá, Erin tekintete pedig pár pillanatig ide-oda ugrált kettőjük között, mintha azt latolgatná, rászóljon-e a lányra, hogy hagyja békén a bátyját. Bár Chloe egy szót sem szólt, Max tudta, hogy igaza van. Tényleg jobban kihasználhatta volna az itt töltött időt, de nem volt energiája felfedezőkörútra indulni, pedig vágyott rá.

Chloe a többiek kezébe nyomta az anyjuk által bepakolt dobozos üdítőket, majd kinyitotta az ételesdobozokat is. Az asszony kijelentette, hogy ne a parkban vegyenek ételt, mert csak lehúzzák őket, ráadásul a kaja még rossz is – és mivel egyedül ő volt közöttük tősgyökeres New York-i, úgy döntöttek, hogy hisznek neki.

– Szóval – szólalt meg Chloe minipitével teli szájjal –, most hová?

Láthatóan a kezébe vette az irányítást a programokkal kapcsolatban, Max pedig nem tiltakozott.

– Akartok biciklizni?

Erin zavartan végignézett kifinomult öltözékén.

– Nem, ahhoz nem igazán van kedvem – jegyezte meg Max sietve, nehogy a húga lecsapjon Erin vonakodására és annak okára, majd tegyen valami szarkasztikus megjegyzést.

Chloe sosem akart rosszat, de általában nem szúrta ki, ha bizonyos embereket rosszul érintenek a szavai – Erin pedig pontosan ilyen ember volt.

– És mit szólnátok az állatkerthez? – vetette fel Chloe.

– Állatkert? – visszhangozta Max, miközben beleharapott az anyja lazacos szendvicsébe.

Az ég szerelmére, még a kenyér héját is levágta.

– Komolyan?

– Igen. Bár, ami azt illeti, egy kicsit elszomorítanak a ketrecbe zárt állatok – ismerte el a lány, és a szájába tömött egy egész szendvicset. – A kaftély! – dünnyögte rágás közben. Majd nagyot nyelt, és megismételte: – A Belvedere-kastély. Muszáj megnéznünk, és akkor legalább látod az egész várost. Jó, talán csak az egész parkot.

Erin, aki még mindig az első minipitéjét rágcsálta, csodálkozva ingatta a fejét.

– Hogyhogy ennyi mindenre emlékszel?

– Fotografikus memóriám van. – Chloe megpaskolta a feje búbját.

– Tényleg? – ámuldozott Erin. – Nem is tudtam.

– Azért, mert nem igaz. Ne is törődj vele, Erin. – Amikor a húga rávigyorgott, Max felsóhajtott. – Nézd, ha már ilyen jó vagy a szervezésben, kalkuláld bele, hogy ma délután még be kell ugranom az irodába. Hétfőn lesz az esti program a menő ügyfeleinkkel, és megígértem, hogy addig átnézek pár dolgot.

Ezzel bekapta a szendvics utolsó falatkáját, és Erin felé fordult:

– Említettem neked, ugye?

Magával hívta a lányt a rendezvényre, mert belátta, hogy nem hagyhatja otthon a szüleivel az utolsó New Yorkban töltött estéjén.

– Igen – biztosította Erin. – Már a ruhám is megvan.

– Nekem viszont nem mondtad – kotyogta közbe Chloe. – De oké, persze, időben be fogsz érni az irodába. Talán én is elkísérhetnélek.

– Kétlem, hogy Liam bent lenne, hétvége van – vonta fel a szemöldökét Max, majd elnevette magát, amikor látta, hogy a húga lebiggyeszti az ajkát.

– Pisilnem kell. Kell lennie valahol egy nyilvános vécének, ugye? – kérdezte, és körülnézett. – Mindjárt jövök.

Max pár pillanatig utánabámult, ahogy ringó csípővel útnak indult. Bőrdzsekije nagyszerűen illett a fekete farmerjéhez és a rövid, sötét hajához, úgy festett, akár egy dögös, cuki motoros bige, bár a „szexi” szóra gondolni sem volt hajlandó vele kapcsolatban. Chloe nagyszerűen passzolt New Yorkhoz – senki sem mondta volna meg, hogy csupán turista.

Erin kivett a dobozból pár szem epret, eltávolította a szárát, majd a szájába dobott egyet. Max tekintete röviden elidőzött rajta. Mára csupán halvány sminket tett fel, amitől a külseje frissnek és tavasziasnak hatott, főleg így, falombokkal a háta mögött. Tagadhatatlanul csodaszép volt, bár Max most valamiért nem érezte azt a mágikus vonzerőt, amit korábban, ha a közelébe került. A lány felpillantott, és amikor meglátta, hogy bámulja, rámosolygott. A férfi viszonozta a mosolyt, miközben azt kívánta, bár őszintén tehetné.

– Szóval – Erin a füle mögé simított egy hajtincset –, gondolkodtam.

Max gyomra bukfencet vetett, és ha elhúzhatta volna a száját anélkül, hogy megsértené a lányt, így tett volna. Remélte, hogy elodázhatja ezt a pillanatot, vagy a legjobb esetben egyáltalán nem jön el.

– Értem – mondta, és megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy az elmúlt egy éved nagyon nehéz volt, de az életed része akarok lenni, Max – tért rögtön a tárgyra, mint mindig.

A férfinak gőze sem volt, mint mondhatna, ezért belekortyolt az üdítőjébe.

– Hiszen a része vagy – felelte végül szándékos könnyedséggel.

– Tudod, hogy értem – meredt rá a lány.

– Igen – válaszolta Max.

Tényleg értette. Ujjával zavartan megütögette a fémdoboz oldalát.

– Nem azt mondtad, hogy annyira különböző emberekké váltunk, hogy jobb, ha mostantól tényleg csak barátok leszünk? – kérdezte még mindig könnyed hangon, és felvonta a szemöldökét.

– És hogy azért térünk folyton vissza egymáshoz, mert hozzászoktunk a másikhoz. Nagyon jól emlékszem a szavaidra.

Ezzel elmosolyodott, hogy Erin lássa, nem neheztel rá.

– Szerintem nem egészen ezt mondtam – húzta fel az orrát a lány.

De valami nagyon hasonlót, Max pedig gyűlölte érte, teljesen kiakadt, és kiviharzott a szobából. Gyanította, a lány csak kifogásokat keres, hogy megszabaduljon tőle. Azt üvöltötte, hogy ezt már ezerszer eljátszották, most már döntse el, mi az istent akar tőle, és halálosan elege van abból, hogy Erin mindig az ő vállán sírja ki magát, ha valami nem működik az életében. Persze mindez azért történt, mert bántotta, hogy Erin mondta ki az utolsó szót, pedig mindketten tudták, hogy igaza van. Ráadásul rájött, hogy az utóbbi egy évben ő is pontosan erre használta a lányt: azonnal hozzá rohant a problémáival, nem törődve azzal, hogy ismét belekavar mindkettőjük életébe. És miután végre rávette magát, hogy ne így tegyen, el kellett ismernie, hogy Erinnek igaza volt: talán tényleg jobban működnek barátokként, mert ha együtt maradnak, mindig forr majd bennük valamiféle elégedetlenség, amiért nem hagyják egymást felnőni, hanem újra és újra visszahúzzák a másikat.

– Az elmúlt évben – folytatta Erin, amikor rájött, hogy a férfi nem fogja szavakba önteni a gondolatait – rájöttem, hogy… nem is tudom, hogy a kényelem talán jó – bökte ki, és mély levegőt vett. – Melletted akarok lenni, Max.

A férfi most tényleg elhúzta a száját, de a lány szigorúan megrázta a fejét.

– Azt akarom…. nos, egyszerűen úgy vélem, adnunk kéne magunknak még egy esélyt. – Azzal bekapott egy újabb epret, miközben le sem vette a szemét Maxről, bár ő nem viszonozta a nézését.

Szerette, hogy ilyen egyenes jellem – így mindig tudta, mire számíthat –, ugyanakkor ez néha meg is ijesztette, mert a lány pontosan tudta, hogyan érje el, amit akar.

Erin felé kínálta az epret, ő pedig kivett egy szemet.

– Kész csoda, hogy anya nem rakott mellé pezsgőt is – mormolta, és a legnagyobb megkönnyebbülésére Erin vigyorogva bólintott.

Anyja biztos fontolóra vette a dolgot, de aztán nyilván eszébe jutott, hogy a fia jelenleg nem iszik. Max a szájába dobta az epret, Erin pedig hátradőlt, kinyújtóztatta a hátát, és az égre meredt.

– Szerintem hozzám kéne költöznöd, miután visszajössz Angliába – jelentette ki.

Max majdnem félrenyelte az epret, de a lány csak lehunyta a szemét, és élvezte a bőrén játszadozó napsugarakat.

– Edinburghba – tette hozzá magyarázólag, mintha csak ezen múlna a dolog. – Tudom, hogy nincs hol laknod.

– Valóban? – mordult fel a férfi, miközben megfogadta, hogy lesz egy pár szava az anyjához, ha majd négyszemközt maradnak.

Erin tágra nyílt szemmel nézett rá, és bólintott.

– És a helyzet az… – Hátrapillantott a válla fölött, majd az ajkába harapott. Max kíváncsi lett volna, vajon Chloe közeledik-e – …hogy nem csak barátként gondoltam.

Mélyet sóhajtott, és Maxre pillantott. A férfi felvonta a szemöldökét, mire a lány folytatta:

– Legalábbis én így szeretném, de biztosan elutasítasz. Ennek ellenére az ajánlat továbbra is áll – fejezte be lágy mosollyal.

Komolyan gondolta. Nem mondta volna ki, ha nem. Nem volt játszmázós típus, és Max most is biztosra vette, hogy őszinte hozzá. De még ha csak barátokként is költöznének össze, akkor is kicseszettül veszélyes területre tévednének.

– Szóval – folytatta Erin, és hátrarázta sötétszőke haját. – Mit gondolsz?

Jesszus, csak nem várja tőle, hogy most rögtön döntést hozzon? Max zavartan megdörzsölte a tarkóját.

– Erin…

Ekkor a lány ismét hátrapillantott a válla fölött, és ezúttal a férfi is követte a tekintetét. Igaza volt: Chloe ballagott feléjük lassan, és Max biztos volt abban, hogy hozzá hasonlóan Erin sem a húga fülének szánja ezt a beszélgetést. Megköszörülte a torkát, és ismét a lányhoz fordult:

– Erin, én… – kezdte, de hirtelen a torkára forrt a szó, felkapta a fejét, és a szökőkút irányába bámult.

Mintha látott volna valamit. Valakit. Csak egy pillanat volt, de az arc a retinájába égett. Lázasan pásztázta a tömeget, míg a szeme meg nem akadt egy finom profilon. Meleg, barna haj, mintha az ősz villant volna meg hirtelen a kora tavaszban, apró orr, telt ajkak. Ki van zárva. De azért felállt, tett pár tétova lépést, és kissé elfordult, hogy jobban lásson, miközben hitetlenkedve csóválta a fejét. Talán csak azért véli látni, mert korábban rá gondolt.

Ekkor megütötte a fülét a nevetése.

– Max? – hallatszott Erin hangja valahonnan a távolból, de a szíve őrült dobogása csaknem elnyomta, ahogy a park többi zaját is.

– Mindjárt jövök – szólt hátra.

Érezte, hogy a hangja elcsuklik, és mintha némi önkéntelen pánik is rezdült volna benne. Öles léptekkel a lány felé indult, miközben folyamatosan a hajára tapasztotta a tekintetét, és halkan szitkozódott az útjában lézengő emberek miatt. Ekkor egy meleg kezet érzett a vállán, mire megpördült.

Chloe rögtön elkapta a kezét, mintha meg akarná adni magát.

– Hű, mi történt? Ennyire rossz volt? – kérdezte, és drámaian a mellkasára szorította a tenyerét. – Egyet se félj, drága bátyuskám, jövök, és mostantól tágra nyílt szemmel lesem minden…

– Csak adj egy percet, Chloe, oké?

– Hé, mi… – vonta össze a szemöldökét a húga, ám ő ügyet sem vetett rá.

Hátat fordított neki, és valósággal rohanni kezdett, miközben szentségelve állapította meg, hogy elvesztette a lányt a tömegben.

Feldúltan kapkodta a fejét a szökőkút körül hömpölygő tömegben. Egyszerűen tudnia kellett. A gondolat kiszorított az elméjéből minden mást, bár pontosan tudta, hogy ez egyáltalán nem logikus. Vágtató szívvel körözött a szökőkút körül, ügyet sem vetve a kíváncsi pillantásokra – jó, hát valóban nem futáshoz volt öltözve. Hamarosan kapkodni is kezdte a levegőt, amiből megállapította, hogy meglehetősen rossz kondira tett szert az utóbbi hónapokban – az ég szerelmére, két éve még simán lefutotta az Edinburgh-maratont, most meg…

Ekkor ismét a szemébe villant az a barna haj, ő pedig kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a nem messze álló lány vállát. A lány riadtan hátrakapta a fejét, és összevonta a szemöldökét. Max leeresztette a karját.

– Elnézést – mondta gyorsan, és hátralépett, mert hirtelen egy férfi tűnt fel a lány mellett. – Én csak… elnézést.

Mélyen beszívta a levegőt, és a hajába túrt.

A lány vállat vont, kísérője pedig gyanakvó pillantást lövellt Max felé, majd a páros elsétált.

Nem ő volt az. Hát persze hogy nem. Mennyi esélye lett volna, komolyan? De akkor is, az a nevetés… azt képtelen volt kiverni a fejéből. Meleg és önfeledt, az a fajta, amitől rögtön ki akarsz találni valami vicceset, csak hogy ismét hallhasd. Még egyszer körülnézett, majd a vereségét elismerve visszaballagott Chloéhoz és Erinhez, akik értetlen arccal álldogáltak a piknikkosár mellett.

Chloe a bátyja elé tartotta a tenyerét, jelezve, hogy várja a magyarázatot.

– Mi a franc…?

– Bocs, én csak… azt hittem, látok valakit.

A lányok továbbra is kíváncsian bámultak rá, húga szeme között pedig elmélyültek a ráncok. Max remélte, hogy nem forszírozza tovább a dolgot – mesélt neki a viharos karácsonyi románcról, de Erin nem tudott róla, és az előbbi kis beszédét figyelembe véve ez jól is volt így. A férfi megköszörülte a torkát.

– Semmiség, ne aggódjatok. Csak azt hittem, egy barátomat látom. Mindegy, menjünk, keressük meg azt a kastélyt, elég jól hangzik.

Hálásan felsóhajtott, mert a lányok láthatóan ejtették a témát, és gyorsan felkapta a földről a piknikkosarat. Úgysem tudta volna elmagyarázni nekik úgy, hogy megértsék, hiszen még ő maga sem tudta pontosan, mit is gondoljon. Csak abban volt biztos, hogy a szíve őrült módon vágtatni kezdett a lehetőségtől, hogy esetleg újra láthatja Josie-t, és arra a néhány pillanatra semmi más nem számított.

Tizennegyedik fejezet

Még mindig világos volt, amikor megérkeztek Brooklynba, az ég halvány liláskékben pompázott, és az utcalámpák csak most kezdtek pislákolni. Mivel az ő ajtaja volt a legközelebb a járdához, Max ugrott ki elsőként a taxiból, és lesimította a tengerészkék póló fölött viselt, fekete zakóját – úgy vélte, ezzel az egyszerű és visszafogott öltözékkel nem lőhet mellé –, majd, miközben a másik három is kikászálódott a helyéről, az ablakon át a taxis felé nyújtotta a bankkártyáját.

Chloe csípőre tette a kezét, és az előttük magasodó épületre meredt.

– Nem valami nagy szám, mi?

– Mégis mire számítottál? – nevetett fel a bátyja.

Szerinte az épület teljesen rendben volt: ha nem is tartalmazott zseniális szakmai megoldásokat, de elegáns volt, a tulajok pedig szemmel láthatóan mindent kihoztak belőle, amit csak lehetett, az alsó szint boltíves folyosójától a hagyományos betűkkel a homlokzatra írt épületnévig. Magas téglaépület volt, és Max tudta, hogy ma este az első két emeletet nézhetik majd meg, ahol a Maxszel és Liammel már több különböző projektben is együttműködő tulajdonos abban a reményben alakított ki egy divatos galéria-bárt, hogy az lesz a városrész következő trendi helye, ahol az emberek „menő”, absztrakt művészeti alkotásokat vásárolhatnak, ezzel egy időben pedig italt szopogathatnak ebben a lenyűgöző környezetben. Max számára kicsit túl nagyratörően hangzott mindez, de őt és Liamet meghívták a megnyitóra, a cég vezetői pedig nyilvánvalóvá tették, hogy elvárják a megjelenésüket, mivel a hely tulajdonosa még nagyon sokat tehet a vállalatukért a jövőben.

– Nem is tudom, valami… menőbbet.

Chloe körülnézett, tekintete megállapodott a jobbján feszítő Liamen. Max barátja szintén fekete nadrágot viselt, de a kettejük öltözéke közti hasonlóság itt véget is ért. Liam szürke zakója úgy festett, mintha méretre készült volna, ehhez pedig a szokásos színfolt járult – amelyből egyszerre csak egy lehetett az outfitjében –, vagyis egy zöld póló.

– Akkor menjünk – jelentette ki Chloe, majd Liambe karolt, és a bejárat felé vonszolta.

A férfi bűntudatos pillantást vetett Maxre, aki csak vállat vont. Magadra maradtál, haver, üzente a tekintete. Most, hogy a szülők már nem voltak jelen, nekik pedig össze kellett zsúfolódniuk a taxiban, Chloe és Liam láthatóan túljutottak a kapcsolatuk „tudomást sem veszek rólad” szakaszán. Max maga sem tudta, melyik állapot a jobb, de mivel Max javaslata ellenére Liam bent volt az irodában szombat délután, és elhívta Chloét erre a „hűhóra”, a barátja úgy vélte, mostantól jobb, ha leveszi róla a kezét. Nem volt semmi baja azzal, ha Chloe szórakozik egy kicsit, csak nem akarta, hogy tönkretegye a kibontakozóban lévő barátságukat – márpedig Max őszintén kedvelte Liamet, és üzleti kapcsolatnak sem volt utolsó. Bár majdnem biztos volt benne, hogy többé nem lesz szüksége a szolgálataira, jó volt tudni, hogy a lehetőség adott. Chloe szerencsére csak egy hetet tölt New Yorkban – ennyi idő alatt talán nem okozhat olyan nagy kárt, és őszintén szólva Liam feje szemmel láthatóan máris tele volt ezzel a szarral.

Erin és ő követték a párost az épületbe, Chloe pedig egy rándítással lecsúsztatta a válláról a blézerét, felfedve szűk, fekete, zöld pöttyökkel díszített ruháját, amely csodásan kihangsúlyozta idomait – épp annyira, hogy Liam összerezzenjen a látványtól. Max úgy döntött, nem vesz tudomást arról, hogy barátja tekintete végigfut a húga fantasztikus lábain, amelyeket a magas sarkú csizma még jobban kihangsúlyozott. Chloe önelégült mosollyal felé nyújtotta a blézerét.

– Intézd a ruhatárat, Liam, én szerzek italt.

Erin felvonta a szemöldökét, és Maxre pillantott, de miközben Chloe elsétált, a bátyja már megadta magát az események sodrásának. Látta, hogy Liam le sem veszi ámuló tekintetét a húgáról, miközben átverekedték magukat az épület galériarészlegén. Szemmel láthatóan lenyűgözőnek találta a lány főnökösködő, határozott stílusát, Max pedig legszívesebben dühösen nézett volna ennek láttán. Erin és ő legalább az esetek nagy részében képesek voltak visszafogni magukat, bármennyire is vonzódtak a másikhoz.

Leadták a kabátokat, majd követték Chloét és Liamet a galériába, ahol kellemes félhomály uralkodott, csak a festményeket világították meg apró, fényes reflektorokkal – Max biztosra vette, hogy így jobban néznek ki, mint az otthoni szobák falán. Erin a kezébe csúsztatta a kezét. Meleg és biztonságos érzés volt, ő pedig önkéntelenül is a lányra mosolygott. Erin olyan olvatagon viszonozta a mosolyt, hogy Max hálás volt a mellettük felbukkanó pincérnek, aki valami piros koktélt egyensúlyozott a tálcáján, mert miközben megkérdezte tőle, akad-e az italból alkoholmentes verzió, szerencsésen kivonhatta magát a pillanatból. Igen, valóban vonzódott Erinhez, de őszintén szólva fogalma sem volt, hogy ebből mennyit írhat a barátságuk és a hosszú kapcsolatuk emlékeinek számlájára, és mennyi belőle a valós, jelen idejű érzés. És igen, Erin ismét együtt akart lenni vele, ám egy éve még egészen másra vágyott, szóval ki tudhatja, meddig tart ki ezúttal az elhatározása?

Ezzel együtt ma este lenyűgözően festett fekete ruhájában, amelynek a felső részén fehér pántok futottak végig, nyitott orrú szandáljából kikandikáltak vörösre festett lábkörmei, melle fölött pedig visszafogott nyakék csillogott. Barnára sült, sima karjai még csábítóbbá tették megjelenését, bár Max tudta, hogy szoláriumban szerezte a színét. Szemfestéke még jobban kihangsúlyozta vakítóan kék szemét, az ajkán csillogó, világospiros rúzs pedig azután is érintetlen maradt, hogy belekortyolt az italába.

Félrehúzódtak a beözönlő vendégek útjából, és Max is ivott egy jó nagy kortyot, miközben azt kívánta, bár alkohol lenne a poharában, és kicsit ellazulhatna. Körülnézett, hogy megkeresse Chloét és Liamet.

– Örülök, hogy itt lehetek – jegyezte meg Erin.

Max rápillantott, a lány pedig letette a poharát a fal mentén végighúzódó pultra.

– Én is örülök, hogy itt vagy – felelte, mert bárhogy is állt köztük a helyzet, ez egész biztosan igaz volt.

Erin közelebb lépett hozzá, felemelte a fejét, és megcsókolta. Ajkai határozottan vették birtokba Max száját, és szájfényízük volt, mint mindig. A férfi nem tiltakozott – végül is egész hétvégén kerülgették egymást, szóval miért ne? Úgyis csak baráti csók volt, és némi szikra is pattogni kezdett közöttük, jelezve, hogy a vonzalom nem múlt el. Közös történetük ismeretében az ellenkezője talán lehetetlen is lett volna, hiszen pontosan tudták, milyen gombokat nyomjanak be a másikon, hogy sikerrel járjanak.

Erin kisvártatva elhúzódott tőle, a szokásos magabiztossággal rámosolygott, majd felkapta az italát, és elindult a tömegben. Max egy pillanatra lehunyta a szemét, majd a nyomába eredt. Olyan átkozottul könnyű lenne egyszerűen csak sodródni az eseményekkel. Inni pár italt, aztán ágyba bújni. Végül is ez Erin utolsó estéje, és láthatóan készen állna a dologra. Ő pedig már négy hónapja nem… te jó ég. Talán tényleg hagynia kéne, hogy meggyőzze, és beköltözni hozzá, visszatérni a kényelmes melegségbe. Hiszen a lány mindent tud róla – vagyis majdnem mindent. Nyílt lapokkal játszik, szóval csekély rá az esély, hogy újra megbántja őt.

Kötelességtudóan végignézték a műalkotásokat, amelyek Max számára kicsit túl homályosak voltak, aztán felmentek a lépcsőn az emeletre, ahol a bárban belefutottak Chloéba és Liambe. rendeltek még egy kört, mivel aznap este mindent a ház fizetett, Max pedig igyekezett nem tudomást venni Erin forró karjáról, ahogy az övéhez préselődik.

– Tessék, itt állunk abban az épületben, ami valószínűleg hamarosan a város egyik legfelkapottabb helyévé teszi Brooklynt – jegyezte meg Liam, és belekortyolt a sörébe.

– Szerintem már most is az, haver – felelte Max, és elvette Erintől az alkoholmentes gin-tonikot, amelyet felé nyújtott. – Ráadásul itt laksz a sarkon túl, nem?

– Ez kicsit túlzás – húzta el a száját a barátja. – De amúgy nem szégyellem, nem mindenki engedheti meg magának, hogy a szülei nyakán élősködjön.

– Nem érzel ebben némi ellentmondást? – Max felvonta a szemöldökét, és Erinre meredt, aki halvány mosollyal válaszolt.

– Ó, jézusom! – morogta Liam, és alig észrevehetően a terem másik vége felé biccentett. – Kezdődik.

Max követte a tekintetét, és meglátta Timet, cégük egyik vezetőjét, valamint Bradley-t, az épület tulajdonosát, ahogy vidáman integetnek feléjük.

– Jobb, ha túlesünk rajta, mielőtt mind lerészegedünk – jegyezte meg, mire Chloe elvigyorodott.

– Liam! – lépett melléjük Tim, és ragyogó arccal megveregette Liam vállát, bár ehhez némileg fel kellett ágaskodnia.

Visszatolta az orrára a szemüvegét, és jóindulatú mosollyal nézett a fiatalokra.

– Pont most mondtam Bradley-nek, hogy szerintem kitűnő munkát végeztetek!

Az említett épp ekkor lépett oda hozzájuk, arcán várakozó mosollyal, miközben mormolt valamit egy elhaladó pincérnek. Max pontosan tudta, hogy nem ülhet fel ennek a mosolynak – Bradley kemény volt, mint a kő, és csalhatatlan ösztönnel és koncentrációval vetette bele magát bármibe, amit a fejébe vett, ráadásul a számtalan ötletét jellemzően meg is valósította. Talán ezért tűnt olyan tettre késznek, pedig már a hatvanas évei közepén járt.

– Igen, igen – bólintott most Tim felé, mintha egy ügyes gyereket dicsérne meg. – Egészen lenyűgözött Max és Liam eddigi munkája, de lássuk, hogyan fest majd, ha elkészül, igaz?

Ezzel kacsintott egyet, a többiek pedig engedelmes mosollyal válaszoltak. Max tudta, hogy már nem lesz itt, amikor elkészülnek a felső emeltekre szánt „puccos” apartmanok, de szigorúan utasításba adták neki, hogy ne tegyen említést a távozásáról, nehogy akadályt gördítsen az üzlet elé.

– De valóban – folytatta Bradley, és elvett egy pohár pezsgőt a pincér tálcájáról – nagyon örülök, hogy el tudtak jönni. Szerettem volna, ha az embereim belekóstolhatnak az itteni nyüzsgésbe. Tudják, így talán még jobban értik majd, mik az elképzeléseim.

Azzal belekortyolt a pezsgőbe, és a szeme sem rebbent „az embereim” kifejezés használatára. Max a józan egyetértés kifejezésébe rendezte a vonásait, bár látta, hogy Chloe szemöldöke a homlokára szalad. Remélte, hogy befogja a száját.

– Minden bámulatosan néz ki – mutatott körbe a poharával Liam, mire Tim és Bradley bólintott.

– Igen, szerintem is, de minden attól függ, tudunk-e profitot termelni, nem igaz?

Bradley tekintete továbbsiklott a tömegben, mintha érdekesebb vagy jelentősebb társaságot keresne. Ahogy hátat fordított, Max felvonta a szemöldökét, és a „bámulatos” szót tátogta Liam felé, a barátja azonban csak tehetetlenül megvonta a vállát.

– Áh, ott a PR-osom! – mondta, majd odaintett valakinek, és végleg elfordult tőlük, ugyanezzel a mozdulattal Timet is kizárva a körből. – Mindenkit személyesen akarok üdvözölni. Ez a jó üzlet titka, nem igaz? A nagyszerű kapcsolatok és a közös ünneplés azokkal, akik megvalósítják az álmainkat.

– Pontosan így van! – bólintott Tim áhítattal, mintha Bradley valami nagyon mély igazságot fogalmazott volna meg, ám a másik zavartalanul folytatta:

– És Ollie intézte a hely PR-ját. Ollie!

Az Ollie nevezetű férfi már amúgy is feléjük tartott, de Bradley kiáltására szaporázni kezdte a lépteit, és ez csak még feltűnőbbé vált, mivel minimum egy fejjel kisebb volt a jelenlévők nagy részénél.

Oliver mindenkivel kezet rázott, és a tekintete egy pillanattal tovább időzött el Maxen, mint a többieken. Max pedig természetesen pontosan tudta, ki ez az alak. Nem lehetett eltéveszteni ezt a manószerű figurát vékony állával és kissé hegyes fülével. Josie exe. Max gyomra kényelmetlenül összeszorult, mire gyorsan ivott egy kortyot. Oliver szeme újra és újra felé villant, vagyis ő is felismerte. Max rájött, hogy valószínűleg túl merően bámulja a másik férfit, mert Erin kíváncsian nézett rá. Gyorsan elrendezte a vonásait.

– Egyedül vagy itt, Oliver? A többi kollégád nem jött el? – érdeklődött Bradley, miközben csettintett az egyik pincérnek.

Chloe szemöldöke ismét magasra szaladt, de egy szót sem szólt.

– Attól tartok, mivel hétfő van, a többiek korán haza akartak menni, úgyhogy én tartom a frontot. – Oliver bocsánatkérő mozdulattal széttárta a karját, majd végigsimított tükörsimára fésült haján.

– Nem kell elnézést kérned. – Azzal Bradley a kezébe nyomott egy üveg pezsgőt a mellette álló pincér tálcájáról.

Eddig egyiküket sem kínálta meg vele. Liam is kérdően meredt Maxre, aki rájött, hogy valószínűleg megint nem sikerült uralkodnia magán. Sietve körözött egyet a vállával, miközben szigorúan magára parancsolt, hogy hagyjon fel ezzel a nevetséges viselkedéssel. Hiszen alig emlékezett erre a srácra, és azóta egyszer sem jutott eszébe. Az viszont nagyon is megmaradt neki, mekkora pöcs volt karácsonykor, és mi tagadás, azóta sem lett szimpatikusabb, sőt. Ezt az érzést csak fokozta, hogy Bradley önmagát feledő áhítattal meredt erre az ostoba, felfújt pávára.

– De a barátnőmet legalább sikerült elrángatnom – folytatta Oliver.

– Valóban? Nagyon szívesen megismerném…

A szó visszhangot vert Max agyában. A barátnőm. Nem, az nem lehet.

Ám Oliver hátrafordult, és intett egy nőnek, Max pedig már azelőtt tudta, kit lát majd, mielőtt rápillantott volna.

Ő volt az. Josie.

Josie, aki kicseszettül gyönyörű volt szűk farmerjában, amelyben hosszú lábai csak még hosszabbnak tűntek, és magas nyakú, fekete-fehér felsőjében. Mivel nem estélyit viselt, rögtön kiemelkedett a tömegből, és úgy vonult át a termen, mintha az övé volna, miközben ragyogó mosollyal bámulta Olivert. Szemmel láthatóan kivirágzott az utóbbi időben, a haja elegáns kontyban ült a feje tetején, a fülében fülbevaló ringatózott.

Maxnek elakadt a lélegzete. Mindjárt észreveszi. Josie tekintete végigsiklott a kis társaságon, Chloén, Liamen és Erinen, majd megállapodott az ő arcán. Látta, hogy a smink alatt a lány enyhén elsápad, aztán olyan gyorsan kapta el a tekintetét, hogy neki esélye sem volt megfejteni az arckifejezését. Azok a lélegzetelállító, barna szemek ismét Oliver felé fordultak, és Josie közelebb lépett hozzájuk. Max érezte, hogy mindjárt eltöri a poharát, úgyhogy meglazította rajta az ujjait, és igyekezett úrrá lenni az egész testét elárasztó feszültségen.

– Ő itt Josie – mutatta be Oliver büszkén, és Bradley felé intett.

A lány kezet rázott a tulajdonossal, és Max látta, hogy a mosolya kissé kényszeredett, álla pedig enyhén megfeszül.

– Úgy örülök, hogy megismerhetem.

– Csak nem angol akcentust hallok önnél is? – mosolyodott el Bradley, de Josie válaszát meg sem várva folytatta: – Bűbájos. Tartsa meg! – vetette oda Olivernek foghegyről, bár az égvilágon semmit se tudott a lányról.

Josie Oliverbe karolt, a férfi karja pedig átfogta a csípőjét. Max képtelen volt levenni róla a szemét, pedig a lány tüntetően kerülte a tekintetét. A férfi meg akarta köszörülni a torkát, hogy magára vonja a figyelmét, de mégis mi az istent mondhatna, ha sikerül? Hiszen nem is kellene itt lennie, ebben a városban, főleg nem ezzel a pöccsel. Hiszen megcsalta, az ég szerelmére!

– Nahát – csapta össze a kezét Bradley –, úgy látszik, mindenütt britekkel vagyok körülvéve! Max is angol, Oliver, és az én kis lakásprojektemen dolgozik, szóval biztos sok közös témátok lesz.

Max még mindig sikertelenül próbálta elszakítani a tekintetét Josie arcáról. Félt, hogy a lány pont azért nem néz vissza rá, mert ilyen nyilvánvalóan bámulja.

Josie alig viselt némi sminket, mégis fényesebben ragyogott bárkinél a teremben, beleértve Chloét és Erint is. Max gyorsan belekortyolt az italába. Sok közös téma, hát, az biztos.

Chloe felvonta a szemöldökét – ezt az arckifejezést még nagyjából tizenkét éves korában fejlesztette ki –, és összefonta a karját maga előtt. Max gyorsan rápillantott, figyelmeztető jelek után kutatva, mivel Chloe láthatóan zokon vette, hogy még senkinek sem jutott eszébe bemutatni őt. Liam ugyanebben a pillanatban jött rá erre, és igyekezett kiköszörülni a csorbát.

– Bemutathatom önnek Chloét, Mr. Vane?

Oliver és Bradley Max húga felé fordult, de Max látta, hogy Josie tekintete Chloe helyett Erinre siklik, aztán gyorsan vissza Oliverre. Nézz rám, könyörgött neki némán.

– Ő Max húga – folytatta Liam –, és természetesen szintén angol.

Bradley hanyagul a lányra mosolygott, Chloe pedig udvariasan bólintott. Aztán Maxre pillantott, és a bátyja kiolvasta a tekintetéből, hogy épp olyan bunkónak tartja az ügyfelüket, amilyennek elsőre látszott.

De alig figyelt oda minderre, mert ahogy a neve elhangzott, Josie pillantása végre-valahára felé fordult, mintha többé már képtelen lenne elodázni a dolgot. Pedig minden joga megvolna hozzá, nem igaz? A férfi torka összeszorult, amikor meglátta a lány kényszeredett mosolyát. Josie fájdalmasan ismerős mozdulattal félrehajtotta a fejét.

– Helló, Max!

Tizenötödik fejezet

Max zavartan megköszörülte a torkát. Totális idiótának érezte magát.

– Szia!

Jesszus, mi a fene ütött belé? Szia? Szia?

Josie bólintott, majd elfordította róla a tekintetét. Ragyogó mosolya némileg elhalványult, miközben egy másodpercre Oliver felé villant a szeme, majd ismét a termet kezdte pásztázni. Bradley tekintete Maxről Josie-ra siklott, majd újra a férfira, arcán mintha némi érdeklődés mutatkozott volna.

– Ó, tehát ti ismeritek egymást, igaz? Anglia elbűvölően kis ország, nem? – lelkendezett, majd Oliverhez hajolt, és kissé lehalkította a hangját, miközben szórakozottan egy elhaladó pincér kezébe nyomta a poharát. – Ollie, majd később folytatjuk, rendben? Most oda kell köszönnöm pár embernek.

Oliver, akinek a keze még mindig Josie derekán nyugodott, bólintott, Bradley pedig odaintett két középkorú férfinak, akik épp ebben a pillanatban értek fel a második emeletre. Amint otthagyta őket, Oliver éles pillantással meredt Maxre, karja pedig megfeszült Josie csípője körül, mintha a lehető legközelebb akarná húzni magához. Ezek szerint végre rájött, honnan ismeri Maxet. Ugyanebben a percben Tim elfoglalta Bradley üresen maradt helyét, hogy Liam közelébe kerülhessen, és rögvest egy sor instrukcióval látta el, Liam pedig folyamatosan bólogatott, és bocsánatkérő pillantást vetett Chloéra.

Max húga viszont észre sem vette. Erin és ő leplezetlen érdeklődéssel figyelték Maxet, Josie-t és Olivert, és szemmel láthatóan igyekeztek rájönni a hármójuk közti kapcsolatra. Erin összevonta a szemöldökét.

– Szóval, tényleg ismeritek egymást? – skót akcentusa különös módon most viszonylag erősen érződött, noha a hétköznapokban Max általában szinte észre sem vette.

Josie lassan az ajkába harapott. Max emlékezett erre a mozdulatra: Londonban is gyakran csinált ilyet, amikor azon töprengett, hogyan kerülhetne ki egy kínos helyzetből. A lány észrevette, hogy figyeli, és a tekintetük egy pillanatra találkozott. Josie rögtön elrendezte az arcvonásait, mintha csak most jött volna rá, mit művel.

– Igen – felelte, majd megköszörülte a torkát. – Karácsonykor találkoztunk Londonban.

Oliver nem reagált az elhangzottakra, inkább Choléra és Erinre meredt, mintha arra próbálna rájönni, mi az ő szerepük ebben a kirakósban. Szóval Josie valószínűleg már tisztázta a dolgot, és elmondta neki, hogy Maxszel valójában nem voltak régi barátok. A férfi sokért nem adta volna, ha tudja, hogyan adta elő a történteket.

Chloe szeme enyhén tágra nyílt, Max pedig alig tudta megállni, hogy ne csikorgassa a fogát. Húga nyilván szagot fogott. A férfi jelentőségteljes pillantást vetett rá, mire a lány gyorsan belekortyolt a borába, aztán Josie-ra meredt, és tetőtől talpig fixírozni kezdte.

– Karácsonykor? – ráncolta össze a homlokát Erin.

Basszameg. Max ismét megköszörülte a torkát. Ha így folytatja, gégegyulladást kap.

– Igen – felelte, majd könnyed mosolyt villantott Erinre, mintha az egész nem is lenne nagy dolog. – Amikor lekéstem a gépemet. Meséltem róla, emlékszel?

Oliver, aki mindössze Josie álláig ért, nyomatékosan bólintott, és elhúzta a száját.

– Igen, most már emlékszem.

Max szeme majdnem összeszűkült, ahogy elnézte ezt a barmot, de uralkodott magán. Persze hogy úgy tesz, mintha csak most ismerné meg – még unalmas is.

– Ott voltál a karácsonyi partinkon, nem? – Erre Josie finoman oldalba bökte, mintha meg akarná nyugtatni.

A mozdulatot talán senki nem vette volna észre, ha Max nem követte volna a lány minden rezdülését. Josie és Oliver tekintete egy pillanatra egybefonódott, a lány pedig halvány mosolyt villantott a férfira, ő pedig bólintott – némi rejtett kommunikáció, amely túl intim, hogy mások is hallják.

Oliver New Yorkban kapott állást, jutott Max eszébe hirtelen. Szóval Josie csak látogatóba jött? Érezte, hogy Erin bámulja, úgyhogy látszólagos könnyedséggel belekortyolt volna italába, de zavartan vette észre, hogy a pohara már üres.

Oliver most Chloe és Erin felé fordult, és amikor megszólalt, Max érezte, hogy a hangja túlontúl nyájasan cseng:

– És mi a helyzet a hölgyekkel?

– Én Max húga vagyok – felelte Chloe.

Josie szeme egy pillanatra rávillant, mire a lány elvigyorodott, Josie pedig viszonozta a gesztust. Hiszen Max kérésére már beszéltek egymással, nem igaz? Akkor, amikor Chloe aggódott, hogy Max nagyon magába fordult Londonban, és paranoiássá válik, ha egyedül kell töltenie a karácsonyt, úgyhogy kissé erőszakosan követelt valami bizonyítékot arra, hogy minden rendben van vele. Max kíváncsi volt, vajon Josie emlékszik-e a dologra. Nem mintha beavatta volna a részletekbe, csupán a kezébe nyomta a telefont, hogy világosítsa fel Chloét, és demonstrálja, hogy a bátyja igenis talált egy csinos lányt, akivel együtt töltheti az idejét, ha már Londonban ragadt.

– Ezek szerint mindkét hölgy itt él?

Oliver tekintete ide-oda járt Max és Chloe között, láthatóan igyekezett megfejteni a rejtvényt. Josie az italába kortyolt – fehérbor –, de amikor a pohár pereme fölött a pillantása találkozott Maxével, gyorsan félrenézett. Vajon ő is azon töpreng, mit kereshet itt a férfi?

– Nem igazán – felelte a férfi Oliver kérdésére fátyolos hangon, és megnyalta kiszáradt ajkait. – Én általában nem itt vagyok… eredetileg csak karácsonyra jöttem.

A mondat második felét Josie-nak szánta, Azt akarta, hogy tudja, nem hazudott neki – legalább ebben az egyben.

– De felajánlottak nekem egy rövid távú szerződést Liam építészeti cégénél, ezért úgy döntöttem, maradok még egy kicsit. – Azzal Liam felé intett, aki épp most fordult ismét feléjük, mivel végre megszabadult Timtől.

Barátja bólintott, a pillantása érdeklődve járt körbe a jelenlévőkön, mintha igyekezne felvenni a fonalat.

– Én pedig csak látogatóban vagyok – vetette közbe Chloe, és körülnézett. – Lesz itt valami kaja is?

Senki nem felelt, bár Josie is végigfuttatta a pillantását a termen. Láthatóan hálás volt, hogy valaki végre témát vált. Max végigsimított a haján. Jesszus.

– Én is látogatóban vagyok – szólalt meg Erin nyomatékosan, jelezve, hogy ő is részt vesz a társalgásban.

Látta, hogy Oliver tekintete egy pillanatra elidőzik a lányon, mire a keze önkéntelenül is ökölbe szorult. Nem azért, mert magáénak érezte volna Erint – hiszen a lány tényleg gyönyörű, ezt a vak is láthatja –, hanem mert Oliver Josie-val van itt, szóval baromira nem kéne más nőket stírölnie.

– Skóciából jöttél? – fordult Erin felé Josie, és áthelyezte a testsúlyát a másik lábára, mire a fülbevalói szikrázni kezdek a fülében. Erin bólintott.

– Igen, Max és én az ottani egyetemen találkoztunk – ezzel Max karjára tette a kezét, és enyhén megszorította.

Egy szóval sem mondta ki, hogy ő a férfi barátnője, de a bizalmas mozdulat erre engedett következtetni. Max látta, hogy Josie figyelmét nem kerülte el a dolog, és hogy egy pillanat alatt összerakta a képet. A férfi érezte, hogy egész testében megmerevedik. Nem húzódhatott el Erintől anélkül, hogy megsértené, de mindennél jobban szerette volna Josie tudtára adni, hogy nem úgy van, ahogy gondolja. Legalábbis amikor találkoztak, még semmiképp nem úgy volt. Mély levegőt vett, aztán hangosan kifújta. Basszameg.

– Ez kedves – bólintott Josie, és megköszörülte a torkát.

Erin leeresztette a karját, de enyhén Max felé mozdult, hogy a testük egymáshoz érjen.

– És ti hol találkoztatok?

Josie Oliverre pillantott. Bár a férfi karja még mindig a derekán nyugodott, a tekintete a termet pásztázta. Egyértelműen felmérte Maxet, és veszélytelennek ítélte. Talán olyan biztos volt a Josie-val való kapcsolatában, hogy úgy vélte, ez a kínos találkozás a legkisebb veszélyt sem jelenti rájuk, legfeljebb csak egy vicces sztori lesz, amit előadhatnak az unokáiknak. Pöcs.

– A munkahelyen – felelte Josie röviden.

– Tényleg nem hoznak semmi kaját? – tört ki Chloéból, majd gyorsan Maxre pillantott, mintha azt akarná jelezni, hogy tűnjünk innen, vagyis ebből a rémes szituációból.

Saját társaságukból egyedül ő értette, miért ilyen borzalmas ez az egész, és Max hálás volt neki, de egyelőre akkor sem akart továbbállni – mi van, ha Josie egy szempillantás alatt eltűnik, és neki soha többé nem lesz esélye beszélni vele?

– Szóval, hogy vagy? – pillantott a lányra, és az italába kortyolt, mintha csak könnyedén csevegni akarna.

Remélte, hogy a hangja nem árulja el, milyen sokat gondolt a lányra, mióta elhagyta, és mindent megadott volna, hogy elmagyarázhassa neki a helyzetet. Hogy a tudtára adja: nem is sejtette, milyen mélyen megbánja majd a döntését, csak akkor szembesült vele, amikor már a repülőn ült, és az égvilágon semmit sem tehetett.

– Jól, köszi. – A lány meztelen válla enyhén megrándult.

– Még mindig fotózol? – Maxnek eszébe jutott a tengerparton készült kép, amelyet karácsonyra kapott tőle.

– Igen – bólintott Josie, majd kifűzte a karját Oliveréből, és visszadugott a kontyába egy elszabadult hajtincset.

Aztán ismét a pasijára pillantott.

– Ami azt illeti – folytatta kissé határozottabban –, csináltam a képeknek egy Instragram-oldalt, most, hogy volt rá időm.

– Szívesen megnézném! – fuvolázta Erin méltóságteljesen.

Maxnek fogalma sem volt, komolyan gondolja-e. Josie habozva az ajkába harapott. Aztán megadóan a táskájába nyúlt, elővette a telefonját, és körbemutogatta, a többiek pedig udvarias bókokkal halmozták el. A legutóbbi kép a Central Parkban készült, a dátum szerint előző nap, és ha lehet, a park még gyönyörűbbnek tűnt a fotón, mint amilyen a valóságban volt. Tehát nem kizárt, hogy Max valóban őt látta, de persze nem kérdezhetett rá – túl sokan vannak itt, akik rögtön lecsapnának a dologra.

– Nem muszáj ezt nézegetnünk, tényleg nem olyan izgalmas – hadarta a lány, mire Maxben rögtön felbukkant az emlék, amikor a parton megmutatta neki a fotóit.

Hogy vonakodott már akkor is! De Erin ügyet se vetett rá, csak görgette tovább az oldalt, Chloe és Max átkandikált a válla fölött, Liam pedig láthatóan nagyon igyekezett érdeklődőnek tűnni. Josie zavartan egyik lábáról a másikra állt, és Max azt kívánta, bár megszoríthatná a kezét bátorításul, vagy egyszerűen csak végighúzhatná a kezét a karján.

– A fotók nagyszerűek – mondta ehelyett, mire Josie rápillantott. – Tudod, van egy fényképész barátom, ha szeretnéd, bemutathatlak neki.

Chloe szemöldöke a homlokára szaladt, mintha azt kérdezné, micsoda? Miért, mi van abban, ha próbál barátságos lenni?

– Nem, kösz! – vágta rá a lány kissé túl gyorsan. – Ez tényleg csak hobbi, közben szabadúszóként dolgozom.

– Nos, akkor is nagyon jók – szögezte le Chloe, majd kivette a telefont Erin kezéből, és visszaadta Josie-nak. – Mióta csinálod?

– Akkor kezdtem az oldalt, amikor New Yorkba jöttem – felelte Josie, aki láthatóan megkönnyebbült, hogy visszakapta a telefonját.

– Szóval most itt élsz? – bukott ki a kérdés Maxből önkéntelenül.

– Igen – bólintott a lány furcsa félmosollyal. – Oliver és én januárban költöztünk ide.

Egy pillanatig mindenki Max válaszára várt, és amikor az elmaradt, pár másodpercnyi kínos csend telepedett rájuk.

– Ez remek – szólalt meg Liam. – És szereted?

A lány arcát most őszinte mosoly derítette fel, amely végre visszahozott valamit Max karácsonyi emlékeiből.

– Igen. Egy csomót turistáskodtunk már, és szuper volt, ugye? – Oliverre pillantott, aki még mindig a teremben nézelődött.

– Hm? – kérdezett vissza most szórakozottan. – Ja, igen. Ez a város nagyon menő, igaz, bébi?

Josie felvonta a szemöldökét. Max nem tudta eldönteni, vajon a bébi szó zavarja jobban, vagy az, hogy a férfi gyakorlatilag visszadobta neki a saját kérdését.

– Nézzétek, elnézéseteket kérem – folytatta Oliver dagályosan, mintha angol úriembert játszana az amcsik előtt –, de beszélnem kell pár emberrel, végül is a munka miatt vagyunk itt – ingatta a fejét gyászosan, mintha nehezére esne a dolog.

– Nekem pedig ki kell mennem a mosdóba – csatlakozott hozzá Josie sietve, mintha csak az alkalomra várt volna, hogy kivonhassa magát a beszélgetésből.

Max igazság szerint nem hibáztatta, tényleg eléggé akadozott a társalgás. Oliver bólintott, még egyszer megszorította a lány vállát, és céltudatosan a bár felé indult. Josie habozva Max felé fordult:

– Örülök, hogy újra láttalak… bocsánat, hogy nem szóltam róla hamarabb.

Halványan elmosolyodott, és Erinre pillantott.

– Ti jól vagytok? – folytatta, mintha csak most jutott volna eszébe a kérdés, majd miután Max bólintott, hozzátette: – Nos, akkor remélem, jól érzitek magatokat itt. Élvezzétek New Yorkot!

Az utolsó mondat Chloénak és Erinnek szólt, és kissé fellengzősen hangzott, mintha pár hónap alatt már tősgyökeres helyivé vált volna.

– Egészségedre! – Chloe felé emelte a poharát.

Josie gyors léptekkel elsietett, és Max látta, hogy egy pillanatra hátraveti a fejét, ahogy kiissza a bora utolsó cseppjeit is.

– Azt hiszem, nekem is ki kell mennem – jelentette ki Erin, és a bárpultra tette üres poharát. – Mindjárt jövök, oké? – Azzal megszorította Max karját, és Josie után eredt.

Max tett egy lépést, mintha meg akarná állítani – mi lesz, ha sarokba szorítja Josie-t, vagy ilyesmi? De Chloe határozottan elé lépett, elzárva a terem többi részétől kettejüket és Liamet.

– Ki az ördög volt ez, és miért vágsz ilyen aggodalmas képet?

Max segélykérő pillantást vetett Liamre, de barátja csak zavartan megrázta a fejét. Átkozottul nagy segítség.

– Ő az a lány, ugye? – erősködött Chloe.

– Milyen lány? – Max letette a poharát a háta mögötti pultra. Látta a húga arcán, hogy nem sikerült kellően közönyösnek tettetnie magát.

– Az a lány. – Bátyja nem válaszolt, és Chloe láthatóan beleegyezésnek vette a hallgatását.

Keresztbe fonta a karjait, és az ujjaival megütögette az egyik könyökét.

– Nagyon csinos – mondta.

Max szemében a „csinos” a lehető legenyhébb kifejezés volt Josie ma esti külsejére.

– Hozok még italt, jó? – javasolta Liam, Max pedig szórakozottan bólintott.

Ekkor Josie ismét felbukkant a mosdók irányából. Max nem tudta, vajon csak neki tűnik fel, milyen feszült a lány, vagy mások is észreveszik? Gyorsan körülnézett. Oliver egy másik öltönyössel beszélgetett nem messze, teljes figyelmét a férfi szavaira fordítva, és láthatóan már meg is feledkezett Josie-ról. Most vagy soha.

Ám alig tett egy lépést, Chloe megint elé perdült.

– Biztos, hogy jó ötlet? – kérdezte, de Max nem felelt. – Mit fogsz mondani neki?

– Nem tudom. – A férfi a húgára pillantott. – De el kell magyaráznom, mi történt.

– Valaki mással van – sóhajtott fel a lány. – Nincs értelme bekavarnod.

– Az egy pöcs – húzta el a száját Max.

– Ez nem érv – vágta rá Chloe gúnyosan. – És mi lesz Erinnel? – kérdezte, de Max már válaszra se méltatta, csak nyomatékosan rábámult.

Ekkor Liam lépett oda hozzájuk, és a kezükbe nyomott egy-egy italt, mintha eltökélte volna, hogy igyekszik konstruktívan viselkedni, ami nem volt kis dolog, tekintve, hogy fogalma sem volt, mi folyik körülötte. Chloe felsóhajtott.

– Ez nem fair, Max. Senkivel szemben – közölte, és az ujjával megütögette a pohara oldalát. – Eleve nem kellett volna olyan drámaian faképnél hagynod. Mi történt a régi jó kommunikációs platformokkal, teszem azt, a WhatsAppal?

Max szeme összeszűkült, és Liam felé fordult:

– Említettem már, hogy Chloe egyszer azzal etetett egy srácot, hogy van egy ikertestvére, és valójában ő szexelt szegény pasassal, mindezt csak azért, hogy lekoptassa?

– Iker, mi? – vonta fel a szemöldökét Liam.

– Nézd, nem volt olyan vészes, én csak… – szabadkozott Chloe fülig vörösen.

Max pedig ezzel a lendülettel otthagyta őket. Öles léptekkel Josie felé indult, és gyorsan elkapta a könyökét, mielőtt a lány megszökhetett volna. Josie összerezzent, és amikor felemelte a fejét, a férfi látta, hogy az arcába szökik a vér, majd határozottan elrántotta a karját.

– Bocs – szabadkozott Max. – Én csak… beszélhetnék veled egy percre?

A lány egy pillanatig rábámult, mintha azt latolgatná, mit feleljen, majd mereven bólintott.

Max Josie-val a nyomában az egyik gyéren megvilágított sarok felé indult. Lemenni a lépcsőn kettesben túl gyanús lett volna. Amint odaértek, Josie keresztbe fonta a karját, és várakozóan nézett rá. Max megköszörülte a torkát.

– Nem sejtettem, hogy itt leszel.

– Nos, akkor már ketten vagyunk – vonta fel a szemöldökét a lány.

– Én csak… – Jesszus, szedd össze magad, Max! – Csak bocsánatot akartam kérni azért, hogy a dolgok úgy… félbemaradtak.

A lány hideg, közönyös tekintettel nézett rá, majd bólintott, és mintha enyhén megrándult volna az arca.

– Nem volt ideális búcsú, meg kell hagyni – mondta olyan élesen, hogy Max összerezzent.

– Én csak… – kezdett bele ismét, de Josie megrázta a fejét.

– Nézd, semmi gond. Csak szórakoztunk, nem igaz? – sóhajtott fel. – Oké, talán egy kicsit elkapott a dolog romantikája, de akkor is csak egy kaland volt, nem? – Leeresztette a karját, és kihúzta magát. – Nem tartozol semmivel, szóval ne aggódj, oké?

A férfi összevonta a szemöldökét, miközben azon töprengett, mihez kezdjen a kezével, amely újra és újra ökölbe szorult. Szinte kívánta, hogy a lány dühös legyen rá. Rémesen bosszantotta a dolog ambivalenciája: hiszen ha tényleg csak kaland volt az egész, mi a francért nem bírja kiverni őt a fejéből? Mély levegőt vett.

– Bárcsak… – próbálkozott újra.

– Nézd, Max, mindketten továbbléptünk, nem?

Ezzel jelentőségteljesen egy pontra szegezte a tekintetét, Max pedig megpillantotta a Chloe felé tartó Erint. Húga vadul integetett neki, mintha mindenáron le akarná kötni a figyelmét.

– Te nem léptél tovább – vágott vissza Max mogorván. – Inkább visszafelé.

Igen, provokálni akarta, de Josie nem reagált, mindössze állkapcsa feszült meg egy pillanatra. Legszívesebben megrázta volna, hogy kizökkentse a merevségéből, és ismét az igazi Josie-t láthassa, akivel karácsonykor találkozott, nem ezt a kartonból kivágott verziót, akinek az arcáról képtelenség volt bármit is leolvasni.

– Talán ezt hiszed, de nem így van – rázta meg a fejét a lány.

– Tessék?

– Nem léptem vissza – emelte fel az állát Josie. – Hiszen New Yorkba költöztem, nem?

Ezzel a tömeg felé intett, és az ismerős módon félrebillentette a fejét.

– Ha jól emlékszem, azt mondtad, titkon kalandortípus vagyok.

Nos, talán igazad volt.

Hangja olyan közönyösen csengett, mintha legszívesebben még a vállát is megrántaná, de aztán találkozott a tekintetük, és Max azon tűnődött, vajon a lány is pontosan emlékszik-e arra az estére, amikor ez elhangzott. A bárra, a gyertya táncoló fényére a szemükben. Az ízére, amikor búcsúzóul megcsókolta.

– Ő az? – kérdezte Josie hirtelen, mintha önkéntelenül tenné, és Erinre pillantott. – A lány, aki összetörte a szíved?

Max rámeredt. Nos, igen, mégis mit gondolhatott volna? Úgy tálalta a dolgot, mintha tényleg őt hagyták volna faképnél, mivel ez volt a legegyszerűbb és legkevésbé komplikált magyarázat arra, miért volt vele olyan tartózkodó eleinte. Kínos részletességgel tolult fel az emlék, milyen borzalmasan érezte magát, amikor találkoztak, és hogyan rángatta ki a lány a bénultságából, annak ellenére, hogy kezdetben rémesen goromba volt hozzá. Bizonytalanul megrázta a fejét, mert egyszerre akarta kifejezni azt, hogy igen, Erin az a bizonyos ex, de nem, nem miatta volt annyira a padlón. A szeme sarkából látta, hogy Chloe lopott pillantásokat vet felé, és szinte hallotta, ahogy a húga erősködik, hogy hagyja már békén Josie-t. Aztán Josie hirtelen felemelte e kezét, és mosolyogva intett valakinek, Max pedig megfordult, és látta, hogy Oliver tart feléjük. Nos, az ő ideje lejárt.

Josie ellépett tőle, és a füle mögé simított egy hajtincset. Max látta, hogy habozik, majd egy pillanatra még visszafordult.

– Nézd, Max, nem állítom, hogy nem furcsa egy kicsit, hogy itt látlak. De őszintén szólva az, hogy úgy mentél el, ahogy, a legjobb, ami csak történhetett velem. – Oliver felé pillantott, aki láthatóan már várt rá, majd a padlóra, végül pedig ismét Maxre. – Megértette velem, mit jelent nekem Oliver – mondta határozottan.

– És azt, hogy adni akarok neki még egy esélyt.

– Hiszen megcsalt – jelentette ki Max keményen.

– Tudatában vagyok, kösz szépen – vágta rá a lány olyan feszült hangon, hogy Max rögtön megbánta a szavait. – De mindenki hibázhat, vagy te sosem tetted? – folytatta, és oldalra biccentette a fejét.

A férfi nem válaszolt. Hiszen ezt végképp nem állíthatta, nem igaz?

– Ráadásul kijöhettem hozzá ide – folytatta Josie –, elmentünk a Broadwayre, a Central Parkba meg a többi turistacélponthoz, és egyszerűen… csodálatos volt.

Intett a kezével, majd bólintott, mintha pontosan ezt a szót kereste volna.

– Csodálatos volt – ismételte.

Maxnek már annak idején is eszébe jutott, hogy talán csak egy kaland volt a lány számára. Valami váratlan és elsöprő erejű, ami kizökkentette a hétköznapokból. Akkor is ez járt a fejében, amikor elmentek abba a nyomorult Csodavilágba, ahol összefutottak Oliverrel, számára pedig világossá vált, hogy Josie és ő csak nemrég szakítottak. Igazság szerint ő maga is ártalmatlannak gondolta a dolgot – hiszen a lány éppen túl volt egy kapcsolaton, és láthatóan szórakozni akart, akkor meg miért ne? Az pedig, hogy lenyűgöző volt, intelligens és meg tudta nevettetni, csak hab volt a tortán. Csak ebben a pillanatban jött rá, hogy talán tényleg ennyi volt az egész – egy kis szórakozás. Legalábbis Josie számára.

– Szóval talán – folytatta a lány mély sóhajjal, Max pedig kábán nézte, ahogy mellkasa emelkedik és süllyed – épp ezért kellett akkor összefutnom veled… mert enélkül sosem próbáltam volna meg újra Oliverrel.

Max hirtelen holtfáradtnak érezte magát. Megrázta a fejét.

– Te tényleg hiszel abban, hogy minden okkal történik, meg a többi szarság?

Az éles hang hallatán Josie felvonta a szemöldökét, majd megrántotta a vállát.

– Nem, igazából nem. – Kissé elsötétült az arca, mintha magába fordult volna.

Maxnek eszébe jutott, hogy talán a szüleire gondol, és legszívesebben leharapta volna a nyelvét.

– De ez nem jelenti azt, hogy nem fogadhatjuk el, amit a sors kínál, szóval talán meg kéne köszönnöm neked. Most viszont ne haragudj, de mennem kell.

Ezzel sietve hátralépett, egy pillanatra megingott magas sarkain, Max pedig önkéntelenül is megragadta a kezét. A lány rámeredt, de nem húzódott el tőle. A férfinak fogalma sem volt, mit mondhatna. Egyszerűen nem találta a szavakat.

– Akkor majd találkozunk? – kérdezte végül, és megköszörülte a torkát.

A lány lassan kihúzta a kezét a kezéből. Max le sem vette a szemét az arcáról, és látta, hogy a tekintetére árnyék borul.

– Valahogy kétlem, tudod?

Majd a férfi válaszát meg sem várva visszasétált a barátjához, Max pedig egyedül maradt.

Nagyot húzott a söréből, miközben látta, hogy Erin értetlen arccal figyeli őt. A lány homloka ráncba szaladt, de ezért nem hibáztathatta. Igazság szerint Josie-t sem hibáztathatta semmiért, hiszen átkozottul jogában állt továbblépni. A lánynak igaza volt, csak szórakoztak egymással – erről pedig ő maga gondoskodott, nem igaz? A gondolatát is elutasította annak, hogy esetleg több lehetne a dologból, és meggyőzte magát, hogy mindkettőjüknek jobb lesz, ha véget vetnek neki.

A sör keserűen pezsgett a nyelvén, ahogy újra az ajkához emelte a poharat. A sors újabb gonosz tréfája, gondolta, hogy most, amikor végre rájött, hogy mégis többre vágyott volna, már késő.

Harmadik rész: szeptember

Drága Josie,

feltételezem, hogy mire ezt megkapod, rég úton leszel arra az előkelő skót esküvőre, amiről meséltél – szóval ha már megvolt, remélem, istenien érezted magad, ha pedig még csak most lesz, bízom benne, hogy remekül sikerül majd, és kérlek, add át szeretetteljes üdvözletem kedves Laurának. Mindenesetre az összes részletet hallani akarom – és fotókat is küldj, drágám! Nem mintha emlékeztetnem kellene téged erre.

Mindenképp ragaszkodsz ahhoz, hogy nem állsz szóba Helennel? A legutóbbi leveledben említetted, hogy kissé túl messzire ment – és igen, én is ott voltam, kész rémálom volt az egész, de tudom, hogy őszintén szeret téged, és a szíve mélyén a te érdekeidet tartja szem előtt. Csak mondd neki, hogy kopjon le, ha nem akarsz segíteni a tapétázásban – egyébként sincs semmi értelme áthúznia az összes falat, amikor legutóbb láttam, a ház tökéletesen vállalhatóan festett. És ha már tényleg több kettőnél, adj neki egy cigarettát, attól egy időre biztos elhallgat, bár pont én beszélek… a lényeg, hogy a nagyapád és én októberben tervezünk Gilfordba utazni, hogy meglátogassunk titeket. Csak egyórányi autóútra van tőlünk, bár már előre számítok arra, hogy összeveszünk, mert ragaszkodni fog ahhoz, hogy ő vezessen, pedig a háta megint vacakol.

Nagyszerű volt a New Yorkról írt beszámolód a legutóbbi leveledben, a képet pedig, ami a Brooklyn-hídon készült rólad, bekereteztettem. Nem emlékszem, meséltem-e, hogy a nagyapád New Yorkba vitt engem a huszadik házassági évfordulónkon. Apád tizenhárom éves volt, és majd’ kiugrott a bőréből, hogy elmegyünk,

Helennel pedig nyilván kész szemétdombbá változtatták a házat, mire visszajöttünk. Mindenesetre alig várom, hogy személyesen is halljam a kalandjaidat!

Temérdek szeretettel, mint mindig

Memo

Utóirat: A legutóbbi feladványt nem sikerült kitalálnom! A nagyapád szerint A pán labirintusából való, de azt már annyiszor láttam az évek során, hogy egész biztosan felismerném bármelyik sorát. Pedig olyasmiről van szó, amit együtt láttunk, ugye, drágám? Ne feledd a szabályokat… szóval kérek egy kis útmutatást! (És tudom, hogy jelenleg te állsz nyerésre, hamarosan be is szerzek egy üveg bort a következő látogatásodra. Hiszed vagy sem, kipróbáltam az angol szőlőből készült verziót – félreteszek neked egy üveggel.)

Tizenhatodik fejezet

Josie kinézett a taxi ablakán, miközben az felgördült a Dundas Castle felé vezető köves felhajtón. Nem kérdés: ez egy átkozottul valódi kastély volt. Ahogy egyre közelebb értek, az épület valósággal föléjük hajolt, a lány által főépületnek gondolt részt két kerek tornyocska keretezte, valamivel lejjebb pedig egy újabb, négyszögletes torony látszott. Az épület szürke kőből készült, és pont úgy festett, mintha egy középkorról szóló történelemkönyvből vágták volna ki. A jobb oldalán bozontos facsoport állt, a levelek már aranyszínbe hajolva köszöntötték az őszt, és ettől az épület csak még fenségesebbnek látszott. Mindennek tetejében az ég ragyogóan kéklett, és bár Josie gyomra kissé összeszorult az előtte álló hétvége gondolatától – és a sok boldog párocskáétól, akik egy esküvő elengedhetetlen kellékei –, az elé táruló látványtól elragadtatva felsóhajtott.

– Itt lesz az esküvés, ugyi?

Josie tartózkodóan rámosolygott a kopasz sofőrre, aki a legapróbb részletekig kifaggatta arról, milyen rendezvényre igyekszik, valamint, hogy mit csinált az elmúlt pár hónapban, míg Edinburghból idáig jutott. A lány igyekezett kerülni a bonyolult témákat, és csupán a legfontosabb dolgokra szorítkozott: megemlítette New Yorkot, bár tudta, hogy ez újabb kérdéscunamit eredményez majd.

– Remélem.

A férfi lehúzódott a kastély elé, majd a kocsiból kipattanva kinyitotta az ajtót a lány előtt, aztán felpattintotta a csomagtartót, és kivette a csomagjait – amelyek jóval nagyobbak voltak, mint a háromnapos vakáció megkövetelte volna, ám a három különböző öltözék az esküvői koncepció része volt. Ami azt illeti, Laura elképzelései egyszerűen imádni valóak voltak.

– Innestől meglesz, ugyi? – A taxis az öve alá dugta az ujjait.

Láthatóan nem sietett sehová – egy világ választotta el a londoni vagy a New York-i kollégáitól.

– Igen, köszönöm. – Josie a kezébe nyomta a viteldíjat.

– Ejj, hát szívesen!

A lány pár pillanatig a kocsi után nézett, majd mélyet sóhajtott, és megropogtatta a nyakát az egyik oldalon, hogy némileg enyhítse a feszültséget. Aztán tett egy kört az épület körül, hogy mindent alaposan felfedezzen, miközben élvezte, hogy a ropogósan friss, hűvös levegő cirógatja az arcát. Az egész telek éppolyan lenyűgöző volt, mint maga az épület, és szinte végtelennek tűnt. Inkább bele se gondolt, hány órát kell dolgoznia a személyzetnek naponta azért, hogy a gyep ilyen tökéletes maradjon.

Kihúzta magát, és határozottan bólintott egyet. Most már itt van, és még ha ki is derül, hogy ő az egyetlen szingli az egész rendezvényen, még ha az ismerősök ezernyi kérdéssel is bombázzák majd arról, mi történt vele és Oliverrel, azért jött el, mert szereti Laurát, és igenis a legjobbat akarja kihozni ebből a nyavalyás hétvégéből. Ráadásul szerencséje is volt, mert a kastélyban kapott szállást erre a három napra, mivel Laura olyan hevesen szerette volna a közelében tudni, hogy neki tartotta fenn az itteni szobák egyikét. És tényleg el sem lehetne képzelni szebb helyszínt egy hétvégi kikapcsolódáshoz – talán kiderül, hogy pontosan erre volt szüksége.

Ezzel a lendülettel a bőröndjéhez lépett, és elővette a fényképezőgépet. Ez volt a legjobb esélye, hogy lekapja a kastélyt – igaz, most is állt a közelben két autó, de szerencsére valamivel messzebb, így nem zavarták a kompozíciót. A táj pedig egyszerűen lenyűgöző volt – az ég kékje, a tornyok ablakairól lágyan visszatükröződő, kora őszi napfény. Bár biztos volt abban, hogy ez az épület pontosan ugyanolyan remekül festene egy borongós, esős háttérrel is, Laura miatt örült a jó időnek. A szeptember volt Josie kedvenc időszaka – ilyenkor nem várható el, hogy tökéletes legyen az időjárás, ám ha mégis így van, az valóságos ajándék.

Miután készített pár képet, átküldött egyet a telefonjára, és elküldte Biának WhatsAppon.

A kastély!

Egy sor nevetős emoji volt a válasz, aztán Bia folytatta: ÚGY izgulok! Holnap találkozunk!

Miközben visszacsúsztatta a telefont a zsebébe, Josie elmosolyodott. Hál’ istennek, Bia beleegyezett, hogy elkísérje, miután kiderült, hogy Oliver egész biztosan nem tart vele – a lányt rettegéssel töltötte el a gondolat, hogy teljesen egyedül töltse a hétvégét, és eljátssza, az égvilágon semmi gondja azzal, hogy szingliként kell kornyadoznia barátai esküvői boldogságának fényében.

Egy percig kényszerítette magát, hogy megálljon, és csak élvezze a pillanatot. Be kellett ismernie, valami különös okból, talán a hely hangulata, a belőle áradó szépség miatt jóval nagyobb békét érzett, mint várta volna. De nem csak itt – ez az érzés már Edinburghban átjárta. Már a vonatról leszállva eldöntötte, hogy imádja a várost, és rögtön elszomorodott, amiért csak egy éjszakát tölthet el ott. Még sosem járt Skóciában – a nagyszülei párszor magukkal vitték Walesbe nyaralni, de Skóciába soha, most pedig őszintén nem értette, miért nem jött el eddig meglátogatni ezt a csodálatos vidéket.

Valamivel később megragadta a bőröndjét, áttolta a dupla szárnyú ajtón – nehezebbek voltak, mint várta –, és bement az előcsarnokba. Odabent néma, szinte ijesztő csend uralkodott. A jobb oldalon egy kandalló állt, de nem égett benne a tűz, körben a fal mentén pedig gyertyatartók félig leégett gyertyacsonkokkal és olvadt viasszal az oldalukon. A teremben mindenütt nehéz fabútorokat lehetett látni, a vörös padlószőnyeg láttán pedig úgy érezte, mintha hirtelen visszautazott volna az időben – az ilyesmi még az ő gyerekkorában lehetett divat. Ennek ellenére ez is a hely bájának szerves részét képezte.

Egy kék asztal mögött – valóban kék gránitból készült volna? – elegáns öltözetű, udvariasan mosolygó férfi ácsorgott csíptetős mappával a kezében, az asztalon pedig a legnagyobb virágcsokor állt, amelyet Josie valaha látott.

– Üdvözlöm, kisasszony! – A férfi akcentusa lágyabb volt, mint a taxisofőré, letisztult megjelenése pedig arra engedett következtetni, hogy túl modern ehhez a környezethez. – Az esküvőre jött? Kérhetném a kedves nevét?

– Josie Morgan – felelte a lány, miközben még mindig a termet nézegette, és az apró részletekben gyönyörködött.

– A Boglárkában van – bólintott a férfi.

– A Boglárkában? – vonta össze a szemöldökét Josie.

– Ez a szobája neve, kisasszony.

– Ó, értem. Elnézést.

A férfi kilépett az asztal mögül, és kivette a kezéből a bőröndöt.

– Mutathatom az utat?

Miután a lány bólintott, a csomagot maga előtt tolva elindult a kastély bal szárnya felé, el egy hatalmas faasztal és négy díszesen faragott szék mellett, fel egy óriási lépcsőn, amelyen négy ember is kényelmesen elfért volna egymás mellett. A lépcsőfordulóban újabb szék és asztal állt, nyilván arra az esetre, ha valaki meg kíván pihenni út közben. Josie végighúzta a kezét a díszes korláton, és érezte, hogy enyhén megborzong. Vannak, akik tényleg itt laknak. Önkéntelenül a kísérőjére mosolygott, a férfi pedig viszonozta a mosolyt, mintha pontosan tudná, mi jár a fejében.

A lépcső tetejéhez közeledve hangokat hallottak, a pompázatos enteriőr lágyan visszhangozta a beszélők szavait.

– Oké, nézze, nem kérek mikrofont, szerintem az túl formális lenne egy ilyen eseményhez, de kérem, gondoskodjon róla, hogy… Josie! – kiáltotta Laura, amint megpillantotta a barátnőjét.

Egyik kezével a hajába túrt, amely dúsabb és szőkébb volt, mint amilyennek Josie valaha látta, mellette pedig egy idősebb nő állt, akivel Josie egy régi grillezésen mintha már találkozott volna – az anyja volt az –, valamint két, pontosan ugyanolyan külsejű nő, szintén csíptetős mappákkal a kezükben. Laura kihúzta a kezét a hajából, és arcán széles mosollyal Josie felé sietett.

– Hát itt vagy! – kiáltotta, majd a lány kísérője felé fordult. – Kérem, vigye a hölgy csomagjait a szobájába, és hagyja a zárban a kulcsot!

– Természetesen – felelte a férfi, udvariasan bólintott, majd Josie-hoz fordult. – Megtalálja a szobáját egyedül?

– Melyikben lesz? – szólt közbe Laura.

– A Boglárkában, azt hiszem – felelte Josie.

– Semmi gond, tudom, hol van – legyintett Laura.

Josie arcán felemás mosoly jelent meg. Hát persze hogy tudja. Le merte volna fogadni, hogy a barátnője többször is átnézte, sőt szóról szóra megjegyezte a hétvége teljes forgatókönyvét. Laura ismét odalépett a másik három nőhöz.

– Ez az anyukám, Josie – mondta, amiből kiderült, hogy Josie jól tippelte meg az idősebb, elegáns hölgy kilétét.

Az asszony udvariasan rámosolygott, mintha ismerősnek tűnne számára, de nem tudná hová tenni.

– Ők pedig Tiffany és Abigail – folytatta Laura, és a mappával felszerelt nők felé intett.

Vajon miért van mindenkinél mappa, csodálkozott Josie. Laura kívánsága volt, vagy ez valami itteni szokás?

– Fogalmam sincs, merre kószál John – folytatta a barátnője. – Eltűnt néhány skót rokonnal. Esküszöm, többen vannak, mint valaha is hittem, és ahányszor csak beszélget velük, egyre erősebb az akcentusa. Nem túlzok, jelenleg nagyjából a felét értem annak, amit mond, szóval a jó ég tudja, mi lesz a beszédekkel – hadarta Laura jóval szétszórtabban, mint egyébként. – Mindegy – folytatta, és a mappás nők felé intett. – Most fejeztük be az ülésrendet. Téged Jess és Tom mellé ültetlek, tudod, a munkahelyről, és ott lesz még Erin, John egyik barátja, jó lesz így? John szerint biztosan kedvelni fogod, bár valamiért úgy gondolta, elég csak ma szólnia nekem erről, és persze még mindig nem tudjuk azt sem, magával hoz-e valakit a csaj, de tényleg nagyon jó barátok, szóval…

Josie attól tartott, ha egész hétvégén így mosolyog majd, ahogy most, egyszer csak szétesik az arca.

– Jól hangzik – felelte, bár egy lélekkel sem beszélt a Pávától Laurán kívül, mióta otthagyta őket.

Tényleg mázli, hogy rajta kívül csak ők ketten ülnek majd az asztalnál, így ha semmilyen más témájuk nem lesz az este folyamán, még mindig beszélhetnek a munkáról. Ráadásul abból, amit hallott, azt szűrte le, hogy ők is egyedül jönnek. A gondolat némi megkönnyebbüléssel töltötte el – talán tényleg jól fogja érezni magát velük, persze csak akkor, ha nem faggatják túl sokat arról, mit csinál most éppen.

– Bia csak holnap jön, ugye? – lesett át Laura az egyik mappás nő válla fölött.

– Igen, az éjszakai vonattal.

Josie úgy vélte, mivel Bia Oliver helyett jön el, Laura nem bánta volna, ha a ma esti vacsorán is részt vesz, de Bia mostanság ingatlanügynökként dolgozott – amiben állítása szerint remek volt, hiszen nem kellett mást tennie, csak meggyőzni az embereket, Josie –, és péntek lévén ma még meg kellett mutatnia egy lakást az érdeklődőknek.

– Jól van, ha időben ideér… – jegyezte meg Laura, és az ujjaival dobolni kezdett a combján.

Bia és ő nem ismerték egymást túl jól, de Josie szülinapján és hasonló eseményeken találkoztak párszor, és Josie tudta, hogy Laura most az utolsó közös estéjükre gondol – a búcsúbulijára, amit a New York-i utazása előtt rendeztek neki –, amikor Bia rosszul írta fel az időpontot, és egy órát késett, miközben azt hitte, egy órával korábban érkezett. Ráadásul nála voltak az asztali dekorációk, amikkel Josie-t akarta meglepni, amikor belép a kocsmába.

– Itt lesz – jelentette ki Josie határozottan. Laura felsóhajtott, és az anyjára nézett.

– Megtennéd, hogy megkeresed aput? Csak biztos akarok lenni benne, hogy tudja, mi a terv mára és holnapra.

Laura anyja – Josie majdnem biztosra vette, hogy Andreának hívják – elmosolyodott, és bátorítóan megsimogatta a lánya karját.

– Tudja, szívem, de azért idehozom, azt hiszem, a szobánkban van.

– Köszi – felelte Laura, majd a mappás nőkhöz fordult. – Azt hiszem, egyelőre ez minden, köszönöm.

A két nő egyszerre bólintott.

– Itt leszünk, ha szüksége lenne ránk – válaszolta az egyikük.

Amint eltűntek, Laura a lépcsőhöz rángatta Josie-t, és letelepedtek a legfelső lépcsőfokra.

– Tudod, egész jó az itteni személyzet – szólalt meg tűnődve, miközben a padlót fixírozta. – Azt hittem, kész káosz lesz, de tényleg kézben tartják a dolgokat.

Ez különösen nagy szó volt tőle, mivel Josie szinte biztos volt abban, hogy valóságos menyasszörnyként viselkedne, ha nem alakulna minden a tervei szerint. Nehéz természet volt, de épp ez a megingathatatlan céltudatosság tette olyan nagyszerű újságíróvá.

– Tényleg nagyon stresszes dolog megszervezni egy szabadtéri esküvőt Skóciában… úgy tűnik, szép időnk lesz, de ha mégsem, van vészforgatókönyvünk – mondta, és az ujjával megkopogtatta kék farmerba bújtatott térdét. – Mindegy, beszéljünk másról! – folytatta, és a barátnőjére pillantott. – Korán jöttél, még nem vártam senkit.

– Bocs – vágta rá Josie kapásból –, én…

– Nem, nem úgy értem – söpörte féle a szabadkozást a barátnője. – Inkább csak kíváncsi voltam, hogy csináltad.

– Ó… nos, a tegnap éjszakát Edinburghban töltöttem, mert nem akartam elkésni a vacsoráról, vagy ilyesmi.

Ráadásul Josie szemében az utazás egész napos programnak számított volna. És bármennyire is szerette a nagynénjét, örült, hogy az elmúlt éjszakát egyedül tölthette, távol Helentől.

Laura helyeslően bólintott – Josie tudta, hogy az ő szótárában a túl korán mindenképp jobb, mint a túl későn. Aztán megrázta a fejét, szőke haja most egészen a csípőjéig leomlott, és kritikus pillantást vetett a barátnőjére.

– Mi a francért nem látogattál meg? – kérdezte, és amikor Josie értetlenül összeráncolta a homlokát, intett egyet. – Mármint Londonban. Már májusban visszajöttél, nem?

– Júniusban – helyesbített Josie, mire Laura morcosan nézett rá, ő pedig bűntudatos kis mosolyt küldött felé. – Oké, gyakorlatilag júniusban. A másodika már június.

Laura fújt egyet, Josie pedig bocsánatkérően pillantott rá.

– És milyen volt? – kérdezte a barátnője. – Mármint New York.

– Hát, az… – Josie legyintett, majd felsóhajtott. – Tudod, mit? Alapvetően nagyon jó volt. Megnéztünk mindent, amit csak lehetett, a Szabadság-szobrot, a Rockefeller Centert, mindent. És Oliver elvitt egy csomó menő partira.

Mintha valami mozifilmet írna le, gondolta. Az első este megérkeztek a lakásba, amelyet a cég bérelt nekik, és amelyet egyébként egyikük sem engedhetett volna meg magának, mivel csupán negyvenöt percre volt Manhattan központjától, és a kanapéra kucorodva addig pezsgőztek, míg ki nem dőltek. Az első hónapban Oliver minden szabad percüket megtervezte, mert be akarta bizonyítani, hogy valóban kárpótolni akarja a lányt azért, amit elkövetett ellene, és egyik látnivalótól a másikig mászkáltak. Kezdetben mintha forgószél repítette volna őket, ő pedig kezdte tényleg elhinni, hogy jó döntést hozott, amikor elhagyta Londont.

– És aztán mi történt kettőtök között? – puhatolózott Laura.

– Hát, szakítottunk – válaszolta Josie mély sóhajjal, és feltett szándéka volt ugyanilyen természetességgel felelni, ha bárki kérdezné.

Bár a seb már nem lüktetett, és a gondolathoz is hozzászokott az azóta eltelt, egyedül töltött hónapok alatt, ahogy arra is rájött, hogy ennél jobban nem is dönthetett volna, mégsem volt jó érzés beismerni, hogy életed egyetlen komoly kapcsolata végleg zátonyra futott annak ellenére, hogy nemrég együtt költöztetek el egy másik országba.

– Azt tudom – felelte Laura, és Josie szinte hallotta, ahogy magában hozzáteszi: te idióta. – De miért?

– Egyszerűen… – Josie felemelte a kezét, majd ismét leeresztette. – Gondolom, egyszerűen csak nem működött. Megpróbáltuk, de…

Elhalt a hangja, Laura pedig megértően bólintott, és nem kérdezősködött tovább. Josie úgy döntött, ad Olivernek még egy esélyt, miután Max faképnél hagyta – ő pedig rájött, hogy ha azt akarod, hogy valami működjön, meg kell dolgoznod érte. És életükben először most valóban így is tettek – Josie rávette magát, hogy minden hivatalos partira elkísérje Olivert, a férfi bemutatta az összes ismerősének, cserébe viszont hétvégenként ő dönthette el, mit csinálnak. Igyekezett támogatni Oliver szakmai előmenetelét is annak ellenére, ahogyan a céggel vagy Janice-szel kapcsolatban érzett. Nagy nehezen túltette magát a Cara-ügyön – legalábbis nagyrészt –, és elfogadta, hogy egyszeri alkalom volt, hiba, amelyet a férfi mélyen megbánt, és egyáltalán nem jelenti azt, hogy nem szereti. De nagyjából két hónap után minden sokkal bonyolultabbá vált, és kezdte úgy érezni, mintha túl erősen próbálkoznának – ennek az egésznek egyszerűen nem szabadna ilyen bonyolultnak lennie.

Aztán találkozott Maxszel.

Még most sem tudta, miért jelentett ez olyan drámai fordulópontot, hiszen gyakorlatilag semmi sem történt. Talán csak eszébe jutott, hogyan érzett az első találkozásukkor és akkor, amikor a férfi szó nélkül elhagyta. Nagyon sokat töprengett a dolgon, próbálta elképzelni, hogyan fogadná, ha Oliver most ugyanezt tenné vele. Dühös lenne, ez nem kérdés. Sírna, üvöltene, tombolna, és önmagát vádolná. A szokásos dolgok. De amikor a brooklyni galériában Oliverre tapadt a tekintete, az a kényelmetlen gondolat fészkelte be magát a fejébe, hogy utána nem maradna a lelkében ugyanakkora üresség, mint Max után. Sőt – kissé még meg is könnyebbülne.

Aznap este borzasztóan összevesztek. Oliver azzal vádolta, hogy egész este ügyet sem vetett rá, és még mindig egy olyan pasas után ácsingózik, akit alig ismer, és akit nyilván a legkevésbé sem érdekel. Az sem segített, hogy a szexuális életük ezen a ponton már nem volt valami fényes. Hivatalosan csak egy hónappal később szakítottak, és mindketten belátták, hogy az erőfeszítéseik épp az ellenkező hatást érték el. Josie pedig az azóta eltelt idő alatt rájött, hogy nem léphet többé vissza. New York kezdetben elszédítette, elterelte a figyelmét a dolgok mélyén rejlő igazságról – arról, hogy nem folytathatják ugyanott, ahol Oliver hűtlensége előtt abbahagyták, és ő sem tehet úgy, mintha a Maxszel töltött karácsony meg sem történt volna.

Meglepően könnyű volt elhagyni Olivert, és Josie úgy vélte, ez mindent elmond. A férfi kivitte a reptérre, és nevetgélve megitták az utolsó közös italukat. A lány örült, hogy így le tudták zárni a dolgot, maradandó sérülések nélkül, ahogy annak is, hogy végül közösen döntötték el a dolgot, és nem azért lett vége, mert az egyikük megbántotta a másikat. De még így sem volt könnyű beismernie önmaga előtt, hogy hátrahagyta a londoni életét, és mindent kockára tett egy másik országban egy olyan kapcsolatért, amely már rég pusztulásra volt ítélve. Ráadásul rögtön azután, hogy odaadta a szívét egy férfinak, aki úgy kezelte őt, ahogy a gyerekek a karácsonyra kapott játékaikat – eleinte izgatottan játszanak velük, majd miután megunják, egyszerűen eldobják őket.

– Sajnálom, Josie – Laura a vállára tette a kezét, és bátorítóan megszorította. Josie vállat vont, mintha azt mondaná, ez van. – Szerintem akkor is nagyon bátor voltál. Esélyt adtál magatoknak, és elköltöztél New Yorkba. Senki se mondhatja, hogy nem próbáltad meg.

– Igen – Josie magára kényszerített egy halvány mosolyt. – Ez igaz.

Azokon a napokon, amikor egy kicsit józanabbul látta a saját helyzetét, ő is így gondolta. Hiszen sosem lehet előre tudni, melyik döntés lesz jó, és melyik rossz, míg az ember próbára nem teszi önmagát – és így legalább később nem fogja amiatt emészteni magát, hogy mi lett volna, ha.

Laura gyengéden Josie bordái közé nyomta a könyökét.

– Mondjuk, ott maradhattál volna legalább a nyárra, hogy kimehessek hozzád, és tarthassunk egy második lánybúcsút. Mit nem adnék, hogy New Yorkban vásárolhassak! – Josie elnevette magát, Laura pedig elvigyorodott. – És most hol laksz?

– Guildfordban.

Azt persze nem tette hozzá, hogy nagynénje kis vendégszobájában húzza meg magát. Hogy ideiglenesen nála csövezik, és életkörülményei lassan az őrületbe kergetik. Ez komoly visszalépés volt számára, és mielőtt beengedte volna az életébe mások véleményét, először ki kellett találnia, hogyan tovább.

– Hiányzol az irodából – biggyesztette le az ajkát barátnője. – Nélküled nem ugyanolyan. Most senkivel sem tudom kicsúfolni az embereket, vagy kitalálni, hogyan kergessük őrületbe Janice-t.

– Nem is csináltunk ilyeneket! – robbant ki Josie-ból egy kis nevetés.

– Ja, de vicces volt elképzelni, hogy csinálhatnánk – Laura körülnézett, és ismét megkopogtatta a térdét az ujjával. – Josie, szívesen beszélgetnék még, de…

– De elfoglalt vagy – fejezte be Josie, és talpra ugrott, a barátnője pedig követte. – Tudok segíteni valamiben?

– Már meg is tetted azzal, hogy itt vagy. – Laura magához vonta, és jól megszorongatta, majd elhúzódott tőle, és oldalra biccentette a fejét. – Csak olvasd el a programot, ha még nem tetted.

Josie megint elnevette magát, Laura pedig legyintett.

– Tudom, tudom, de hidd el, még azok is hálásak lesznek érte, akik szerint nevetséges ötlet.

Ezzel nehéz lett volna vitatkozni. Laura forgatókönyve valóban nagyon hasznos volt, tartalmazta többek közt a vacsorák időpontjait, a környéken fellelhető szórakozási lehetőségeket, a kastélyon kívül lakóknak a közeli szálláshelyek listáját, a dresszkódot és azt, hogy John meg ő mikor fognak elindulni a nászútra az utolsó napon.

Laura elmagyarázta Josie-nak, merre találja a szobáját, majd még egyszer utánaszólt:

– Johnnak van pár szingli barátja, tudod? – Josie visszapillantott rá, és felvonta a szemöldökét, Laura pedig széles, ragyogó mosollyal nézett rá. – Csak ha esetleg visszatérnél a ringbe.

Josie a fejét ingatva búcsút intett neki, majd amint hátat fordított, elhúzta a száját. Tudta, hogy Laura komolyan gondolja, amit mondott, de el se tudta képzelni, hogy belemenjen egy flörtbe ezen a hétvégén, vállalja az esetleges következményeket, és lelkesedést tettessen.

Hamarosan megtalálta a szobáját, és mivel a kulcs a megbeszéltek szerint a zárban volt, gyorsan be is jutott. Az első benyomása az volt, hogy a helyiség rettentően sárga, a második pedig, hogy olyasmi, mint egy hetvenes éveiben járó, elegáns hölgy. Az ágytakaró pontosan illett a függönyökhöz – egy kicsit sötétebb sárga volt, mint a kék nyomott mintákkal díszített falak, amelyek közül az egyiken hat kis képkeret lógott, bennük hat különféle halról készült festményekkel. A fürdőszoba hatalmas volt, és egy egész alakos tükröt is elhelyeztek benne, valamint egy kádat, amelyet később mindenképp ki akart próbálni. Az öltözőasztalon egy számítógép állt, ha a szoba lakójának szüksége lenne rá – a klasszikus és a modern laza keveréke. Josie rögtön eldöntötte, hogy szeretni fogja.

A bőröndjét az ágy mellé tették, ő pedig rögtön kivette belőle a fényképezőgépét és a laptopját, kicsit megszerkesztette a kastélyról készült legjobb képet, majd feltöltötte az Instragramra – ahogy a legtöbb „professzionális” fotója esetében, itt is csak egy rövid magyarázatot fűzött hozzá, amelyben leírta, hol készült a kép. Aztán lecsukta a laptopot, magához vette a fotómasinát, és felfedezőútra indult a kastélyban.

Tizenhetedik fejezet

Amikor Josie belépett a Crocquet-terembe, már nagyjából negyven ember tolongott ott, és mivel még három körasztal is volt odabent, valamint egy hosszú, L alakú pad az egyik fal mentén és az egyik sarokban, a helyiség szinte kicsinek tetszett. Gyanította, hogy részben ez lehetetett a cél – intimmé akarták varázsolni a próbavacsora helyszínét, amelyre csak a kiválasztott, közel hatvan ember kaphatott meghívást. Josie tudta, hogy Laura családja nem nagy – unokatestvérei nincsenek, csak egy nagynénje és egy nagybátyja –, úgyhogy ez lehetett az oka, hogy az ő oldaláról szinte csak barátok jelentek meg. Kedves tőle, hogy őt is meghívta ma estére, biztatta magát Josie, és úgy döntött, inkább ügyet sem vet a gyomrára, amely rögtön összeszorult, ahogy belépett a terembe, és a sok idegen ember tekintete rászegeződött. Most nem törődhet ezzel.

Így hát inkább a termet kezdte nézegetni, amely fényes és barátságos benyomást keltett krémszínű falaival és a falakon művészien elszórt tájképekkel, a meleg ellenére meghitten pattogó kandallóval és pislákoló gyertyákkal az asztalon és a kandallópárkányon. Az asztalra fehér terítő simult, az üvegpoharak szikráztak, a székeket pedig aranyszínű huzat és kék szalagcsokor díszítette.

Josie megpillantotta Laurát a kandalló mellett. A barátnője lenyűgözően festett élénkkék és -piros pillangókkal kivarrt, fekete ruhájában, amelyre vékony, fehér övet kötött; az öv szára leért egészen a térdéig, és kiemelte barnára sült lábait. Szőke haja lágy csigákban omlott a vállára – sokkal nőiesebb volt a külseje, mint a hétköznapokban, tökéletes menyasszonynak tűnt, de nem túl szenvelgő vagy szűzies módon, mivel az cseppet sem illett volna hozzá. A rövidre nyírt szakállú John mellette állt – skót szoknyát viselt, ahogy a jelenlévő férfiak egy része szintén, és Laura meg ő élénk beszélgetésbe mélyedtek pár másik emberrel. Josie nem akarta megzavarni őket, ezért elindult, hogy megkeresse a helyét, és meg is találta az egyik körasztal közelében. Mellette az egyik oldalon az „Erin”, a másikon a „Greame” feliratú névtábla állt. A gondolatra, hogy két totális idegen között ül majd, az ajkába harapott.

Még egy perce se álldogálhatott ott, amikor pár apró sikoly hangzott fel, és amint megfordult, észrevette a felé siető Jesst és Tomot a Páva sajtó- és marketingosztályáról. Mélyet sóhajtott, részben, mert örült, hogy végre ismerősöket lát. A két egykori kolléga pont úgy nézett ki, mint tavaly – Jess alacsony volt és enyhén molett, kerek arca máris kipirult, Tom pedig épp olyan sovány, mint mindig, ezek szerint nem használt a proteinkúra, amit Josie távozása előtt kezdett el. Egy pillanatra átcsapott rajta a nosztalgiahullám, ahogy viszonozta az öleléseket és a te jó ég, mintha ezer éve lett volna jellegű megjegyzéseket, hiszen végtére is két éven át szemben ült Jess-szel az irodában, és bár a lány arcát az idő nagy részében eltakarta a monitor, annyi mindenen mentek át együtt: ugyanúgy megszenvedték az irodai hangulatingadozásokat, ugyanazokon a meetingeken ültek, és minden hétfő reggel meséltek egymásnak a hétvégéjükről. Különös, hogy valaki, akivel egy ideig minden egyes nap találkozol, hirtelen egyik pillanatról a másikra eltűnik az életedből – akár egy párkapcsolat, amelytől senki sem várja, hogy tartós legyen.

Ekkor egy frakkos pincér lépett a terembe, és megrázott egy aranyszínű csengőt, mire Jess és Tom elmosolyodott.

– Hölgyeim és uraim, a vacsorát rövidesen tálaljuk, kérem, legyenek szívesek helyet foglalni!

– Azt hiszem, leszünk szívesek, nem? – vágta rá Tom, és leült Jess mellé. Josie kissé kínosan érezte magát, hogy egyedül üldögél két üres szék között, mivel a többi asztaltársuk még nem érkezett meg. Az esküvőkön minden szék foglalt szokott lenni, nem?

– Szóval, hol szállsz meg, Josie? – hajolt át az asztalon Jess, hogy a lány hallja a szavait a terem moraján keresztül.

Josie a pincér által szervírozott kenyérre meredt, és azon töprengett, vajon túl korai lenne-e rávetnie magát, tekintve, hogy az asztaluk még félig üres.

– A Boglárkában – felelte, ám amikor látta, hogy Jess üres tekintettel bámul vissza rá, hozzátette: – A kastélyban.

Jess sóvárogva felsóhajtott, Tom pedig lebiggyesztette az ajkát.

– Mi egy hotelben vagyunk – közölte Jess.

– Igen, és ráadásul csak egy szobát kaptunk – fűzte hozzá Tom.

– Kész kéjmámor.

– Így olcsóbb volt – jelentette ki Jess kimérten –, szóval nem tudom, mit…

– Ott van! – sziszegett közbe Tom, oldalba bökte a lányt, és intett a fejével. – A pasas. Valakinek a plusz egye, mivel se Laura, se John nem tudta, ki ő, amikor rákérdeztem.

– Hagyd abba! – sóhajtott fel Jess. – Nevetséges vagy!

Azzal hátrakapta a fejét, és Josie-ra meredt tettetett dühvel.

– Az a baja, hogy végül nem hozhatott magával kísérőt az utolsó pillanatban, bár eleve mázli, hogy egyáltalán meghívtak minket a próbavacsorára – a mázli szónál idézőjelet mutatott, és szigorú pillantást vetett Tomra. – Ráadásul – folytatta, és hátrafújt egy hajtincset – még csak két hete randizol a sráccal, mégis mit vártál, mit szól majd Laura?

Josie érezte, hogy mosolyra húzódik a szája, mert eszébe jutottak az irodai pletykálgatások.

– Ha tudod, hogy menni fog, akkor tudod – rázta meg a fejét Tom, és egy üveg ásványvízért nyúlt.

– És te találkozgatsz valakivel, Jess? – kérdezte Josie. Közben rájött, hogy mivel a pincér már a pezsgősüveget viszi körbe, nyugodtan rávetheti magát a kenyérre.

– Igen, de nem akartam elhozni. Még csak két hónapja járunk, szóval kicsit korai lett volna. – Jelentőségteljes pillantást vetett Tomra, de a férfi csak megvonta a vállát.

– Josie velem van, igaz, Josie?

A lány úgy döntött, jobb, ha erre nem válaszol, és a vitának szerencsére amúgy is véget vetett egy kövér, ötven körüli férfi felbukkanása, aki lassan lavírozott a tömegben az asztaluk felé, majd megállt mellettük, szemlátomást egy cseppet sem zavartatva magát attól, hogy mindhárman rábámulnak, aztán megtorpant a Josie balján lévő üres szék mellett, egy ideig tanulmányozta, majd bólintott, és kihúzta magának.

Jess és Josie egymásra pillantott, miközben az idegen ráérősen helyet foglalt kettejük között, nekik pedig egy kicsit oldalra kellett húzniuk a székeiket, hogy elférjen a terebélyes hátsója. A pasas megtörölgette fénylő szakállát – valószínűleg leülni túl nagy erőfeszítésébe telt –, majd apró gombszemével, amely az arcán lévő zsírpárnácskáktól csak még kisebbnek látszott, alaposan szemügyre vette a lányokat, Tomra azonban ügyet sem vetett.

– Szóóval – mondta valami elképesztően fülsértő skót akcentussal –, ti, jányok lesztek a vacsorástársaim, ugyi?

Josie megköszörülte a torkát.

– Gondolom, igen – felelte, miközben váratlanul a tudatára ébredt, milyen sznobnak tűnik az akcentusa. – Én…

Ám a férfi összevonta a szemöldökét és előrehajolt, a széke pedig fájdalmasan csikorogni kezdett a mozdulattól.

– Micsodi? Szavadat se hallom, jányka, hangosabban beszéjjé, van egy kis fülnyavalyám.

Josie kétségbeesett pillantást vetett Jessre, amelyet egy mosollyal próbált meg palástolni.

– Josie – szólalt meg a kelleténél kicsit hangosabban, mire a férfi bólintott, és hál’ istennek, nem feszegette tovább a kérdést.

A lány a jobbján álló két üres szék felé lesett. Ez a férfi biztos nem lehet John barátjának kísérője – így hát fény derült a hatodik asztaltársuk kilétére is –, de talán az az Erin ismeri őt valahonnan? Máskülönben kicsit furcsa lenne ez az elrendezés, és Laura nem az a típus, aki csak úgy, találomra egy asztalhoz ültet bizonyos embereket.

– Graeme vagyok – közölte a férfi, és bólintott.

– És, ööö, honnan ismeri a menyasszonyt és a vőlegényt? – kérdezte a lány udvariasan, bár egy pillanattal később már zavarba is jött attól, hogy a férfi most teljesen neki szentelte a figyelmét.

– John bácsija – mormolta a köpcös, és kiszolgálta magát a kenyereskosárból.

Nos, ha neki lehet, akkor nekem is, döntötte el Josie. Ám a keze még csak félúton járt a kosár felé, amikor Graeme üstdobszerű hangja ismét feldübörgött:

– Asszem, annál az asztalnál kék lennem! – bömbölte, és a kérdéses asztalra meredt, ahol öt, nagyjából vele egykorú ember beszélgetett elmélyülten.

– Ó! – vágta rá Josie. – Meglehet.

– De az asszony elhagyott – folytatta Graeme búsan.

Josie pedig azon töprengett, vajon melyik nő lehet a felesége. Az az apró nő, aki büszkén viseli az őszülő hajkoronáját, vagy a barátságos arcú barna, pohárral a kezében? Egyikük sem tűnt hozzá illőnek.

– Ó! – jegyezte meg a lány ismét.

Jessre meredt, hogy őt is bevonja a társalgásba, de a kolléganője már Tommal csacsogott, és lebiggyesztette az ajkát, amikor a férfi a fülébe súgott valamit. Nagyszerű.

– Nos, ez… jó ég, nagyon sajnálom.

– Elhagyott valami pelyhes állúért – dünnyögte Graeme, és az arca úgy elfancsalodott, hogy Josie szinte már megsajnálta.

A férfi belemártogatta a kenyerét a vajba, és nagyot harapott belőle, miközben merően a lányra bámult.

– Írófajta – csámcsogta, mire egy nyálas morzsa kirepült a szájából, és majdnem eltalálta Josie arcát.

A lány összerándult, és olyan messzire húzódott tőle, amennyire csak tudott.

– Micsoda szégyen – folytatta Graeme, Josie pedig bólintott, bár fogalma sem volt, miről beszél, de gyanította, hogy nagyon megsérthették a férfi önérzetét. – Egy petákja sincs. Sajnálja majd, meglássa. De én vissza nem veszem, hallja? – jelentette ki, és vadul Josie-ra bámult, mintha a lány az ellenkezőjéről próbálná meggyőzni.

– Nem – vágta rá Josie gyorsan –, hát persze hogy nem.

Mi a fenéről kerepel olyan elmélyülten Jess és Tom? És hol a pokolban van John barátja, Erin? Most szinte bárkinek örült volna, aki kiszabadítja ebből a beszélgetésből.

– Seráfütty – folytatta Graeme, és összeszűkült szemmel nézett az asztalra, amelynél ülnie kellett volna. – Mondtam Johnnak, dehogy ülök én ott az asszony komái közt!

Szóval lehet, hogy a felesége el sem jött? Josie nem merte megkérdezni.

– Mondtam, takarítson el onnét, amikor megláttam a tervezetet.

Josie bólintott. Laura valószínűleg tombolt az utolsó pillanatban történt változtatás miatt.

Ekkor egy pincér jött oda hozzájuk, hogy újratöltse a pezsgőspoharaikat, ami szerencsére elvonta Graeme figyelmét a Josie-val folytatott kis beszélgetésről. A lány hálásan belekortyolt a gyöngyöző italba, ám ebben a pillanatban egy vékony, szőke nő lépett az asztalukhoz vibrálóan piros ruhában, az ajkán hozzáillő rúzzsal, szemhéján pedig aranyló tusvonallal, amely még jobban kihangsúlyozta szeme szinte ijesztően intenzív kékjét. Josie rábámult, és csaknem félrenyelte a pezsgőjét, Graeme pedig összevonta a szemöldökét.

Jess kíváncsian a testes férfira pillantott, de Josie csak a nőt nézte, aki viszonozta a tekintetét, és felvonta egyik tökéletesen szedett szemöldökét.

Basszameg! Josie már tudta, ki ő. Erin. Max barátnője. Basszus, basszus. Ivott még egy korty pezsgőt. Ennek mégis mekkora kicseszett esélye volt?! Még csak eszébe sem jutott, hogy a Laura által említett Erin ez a bizonyos Erin lehet – hiszen mi a fenéért lett volna pont ő? Ó, te jó ég! A nő és az ő plusz egy fője. Josie összerezzent, és pánikszerűen körülnézett, a szeme még mindig könnyben úszott a köhögéstől. Sehol sem látta a férfit. Talán mégsem ő kísérte el Erint – talán ők is szakítottak már, ahogy Oliver meg ő.

Amint az asztalhoz ért, Erin telt, szexi ajka Josie láttán halvány mosolyra húzódott – ha meg is lepte a lány jelenléte, kétségkívül jobban palástolta, mint Josie.

– Sziasztok! – szólalt meg, és leült a Josie mellett álló székre. – Erin vagyok.

Graeme-étől eltérően az ő akcentusa lágy volt és dallamos, és ahogy a lány Jessre és Tomra pillantott, látta, hogy pontosan az jár a fejükben, ami neki, amikor először találkozott Erinnel New Yorkban: valószínűleg nem létezik élő ember a Földön, aki ne látná szexinek ezt a nőt. Graeme pezsgőspohara félúton a szája felé megállt a levegőben, és Josie-t az sem lepte volna meg, ha jóízűen megnyalja az ajkát. A gondolatra csaknem összerezzent.

– A kísérőm egy kicsit késik – intett Erin az üres szék felé, majd halványan Josie-ra mosolygott, és félrebiccentette a fejét. Hogy sugározhat még ez a mozdulata is ilyen keresetlen eleganciát? – Örülök, hogy újra látlak.

– Én is – mormolta Josie kényszeredetten, miközben hallotta, hogy Tom azt dörmögi: – Persze, szóval ő hozhatott kísérőt.

Graeme azonnal lecsapott Erinre, és beszélgetni kezdett vele, amiért Josie nagyon hálás volt, mivel így csak egy-egy „ühümöt” kellett kierőltetnie magából, miközben egyszerre próbált ellenállni a késztetésnek, hogy folyamatosan Erint bámulja, és hogy a termet pásztázza, feszülten várva a nő kísérőjének megérkezését. Az egész teste megfeszült, és egyszerűen képtelen volt figyelni bármire is – míg a pincér oda nem lépett hozzá, hogy újratöltse a poharát, észre sem vette, hogy már meg is itta az előző adagot. Az előételeket – spárga és buggyantott tojás a vegetáriánusoknak, pármai sonkába csavart spárga a mindenevőknek – már felszolgálták, ők pedig arról beszélgettek, ki honnan ismeri az ifjú párt (mint kiderült, Erin és John osztálytársak voltak az általánosban), amikor Erin kísérője végre befutott.

Hát persze hogy ő volt az. Max.

Max, a világ összes nyavalyás embere közül pont ő, Josie barátnőjének az esküvőjén! Megjelenik itt az elképesztően dögös csajával, akitől mindenkinek leesik az álla, miközben már nem is lehetne nyilvánvalóbb, hogy Josie szingliként van itt, tekintve, hogy John kövér nagybátyja mellé ültették. A lány legszívesebben felpattant volna, hogy kiszaladhasson, és ne kelljen szembenéznie vele, hogy ne kelljen az arcába mosolyogva úgy tennie, mintha már rég túllépett volna rajta, és egy gondolatot sem pazarolt rá, amióta csak New Yorkban faképnél hagyta, ahhoz meg pláne semmi köze, hogy hazaköltözött onnét.

De képtelen volt megmozdulni. Tehetetlenül nézte, ahogy a férfi átvág a termen, tőle meglehetősen szokatlan feszültséggel a mozdulataiban, rézszínű haja kissé borzas, sötétszürke inge enyhén gyűrött, nyakkendője félrecsúszva. A lánynak feltűnt, hogy soványabb, mint amikor utoljára látta, mintha ráférne már egy kiadós alvás, de ettől eltekintve pont olyan jóképű volt, mint mindig, és a szokásos, öles léptekkel közeledett feléjük.

– Egy kicsit kicentiztük, nem igaz? – sziszegte Erin, amikor Max helyet foglalt.

A férfi halk bocsánatkérést mormolt, megigazította a nyakkendőjét – Erin segíteni akart, de leintette –, majd felemelte a fejét, és egyenesen Josie szemébe nézett.

A lány szíve hatalmasat ugrott, bár makacsul kerülte a férfi tekintetét, és mindent megtett, hogy ne látsszon rajta, mennyire felkavarja a találkozás. Tőle aztán a többiek ordítva is beszélgethettek volna, vagy ülhettek volna néma csendben – egyiket sem vette volna észre.

Max felé biccentett, aztán megköszörülte a torkát.

– Szia! – mondta egyszerűen.

Mintha meg sem lepné, hogy itt lát, gondolta a lány keserűen. Továbbra is egyenesen ült, talán az izmai kicsit megfeszültek, de a szemét egy pillanatra sem vette le Josie-ról. Talán tudta, hogy a lány is itt lesz, tekintve, hogy kinek az esküvőjéről van szó, bár neki meg sem fordult a fejében, hogy találkozhatnak itt. Hiszen a férfi megismerkedett Laurával és Johnnal, nem igaz? Neki jobban kellett volna tudnia, hogy Josie jelen lesz ma.

Visszafogottan viszonozta a férfi gesztusát.

– Szia! – Jól van, legalább a hangja közönyösen cseng.

Újra belekortyolt a pezsgőbe, miközben igyekezett lecsillapítani háborgó szívét és vágtató pulzusát. Majdnem öt hónap telt el azóta, hogy otthagyta őt a brooklyni galériában, és azóta egy árva szót sem hallott róla – bár persze nem is igyekezett kapcsolatba lépni vele. Miért is tette volna? Hiszen mindkettőjüknek volt valakije, és bár az ő viszonya azóta zátonyra futott, Maxé láthatóan nem.

Miközben elvitték az előételeket, Josie kihasználta az alkalmat, és Graeme-hez fordult, sikeresen elszigetelve magát Erintől és Maxtől. Ám Jess a tőle megszokott, forgószélszerű stílusban már élénk beszélgetésbe mélyedt John testes nagybátyjával, és vidáman csacsogva mesélt neki a Pávánál betöltött pozíciójáról, Josie-nak pedig ismét csak az „ühümök” maradtak, miközben igyekezett egyszer sem hátrafordulni, hiába furdalta úgy a kíváncsiság, miről beszélgethet Tom, Erin és Max. Jó ég, miért nem lehet itt Bia ma este? Josie szíve ismét dübörögni kezdett, úgyhogy inkább félretette a pezsgőt, és ásványvízre váltott.

Miután leszedték az asztalokat, a főasztal végén ülő Laura szólásra emelkedett, a terem pedig rögtön elcsendesedett. A lány bájos mosollyal nézett végig az egybegyűlteken.

– Köszönöm, hogy itt vagytok. Tudom, hogy a fontosabb beszédek holnap este lesznek, de ma este enyém a terep. Holnap ugyanis egy szót sem szólok majd, mert csupán annyi dolgom lesz, hogy gyönyörű legyek – a termen halk nevetés és hümmögés futott végig. – Csak szeretném megköszönni, hogy eljöttetek, a hozzátartozóimnak pedig különösen, hogy átverekedték magukat egész Skócián.

Ezután folytatta a köszönetnyilvánításokat, miközben elsütött pár poént, majd elmesélte, hogyan ismerkedett meg Johnnal egy online kulturális magazin estélyén, ahová a férfi akkoriban írt. Hangja magabiztos volt, testtartása laza – Josie nem felejtette el, hogy a barátnője mindig remekül tudott közönség előtt beszélni. Bár, ha olykor mégis ideges lett volna, a világért se vallotta volna be.

John imádattal bámulta a menyasszonyát, Josie pedig igyekezett nem törődni azzal, hogy a gyomra enyhén összeszorul láttukra. Nem hitte, hogy Oliver valaha is akár csak hasonlóan nézett volna rá, és ki tudja, lesz-e valaha olyan, aki megteszi. Próbált úgy tenni, mintha nem érezné, hogy Max pillantása a barátnője helyett őrá tapad, neki pedig minden pórusát forróság önti el a tekintetétől, miközben Laura felemeli a poharát, hogy köszöntőt mondjon élete szerelmére.

Mindenki mosolyogva koccintott és tapsolt, miközben az ifjú pár ismét helyet foglalt. Josie-t furdalta a kíváncsiság: vajon Laura tudta, hogy Max itt lesz? Úgy vélte, talán nem, tekintve, hogy abban sem volt biztos, Erinnek egyáltalán lesz-e kísérője, de ezt most semmiképp sem kérdezhette meg tőle – a barátnőjének jóval fontosabb dolgokkal kell foglalkoznia.

Miközben a pincér ismét odalépett hozzájuk, és megérdeklődte, hogy fehér- vagy vörösbort szeretnének inni, Erin társalgást kezdeményezett az asztaltársasággal a kastély építészetéről és annak történelméről. Graeme rögtön kijelentette, hogy a fiatalok semmit sem tudnak, ő azonban pontosan tisztában van a hely történelmével, mivel húsz évvel idősebb mindannyiuknál – Josie gyanította, hogy kicsit többel is –, mintha a korkülönbség automatikusan azt jelentené, hogy az ember mindenről többet tud. Max és Erin könnyed, baráti hangnemben, tréfásan ugratták egymást, miközben a kastély építészeti megoldásait elemezték, és hangosan nevettek, amikor hasonló következtetésre jutottak. Tehát a lány is építész. Persze hogy az, mi más lenne. Okos és szexi, kész főnyeremény. Josie ivott egy korty vizet, mivel úgy döntött, józan akar maradni ma este – nem kockáztathatta meg, hogy becsiccsentve esetleg kicsússzon a száján valami ostobaság. Nem savanyú a szőlő. Egyáltalán nem. Egyszerűen csak nem érdekelte a beszélgetés, ezért amikor Erin túlzott udvariassággal megkérdezte, „És te mit gondolsz, Josie?”, csupán ennyit tudott reagálni: „Hm?”.

Max rögtön felé fordult, mintha Erin figyelme jogalapot szolgáltatott volna arra, hogy ránézzen, ő pedig önkéntelenül is viszonozta a gyors pillantást, bár a poháron nyugvó ujjai azonnal megfeszültek.

– Mi a véleményed? – biccentette oldalra a fejét Erin. – Hol vannak a legjobb épületek, Londonban vagy Edinburghban?

A lánynak rögvest eszébe jutott, mennyire imádta Max a Battersea Művészeti Központ épületét, de igyekezett félresöpörni az emléket, és határozottan Erinhez intézte a szavait, hogy ne kelljen a férfira néznie.

– Edinburghban – felelte sokkal magabiztosabban, mint ahogy tanácsos lett volna, tekintve, hogy halvány gőze sem volt arról, mitől lesz „jó” egy épület.

Legfeljebb azt tudta róluk megállapítani, hogy „szépek”.

– Mármint egyelőre nem láttam annyit Edinburghból, hogy ezt teljes biztonsággal kijelenthessem – tette hozzá, részben, mert látta, hogy Erin vörös ajkai szóra nyílnak, és elejét akarta venni egy esetleges vitának. – És nyilván London is lenyűgöző, nem is beszélve az ikonikus épületeiről. De én imádom az itteni macskaköves utcákat, olyan, mintha a város egy külön kis világ volna – ez pedig részben az épületek miatt lehet, nem igaz?

Miközben beszélt, érezte, hogy Max tekintete szinte égeti az arcát. Miért csinálja ezt? Nem tisztességes, hogy így néz rá, miközben ott ül mellette a barátnője.

Tom felvonta a szemöldökét, Graeme pedig mordult egyet, mintha a lány szavainak az égvilágon semmi értelme nem lenne, miközben Jess igyekezett felhívni magára a pincér figyelmét, hogy újabb pohár bort szerezzen. Erin egy kis ideig hallgatott, majd vállat vont.

– Nos – mondta, és hosszú, vastag szempillái alól Maxre pillantott –, attól, hogy egyetlen ember egyetért veled, még nem lesz igazad.

Az ülésrend miatt Josie-nak egész vacsora alatt sikerült elkerülnie, hogy akár egy szót is kelljen váltania Maxszel. Jóval többet csevegett Graeme-mel, mint szeretett volna, nehogy Maxnek alkalma legyen megszólítani őt. Közben önkéntelenül is összehasonlította a helyzetüket a vacsorapartnereikével, bár pontosan tudta, hogy nem kéne ezt tennie, mert az égvilágon semmi értelme. Amint csak tudott, vagyis rögtön a tejszínes-habcsókos bogyósgyümölcsökből álló desszert után elnézést kért a többiektől, és ravaszul akkorra időzítette a távozását, amikor Max kiment a mosdóba, hogy a férfinak esélye se legyen elbúcsúzni tőle. Jess és Tom próbálta rábeszélni, hogy maradjon még „pár felesre”, de ő csak a fejét rázta.

– Szeretném formába hozni magam holnapra. És ezt nektek is meg kéne fontolnotok! – meredt a barátaira megjátszott szemrehányással. – Laura rögtön kiszúrja a macskajajt.

Jess és Tom csak mormogott valamit válaszul, de Josie látta, hogy a tréfás ugratása célba talált. Erin távolságtartó mosollyal és királynői bólintással búcsúzott el tőle, ő pedig viszonozta a mosolyt, és igyekezett nagyon udvariasan viselkedni. Végtére is nem Erin hibája, hogy a pasijának volt egy rövid kalandja Josie-val kilenc hónappal ezelőtt. Ahogy az sem, hogy Max látványa ráébresztette, még mindig nincs teljesen túl rajta és azon, ahogy véget vetett a dolognak. De nem tehet mást, mint hogy elfogadja a helyzetet, parancsolt magára szigorúan. El kell fogadnia, hogy a férfi szemlátomást továbblépett, és remekül érzi magát valaki más oldalán. És így is lesz. Muszáj így lennie.

Tizennyolcadik fejezet

Laura és John kéz a kézben álltak egymással szemben a kastély hátsó fala előtt, a fák árnyékában, a zöld és arany lombok alatt, a baljukon az egyik kis toronnyal. A közeli, négy fehér lószoborral díszített, háromszintes szökőkút felől idehallatszott a víz halk csobogása. Josie szinte a csontjaiban érezte a hely és az egykori lakók rég letűnt sorsának szellemét, miközben összefont ujjakkal, a torkában hatalmas gombóccal nézte ezt a két csodaszép embert, akik viszont csak egymást látták, és ügyet sem vetettek az őket bámuló kétszáz vendégre.

Laura lenyűgözően festett – fehér ruhája lágyan omlott le a csípőjén, épp a megfelelő helyeken karcsúsítva, a haja csigákkal díszített kontyban ült a feje tetején, aranyló fürtjei közé kék és fehér virágokat tűztek. Valódi hercegnőnek látszott, és tökéletesen illett a kastély stílusához. Láthatóan pontosan tudta, mire vágyik ezen a napon, és sikerült is elérnie. John skót szoknyát viselt, fölötte pedig elegáns öltönykabátot – mintha egyenesen az Outlanderből lépett volna ki. Az idő tényleg gyönyörű volt, kissé hűvös, de a nap hét ágra sütött, ezért senkinek sem kellett kabátot vennie. A fotók egyszerűen elképesztőek lesznek, gondolta Josie.

A rövid, egyenesre vágott, lilásbarna bubifrizurát viselő Bia a bal oldalán ült – valószínűleg fodrász készíthette –, a jobbján pedig Tom foglalt helyet. Max is ott volt valahol a tökéletes barátnőjével, de Josie eddig még nem szúrta ki, keresni pedig eszébe sem jutott. A szertartás végén, amikor Laura és John csókot váltott, egyszerűen képtelen volt visszafojtani a könnyeit, amelyek szégyentelenül végigfolytak gondosan sminkelt arcán. A könnyein át felnevetett, amikor meglátta, hogy Bia is sír – a hajához illő, lilás árnyalatú sminkje kissé elkenődött, ő pedig bűntudatos vigyort villantott a barátnőjére. Josie úgy érezte, csak az nem hatódik meg a ceremónia és a hely hangulatán, akinek a szíve ugyanolyan kemény, mint ezek a kőfalak.

Valamivel később az ifjú pár és a násznép egy része eltűnt a fotóssal, nyilván, hogy készítsenek pár csodás képet a kastély körül, a többieket pedig a pincérek a kastély elé terelték, ahol a zöld gyepen italpultokat állítottak fel.

– Te jó ég! – kiáltott fel Bia, amikor a füvön sétálva pár lépés után mindkettőjük cipősarka mélyen belesüppedt a talajba (bár ez őt rosszabbul érinthette, mert legalább öt centivel magasabb tűsarka volt, mint Josie-nak). – Ezek standok, Josie!

Meg kell hagyni, ez tényleg lenyűgöző, ismerte el Josie magában. A kastély előtti gyepen számos italstand állt szétszórva, és mindegyik különböző italokat kínált – gin, whiskey, valami bodzás alkohol, elsőre ennyit látott. Jess és Tom megbízta őket, hogy nekik is szerezzenek italt – Tom a whiskey-re szavazott, Jess pedig a Pimm’s nevű, hagyományos skót koktélra, amely egy ginalapú, citromos-gyömbéres likőr volt („Bár nem olyan skótos, nem igaz?”), míg Josie és Bia maradt a ginnél.

Épp a ginesstand mellett álltak, amikor Josie meglátta Maxet. Jelentőségteljes pillantást vetett Biára, mire a barátnője ginnel a kezében hátrakapta a fejét, és a férfira meredt.

– Hol a barátnő? – suttogta, mivel Josie természetesen már mindenbe beavatta őt, amikor megérkezett.

De Max immár túl közel volt hozzájuk, ezért a lány nem tudott válaszolni, így hát inkább magára erőltetett egy udvarias mosolyt. Tegnap este eldöntötte, hogy ha találkoznak, nyugodt lesz, méltóságteljes és hűvös. Semmi esetre sem akarta, hogy Max meglássa rajta a keserűséget – barátnője esküvőjén pedig főleg nem. Ám Biának láthatóan nem ment át a dolog.

– Ne ráncold a homlokod! – sziszegte Josie, mire a másik lány gyorsan elrendezte a vonásait.

– Igazad van – szólalt meg kissé túl hangosan. – Jobb, ha inkább unott képet vágok.

Amikor Max odalépett hozzájuk, Josie sietve belekortyolt a bogyósgyümölcsökkel és mentával ízesített ginjébe.

– Gyönyörű vagy! – szólalt meg a férfi.

A lány halvány mosolyt villantott rá, és igyekezett nagyon lazának tűnni.

– Kösz!

Ma tényleg kitett magáért, de ha nem egy kastélyos esküvőn adsz bele mindent, akkor mégis mikor? A haja nagy részét óvatosan feltornyozta, a maradékot pedig begöndörítette, így lágy loknik keretezték az arcát, amelyekhez tökéletesen illett a spirál alakú fülbevalója. Ruhája felsőrésze váll nélküli és tengerészkék volt, és krémszínű, széles szoknyában folytatódott, amelyet kék csíkok díszítettek, és minden lépésnél finoman örvénylett a lába körül. Az öltözéket sötétkék, pántos szandál egészítette ki, a sminkje pedig visszafogott volt, de elegáns.

Max Bia felé fordult, és magára öltötte azt az bájos, udvarias mosolyt, amelyet a félidegeneknek tartott fenn.

– Max vagyok.

– Hallottam róla – felelte Bia könnyedén.

A férfi felvonta a szemöldökét, Josie pedig figyelmeztetően meredt a barátnőjére, úgyhogy Bia mosolyogva kezet nyújtott.

– Mármint az én nevem Bia. Josie legjobb barátnője vagyok – folytatta, és jól megnyomta a „legjobb” szót.

– Értem – bólintott Max lassan.

– Ami azt illeti, épp a mosdóba indultunk – vetette közbe Josie, aki arra a következtetésre jutott, hogy a menekülés a legjobb megoldás.

– Igen – vágta rá Bia azonnal. – Annyira sajnáljuk, hogy nem beszélgethetünk tovább.

Jesszus, legalább megpróbálhatná elrejteni a megvetését!

Ezzel a lendülettel faképnél hagyták Maxet, és egy perc múlva kiderült, hogy még épp időben – ugyanis Josie hátranézve látta, hogy Erin siklik oda a férfihoz, szőke haja valósággal aranylik a nyavalyás napsütésben. A lány önkéntelenül felnyöghetett, mert Bia összevonta a szemöldökét, majd követte a pillantását.

– Á! – morogta. – Szóval ez az a csaj.

– Úgy tűnik – felelte Josie mély sóhajjal.

– Nem is olyan dögös – bizonygatta a barátnője, mire a lány elnevette magát.

– Ezt még te se hiszed el.

Bia lehúzta az itala maradékát.

– Nos, függetlenül attól, hogy néz ki, én teljes mellszélességgel gyűlölni fogom, ne aggódj.

Josie-nak a délután hátralévő részében sikerült elkerülnie Maxet, és hálás volt azért, hogy később, amikor a partit áttették a kerti házba, ahol minden hófehér volt, eltekintve a plafonról lógó fényektől és a kerek asztalokat díszítő virágoktól, az ülésrend szerint Max, Erin és ők már nem ugyanannál az asztalnál kaptak helyet. Tom és Jess is máshol ült, és amikor Josie felfedezte, hogy Bia mellett és mellette is egy-egy fiatal férfi ül, gyanakodni kezdett, nem a kötelező szingliasztalhoz kerültek-e véletlenül. Felpillantott, amikor az egyikük, egy teknőckeretes szemüveget viselő, vastagon zselézett hajú, enyhén pocakos srác lehuppant mellé, és megkönnyebbülve felsóhajtott, mintha alig várta volna, hogy leülhessen, noha még csak a harmincas évei közepén járhatott.

– Nos, jó estét! – A férfi Josie-ra mosolygott.

Meglehetősen erős akcentusa volt – nyilván John egyik barátja lehetett.

– Rob vagyok.

– Josie – bólintott a lány udvariasan.

Már el is felejtette, mennyire utálja ezeket a vég nélküli bemutatkozásokat az esküvőkön. Biára pillantott, aki mély beszélgetésbe merült az asztalszomszédjával, egy szőke, napbarnított fickóval. A barátnője kacarászott, az ég szerelmére, kacarászott!

– Szóval, Josie. Aztán micsinász?

A lány belekortyolt a bodzás proseccóba. Biával egy idő után könnyedebb vizekre eveztek.

– Én, ööö, most épp átgondolom a terveimet – nyögte. Nem köti a pasas orrára, hogy a „tervek” jelen pillanatban abban merülnek ki, hogy telefonokat kapkod fel egy autókölcsönző recepcióján. – És te? – kérdezte sietve, mielőtt a férfi tovább faggatózhatott volna.

És ezzel kezdetét vette Rob véget nem érő, agyzsibbasztóan unalmas monológja a munkájáról – Josie mindössze annyit értett belőle, hogy a „statisztikai analízishez” van köze, amit a férfi természetesen statisztikákkal érzett szükségesnek szemléltetni. Josie néha Bia felé biccentett, hogy magára vonja a figyelmét, de a barátnője tökéletesen megfeledkezett róla – néha-néha halk, sikoltásszerű nevetést hallatott, amely egyértelműen jelezte, hogy a pasi alaposan az ujja köré csavarta. Josie agyán átvillant, hogy nem ez volt-e az a srác, aki miatt Laura a lelkére kötötte, hogy csinosan jelenjen meg, és hogy most meg kéne-e sértődnie azon, ami történik. A szeme sarkából látta, hogy Max egy közeli asztalnál ül, és próbálta figyelmen kívül hagyni Erin kezét, amely birtoklóan a férfién hevert. Nem akart emlékezni arra, milyen volt, amikor ez az erős, meleg kéz az övét szorította tavaly decemberben.

Egy idő után Bia végre Josie felé fordult, épp, amikor Rob végre befejezte a munkájáról szóló monológot, és belekezdett egy másikba – a téma ezúttal a hobbija lett volna, többek között a sziklamászás, amit Josie nem igazán hitt el: ez a pasi maximum köveket gyűjt, és a pillangók. A lány nem volt biztos abban, hogy a „pillangókat” hobbinak lehet-e nevezni, de inkább nem kérdezett rá a dologra. Bia riadtan Josie-ra meredt, de egyikük sem tehetett semmit: Rob ma este szociális életet akart élni.

– És veled mi a szitu? – kérdezte Josie-tól őzhússal és hercegnőburgonyával teli szájjal, amely a remek cateringnek hála, egyébként isteni volt.

– Ó, nos, én gerelyhajító vagyok. – Maga sem tudta, mi mondatta ezt vele, talán az utolsó pohár fehérbor tehetett róla, de mielőtt visszaszívhatta volna, már ki is buggyant belőle.

A mellette ülő Biának cigányútra ment a bor, és köhögni kezdett. Csak jó pár korty víz után csillapodott le, miközben elhessegette az aggódó udvarlója segítő kezét.

Rob láthatóan semmi különöset nem talált a dologban, csupán enyhén felvonta a szemöldökét.

– Télleg?

– Igen – bólintott Josie. – Már részt vettem egy csomó bajnokságon. Országos szinten versenyzek.

– Többet meg is nyert – tette hozzá Bia segítőkészen.

– Ez naccerű – felelte Rob, de lehetetlen volt megállapítani, komolyan gondolja-e a választ, mert ugyanazon a monoton hangon adta elő, mint a statisztikáit.

– Emellett pedig pillecukor szobrokat készítek – folytatta a lány, miközben igyekezett uralkodni az arcvonásain, és csak azért sem nézett Biára, aki szélesen vigyorgott.

– Pillecukor… szobrokat? – vonta össze a szemöldökét Rob, mintha kissé aggasztaná a gondolat.

– Így van – válaszolta Josie mosolyogva. – Még a Guinness-rekordok Könyvébe is bekerültem a világ legmagasabb pillecukor tornyával. Nézz csak utána!

– Úgy lesz – bólintott a férfi lassan.

Amikor nem sokkal később elkezdődtek a beszédek, Josie és Bia egymásra pillantott, majd a színpad felé fordultak. John beszéde nagyon szórakoztató volt, Laura apjának szavai alatt pedig, aki elsírta magát az emelvényen, Josie is könnyekben tört ki. Néhány további szónoklat után az ifjú pár első tánca következett, Laura pedig, aki természetesen táncórákat vett a nagy nap előtt, légiesen siklott a parketten – a megszokott gyors, határozott lépteinek nyoma sem volt.

Miután a násznépet is táncolni hívták, Bia pasija – Josie még mindig nem jegyezte meg a nevét – felpattant, és a kezét nyújtotta Biának.

– Szabad?

– Nos, én… – Bia az ajkába harapott, és Josie-ra pillantott, ám ő megrázta a fejét.

– Menj csak. Én is megyek, ha ezzel végeztem – emelte fel a borospoharát.

Bia még egy kicsit habozott, majd megfogta a férfi kezét, aki ragyogó mosollyal nézett le rá. Bia még a gigantikus tűsarkain is csak a mellkasáig ért, de ez láthatóan nem zavarta.

Rob érdeklődése ismét Josie felé fordult, és az orrához emelte a poharát.

– Szóval, hol nőttél fel, Josie? – kérdezte, és türelmesen pislogva várta a választ.

Josie alig bírt visszafojtani egy sóhajt, ezért gyorsan belekortyolt a borába, majd vállat vont.

– Nos, a gyerekkoromat teljes magányban töltöttem egy erdő közepén. És te? – billentette félre a fejét.

– Télleg? – bömbölte a férfi olyan döbbenten, amiből kitűnt, hogy tényleg hisz neki. – Ez…

Ám ekkor valaki hirtelen besiklott Bia megüresedett helyére.

Josie megmerevedett, és kínzó lassúsággal Max felé fordult.

– Szabad? – kérdezte a férfi, és a választ meg sem várva leült.

Rob és Max átnyúlt a lány mozdulatlan teste előtt, és kezet rázott, majd Rob Josie felé intett.

– Josie épp a gyerekkoráról mesélt nekem. Tudta, hogy tejjesen egyedül nőtt fel egy erdő közepin?

Josie fülig pirult, és gyorsan lehúzta a maradék borát. Max felvonta a szemöldökét, és a szokásos, halvány mosolyra húzta az ajkát. A lány igyekezett kerülni a tekintetét.

– Valóban?

Josie megköszörülte a torkát, és bólintott.

– Nos – folytatta a férfi vigyorogva –, akkor mesélj róla!

Josie az egyikükről a másikukra pillantott, majd úgy döntött, igazság szerint nincs vesztenivalója, és belekezdett: mesélt a hányatott gyerekkorról, amelyben nagy szerep jutott a gombagyűjtésnek és csapdák készítésének, valamint annak, hogyan sikerült tüzet csiholnia mindössze két ágacska segítségével, és hogy a nagyanyja imádott meztelenül táncolni a holdfényben. Rob folyamatosan a fejét ingatta, és azt ismételgette, hogy „lenyűgöző”, Max pedig megállás nélkül újabb és újabb kérdéseket tett fel, egyre részletesebbeket, Josie pedig egyre több hajmeresztő válasszal állt elő. Már húsz perce ment ez így, amikor Rob végre felállt, és kimentette magát.

– Mindjárt visszagyövök – mondta. – Alig várom, hogy meséjjen még erről!

Max és Josie utánanézett, ahogy a kerti házat elhagyva a vécék felé indult, majd egymásra pillantottak, és nevetésben törtek ki.

– Ó, te jó ég! – Josie az oldalára tapasztotta a kezét, egyszerűen képtelen volt abbahagyni a kacagást.

– Nagyon meggyőző tudsz lenni – vigyorgott Max. – Nem akarnék az lenni, akit az orránál fogva vezetsz!

A lányt valamiért nagyon elszomorította a megjegyzés. Rögtön elkomorodott, és megtörölte a szemét.

– Hol van Erin? – kérdezte, miközben körülnézett, de sehol sem látta a lányt.

– Valahol itt – intett a tömeg felé Max.

Josie-t furdalta a kíváncsiság, vajon mit szól Erin ahhoz, hogy Max idejött hozzá beszélgetni, de egy szót sem szólt. Hiszen ismerik egymást, talán azt gondolja, hogy Max udvariasságból cseveg vele néhány szót.

Hirtelen elkapta Laura tekintetét, és a barátnője vadul integetni kezdett neki, ő pedig boldog volt, hogy ürügyet kap elhagyni az asztalt, mielőtt Erin tényleg beszélgetésen kapja őket. Josie hevesen a táncparkett felé fordult, majd, amikor rájött, hogy ez elég udvariatlan dolog, a férfira pillantott.

– Van kedved, ööö, táncolni? Mármint úgy értem, a többiekkel együtt – tette hozzá gyorsan, mert Max zöld-arany pillantása rögtön felizzott.

A férfi megrázta a fejét, és felemelte a vörösborral teli poharát.

– Nem, kösz, inkább kivégzem ezt itt.

A lány bólintott, majd felállt, és odasietett Laurához, aki rögtön bevonta a Jess, Tom, John és John egyik haverja alkotta körbe.

– Férjhez mentél! – kiáltotta oda Josie a barátnőjének.

Laura elnevette magát, és szorosan átölelte. Aztán kissé eltolta magától, és összeráncolta a homlokát.

– Mi a csudáért ültél te Rob mellett?

– Te csináltad az ülésrendet, nem én – nézett rá Josie értetlenül.

– De hát Stuart mellé kellett volna kerülnöd!

– Stuart? – vonta fel a szemöldökét Josie.

– Igen – Laura gyorsan körülnézett, majd a magas, szőke férfira mutatott, aki épp Biával táncolt, és láthatóan nagyon meg volt elégedve magával. – Ő.

– Hupsz! – horkant fel Josie, Laura pedig csípőre vágta a kezét.

– Te meg Bia helyet cseréltetek!

– Legalább ő boldog. És még mindig jobban jártam, mint a tegnap esti vacsorapartneremmel – meredt rá Josie célzatosan.

– John nagybátyja, Graeme? – bólintott Laura. – Kérlek, ne haragudj, tényleg nem volt más választásom… az utolsó pillanatban cserélni akart, és nagyon specifikus kérésekkel állt elő az asztaltársait illetően, John pedig meggyőzött, hogy engedjek, mert így legalább nem okoz majd problémát a vacsora alatt, és, egek, utáltál miatta, igaz? – hadarta Laura kifulladva, majd mély levegőt vett. Josie gyanította, hogy kicsit becsiccsentett.

– Laura, nyugi, csak viccelek – rázta meg a fejét nevetve. – Tudom, milyen nehéz lehet összehozni egy ilyen eseményt, úgyhogy eszembe se jutna haragudni rád az asztaltársam miatt.

– Akkor is sajnálom – fintorgott Laura. – Csak… arra gondoltam, hogy te legalább biztosan tudod majd kezelni. – Ismét felsóhajtott, és körülnézett a sátorban. – És ha már a kezelésnél tartunk… én valahonnan ismerem azt a pasit. Ő a karácsonyi lovagod, nem?

Josie majdnem összerezzent, de uralkodott magán. Ez Laura napja, gondolta. Nem az önmarcangolásé.

– Igen – felelte könnyedén.

Ekkor szerencsére újabb dal csendült fel, mire mindenki teljes erőbedobással belevetette magát a táncba, és a beszélgetés félbeszakadt.

Josie még táncolt egy kicsit Laurával, de amikor felbukkant John, és átrángatta a feleségét egy másik körbe, ahol mindenki hangosan nevetve pörgött-forgott, úgy döntött, hogy épp eleget képviseltette már magát a parketten, ezért felkapta a fényképezőgépét, és kisurrant a kertbe. Biát sehol sem látta, bár meglehetős bizonyossággal meg tudná tippelni, merre járhat, gondolta halvány mosollyal. Lassan távolabb sétált a kacagó és beszélgető tömegtől, és felsóhajtott. Le akarta fotózni a holdfényben fürdő kastélyt, és remélte, hogy sikerül elkapnia a békés, ám kissé vészjósló hangulatot, amelyet a sötétben áraszt. Céltalanul lődörgött, itt-ott megállt, hogy készítsen egy képet. Egy idő után már nem hallott beszélgetést, csak a dübörgő zenét. A kivilágított kastély aranysárga fényekben úszott, egyszerre volt mutatós és elegáns. De jó volna, ha sikerülne visszaadnia ezt!

A tó mellett állt, és a vízen táncoló holdfényt bámulta, amikor hirtelen lépéseket hallott a háta mögül. Ugrott egyet ijedtében, aztán megpördült, és megkönnyebbülve felsóhajtott.

– Bocsáss meg – mondta Max halkan. – Nem akartalak megijeszteni.

Vajon követte őt? Félresöpörte a gondolatot, bár a fejében keringő alkohol miatt úgy érezte, a férfi sokkal vonzóbb, mint lennie kéne – akár egy valóságos Heathcliff itt a kastély mellett, a tónál. De hát már kilenc hónap telt el, mondta magának milliomodszor is. Semmi értelme azon lamentálni, milyen volt, amikor meztelen testük összesimult. Semmi a világon.

– Máris unod a bulit? – kérdezte, amint a férfi mellé lépett, és makacsul a vízre meredt.

– Csak egy kis friss levegőt akartam szívni – felelte Max könnyedén. – És te?

Josie némán felemelte a kamerát, mire a férfi bólintott.

– Á, igen!

A zene alig hallatszott el idáig, de Josie fülét hirtelen megütötte az aktuális dal – valami Taylor Swift-szám volt, ha jól emlékezett. A zenekar nagyon ügyesen váltogatta a toplisták legfrissebb dalait a táncolható és a romantikus klasszikusokkal, valamint a skót táncdalokkal, hogy mindenkinek kedvezzenek. Hűvös szellő simított végig Josie vállán, aki enyhén összerázkódott.

– Fázol? – vonta össze a szemöldökét Max, és a lány látta, hogy készül kibújni a zakójából.

– Nem, szeretem ezt – rázta meg a fejét. – A szellőt, azt, hogy egy kicsit hűvösebb van. Van benne valami kellemes és… nem is tudom, valódi.

Gyorsan elhallgatott. Micsoda butaságokat beszél!

– Tudod, valósággal ragyogsz – mormolta a férfi. – Mintha te mentél volna férjhez.

Josie gyomra összeszorult, de igyekezett nem tudomást venni róla, és halkan elnevette magát.

– Szeretek itt lenni – vallotta be, és igazat mondott.

Most, hogy itt sétálgatott a holdfényben a kastély árnyékában, egyszerűen minden könnyebbnek tűnt. Ismét felnevetett, a nevetése lágyan visszhangzott a csendben. Biztos volt benne, hogy Max is érzi, amit ő. A férfi szája ismét arra az alig látható, finom mosolyra húzódott, mintha próbálná kitalálni, min kacaghat, a szeme pedig világoszölden ragyogott az enyhe fényben. Hallgattak. Josie hirtelen zavarba jött.

– Nem is tudtam, hogy léteznek ilyen helyek. Mármint bárhol a világon – mondta, közben intett egyet, jelezve, hogy nemcsak a kastélyra is a birtokra gondol, hanem magára Edinburghra. – De most, hogy itt vagyok… rögtön a szívembe zártam. Van ennek valami értelme?

– Legalább most már ezt is láttad – bólintott a férfi lassan, Josie pedig ismét felnevetett.

– És soha egyetlen esküvő sem múlhatja majd felül. – Mosolya ezúttal kicsit halványra sikeredett, és maga köré fonta a karját.

– Jól vagy? – kérdezte Max gyengéden.

A lány bólintott, de érezte, hogy a feje kissé elnehezül. Ennyit azért csak nem ivott, vagy igen?

– Igen. Jól vagyok, csak gondolkodom.

– Miről?

– A szüleimről. – A szavak súlyosan gördültek le a nyelvéről.

Oké, talán két pohárral ezelőtt meg kellett volna állnia. Bár mi lehet a gond? A férfi úgyis tud a szüleiről.

– Olyan gyakran eszembe jut – folytatta halkan –, hogy mennyi mindenből maradtak ki. Nem láthatták, amikor megkaptam a jogsimat, amikor lediplomáztam Bristolban… és talán sosem megyek férjhez, ki tudja, de ha mégis, nem lesznek ott. – A füle mögé simította a haját, és felnézett a férfira.

Max tekintete az arcára tapadt, a szemöldökét enyhén összevonta, majd kinyitotta a száját, de a lány gyorsan megrázta a fejét.

– Nem akartam… ez elég szomorú, de… azt hiszem, már elfogadtam. Ez a fajta szomorúság nem múlik el, az emberből időről időre kitör miatta a bőgés vagy a zokogás. – Azzal hátrahajtotta a fejét, és apró mosollyal nézett a férfira. – De nem fogja tönkretenni az estémet, nem dőlök a kardomba, vagy ilyesmi. Ez egyszerűen csak… így van, azt hiszem.

– Josie…

– Jól vagyok – ismételte a lány. – Tényleg. Ez az egész a csomagom része, de tudod, mit? Örülök neki, mert azt jelenti, hogy szerettem őket, és emlékszem rájuk.

Ismét Maxre nézett, aki bólintott, a szeme pedig újfent enyhén felszikrázott.

– Többek között ez tesz azzá, aki vagyok, és nem akarom utálni, mert… általában nem utálom azt az embert, aki vagyok.

A férfi kinyújtotta a kezét, és a füle mögé simított egy hajtincset. Josie tudta, hogy el kéne húzódnia. Igen. Ezt kéne tennie.

– Én sem utálom azt az embert, aki vagy – suttogta Max. – Soha.

– Ha őszinték akarunk lenni, nem ismersz annyira, hogy ezt biztonsággal kijelenthesd – vágta rá Josie könnyedén.

Max közelebb lépett hozzá, ám ő rögtön hátrálni kezdett, és megrázta a fejét. Talán becsípett, de attól még pontosan tudta, mi történik majd, ha a férfi a közelébe kerül, és azt is, hogy ez borzalmas ötlet lenne. Még egy lépést hátrált, és látta, hogy Max vonásai megfeszülnek, majd megint felveszi azt a kifürkészhetetlen pókerarcot, és a zsebébe süllyeszti a kezét.

– Jó éjt, Max! – mondta a lány határozottan, majd megfordult, otthagyta a csábító holdfényt, és visszamenekült a parti biztonságos közegébe.

Tizenkilencedik fejezet

Josie arra ébredt, hogy valaki dörömböl az ajtaján. Felnyögött, és a másik oldalára fordult, de a zajongás nem maradt abba, sőt. Az a nyavalyás Bia. Nem jött haza tegnap éjjel, nyilván azzal a skót fickóval szórakozott, és valószínűleg itthon hagyta a kulcsát.

Josie ledobta magáról a takarót, majd elhúzta a száját, amikor már ettől a könnyed mozdulattól is lüktetni kezdett a feje. Morcosan az ajtóhoz botorkált, és csak még morcosabb lett, ráadásul a hasa is fájdalmasan görcsbe rándult, amikor meglátta, ki az.

– Max? – Összetapadt hajába túrt, amit tegnap éjjel már nem volt ereje kifésülni. – Mit akarsz? – vakkantotta.

Gyorsan rájött, hogy ez így kissé nyersen hangzott, és mélyet sóhajtott.

– Úgy értem, ilyen korán… valami baj van?

– Nem, bocs. Én… – A férfi megdörzsölte a tarkóját, rápillantott, majd némán billegni kezdett a sarkán.

Haja még nedves volt, mintha most lépett volna ki a zuhany alól, és egyértelműen frissebbnek látszott, mint ahogy Josie érezte magát. A lány most vette észre, hogy tegnap rosszul gombolta be a szaténpizsamája felső részét, ami eléggé félrecsúszott, úgyhogy gyorsan maga köré fonta a karját. Abban is biztos volt, hogy a szaga is sokkal kevésbé kellemes, mint a férfiból áradó citrusos, csábító illat. Max kitátotta, majd újra becsukta a száját, és felvonta a szemöldökét.

– Korán? – kérdezte kissé mogorván. – Kilenc óra.

– Igen, ez nekem korán van! – sóhajtott fel Josie. – De nem ez a lényeg.

Lassan megrázta a fejét, és igyekezett máshová nézni, de a tekintete ismét a férfira siklott.

– Mit keresel itt egyáltalán?

– Nos, van egy ajánlatom – felelte Max könnyedén.

– Ajánlatod – ismételte a lány lassan.

– Igen. – A férfi mélyen beszívta a levegőt. – Gyere velem kirándulni.

Josie hitetlenkedve meredt rá, és megrázta a fejét.

– És mégis mi a jó francért tennék ilyet?

– Mert… – Max végigfuttatta a kezét bozontos haján, majd maga mellé ejtette a karját. – Mert azt mondtad, szereted Edinburghot, és arra gondoltam, talán szeretnél többet látni belőle.

– Az egyedül is megy, kösz – vágta rá a lány összeszűkült szemekkel. – Most viszont, ha megbocsátasz, visszabújnék az ágyba, hogy aludjak még vagy két órát.

Azzal hátralépett, és be akarta csukni az ajtót, de a férfi nem hagyta. Josie dühösen rámeredt, mire megint hátrált egy lépést. Igyekezett uralkodni az arcán, de a teste köré fonódó karja megfeszült.

– Josie, nézd – kezdte Max –, tudom, hogy pöcsnek tartasz. A lány gúnyosan felhorkant.

– És azt is, hogy amit veled tettem… szemétség volt. És azt is, hogy továbbléptél, meg ilyenek. Ő lépett tovább, gondolta Josie, de bolond lett volna hangosan kimondani. Higgye csak, hogy fütyül rá!

– De tényleg szeretnék örömet szerezni neked. Kérlek! Van egy hely, amit mindenképp meg szeretnék mutatni.

Tekintete a lányra tapadt, aki láthatóan egyre jobban elbizonytalanodott. Aztán felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Tényleg nem hiszem, hogy jó ötlet, Max. Ne haragudj.

Most már félig sikerült becsuknia az ajtót, ám a férfi hirtelen elkapta a kezét. Josie rámeredt, mire gyorsan elengedte.

– Kérlek! – esdekelt újra. – Hiszen amúgy is együtt töltjük a hétvégét, mit veszíthetsz?

– Nem töltjük együtt! – csattant fel a lány önkéntelenül, a férfi pedig kelletlenül elhúzta a száját.

Még hogy nincs mit veszítenie… erre csak a lehető legnagyobb közhellyel tudott volna válaszolni. De olyan sokat adott oda neki magából decemberben anélkül, hogy tudatában lett volna… most pedig egyáltalán nem volt biztos abban, hogy újra ki akarja tárni ezt az ajtót.

– Hol van Bia? – kérdezte Max, és a lány válla fölött belesett a szobába, mintha azt várná, hogy Bia ott leselkedik valahol.

Ha valóban itt lett volna, ez a beszélgetés meg sem történik.

– Ő is eljöhetne.

– Még azt sem mondtam, hogy én elmegyek – vágta rá Josie szigorúan, de a felvetés elgondolkodtatta.

Mi van, ha a barátnője az új lovagjával tölti az egész napot, ő pedig lődöröghet egyedül vacsoráig? Ha így van, Max most végképp tett róla, hogy depressziósan bámulja a falat egész nap.

– Hova mennénk? – kérdezte végül, mire a férfi arca ellágyult.

– Edinburghba.

– Jó, de hová? Azt mondtad, valami különleges helyre akarsz elvinni.

– Meglepetés – mondta Max némi habozás után. – De ígérem, hogy megéri a várakozást! – tette hozzá gyorsan. – Egy csomó remek fotót készíthetsz az Insta-fiókodba.

– Honnan tudod, hogy még mindig működik? – szűkült össze a lány szeme.

– Láttam a képet, amit a kastélyról csináltál érkezéskor – válaszolta. Josie nem felelt, de érezte, hogy megfeszül az állkapcsa.

Szóval ezért nem lepődött meg, amikor meglátta a próbavacsorán.

– Mi lesz Erinnel? – kérdezte gyanakodva.

– Találkozik pár barátjával Edinburghban, szóval nem bánja. Egy pillanatig egymásra meredtek.

Aztán Josie lassan bólintott. Végtére is, ha a férfi ennyire próbálja fenntartani a baráti hangulatot, ő is tehet egy kis erőfeszítést. És tényleg szeretett volna körülnézni Edinburghban, és tényleg nem akarta egyedül tölteni a napot – ha pedig rá tudja venni Biát, hogy ő is jöjjön, annál jobb. Ráadásul csak a mai napról van szó, ígérte meg magának azonnal. Ez még segíthet is a továbblépésben. Talán rájön, hogy túlidealizálta a karácsonyi románcukat, és jobban felfújta, mint kellett volna.

– Jól van. De menj le a hallba, és várj, amíg lezuhanyzom és átöltözöm.

– Köszönöm – mosolyodott el a férfi. Tartásán is látszott, mennyire megkönnyebbült. – Nem fogod megbánni.

A lány becsukta az ajtót, nekitámaszkodott, és lehunyta a szemét. Majdnem felnyögött, de még idejében visszanyelte, mert eszébe jutott, hogy Max még mindig odakint lehet. Kihúzta magát, az asztalhoz lépett, és küldött egy gyors WhatsApp-üzenetet Biának.

Hol vagy? Légyszi, most már rázd le a dugópajtidat, és gyere vissza. Most. Kirándulni megyünk Maxszel.

Nem kapta meg. Hát, ez nagyszerű. Biztos lemerült a telefonja. Lehuppant az ágyra, és átfutott a fején, hogy megcsörgeti Laurát, és megkérdi, melyik Stuart szobája – már ha a srác a kastélyban kapott szállást. De ilyesmivel nem illik zavarni az ifjú házasokat az első közös reggelükön, nem igaz? Úgyhogy inkább mély sóhajjal a fürdőszoba felé vette az irányt, hogy rendbe hozza az előző este által okozott károkat.

Szándékosan nem sietett, ezért csak negyvenöt perccel később ért le a hallba. Ha a férfi mindenáron el akarja rángatni valami homályos felfedezőútra, akkor várjon csak egész nyugodtan. Biát azóta sem sikerült elérnie, de úgy döntött, hogy nem számít rá. Különben is, ki tudja, mikor ér vissza – ahogy ismeri, akár fél napig is várhatná.

Akire azonban cseppet sem számított, az Erin volt: a lány Max mellett állt a hallban, és elmélyülve csodált egy idős emberről készült festményt. Kifogástalanul nézett ki, a haját olyan, művészien borzos lófarokba kötötte, amilyet csak nagyon kevés ember képes csinálni, tiszta, kék blúzt viselt, és fehér nadrágot. Josie lassított egy kicsit, de Max már észrevette, és odaintett neki. Erin megfordult, és szintén rámosolygott, de az ő mosolya jóval visszafogottabb volt. Josie pár méterre tőlük megtorpant, tekintetét egyikükről a másikukra kapkodta.

– Erin tervei sajnos kútba estek – közölte Max könnyedén, mintha cseppet sem volna nagy dolog –, úgyhogy ő is jön.

Erin ismét Josie-ra mosolygott, halvány, visszafogott mosollyal.

– Remélem, nem baj, hogy alkalmatlankodom – mondta tökéletes udvariassággal.

– Persze hogy nem! – vágta rá Josie gyorsan.

De hát mit is mondhatott volna? Végül is az ő pasijának jutott eszébe, hogy programot szervezzen egy csajjal, akivel nemrég lefeküdt, szóval nem csoda, hogy a tervei hirtelen „kútba estek”.

– Akkor menjünk – javasolta Max, és az ajtó felé indult.

Igyekezett fesztelennek tűnni, de mindkét kezét a zsebébe dugta, Josie-nak pedig önkéntelenül is eszébe jutott, hogy biztosan vigyáz, nehogy bárkihez is hozzáérjen.

– A géped nálad van, igaz? – kérdezte Josie-tól kissé fölöslegesen, tekintve, hogy a lány vállán ott lógott a fényképezőgép táskája.

Josie bólintott, és egy kicsit megemelte a táskát. Josie a taxira pillantott, majd Erinre, és azon morfondírozott, vajon túl késő lenne-e fejfájást színlelnie, vagy valami hasonló. De Erin már be is szállt a hátsó ülésre, Max pedig kinyitotta neki a túloldali ajtót. Úgyhogy igyekezett legalább olyan kecses mozdulattal beülni, mint Erin. Arra számított, hogy Max becsapja utána az ajtót, és az anyósülésre ül, de a férfi becsúszott mellé, így Josie kettejük közé szorult. Összeszorította a combjait, gondosan ügyelve arra, hogy véletlenül se érjen hozzá Maxhez, ami elég nehéznek bizonyult, tekintve, hogy nem volt egyszálbél lány, Max és Erin elfoglalták a saját oldalukon lévő összes helyet, neki pedig alig maradt valami. Amikor a taxi elindult, a térdére tette a gépet, és szorosan összekulcsolta a karját.

– Edinburghba, ugye? – kérdezte a sofőr.

– Úgy van, köszönjük.

Josie Erinre pillantott, akinek az arcán nem látszott meglepetés: szóval ő tudta, hová mennek, vagy esetleg Max olyan gyakran játszotta el ezt a titkolózós játékot, hogy már rég hozzászokott. Bárhogy is, a legteljesebb nyugalommal bámult kifelé az ablakon. Ahogy Max lába hirtelen az övéhez ért, Josie akkorát ugrott, hogy a férfi és Erin is felé fordultak, ő pedig zavartan megköszörülte a torkát.

– Szóval, mindenki jól érzi magát a hétvégén?

A másik kettő udvariasan válaszolt, de a beszélgetés erőltetett volt és vontatott, a taxi pedig hihetetlenül lassan haladt – Josie onnan tudta, hogy többször is átlesett a sofőr válla fölött, hogy lecsekkolja a sebességüket. Épp az egyik kínos csend idején – nagyjából tizenöt perce lehettek már úton – Max egyszer csak akkorát kiáltott, hogy az autóban ülők mind összerezzentek.

– Állj!

A taxis morcosan nézett rá a visszapillantó tükörből, de lassított, a két lány pedig kilesett Max ablakán. Egy pillanatig Josie azt hitte, talán elütöttek egy állatot, de Max udvariasan csak annyit mondott:

– Lehúzódna, kérem? – Majd az út széle felé intett.

Josie csak annyit tudott kivenni, hogy a csapás mintha egy nagy rétre vezetne.

A taxis még mindig elég morcos képpel, gyanakodva tette, amire kérték, Josie-nak pedig most az jutott eszébe, hogy talán Maxnek sürgősen pisilnie kell, vagy ilyesmi. Ám a férfi határozott arccal rájuk pillantott.

– Kiszállás!

– Mi? – kérdezte a két lány szinte egyszerre.

Josie Erinre nézett, aki csaknem őszinte mosolyt villantott rá. Semmi sem tud úgy összehozni két embert, mint az, ha a harmadik egy kissé buggyant.

– Mi? – ismételte a taxis is. – Itt akarnak kiszállni? Nem fognak fuvart kapni, kisasszonkák, vigyázzanak magukra, jóvan?

– Csak egy pár percre – rázta meg a fejét Max –, aztán megyünk tovább Edinburghba. Nem gond, ha meg kell várnia minket, igaz?

– Nékem aztán nem – felelte a vezető lassan –, de ketyeg az óra.

– Rendben!

Max a háta mögé pillantva ellenőrizte, nem jön-e valami, majd kinyitotta az ajtót.

– Gyertek! – szólt oda a lányoknak, majd választ sem várva kiugrott a kocsiból.

– Mindig ezt csinálja? – nézett Josie Erinre hitetlenkedve, mire a másik lány lágyan felnevetett.

– Igazság szerint igen. – Valami különös okból Erin láthatóan ellazult erre a gondolatra, és a mosolya szélesebbé vált. – Nincs értelme vitázni vele – folytatta, és Max felé intett.

Josie kikászálódott az ülésről, gondosan ügyelve arra, hogy ne a mellettük lévő hatalmas sártócsába lépjen, és követte Maxet a rét felé vezető úton. Körömcipőjét a legkevésbé sem ilyen talajra találták ki, de még mindig jobban járt, mint Erin a tűsarkú bokacsizmájában.

– Hová megyünk? – kiáltott Max után.

A férfi megfordult, és széttárta a karját.

– Kihozzuk belőle a legtöbbet!

Josie csípőre tette a kezét, miközben Erin végigbotorkált az ösvényen, láthatóan gondosan ügyelve arra, nehogy elcsússzon.

– Pontosan miből?

– Ebből!

Max körbefordult, mintha magához akarná ölelni a vidéket. Josie a szeme sarkából látta, hogy Erin mellé lép, ő pedig rápillantott – arra számított, hogy a másik lány szemében a saját hitetlenkedését látja tükröződni, de Erin csak mosolygott, és olyan gyengéden nézett Maxre, hogy Josie-nak el kellett kapnia a tekintetét, mert úgy érezte, betolakszik egy mélységesen intim pillanatba. Pár lépéssel eltávolodott tőlük, és körülnézett. Meg kell hagyni, valóban gyönyörű hely volt.

A fű egészen a térdükig ért, és itt-ott színes virágok tarkították, amelyek láthatóan már az őszre készültek. Még elég meleg volt ahhoz, hogy bogarak és pillangók repkedjenek körülöttük, a rét másik felén pedig barnásvörös lombú, sűrű erdőség terült el titokzatosan és hívogatóan: Josie simán el tudta képzelni, hogy akár mágikus teremtményekkel is találkozhat benne a szerencsés látogató. Csak most jött rá, hogy talán ez vonzotta Maxben leginkább, amikor találkoztak: az a csepp kiszámíthatatlanság, amely folyton arra csábította, hogy kövesse őt, bárhová is vezeti. Gyorsan megrázta a fejét. Veszélyes gondolatok ezek, főleg a jelenlegi körülményeket tekintve, és annak tudatában, milyen rég próbálja már meggyőzni magát az ellenkezőjéről.

– Készíts pár képet – rendelkezett a férfi.

Josie felvonta a szemöldökét, aztán vállat vont, és elővette a fényképezőgépet. Először Erint kapta le, aki természetesen tökéletes modell volt, aztán csinált pár fotót kettejükről, miközben igyekezett nem fintorogni, amikor Erin birtoklóan Max köré fonta a karját, a fejét pedig a vállára hajtotta. Aztán, hogy ne kelljen tovább bámulnia őket, inkább a környezetre összpontosított, és az út felé indult. Közel s távol egy lelket sem lehetett látni, csak egy madár rebbent fel az erdőből, és egy darabig körözött felettük. A méretéből ítélve Josie vörös vércsére tippelt. Sikerült elkapnia azt a pillanatot, amikor Max felpillantott a madárra: a vércse élesen kirajzolódott a kék ég előtt, a férfinak pedig csupán a sziluettje látszott. Teljesen lenyűgözték a madár vad és természetes mozdulatai és a csodálat, amelyet ők, a betolakodó emberek éreztek, amikor megpillanthatták.

Josie az erdő felé bámult, hátha előbukkan egy másik állat is, és annyira a gondolataiba merült, hogy észre sem vette, hogy Max mellé lép, csak amikor már gyakorlatilag a háta mögött állt.

– Csodálatos, nem?

A férfi elnevette magát, amikor a lány nagyot ugrott ijedtében, és a mellére szorította a kezét. Bólintott, majd gyorsan körülnézett, merre lehet Erin, és vajon láthatja-e őket, és enyhén félrebillentette a fejét. Mielőtt tiltakozhatott volna, Max kikapta a kezéből a gépet, és vigyázva leakasztotta a nyakából, hiába próbálta elhúzni a fejét tiltakozásul.

– Óvatosan! – kérte Josie kissé ijedten. A férfi felnevetett.

– Ígérem, nem esik baja. – Felemelte a gépet, és kutató tekintettel nézett a lányra. – Csak szeretnék pár képet rólad is.

Josie önkéntelenül fintorogni kezdett. Utálta, ha az emberek ezt csinálják. Őt helyezik a középpontba, pedig pont nem emiatt csinálja ezt az egészet.

– Azt mondtad, anyukád sosem fotózott le téged – mutatott rá Max.

– Igen, de nekem nincs gyerekem.

– Egy nap még lehet – vont vállat a férfi –, és ha esetleg mégsem, nem akarnád látni, milyen voltál az életed ezen szakaszában?

A lány összeszorította az ajkát. Ez egy pillanatra elterelte a figyelmét, Max pedig azonnal lőtt egy képet.

– Hé! – kiáltotta Josie felháborodva, mire a férfi elnevette magát, és készített még pár fotót a morcos arcáról. – Hagyd abba!

Max felé lépett, de ő elhátrált előle.

Ekkor a háta mögül felhangzott Erin dallamos nevetése.

Megfordult, és látta, hogy a lány mosolyogva figyeli Max játszadozását, és láthatóan csöppet sem zavarja a dolog. Sőt, kifejezetten boldognak tűnt. Josie kíváncsi volt, vajon azért-e, mert ennyire biztos a dolgában – végtére is csak az képes ilyen nagyvonalúságra, akinek megvan hozzá az önbizalma. Erin odalépett hozzá, és bár a cipősarka minden pillanatban a talajba süllyedt, még így is sikerült megőriznie az eleganciáját. Aztán egyik vékony karját a lány válla köré fonta, amitől Josie rögtön nagynak és ormótlannak érezte magát.

– Gyere – mondta Erin. – Pózoljunk!

Az első képen merevnek és zavartnak tűntek. Akárcsak a gyerekek az iskolai fotózáson, gondolta Josie. Aztán valami megváltozott, és Erin és Max biztatására a két lány körbeszaladgált a réten, vicces pózokba vágta magát, együtt és külön-külön is, miközben Max, akár egy vérbeli divatfotós, magas hangon nyávogva bátorította őket: „nagyszerű, drágáim!”, „ez az, imádom!”. A lányok végül már úgy nevettek, hogy a hasuk is megfájdult, és Josie kénytelen volt elismerni, hogy Erin egyáltalán nem az a liba, akinek hitte. Egy óvatlan pillanatban széles vigyorral nézett Maxre, aki habozás nélkül elkattintotta az utolsó képet, majd leeresztette a kamerát, és visszaadta neki.

Teljes egyetértésben sétáltak vissza a kocsihoz. Akár szándékosan tette, akár nem, Maxnek sikerült feloldania a hangulatot. Miután ismét elindultak – Josie megint középre került, mintha hallgatólagosan elosztották volna a helyeket –, a lány végigpörgette a képeket. A Maxet és Erint ábrázolókon gyorsan túllépett, és kitörölt egypár róla készült, rémes fotót, de az egyiknél önkéntelenül is megtorpant. A képen ő volt és Max: egymásra mosolyogtak, és Erinnek sikerült úgy lekapnia őket, mintha rajtuk kívül senki más nem lenne a réten. Josie szép volt, boldog és gondtalan abban a pillanatban, és ahogy most elnézte magát, pontosan tudta, hogy ezt a fotót szeretné leginkább megőrizni, hogy amikor évekkel később megnézi majd, fel tudja idézni a vegytiszta, zavartalan örömöt, amit ekkor érzett. Maxre pillantott, a férfi pedig visszamosolygott rá. Aztán, amikor Erin egy pillanatra nem figyelt, megfogta a kezét, és megszorította. És bár Josie tudta, hogy nem volna szabad ezt tennie, viszonozta a szorítást.

Huszadik fejezet

A taxi lehúzódott Edinburgh egyik mellékutcájába. A várat épp csak ki lehetett venni a távolban, csaknem összemosódott az ég szürkéjével, és Josie-nak megint eszébe jutott, hogy a város mintha mindentől elzárt, külön kis univerzum lenne, és a benne élőknek semmi közük nem lenne a világ többi részéhez. Tetszett neki, hogy egyszerre van jelen itt a modern, grandiózus életérzés és az illúzió, hogy az ember pár nap alatt már térkép nélkül is eljuthatna a város egyik végéből a másikba. A hely kényelmes otthonosságot árasztott, miközben mintha minden zegzuga és utcácskája újabb, felfedezésre váró titkokat rejtett volna.

Amikor kiszálltak az autóból, Erin Josie-ra pillantott, majd Max karja után nyúlt, és gyengéden megszorította.

– Talán egy kicsit később meg kéne mutatnunk Josie-nak Edinburghot, Max.

– Ennyire nyilvánvaló? – biggyesztette le az ajkát a lány.

Erin elmosolyodott, és Josie legnagyobb meglepetésére belékarolt, miközben mindketten Max nyomába eredtek.

– Emlékszem erre az érzésre. Talán skót vagyok, de Glasglow-ban nőttem fel, és még mindig nem felejtettem el, milyen volt először megpillantani ezt a helyet.

– És most már itt élsz? – kíváncsiskodott Josie, Erin pedig bólintott.

Josie Maxre nézett, aki kissé előrébb haladt.

– És te, Max? – kérdezte valamivel hangosabban.

A férfi rájuk pillantott, és amikor meglátta, hogy egymásba karolva sétálnak, a szeme enyhén megvillant.

– Hm? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– Te is Edinburghban laksz most? – ismételte Josie.

– Ja, nem – felelte Max, és ismét előrefordult. – Most éppen Bristolban.

Josie lassan bólintott. Szóval Erin meg ő együtt élnek. Kíváncsi lett volna, mit jelent ez pontosan.

Max a hetvenkettes számú ajtóhoz lépett, és megnyomta a csengőt. Josie kicsit furcsán érezte magát, ahogy ott állt Erinbe karolva: nem tudta, vajon a másik lány valamiféle csajos szövetséget igyekszik kiépíteni a „tartsd magadhoz közel az ellenségeid”” jegyében, vagy tényleg barátkozni akar, ami viszont egyértelműen megnehezítené számára, hogy továbbra is utálja. Ráadásul Max még mindig nem avatta be őket abba, hol is vannak, és míg Erint láthatóan csöppet sem zavarta ez a tény, Josie gyomra újra és újra összerándult tőle.

Kisvártatva egy morcos, negyvenes éveiben járó férfi nyitott ajtót. Némileg cingár volt, hajába és szakállába ősz szálak vegyültek. Arca barna volt és kissé ráncos, mintha sok időt töltött volna valami meleg helyen, tehát egyértelműen nem Skóciában. Türkizkék, a napsütötte óceánhoz hasonlatos szeme összeszűkült bozontos szemöldöke alatt, ahogy gyanakodva nézett egyikükről a másikukra.

– Szia, Geoff! – mosolygott rá Erin vidáman.

Amikor a férfi – vagyis Geoff – szeme még jobban összeszűkült, annyira, hogy Josie nem értette, hogyan lát ki a szemhéja alól egyáltalán, Max felsóhajtott.

– Mondtam, hogy jövünk, ne vágj ilyen döbbent képet.

– Igaz – mordult fel Geoff. – Jó, jó, gyertek.

Hangja kissé rekedt volt, az akcentusa pedig meghatározhatatlan: Josie alapvetően írre tippelt, de némi brit és ausztrál is érződött benne, mintha egy ideig északon élt volna. A férfi hátat fordított nekik – a mozgása a külsejétől eltérően könnyed volt és elegáns, és ahogy beljebb hatolt a sötét házba, az ajtót nyitva hagyta maga mögött. Max beljebb invitálta Josie-t és Erint, és becsukta az ajtót, Josie pedig az ajkába harapott. Geoff Max barátja lenne? Vagy a rokona? Ha így van, miért ez a titokzatoskodás?

A házban kissé állott szag uralkodott, mintha már jó ideje nem nyitottak volna ablakot, a nappaliban pedig, ahová a férfi vezette őket, masszív rendetlenség volt: könyvek hevertek egymásra dobálva a polcon és a padlón, a kávéfoltos asztal körül pedig két szedett-vedett karosszék állt. Tévét sehol sem látott, de az egyik sarokban egy meglehetősen drága számítógép terpeszkedett, a billentyűzetet papírok borították. A falak csupaszok voltak, eltekintve egy fotótól a kis kandalló fölött – egy homályos, náddal körülvett folyót ábrázolt, a víz alól egy krokodil szeme kandikált ki. Josie gerincén borzongás futott végig – a kép és a pillanat intenzitása mélyen megrázta.

– Gondolom, inni is akartok valamit, mi? – kérdezte, pontosabban morogta Geoff.

– Az nagyszerű lenne.

Max láthatóan próbált barátságos maradni. Nagyon kedves tudott lenni, ha akart – ez volt az a bizonyos sárm, amely mögé olykor remekül el is rejtőzhetett.

– Kávéd van?

– Csak teám, fekete – rázta meg a fejét Geoff. – A kávétól fáj a gyomrom.

– Akkor tea – bólintott Max.

– A tea nagyszerű lesz – tette hozzá Erin, majd mindhárman Josie-ra meredtek.

– Igen, egy tea jólesne, köszönöm – válaszolta, és ragyogó mosolyt erőltetett az arcára, ám Geoff nem viszonozta.

Azt sem kérdezte meg, mit kérnek az italukba, csak bement egy ajtón, amely minden bizonnyal a konyhába vezetett.

Max leült az egyik karosszékbe, és elterpeszkedett, mintha tökéletesen otthon érezné magát, Erin pedig a szék karfájára telepedett. Egyikük sem szólt egy szót sem. Josie körülnézett a szobában, és a tekintete két kemény fedeles könyvön állapodott meg, amelyek a számítógép tetején hevertek. A felső láthatóan egy természetfotókból készült gyűjtemény volt. A lány kíváncsian lépett közelebb, ám ekkor a telefonja rezegni kezdett a zsebében.

Bocsánat!!! Csak most dugtam töltőre a telefonom. Hol vagy? Öt perc alatt kész tudok lenni!

Josie az üzenet láttán csak a fejét rázta, és épp válaszolni akart, amikor Geoff meglepően hamar felbukkant a konyha felől. Kiosztott nekik egy-egy bögrét – Josie-é tojás alakú volt és sárga, olyan, amilyet egy bizonyos fajta húsvéti tojáshoz szoktak csomagolni reklámajándékként.

– Nem tettem bele semmit – közölte Geoff ellentmondást nem tűrő hangon. – Nincs itthon tej, laktózintoleranciám van.

Ezzel lehuppant a másik karosszékbe, és a bögréje köré fonta mindkét kezét. Mivel így már mindkét hely foglalt volt, Josie csak álldogált zavartan, míg el nem kapta Erin bátorító tekintetét. Vajon miért néz így rá?

– Josie – szólalt meg Max. – Ő az a barátom, akiről meséltem.

Geoffrey Gilligan.

Azzal a másik férfi felé intett, Josie pedig udvariasan mosolygott, pedig egyáltalán nem ugrott be neki, mikor említette Max ezt a bizonyos barátot.

– Geoffrey – folytatta Max –, ő itt Josie. A lány, akiről beszéltem. Geoffrey Gilligan… a név hirtelen ismerős húrokat kezdett megpengetni Josie-ban, és a tekintete az asztalon álló könyvek, majd a falon függő kép felé rebbent. Max a brooklyni bárban mesélt neki a fotóművész barátjáról, akinek szívesen bemutatná, ha van hozzá kedve. A lány mélyen beszívta a levegőt.

– Maga Geoffrey Gilligan? – kérdezte, majd előrehajolt, és kezet nyújtott a férfinak.

– Most mondta, nem?

Geoff megszorította a kezét, kézfogása határozott volt és erős. Még mindig nagyon morcosnak látszott, de Josie kezdte gyanítani, hogy csupán a bozontos szemöldöke miatt tűnik így.

– Bocsánat, én nem… – szabadkozott a lány. – Örülök, hogy megismerhetem.

– Nem erre számított, mi? – mordult fel Geoff, mire Josie megrázta a fejét.

– Nem erről van szó, csak… Max nem mondta előre, hogy… nem számítottam semmire…

– A munkának kell jó benyomást tennie, nem a férfinak vagy a nőnek, aki a gép mögött áll – felelte Geoff, és magára mutatott. – Nem számít, hogy nézek ki.

– Nem, persze hogy nem – vágta rá a lány gyorsan. – Csak felkészületlenül ért, ennyi az egész.

Ha az a nyavalyás Max felkészítette volna a dologra, most nem habogna itt, mint egy idióta. Erin vajon tudott róla? A mosolya alapján igen, ami Josie szerint elképesztően különös volt. Ezek ketten tényleg arra szövetkeztek, hogy összebarátkozzanak Max exszeretőjével? Mély levegőt vett, és igyekezett összeszedni magát.

– Én… szerintem a munkái egyszerűen… lenyűgözőek. Láttam egy kiállítását a Somerset House-ban, és…

De Geoff egy intéssel félbeszakította, és Maxre meredt.

– Azt mondtad, ez a lány tehetséges, nem csak valami rajongó.

Josie elvörösödött, nem csupán a szavak miatt, hanem a tudattól, hogy a két férfi kibeszélte őt a háta mögött. Szeretett volna gyilkos pillantást vetni Maxre, de Geoffrey ismét felé fordult, és mélyen a szemébe nézett, ő pedig önkéntelenül kihúzta magát egy kicsit.

– Sajnálom. Én nem kértem Maxet, hogy… és nem vagyok tehetséges, csak hobbiból csinálom, kikapcsolódásként, de nagyra tartom az ön…

– Azt majd én eldöntöm, hogy tehetséges-e – szakította félbe a férfi ismét, és legyintett, majd kinyújtotta a kezét a lány vállán lógó kamera felé. Josie önkéntelenül magához szorította a gépét.

– Csak a legutóbbi pár nap fotói vannak rajta, összevissza kattintgattam, és még meg sem szerkesztettem őket…

– Akkor legalább egyértelműen meg tudom mondani, jók-e, mielőtt még rájuk varázsolna valami nyavalyás filtert, vagy ilyesmit – vágta rá Geoff, miközben még mindig a lány felé nyújtotta a kezét.

Josie lassan kivette a gépet a táskából, és odaadta neki. A férfi a következő pillanatban már minden figyelmét a képekre irányította, a lány pedig elfogódottan maga köré fonta a karját.

– Én tényleg nem kértem Maxet, hogy… – szólalt meg ismét bizonytalanul. – Nem vágyom semmiféle szívességre…

– Tudom!

Geoff hangja még mindig csikorgott, akár a kavics, de most, hogy nem a lányra figyelt, hanem a képeire, jóval nyugodtabban csengett. Gyors pillantást vetett Josie-ra, aki zavartan az ajkába harapott.

– De ez a Max gyerek aztán rámenős tud lenni, ha akar. Ő hurcolta ide, mi?

Max csak vigyorgott, Josie pedig végre szabadon rámereszthette gyilkos tekintetét, aminek láttán Geoffrey elnevette magát.

– Gondoltam. – Ahogy Maxre nézett, tekintete kissé ellágyult, bozontos szemöldökei kisimultak. – Bár azt kell mondjam, ráfér, hogy megint felbuzduljon valamin… az utóbbi időben kicsit összeestél, cimbora.

– Azért újra meg újra összeszedem magam. – Max belekortyolt a teájába.

– Jó ezt hallani. Most pedig csend! – Azzal a fényképész végigpörgette az első néhány képet, majd ismét a barátjára pillantott. – Ezek a te munkáid, igaz-e?

Josie elhúzta a száját – a kép Erint és őt ábrázolta a réten.

– Ja! – vágta rá Max, és kinyújtóztatta hosszú lábait. – Kicsit későn érő tehetség vagyok.

Geoffrey nem felelt, csak folytatta a fotók nézegetését. Josie leengedte a karját, összekulcsolta a kezét maga előtt, és igyekezett nyugodtan lélegezni, de kudarcot vallott. Hihetetlenül sebezhetőnek érezte magát, ahogy ott állt, és várta, hogy a szakma egyik illusztris képviselője értékelje a munkáját, miközben Max és a nyavalyás barátnője még mindig ott trónolt a székén, és borzasztóan önelégültnek tűntek.

Végül Geoffrey felnézett, visszanyújtotta Josie-nak a gépet, és azt morogta:

– Tehetséges, igen. – Majd ivott egy korty teát.

Miután egyértelművé vált, hogy senki más nem reagál a dologra, Josie az ajkába harapott.

– Ööö, köszönöm.

A férfi egy pillanatra rámeredt, ő pedig érezte, hogy lángolni kezd az arca, de nem sütötte le a szemét, mert valahogy nem tűnt helyénvalónak ebben a pillanatban.

– Küldje el e-mailben a legjobb képeit – szólalt meg végül Geoffrey.

Majd felállt, az asztalhoz lépett, félresöpörte a rajta tornyosuló holmikat, és egy névjegykártyával a kezében tért vissza. Josie elfogódottan vette a kezébe.

– Nekem, ööö, van egy Instagram-fiókom.

– Nem – rázta meg a fejét a fényképész, és még a szeme is összeszűkült. – Gyűlölöm ezt az egész közösségimédia-szarságot.

– Komolyan, Geoff, az ember azt hinné, nem negyvenöt éves vagy, hanem kilencven – mondta dühösen Max, ám Geoff dühösen kifújta a levegőt.

– Szóval a korommal tréfálkozunk két takaros hölgy előtt, mi?

Ezzel közelebb lépett, kikapta Max kezéből a bögréjét, nem törődve azzal, hogy kiürült-e már, majd amikor Erin készségesen felé nyújtotta a sajátját, azt is elvette. Amikor Josie rájött, hogy az ő italának még több mint a háromnegyede megvan, sietve ivott egy nagy kortyot.

– Ne! – pillantott rá Geoffrey. – Igya csak meg nyugodtan. Hozok még egyet a többieknek, és hátha akad itthon pár szem keksz is.

Amint kilépett a szobából, Josie megpördült, és dühösen Maxre meredt, már amennyire tudott, tekintve, hogy Erin kettejük között ült.

– Szólnod kellett volna! – sziszegte.

– De akkor nemet mondtál volna.

A lány összefonta a karját, nehogy véletlenül behúzzon neki egyet. Erin Maxre pillantott – tekintetét Josie nem tudta megfejteni, de a férfi csak a fejét rázta, majd ismét Josie-ra nézett.

– Azt hittem, örülsz majd – mondta.

Most mindketten rábámultak. Jesszus, csak semmi nyomás, mi?

Josie a hajába túrt.

– Örülök is, azt hiszem.

Ezzel ismét belekortyolt a teájába, hogy kicsit megnyugodjon, habár az ital most már inkább langyos volt, mint meleg.

– Örülök – ismételte, és próbálta túltenni magát a sértettségén.

Memo mindig azt mondta, hogy nem valami vonzó viselkedésmód.

Körülnézett a szobában, és felsóhajtott.

– Igazság szerint rettenetesen menő – erősítette meg, és hirtelen azt kívánta, bár megoszthatná az élményt valakivel, bár lenne egy szakmabeli ismerőse, aki megértené, hogy valóban mennyire menő is ez az egész.

Geoffrey kisvártatva visszatért sámlival a kezében, amely valószínűleg a konyhából származhatott. Josie letelepedett, majd elvett egy gyömbéres-diós kekszet a tányérból, amelyet a férfi körbekínált. További nagyjából félórányi csevegés után, amely nagyrészt Geoffrey és Max szurkálódásából állt, miközben Erin udvariasan kortyolgatta a teáját, végre elindultak, pontosabban a fényképész kirúgta őket. Az ajtóban állt, amikor Josie még egyszer visszafordult, hogy köszönetet mondjon neki.

– Küldjön e-mailt! – felelte a férfi parancsoló hangon. – Meglátom, segíthetek-e valamiben.

Josie ezúttal nem kezdett szabadkozni, hogy csupán hobbiról van szó. Ehelyett feltette a kérdést, amely az utóbbi hónapokban folyamatosan a gondolataiban keringett.

– Nincs túl késő? Mármint elkezdeni. Már majdnem harminc vagyok.

Erre a férfi összeszorította a szemhéját, és drámaian a homlokára csapott.

– Ó, mily borzalom! Micsoda vénség! – mondta, majd leejtette a kezét, és a lányra meredt. – Nem – felelte elkomolyodva. – Ebben a szakmában ez nem számít, nem modellek vagyunk.

– Hál’ istennek – mosolygott Josie –, arra sose vágytam.

Túlságosan szeretem a bort és a sajtot.

Geoffrey szája halvány mosolyra húzódott, aztán bólintott egyet Erin felé.

– Még mindig vigyázol Maxre?

– Igen – válaszolta a lány, Josie pedig igyekezett elfojtani a mosolyát, amikor látta, hogy Geoffrey bólint.

– Ez már valami – mondta helyeslően, majd megveregette Max hátát. – Két asszony, mi? Nem lehet túl rémes, igaz?

A férfi elvigyorodott, Josie fülig pirult, Erin pedig játékosan Max bordái közé bökött, mintha értené a viccet.

– Ne tűnj megint el, jó? – dörmögte Geoffrey.

– Igyekszem, de nem tehetek ígéreteket. – Max viszonozta a barátja ölelését.

– Ez is jobb, mint a semmi. – Geoffrey röviden a homlokához emelte a kezét, majd gyakorlatilag az orrukra csapta az ajtót. Josie az út felé indult, miközben még mindig kellemetlenül a tudatában volt, hogy ő itt csak a gyertyát tarthatja. Összevonta a szemöldökét. Hiszen ő hagyta, hogy magukkal rángassák, még ha végül jól is sült el ez a látogatás. Vajon rossz döntést hozott? Megint csak azt bizonyította, hogy bármire rá lehet venni?

Erin ellépett Max mellől, és ismét belekarolt. Mégis, minek csinálja ezt?

– Szóval – kezdte a másik lány –, most, hogy Max kiszórakozta magát, van kedved egy kis felfedezőúthoz? Ismerek néhány remek helyet.

Josie az ajkába harapott, és kivette a zsebéből a telefonját.

– Jó lenne, de a paranoiám mást mond. – Azzal felemelte a telefont, hogy megmutassa rajta az időt. – Hamarosan vissza kell érnünk az utolsó vacsorára, különben Laura kinyír minket.

– Vagyis titeket nyír ki – helyesbített Max. – Én csak kísérő vagyok.

– Akkor kóborolj csak nyugodtan, amíg Erin és én visszamegyünk – nyelvelt Josie. – Egész biztos, hogy késve is beengednek a vacsorára, hiszen kísérő vagy, meg minden – folytatta, mire Erinből kibuggyant a nevetés, és elismerően megpaskolta a kezét.

– Hé, szóval az cseppet sem számít, hogy bemutattalak egy híres fényképésznek?

Josie visszafojtott egy sóhajt, mert érezte, hogy hálátlannak tűnne, megtorpant, és Max felé fordult, miközben nagyon is tudatában volt a karcsú és tökéletes külsejű Erin jelenlétének, aki még mindig nem engedte el a karját.

– Köszönöm – mondta komolyan. – Tényleg. Akkor is köszönöm, ha semmi nem sül ki belőle.

– Látod, tudtam, hogy végül hálás lesz érte. – Max Erinre vigyorgott, amiből egyértelműen kiderült, hogy a barátnője előre tudott a tervéről. Josie kihúzta a karját a lányéból, mintha mindkét kezére szüksége lenne ahhoz, hogy beletúrjon a táskájába, és amikor a taxi megérkezett, gyorsan beszállt az anyósülésre, mielőtt bárki mást javasolhatott volna.

Huszonegyedik fejezet

Amint visszaért a szobájába, Josie átküldött néhány fotót Geoffrey-nak, mert tudta, hogy ha most nem teszi meg, akkor inába száll a bátorsága. Pár órával később pedig, miközben Biával épp a záróvacsorára tartottak, csörögni kezdett a telefonja, és a kijelző ismeretlen számot mutatott.

– Halló? – szólt bele a készülékbe gyanakodva.

– Josie? – A hang, amely válaszolt, inkább morgáshoz hasonlított. – Itt Geoffrey Gilligan.

– Ó! – kiáltott fel a lány meglepetten, majd összeszedte magát. – Jó estét!

A lila hajához tökéletesen illő, ragyogó zöld ruhába öltözött Bia kíváncsian pillantott rá, ám ő vállat vont. Fogalma sem volt, honnan tudja a számát a férfi, de úgy tippelte, hogy Maxtől.

– Most néztem meg a munkáit, és le vagyok nyűgözve, pedig nem gyakran mondok ilyesmit. Nézze, indítok egy kurzust itt Edinburghban ősztől. Elvileg már betelt, de nagy örömmel szorítanék egy helyet magának – részben, mert Max barátja az én barátom is, részben meg, mert tehetségesnek tartom, és Max szerint maga jelenleg csak elvesztegeti ezt a tehetséget, ami kész szégyen.

– Én nem… – próbált tiltakozni a lány, de Geoffrey félbeszakította.

– Hadd fejezzem be. Itt a lehetőség, hogy fejlessze magát, és a munkájára koncentráljon. A kurzus két héten belül kezdődik, és karácsonyig tart, a végén pedig lesz egy kiállítás a tanítványok műveiből. Ott bemutathatja a munkáját, meghívunk egy csomó embert a szakmából, ilyesmi. Nincsenek ösztöndíjas helyek, de felajánlhatok magának némi kedvezményt – és meg kell mondanom, ez jelentős könnyebbséget jelent.

Josie megtorpant, mire Bia is megállt, és most már vizsgálódva, a homlokát ráncolva meredt rá. Josie kifújta a levegőt. A dolog nagyon hirtelen jött, és őszintén szólva nem tudta, mit gondoljon róla. Amikor elküldte a képeit, azt hitte, a férfi majd ajánl neki néhány pályázatot, vagy ilyesmi, de hogy teljesen elkötelezze magát egy hosszú kurzuson… egyáltalán megteheti, hogy fogja magát, és hónapokra Edinburghba költözik? Az év további részét a tanulásnak szenteli anélkül, hogy tudná, vezet-e valahová ez az egész? Elég felelőtlen döntésnek tűnt, olyasminek, amit inkább Biától várna el, gondolta, és a barátnőjére pillantott.

– Én nem tudom, nekem… végig kell gondolnom.

– Jól van, de siessen. Ha nem hallok magáról a hét végéig, azt nemnek veszem. Szép estét, és jelentkezzen! – Josie még akkor is a füléhez szorította a telefont, amikor a férfi már letette, és kábán meredt Biára.

– Ez meg mi volt? – kérdezte a barátnője sürgetően.

Az Auld Keep felé menet, ahol a záróvacsorát tartották, Josie mindent elmesélt neki. Bia természetesen csodálatosnak tartotta az ötletet, és amikor Josie azon rágódott, vajon hogyan jönne ki a pénzéből, ha ideköltözne, csak megvonta a vállát.

– Majd kitalálsz valamit – mondta.

Mire odaértek a vacsora helyszínére, amely sokkal régibbnek tűnt, mint a kastély többi része, Josie kissé megkönnyebbült, hogy egyelőre nem kell többet beszélniük a témáról.

Beléptek a Trófeaterembe, ahol egy hatalmas ökörfej bámult rájuk az egyik falról – innen a név, gondolta Josie, bár nagyon igyekezett kerülni az üvegszemek tekintetét. Sosem tudta elfogadni azt a hagyományt, hogy az emberek kitömik a halott állatok fejét, és felszögezik a falaikra. Egy valaha élő, lélegző lény jóval több puszta dísznél, még akkor is, ha a szokás abszolút illett a hely hangulatához. Ahogy az eredeti kőfal is, amelyen önkéntelenül végigfuttatta a kezét. A felülete durva volt, és valamivel hidegebb a többinél. Boltíves mennyezet borult föléjük – nem volt nehéz elképzelni, milyen lehetett ez a terem szinte üresen, amikor csak néhány rab üldögélt a falak mellett, a sarokban pókhálók, a kövek egy pontjára pedig folyamatosan csepegett a víz. Ha ide egyszer bezárnak, örökre megfeledkeznek rólad.

A teremben most két négyszögletű asztal állt, lila terítővel leterítve, valamivel távolabb pedig egy kisebb, kerek asztal csatlakozott a többihez, amely minden kétséget kizáróan Lauráé és Johné volt. Mindenütt gyertyatartók álltak, a gyertyákat már meggyújtották, a falakon sorakozó lámpák fénye pedig mintha lobogott volna, mint a fáklyáké, hozzájárulva ezzel a helyiség homályos, intim hangulatú vibrálásához.

Josie elkapta Erin tekintetét, felé biccentett, majd Bia és ő egy italokkal teli asztal felé vették az irányt, ahol többek között mézbort is kínáltak. Maxet sehol sem látta, és igyekezett nem tudomást venni arról, hogy összeszorul a gyomra. A meghívottak egy része már hazament, mert nem tudtak vagy nem akartak kivenni még egy szabadnapot – beleértve Bia hódítását, Stuartot is, valamint Jesst és Tomot, akik már reggel visszautaztak Londonba. Jess üzenetet küldött Josie-nak, és a lelkére kötötte, hogy mind össze kell jönniük egy ebédre, ha a lány visszatér a városba, bár Josie a mostani találkozáskor már több mint hat hónapja nem hallott felőle. Ez a vacsora tehát jóval kisebb és intimebb esemény volt, nagyjából mindössze harminc résztvevővel, nagyrészt családtagokkal és azokkal a barátokkal, akik ki akarták élvezni az egész hétvégét. Josie rögtön beleegyezett, hogy marad, hiszen hová sietett volna? Nem vágyott vissza sem az autókölcsönzőbe a telefon mellé, sem Helenhez, hogy tovább veszekedjenek a lakberendezésen. És persze szeretett volna végig Laura mellett lenni.

A barátnője mellett, aki e pillanatban épp az ökörfejtől nem messze álldogált, a vibráló fények megvilágították csodaszép arcát, amelyet a boldogság ragyogóbbá varázsolt bármilyen sminknél. Josie a fejével Laura felé intett, Bia pedig bólintott, és követte. Ahogy közelebb értek hozzá, Josie gyomrába belemart a bűntudat. Itt maradt, hiszen állt olyan közel Laurához, hogy maradhasson, sőt a munkatársaik közül ő volt az egyetlen, aki ezt megtehette, de egész nap egy szót sem váltottak. Ám Laura cseppet sem tűnt haragosnak: ahogy meglátta őket, ragyogó mosollyal nézett rájuk.

Josie magához húzta, és beszívta parfümje édes illatát.

– Gyönyörű vagy – mondta. – Bár gondolom, már eleged van a bókokból, hiszen egész hétvégén gyönyörű voltál, és biztos ezerszer hallottad.

Laura hátravetette a fejét, és Josie-ra meredt.

– Senki, Josie, még én sem hallhatom ezt elégszer! – mondta, majd körülnézett a teremben. – Jól sikerült, ugye?

– Az nem kifejezés, hogy jól. Fantasztikus volt, Laura – vágta rá a barátnője, mire Laura elvigyorodott. – De te hogy érezted magad, nem voltál túl ideges?

– Nem. Miután berúgtuk a motort, már minden ment, mint a karikacsapás. – Bár nem említett ilyesmit, de Josie tudta, hogy mindez nem történt volna így, ha nem tervez meg alaposan mindent az utolsó momentumig.

– Hát, az biztos, hogy átkozottul jól csináltad – vigyorgott Bia, és ő is megölelte Laurát, aki viszonozta az ölelését.

– Örülök, hogy el tudtál jönni.

– Viccelsz? – rázta meg a fejét Bia. – Kösz, hogy betolakodhattam.

Szerencsére egyikük sem említette, miért is kellett „betolakodnia” az utolsó pillanatban, Josie pedig hálás volt nekik ezért.

Ekkor John lépett oda, és hatalmas medveölelésben részesítette Josie-t.

– Nocsak, milyen elegáns vagy! – mosolygott rá a lány. – Mindig skót szoknyát kéne hordanod.

– Én megtenném, de ő nem engedné. – Azzal átölelte a feleségét, és magához szorította.

– Tudjátok, hogy olyanok vagytok, mintha valami magazinból léptetek volna ki? – vigyorgott Bia.

– Hát nem? – Laura szélesen elmosolyodott, Josie-ból pedig kitört a nevetés.

– És milyen a csónakház, ahol elszállásoltak titeket? – kérdezte.

– Ó, istenem, egyszerűen csodás! – lelkendezett Laura. – Közvetlenül a tavon van, és ma reggel onnan néztük a napfelkeltét. Nem is lehetett volna szebb, bár a nap rögtön utána el is tűnt.

– Te hajnalban felkeltél? – vonta föl a szemöldökét Josie.

– Laura tehet róla – húzta el a száját John.

Felesége hátravetette a haját, amelyet ezen az estén lazán leengedve viselt.

– Nos, kihasználtuk a reggelben rejlő lehetőségeket, nem igaz? – vágta rá.

John fülig pirult, Laura pedig rájuk kacsintott, mire a két lány elnevette magát. Ekkor egy idősebb pár lépett oda, az arcvonásaikból ítélve John szülei, úgyhogy Josie és Bia udvariasan kimentette magát.

Josie halkan felsóhajtott, mire Bia kíváncsian nézett rá.

– Nem tudom elhinni, hogy máris vége.

– Azért még nincs vége. Egyébként szorgosan jegyzetelek – szerintem én is itt fogom tartani az esküvőmet.

– Akkor most már csak a pasit kell megtalálnod hozzá! – nevetett Josie.

– Jelentéktelen apróság – legyintett a barátnője.

– És mi a helyzet Stuarttal? – érdeklődött Josie halvány mosollyal.

– Á, csak szórakoztunk egy kicsit.

Josie vidáman nézett körül, ám rögtön megmerevedett, amikor látta, hogy Max lép a terembe. A hangulatos félhomályban egyszerűen istenien nézett ki – hát persze, hogy a fenébe ne? A körülmények miatt a mai este jóval informálisabb volt, mint az eddigiek, így a férfi fekete farmert és hozzáillő, szürke pulóvert viselt. Mielőtt Josie eldönthette volna, hogy odamenjen-e hozzá, Erin már felé is intett a terem másik feléből.

Josie látta, hogy Bia jelentőségteljesen néz rá, és összevonja a szemöldökét.

– Mi az? – kérdezte, mire a barátnője ivott egy korty mézbort, és a pohár pereme fölött rábámult. – Mi az? – ismételte, miközben a székük felé vették az irányt.

Most egy idősebb pár ült köztük és Maxék között, akik valószínűleg John rokonai lehettek, mert a férfi szintén skót szoknyában feszített.

– Nem vagyok biztos abban, hogy jó ötlet megint belemenni a dologba. Legutóbb se végződött túl jól – jelentette ki Bia.

– Nem akarok újra belemenni – vonta össze a szemöldökét Josie. – Semmi sem történt, és nem is fog.

– Az egész napot együtt töltöttétek – mutatott rá a barátnője.

– Igen, vele és a barátnőjével, Bia. És csak azért voltunk ennyien, mert te nem voltál elérhető.

– Még mindig érzel iránta valamit – söpörte le az ellenkezését a másik lány.

– Nem igaz – vágta rá Josie, de tudta, hogy kicsit túl gyorsan felelt ahhoz, hogy elég meggyőző lehessen.

– Csak vigyázz magadra, jó?

– Bia, én mindig vigyázok magamra! – sóhajtott fel Josie.

De azért átsuhant az agyán, hogy ha a barátnője nem téved, vajon ő képes lett volna belemenni Maxszel egy olyan kis kalandba, mint amilyen Biának volt Stuarttal, vagy nem?

Bia a vacsora nagy része alatt szerencsére sikeresen elvonta a figyelmét, úgyhogy szinte alig figyelt arra, mit csinál Max. A mézbor erősebb volt, mint számított rá, ezért a feje egy idő után kellemesen zsongani kezdett, és érezte, hogy hangosabban beszél és élénkebben gesztikulál, miközben Bia és ő átbeszélték az élet nagy kérdéseit. Így hát egy kicsit váratlanul érte, amikor Laura és John elindult a teremben, hogy egyesével búcsút vegyen mindenkitől, és köszönetet mondjon a jelenlétükért.

Amikor hozzájuk értek, a két lány felállt. Laura szemébe könnyek gyűltek, ahogy átölelte őket.

– Nem is tudom, miért – mondta –, de ezen a hétvégén olyan érzékeny vagyok.

John jelentőségteljesen nézett rá, mire ő finoman oldalba könyökölte.

– Ez normális, te dög – vetette oda neki gyengéden.

Az asztal másik oldalán ekkorra kisebb csoportosulás támadt, amelyben Max és Erin is felbukkant. John odafordult hozzájuk, hogy megölelje Erint, aki barátságosan hátba veregette.

– Nem tudom elhinni, hogy rendes felnőtt lettél! – sóhajtott fel a nő.

– Nemsokára te is az leszel, ne félj! – horkant fel John, Josie pedig minden erejével próbálta kerülni Max tekintetét.

Kíváncsi volt, vajon tényleg szóba került-e köztük a házasság. Végül egybekelnek majd, ő pedig nem lesz más, mint egy futó epizód Max múltjában? A gondolatra összeszorította az ajkát. Hagyd már, Josie!

A vendégek egy emberként az ifjú pár után özönlöttek, hogy búcsút intsenek nekik, de mivel egyelőre nem a nászútjukra indultak, Laura pedig már nem a menyasszonyi ruháját viselte, a helyzet kevésbé volt drámai, mint ahogy a romantikus filmekben látni lehet.

– Hála az égnek! – jegyezte meg Bia, miközben századszor is utánuk integetett. – Már legalább tíz perce iszonyúan kell pisilnem.

Ezzel elillant, Josie pedig visszaballagott a terembe. Ám az ajtóban megtorpant: a lépcsőn Max üldögélt, haján lágyan játszott a gyertyák meleg fénye. Erin láthatóan el volt foglalva, valaki mással beszélgetett a terem másik végében, Max pedig felpillantott, és Josie szemébe nézett. Aztán elmosolyodott – azzal a mosollyal, amit csak a nyavalyás barátnőjének kellett volna tartogatnia.

Talán a mézbor miatt, talán azért, amit Bia mondott, vagy az egész rohadt hétvége miatt, mialatt a férfi végig úgy viselkedett, mintha lenne egymáshoz valami közük, mintha jelentenének egymásnak bármit is, de Josie hirtelen úgy érezte, elég volt. Úgyhogy sarkon fordult, és elviharzott, miközben csaknem fellökött valakit, aki a terem felől kifelé igyekezett. Csesszék meg, gondolta. Csessze meg az összes boldog pár.

Már odakint járt a pázsiton, amikor hallotta, hogy Max a nevét kiáltja.

– Josie!

De ő nem törődött vele, csak masírozott tovább elszántan, a szél az arcába csapott.

– Josie!

A lány lefékezett és megpördült.

– Mi van? – csattant fel.

Max megtorpant, összevonta a szemöldökét, majd lassan közelíteni kezdett felé, mintha valami veszélyes, dühöngő állatfaj lenne.

– Mi történt? – kérdezte lassan. Josie egy pillanatig hitetlenkedve bámult rá.

Tényleg meg van győződve arról, hogy minden a legnagyobb rendben, hogy ők ketten rendben vannak, hogy átkozottul rendben van, hogy állandóan rámeresztgeti a szemét, és megfogja a kezét, amikor a barátnője nem látja, mert egy vidéki kiruccanástól és egy híres fényképésszel való találkozástól egyszerre minden rendbe jön.

Josie ingatni kezdte a fejét.

– Mit művelsz, Max?

– Hogy érted ezt?

– Mit művelsz? – ismételte a lány. – Miért próbálsz visszafurakodni az életembe?

Mérgesen a hajába túrt, és amikor elengedte, érezte, hogy a szél rángatni kezdi a fürtjeit. Ma éjjel nem voltak csillagok, az éjjeli égboltot felhők borították.

– Vagy mi a célod? Csak ennyit akarsz, azt, hogy barátok legyünk? Erre megy ki a játék?

– Nem, én…

– Akkor mit?! – Josie kiáltását visszaverték a kastély falai. – Hogy képzeled, cseszd meg, hogy egyszerűen felbukkansz itt a semmiből, a barátnőm esküvőjén, ahol semmi jogod nem lenne…

– Hé, ne vesd el a sulykot – szólt közbe a férfi még mindig teljes nyugalommal. – Hiszen meghívtak, nem azért jöttem, hogy szándékosan felhúzzalak.

Josie rábámult, mire végre Max arcvonásai is megmerevedtek.

– Ez a helyzet számomra sem ideális, Josie, de…

– Jaj, tényleg! – nevetett fel a lány gúnyosan. – Rémesen nehéz lehet itt lenni a gyönyörű, intelligens barátnőddel, akit egyébként kedvelek.

– Én is kedvelem, de nem ezt akartam…

– Te hagytál el engem, Max! – csattant fel Josie, és érezte, hogy könnyek szurkálják a szemhéját.

A fenébe is! Gyorsan a válla köré fonta a karját, hogy megpróbálja megfékezni a remegését.

– Elhagytál karácsony kicseszett másnapján, miután én… – Elhallgatott, mélyen beszívta a levegőt, és megrázta a fejét. – Felejtsd el. Nem ez a lényeg, ez már a múlt.

Max közelebb lépett hozzá, sötét szeme olyan komor volt, mint az égbolton a fölöttük gyülekező felhők. Egy pillanatig csak bámultak egymásra, majd a férfi felsóhajtott.

– Nézd, sajnálom, sosem akartalak bántani…

– Ó, hát ez remek! – kacagott fel Josie keserűen.

– Meg akartam magyarázni! – szakította félbe Max nyersen, mintha végre lehullott volna az álarc, amit mindeddig magára erőltetett, majd olyan hevesen túrt a hajába, hogy azt nézni is fájdalmas volt. – New Yorkban. Beszélni akartam veled, elmondani, mi történt, te pedig egyszerűen leráztál! Ráadásul baromi elégedettnek tűntél az új életeddel.

Hangjában keserűség csengett. Josie döbbenten bámult rá. Hiszen nem tűnhetett olyan rémesen elégedettnek, vagy mégis? De hát alig tudta túltenni magát a viszontlátás gyötrelmén… vagy ezek szerint ez egyáltalán nem látszott rajta?

Hirtelen úgy érezte, egy percig sem bírja tovább elviselni a helyzetet, ezért sarkon fordult. Max azonban gyorsabb volt nála: elkapta a karját, és szinte erőszakosan visszarántotta. Aztán rögtön elengedte, mintha a lány bőre égetné a tenyerét, és haragosan megrázta a fejét.

– Szerinted nekem könnyű? – halkan beszélt, de minden szót nyomatékkal ejtett ki, amitől a lány úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. – Arra vágyni, ami nem lehet az enyém?

A mondat Josie elevenébe talált, és gyorsan a földre szegezte a tekintetét, hogy ne kelljen Max szemébe néznie.

– Ez nevetséges – felelte színtelen hangon. – Hiszen te döntöttél így, nem?

Majd, mielőtt a férfi közbevághatott volna, gyorsan hozzátette:

– Minden a te feltételeid szerint alakult.

Max összerezzent, mire a lány dühe egy pillanatra lecsillapodott. Ám amikor a férfi megszólalt, hangja hideg volt, mint a jég.

– Semmit sem tudsz, Josie.

A Josie-t emésztő tűz ismét fellobbant.

– Nos, tényleg nem, mivel semmit sem mondasz, igaz? Én mindent neked adtam, mindent megosztottam veled, te pedig semmit sem adtál viszonzásul – ismét el akart indulni, bár fogalma sem volt, pontosan hová. – És talán a magad fura, kifacsart módján engem hibáztatsz ezért, de én tudom, hogy nem tehetek róla, és nem hiszem…

Ám ekkor, ma este már másodszor a férfi utánanyúlt, és elkapta a karját, majd olyan erőteljesen rántotta magához, hogy Josie-nak elakadt a lélegzete. A pillantásuk egymásba mélyedt. Aztán Max előrehajolt, és megcsókolta, ő pedig habozás nélkül viszonozta a csókot. Mohón magához szorította a férfit, hogy még többet kaphasson belőle, míg Max ujjai a csípőjébe mélyedtek. Te jó ég, az íze… eddig a percig nem is tudatosult benne, mennyire vágyakozott utána.

– Josie? – Bia hangja visszarántotta őket a valóságba.

Sietve, rémülten váltak szét. Josie végigsimított a haján, és a barátnője felé fordult, aki a kastély fényeivel a háta mögött úgy festett, mint valami kis éji tündér. Vajon mennyit láthatott? Hála az égnek, hogy ő jött ki, és nem Erin.

– Mindjárt bemegyek. – A lány remélte, hogy Bia nem hallja ki a hangjából az enyhe remegést.

– Minden rendben? – Bia összevonta a szemöldökét, szeme ide-oda kapkodta Josie és Max között.

– Igen.

A lány megköszörülte a torkát.

– Persze. Menj csak be, egy perc, és ott leszek.

– Ami azt illeti – billegett Bia az egyik lábáról a másikra –, arra gondoltam, hogy lefeküdnék. Teljesen kész vagyok.

– Persze – felelte Josie olyan közönyösen, ahogy csak tudta. – Menj, mindjárt megyek utánad.

Barátnője habozott, de aztán elindult, ők pedig egyedül maradtak. Josie Max felé fordult, tekintetük egymásba fonódott, szemük szikrázott a félhomályban.

– Sajnálom – rázta meg a fejét Max. – Nem kellett volna ezt tennem.

Josie szinte érezte, ahogy a szíve megreped, de csak bólintott, állkapcsa megfeszült.

– Nem, felteszem, nem kellett volna – mondta, és hátralépett.

– Josie, várj, nem úgy értettem…

De a lánynak most már tényleg elege volt. A hamis ígéretekből, a lopott pillantásokból és az istenverte ellentmondásos üzenetekből. Így hát nem kímélhette a férfit.

– Nem, Max! – szóltalt meg éles hangon. – Én végeztem. Besétáltál az életembe, és gondoskodtál róla, hogy úgy érezzem, mintha… nem is tudom.

Elhallgatott, és a hajába túrt.

– Másként. Aztán eltűntél, és egy cseppet sem törődtél az érzéseimmel. És ez rendben is lenne, ha nem akartál volna többet. Kedvesebben is intézhetted volna, de elfogadtam a döntésedet – folytatta, és megrázta a fejét. – Ezt viszont nem tudom elfogadni.

Először a férfi, majd saját maga felé intett.

– Azt, hogy egyszer úgy viselkedsz, mintha mi sem történt volna, máskor úgy, mintha a barátom akarnál lenni, aztán meg, mintha mégis többre vágynál… én nem…

Mély levegőt vett, hogy leplezze a hangja reszketését, miközben azt remélte, nem hangzik úgy, mintha a sírást próbálná visszafojtani.

– Ez után a hétvége után azt hiszem, jobb, ha nem találkozunk többé!

Az elmúlt napokban ugyanis rájött, hogy sosem tudna Max barátja lenni. Mindig többet akarna, tehát, ha a férfi erre vágyik, csalódni fog. Ennél már az is jobb, ha soha többé nem látja – úgy legalább esélye lesz elfelejteni.

Max nem válaszolt. Az arckifejezését Josie nem tudta megfejteni. A lány összepréselte az ajkát, mert nem akarta, hogy az érzelmei átvegyék az irányítást, nem akart sírni a férfi előtt. Most rajta a sor, hogy elhagyja Maxet. Így hát sarkon fordult, felemelte a fejét, és elindult Bia után. A férfi pedig ezúttal nem eredt a nyomába.

Negyedik rész: december

Huszonkettedik fejezet

A pincehelyiségben, amelyet Geoffrey kibérelt az alkalomra, olyan hideg volt, hogy Josie inkább le sem vette a kabátját – a tulajok egyértelműen nem tekerték fel a fűtést az ő kis kiállításuk kedvéért. Annak ellenére, hogy legszívesebben a kesztyűjét is felvette volna, el kellett ismernie, hogy a hely elképesztően menő hangulatot áraszt a különböző fényerejű lámpatestekkel, amelyek minden képből kihozták a legjobbat, valamint a kisasztalokkal, amelyeket úgy helyeztek el, hogy a látogatók kénytelenek legyenek elidőzni a fotók előtt, ahelyett, hogy csak leültek volna iszogatni.

Josie zsebre dugta a kezét, miközben igyekezett ellenállni a késztetésnek, hogy újra és újra ökölbe szorítsa, és a hömpölygő tömeget figyelte. Már felhajtott egy pohár merlot-t idegességében, most pedig a diákokat figyelte, akiknek az volt a feladata, hogy felduzzasszák a tömeget, hogy részesei legyenek ennek a kis „ünnepségnek”, ahogy Geoffrey nevezte. Josie szinte biztos volt benne, hogy ezek a meghívottak alkotják a látogatók nagy részét, de azért néhány szakmabeli arcot is fel lehetett fedezni. Még mindig nem tudta igazán elhinni, hogy az ő képei is kint vannak a falakon, ahol az emberek megnézhetik őket, kíváncsian félrehajtott fejjel elmélyedhetnek bennük, vagy kitárgyalhatják őket a barátaikkal. Elkapta a terem másik végében álló Geoffrey pillantását, aki csak rákacsintott, ahogy ott állt egyedül, mint a kisujja, majd odafordult valakihez, és beszédbe elegyedett vele.

A téma maga Edinburgh volt. Ezen belül maguk dönthették el, mivel akarnak foglalkozni – emberekkel, épületekkel vagy tájakkal. Josie a tájakra szavazott – jól tudta, hogy nem lesz könnyű valami friss és új megközelítést találni ehhez, de elégedett volt a teljesítményével, és életében először valódi fotósnak érezte magát. El kellett ismernie, hogy az elmúlt két és fél hónap volt élete legszebb időszaka: egyszerűen csodálatos volt elmélyedni abban, amit annyira szeretett csinálni.

Elmosolyodott, ahogy megpillantotta Biát, akit teljesen lenyűgözött az esemény, és épp Johnnal és Laurával csevegett a terem másik végében, egy másik diák fotója alatt, amely két nőt ábrázolt egy kávézó előtt. Josie-t melegség öntötte el a barátai láttán, akik vették a fáradságot, hogy eljöjjenek erre a szerény alkalomra, és nem söpörték félre, mint valami értelmetlen butaságot, amiről tudják, hogy át kell esnie rajta, mielőtt visszatérne a való világba – ő ugyanis néha pontosan így érezte. Az, hogy minden vendége megérkezett már, nem akadályozta meg abban, hogy folyton az ajtó felé tekintgessen annak ellenére, hogy ahányszor megtette, a gyomra fájdalmasan lüktetni kezdett.

A tömegen át most Helen, Memo és a nagyapja araszolt felé lassan. Josie mosolyogva viszonozta a nagyanyja körülbelül ezredik ölelését, miközben mélyen beszívta a belőle áradó cigaretta- és fahéjillatot.

– Ez csodálatos, kedvesem – paskolta meg a vállát Memo vékony kis ujjaival.

– Úgy örülök, hogy eljöttetek! – felelte a lány ragyogó mosollyal.

– Persze hogy eljöttünk, drágám! – horkant fel Helen kissé gúnyosan. – Mégis mit vártál?

Nagynénje teljesen elemében volt, és úgy kortyolgatta a behűtetlen fehérborát, mintha az a legdrágább pezsgő lenne.

– Még a végén kiderül, hogy nem is rossz buli ez, igaz?

Memo megcirógatta Josie haját, nagyapja pedig zavartan, fél karral hátba veregette – sosem volt az a fajta, aki nagy gesztusokkal mutatja ki a szeretetét, de Josie tudta, hogy nagyon örül, már csak abból is, hogy a fotókkal kapcsolatos kérdések özönét zúdította rá, amikor megérkeztek.

– Olyan büszkék vagyunk rád! – jelentette ki Memo.

Milyen támogatóak voltak, amikor elmondta nekik, hogy jelentkezik a kurzusra! A nagyanyja rögtön felajánlotta, hogy kifizeti a tandíját, de Josie elutasította – hiszen mindketten nyugdíjasok, és minden fillérjüknek megvan a maga helye, például számlákat kell fizetniük. Így hát megköszönte neki, és már akkor meghívta őket erre a kiállításra. Pincérnői munkát vállalt esténként és hétvégenként, hogy ki tudja fizetni az itt-tartózkodását, ami a diákéveire emlékeztette, és két másik lánnyal bérelt lakást, akikkel előzőleg sosem találkozott, tekintve, hogy alig járt a városban korábban, de úgyis csak aludni járt haza. Úgy érezte, még sosem volt ilyen kimerült – és ilyen boldog.

A nagyapja rekedten köhögni kezdett, mire Josie aggódva nézett rá.

– Jól vagy? – Az idős férfi csak legyintett, ám a lány nem tágított. – Megfáztál? Beadattad az influenza elleni oltást?

– Jaj, ne aggodalmaskodj már! – szólt rá a nagyapja, miután a köhögés alábbhagyott. – Keményebb vagyok, mint amilyennek látszom.

De az eset kényelmetlenül emlékeztette őket arra, hogy nem lesz már fiatalabb, Josie szívét pedig mintha egy hideg kéz szorította volna össze a gondolatra.

Memo megszorította a vállát, mire a lány ismét felé fordult.

– Anya és apa is nagyon büszke lenne rád, drága Josie-m.

– Remélem.

– Még szép – morogta a nagyapja. – Azt mondanák, bátor vagy, amiért követed az álmaidat.

– Malcolm imádta volna ezt. Olyan büszke volt rád, amikor megtanultál biciklizni, pedig az minden gyereknek sikerül, szóval el se tudom képzelni, mennyire felvágna veled most, hogy mindenki láthatja a képeidet! – mondta Helen, és ördögi mosolyt villantott Josie-ra a borospohara fölött.

Josie rájuk mosolygott, de a szíve fájdalmasan elfacsarodott. Újabb pillanat, amikor azt kívánta, bár itt lehetnének, hogy lássák, milyen úton indult el és kivé vált az idők során.

– Hamarosan meg kell látogatnod minket – kötötte a lelkére a nagyanyja, és benyúlt a szoknyája zsebébe.

Memo állandóan zsebes szoknyákat viselt, Josie pedig egyszerűen imádta ezt.

– Tudom, hogy karácsonykor nagyon elfoglalt vagy, de utána…

– Úgy lesz – ígérte a lány, miközben igyekezett elhessegetni a nyilallásnyi bűntudatát.

A nagyszülei egy szót sem szóltak, de el tudta képzelni, mennyire bánthatta vagy akár sérthette is őket, amikor a New Yorkból való visszatérése után nem hozzájuk költözött, hanem Helenhez. A nagynénje sem kérdezősködött – olyan magányos volt, hogy kapásból igent mondott. Igazság szerint Josie el sem tudta képzelni, hogy hosszabb időt töltsön abban a házban, ahol utoljára látta a szüleit, bár gyávának érezte magát emiatt.

– Jól van, kiugrom egy gyors cigire – közölte Memo, mire Josie összeráncolta a homlokát.

– Nem kellene. Azt hittem, már letetted.

– A baj már úgyis megvan, kedvesem – legyintett Memo. Helen arcát látva Josie tudta, hogy legszívesebben ő is megjegyzést tenne az anyja szenvedélyére, ami elég ironikus volt, tekintve, hogy Helen sem volt képes megszabadulni semmitől, amit szeretett.

Josie Memo után nézett, és összébb húzta magán a kabátot, amikor Geoffrey lépett mellé, és cikornyásan elnézést kért a többiektől.

– Szörnyen sajnálom, de el kell rabolnom Josie-t egy pillanatra.

– Azzal keményen karon ragadta a lány, mintha azt mondaná, eszébe ne jusson ellenkezni.

A szeme sarkából Josie látta, hogy Helen, aki jó tíz évvel lehetett idősebb Geoffrey-nál, töprengve méregeti a férfit. Legnagyobb meglepetésére a fényképész nem tért ki a szemkontaktus elől, ehelyett rámosolygott Helenre, biccentett, majd elrángatta Josie-t.

– Be akarlak mutatni valakinek – közölte, majd az egyik fotó elé lépett, és megkopogtatta valaki vállát – nyilván azét a bizonyos valakiét.

Az illető egy lebarnult, napszítta hajú nő volt, alig idősebb Josie-nál, és szemöldökét felvonva nézett rájuk.

– Charlotte, ő itt Josie.

Josie udvarias mosollyal kezet nyújtott, miközben igyekezett elrejteni az idegességét az ismeretlen láttán.

– Üdvözlöm!

Charlotte kézfogása erős volt és határozott.

– Jó estét! Épp a munkáját csodálom.

Hangja épp olyan volt, mint az érintése, hűvös és célratörő.

– Botswanában dolgozom, és idén indítunk egy fényképészeti gyakornoki programot egy ottani szervezettel közösen – gyors pillantást vetett a lányra, Josie pedig tisztán érezte, hogy felméri őt. – Geoffrey ódákat zengett magáról, és azt mondta, hogy talán érdekelné a természetfotózás.

Ez nem kérdés volt, hanem kijelentés.

Geoffrey bólintott, Josie pedig azon töprengett, vajon mit jelenthet az, hogy „ódákat zengett” – hiszen a pasas az elmúlt két hónapban nem tett mást, mint utasításokat morgott neki, és kritizálta a munkáját. Felpillantott Charlotte-ra, aki nyílt tekintettel nézett rá, ő pedig igyekezett megállni, hogy az ajkába harapjon.

– Hű, ez nagyszerű. Köszönöm, hogy rám gondolt – rebegte, bár a nő valójában egy szóval sem mondott olyat, hogy rá gondolt volna.

Josie rögtön zavarba jött a saját szavaitól és attól, hogy a kezét még mindig a levegőben tartotta, úgyhogy gyorsan leeresztette a törzse mellé.

Charlotte elővett egy névjegykártyát, és a kezébe nyomta.

– A program részleteit ezen a honlapon találja. Hivatalosan is jelentkeznie kell, de azután, amit ma este láttam, nagy eséllyel kiválasztják és behívják majd egy interjúra – mondta elmosolyodva, amit ugyanolyan hatékonyan tett, mint bármi mást. Mintha gondosan kiszámította volna, mennyi energiára van szüksége arcizmainak ahhoz, hogy a segítségükkel létrehozott kifejezés elérje a kívánt hatást. Majd biccentett Geoffrey felé, és továbbment, otthagyva a szélütöttként álldogáló Josie-t.

A lány Geoffrey-ra meredt, aki önelégült kis mosollyal nézett rá, mintha számtalanszor látta volna már, milyen hatást gyakorol Charlotte a többi emberre. Josie kábán megrázta a fejét.

– Nem biztos, hogy tudom, mi történt az imént.

– Nos, azt hiszem, épp most ajánlották fel neked egy életre szóló tapasztalat lehetőségét, kis tücsök.

Josie lenézett a kártyára, majd ismét a férfira, mintha még mindig azt hinné, az érzékei szórakoznak vele.

– Nagyon furcsa lenne, ha most megölelnélek?

– Nem igazán kedvelem az ilyesmit – fintorgott Geoffrey, Josie pedig elnevette magát.

– Ez egyszerűen fantasztikus, és annyira köszönöm, hogy megemlítetted neki a nevem…

– De?

– De nem engedhetek meg magamnak egy fizetetlen gyakornokságot – sóhajtott fel a lány.

– Miért nem? – vonta fel busa szemöldökét a férfi.

– Mert már nem vagyok huszonegy éves, például.

– Igaz, el is felejtettem, micsoda csoroszlya vagy.

– A többiekhez képest tényleg – intett Geoffrey a látogatók felé, akiknek a nagy része nagyjából annyi idős volt, mint Josie nagyszülei.

A lány türelmetlenül felnyögött.

– Tudod, hogy értem. És ezzel a kurzussal szerintem már kimerítettem az életre szóló döntések-kvótámat.

– Nem értem, miért problémázol ennyit. – A férfi az ismerős mozdulattal összevonta a szemöldökét. – Fizetik a szállást és az étkezést, és csak egy évről van szó.

– Igen, de nekem tényleg nincs pénzem, Geoffrey – sóhajtott fel ismét Josie.

– Ha jól emlékszem, van valami minimális ösztöndíj is. Esetleg. És nincs semmi megtakarításod? Azt hittem, egy hozzád hasonló lánynak biztos van.

– Mi az, hogy „egy hozzám hasonló lánynak”?

– Tudod – legyintett a férfi –, rendezett életet élsz, és két lábbal állsz a földön.

Josie lebiggyesztette az ajkát, mert nem volt biztos abban, hogy ezt bókként kell értelmeznie.

– A lényeg – folytatta Geoffrey –, hogy nem kell azonnal döntened. Most csak élvezd az estét, nagyon sok munkád van benne. Nekem pedig, attól tartok, rónom kell a köreimet – jelentette ki, majd indulás előtt tőle szokatlan módon megszorította a lány vállát, Josie pedig odasietett Biához, Laurához és Johnhoz.

– Nézzenek oda! – vigyorgott rá a lakótársnője. – Úgy festesz, mint egy valódi fényképész!

– Igen, gratulálok! – John kedvesen oldalba bökte Josie-t a vállával. – Neked kellett volna fotóznod az esküvőnkön.

Laura mosolyogva bólogatott, de arckifejezése láttán Josie majdnem elnevette magát. Kizárt, hogy valaha is hagyta volna, hogy egy kezdő fotós garázdálkodjon a lakodalmán.

Ekkor nyílt az ajtó, ő pedig automatikusan odakapta a fejét. De csak egy ismeretlen nő lépett be egy kisfiúval. Gyorsan visszafordult Laura és Bia felé, akik jelentőségteljes pillantást váltottak.

– Mi az? – kérdezte Josie védekezően.

– Konkrét valakit várunk, ugye? – Bia a szájához emelte a poharát.

– Nem – vágta rá a lány, de rögtön érezte, hogy a nyaka bíborlani kezd. – Oké, jól van, azt hittem, hogy Max is eljön. És nem is lett volna olyan lehetetlen, szóval ne nézzetek így rám.

Hiszen eleve ő mutatott be Geoffrey-nak, nem?

– Hmm, emlékszem – felelte Bia enyhén rosszalló hangsúllyal, tökéletesen figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy minden, aminek ma tanúi lehettek, ezzel a bizonyos találkozással kezdődött.

Laura Johnra pillantott, aki épp a bár felé igyekezett, majd visszafordult Josie-hoz:

– Meghívtad?

– Hát, nem. – A lány az ajkába harapott.

Sosem vallotta volna be a barátainak, de komolyan fontolgatta a gondolatot, hiszen végtére is tartozott volna ennyivel a férfinak. Végül azonban úgy döntött, biztonságosabb, ha nem teszi. De ennek ellenére, és annak ellenére, hogy ő maga mondta neki, hogy soha többé nem akarja látni, nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy Geoffrey talán meghívta Maxet, ő pedig talán elfogadta a meghívást. És ha igazán őszinte akart lenni magához, a lényének egy kis része reménykedett is ebben.

Laura és Bia ismét egymásra pillantott. Láthatóan osztoztak a Maxszel szembeni ellenérzésekben, úgyhogy Josie felsóhajtott.

– Virágot kaptam – bökte ki.

A „virág” nem is volt megfelelő kifejezés: egy hatalmas, fehér, kék és lila virágokból álló, tekintélyes csokor érkezett hozzá ma reggel.

– Tőle? – kérdezte Bia. Josie megrázta a fejét, de hirtelen abbahagyta.

– Igazából nem tudom. Nem volt mellette üzenet.

Laura felvonta a szemöldökét, Bia pedig ismét kopogni kezdett a borospoharán a körmeivel, amiket ezúttal sötétkékre festett, hogy passzoljanak szinte szénfekete hajához.

– De azt hiszed, hogy tőle kaptad? – érdeklődött Laura.

Josie elfintorodott, de nem felelt, mivel pontosan tudta, hogy nem létezik jó válasz. Ha ugyanis nemet mond, egy perc alatt átlátnak rajta, ha viszont igent, beismerne valamit, amiben ő maga sem volt egészen biztos. Először azt gyanította, hogy Memo küldte a csokrot, de amikor rákérdezett, a nagyanyja tagadta a dolgot, Josie pedig el sem tudta képzelni, ki más lehetett a feladó. Max könnyedén kideríthette a mostani címét Geoffrey-n keresztül, nem igaz? A lány elgondolkodva a szájpadlásához nyomta a nyelvét. Hülyeség lenne újra elindulnia ezen az úton. Hiszen megmondta neki, hogy nem akarja látni többé – és ehhez kell tartania magát.

Laura és Bia olyan jelentőségteljesen néztek rá, hogy összerezzent a tekintetük súlya alatt.

– Szerintem írnod kéne neki – javasolta Bia kis szünet után.

Laura a homlokát ráncolta a felvetésre, de Bia nyomatékosan bólintott.

– Kérdezd meg, ő küldte-e a virágokat, és ha igen, miért. Ha nem akart velük semmit, legalább nem fogsz ezen agyalni. Le kell zárnod a dolgot, Josie.

– Hmm – szólalt meg Laura elgondolkodva. – Ebben lehet valami.

– Semmit sem kell lezárnom – felelte Josie, és igyekezett úgy tenni, mintha már az ötletet is nevetségesnek tartaná.

A baj csak az volt, hogy Bia nem tévedett. Ő is pontosan tudta, hogy Maxnek semmi keresnivalója nem lenne itt, és egyáltalán, mi a fenében reménykedik? Hogy a férfi szakított Erinnel, és virággal és bonbonnal a kezében visszatér hozzá, könyörög, hogy adjon neki még egy esélyt, és bevallja, hogy ő élete szerelme? A gondolatra csaknem felkacagott.

John ismét felbukkant Laura mellett, és mintha valami titkos jelet váltottak volna előzőleg, a kezében négy borral teli poharat tartott. Kiosztotta őket, Josie pedig szinte automatikusan belekortyolt a sajátjába. Laura kritikus pillantást vetett rá.

– Szerintem az egyetlen, amit tehetsz – jegyezte meg kissé formálisan –, az, hogy kiélvezed az estét, és berúgsz.

Bia egyetértése jeléül felemelte a poharát, Josie pedig félrebiccentette a fejét.

– Hmm. Mondasz valamit.

Drága Josie,

olyan jó volt látni téged a kiállításodon – remélem, tudod, hogy nagyapáddal mennyire büszkék vagyunk rád, és a szüleid is azok lennének. Megvettem a Silverknowes Beachről készült fotódat – tudom, hogy azt mondtad, ne vegyünk semmit, de ebbe valósággal beleszerettem, drágám. Olyan mélabús és hangulatos, pontosan olyan kép, amire egy melankolikusabb pillanatomban jólesik rápillantani. Természetesen a nappaliban fogom kitenni, hogy mindenki rögtön észrevegye. Tényleg én akartam lenni az első ember, akinek eredeti Josie-fotó van a birtokában, remélem, nem bánod. És abban is bízom, hogy hamarosan meglátogatod a képedet az új otthonában.

Remek volt találkozni a barátaiddal is Edinburghban – kérlek, mondd meg Biának, hogy bármikor nagyon szívesen látjuk. Laura férje egy kicsit bumburnyák, nem igaz? És ha már a bumburnyákoknál tartunk, nem fogod elhinni, de Helen egy ideje már randizgat azzal a Geoffrey nevű pasassal, akit bemutattál nekünk. El se tudom képzelni, hogy gondolja ezt, hiszen olyan távol élnek egymástól, de igyekszem támogatni ebben is.

Remélem, istenien érzed majd magad Budapesten Biával, drágám – nagyszerű, hogy úgy döntöttetek, elutaztok valami szép helyre az ünnepi időszakban, hiszen tudod, mennyire aggódni szoktam miattad ilyenkor. Nagyapa is csókjait küldi, mint mindig, és azt üzeni, hogy idén nyáron szeretné látni a kertről készült fotóidat is. Remélem, így lesz, nagyon boldoggá tennéd vele.

Végtelen szeretettel, mint mindig, drágám

Memo

Utóirat: Ismét itt az ünnep, szóval egy újabb feladvány: „A valódi hit ellentmond a józan észnek.”

Huszonharmadik fejezet

Egy héttel a kiállítás után, amely egyben a kurzus végét is jelentette, Josie a régi lakásában töltötte az estét Biával. Mosolyogva nézte, ahogy barátnője egy széken állva felhelyezi az aranycsillagot a karácsonyfa tetejére. A fát idén nagyrészt ezüsttel, lilával és abszolút kirívó módon pirossal díszítette, és Josie látta, hogy néhány új dísz is helyet kapott rajta. A fahattyú kicsomagolásával megvárta Josie-t, aki ünnepélyesen a fára akasztotta a madarat. A lakás majdnem pont úgy festett, mint az előző évben, karácsonyi fények ragyogtak az ablakok és a kandalló körül, az ajtókról pedig angyalhaj csüngött le.

– Semmi fagyöngy? – biccentett Josie a bejárati ajtó felé, amikor Bia lekászálódott a székről.

A barátnője elhúzta a száját.

– Le kellett szednem, mert Sarah meg a pasija arra használták, hogy időről időre egymásnak essenek alatta, én meg folyton kint vagy bent ragadtam – amikor Josie elnevette magát, Bia felsóhajtott. – Biztos nem akarsz visszaköltözni?

Sarah, Bia új lakótársnője már hazautazott karácsonyra, szóval nem állt fenn a veszély, hogy meghallja őket.

– Sajnos nincs munkám, ráadásul amúgy sem rúghatod ki csak úgy, szerződése van, nem?

Bia fintorgott, majd reménykedő pillantást vetett a borospoharakkal teli szekrényre.

– Bort?

– Ugyan már, a munka végéig egy kortyot sem! – jelentette ki Josie, majd gyakorlatilag berángatta Biát a hálóba, ahol az ágyára kuporodott, miközben a barátnője kipakolta a bosszantóan hatalmas bőröndjét.

Josie már elkészült a pakolással, tekintve, hogy egyenesen Helentől érkezett, és csak a legszükségesebbeket hozta magával. Jelenleg két lakóhely között volt – kiköltözött az edinburghi lakásból, ezért a legtöbb cuccát a nagynénjénél tárolta, még mindig dobozokban. Mégis úgy vélte, újra át kell gondolnia a helyzetét, miután visszajönnek Biával Budapestről, ahová karácsonyra és szilveszterre utaznak. Másnap reggel terveztek elindulni.

Josie úgy érezte, meglehetősen nomád életet élt ebben az évben, amire korábban sosem tartotta volna magát képesnek. Szinte hihetetlen volt, hogy megint eltelt egy esztendő. Gyanította, hogy az ember mindig ezt érzi év végén, hiszen mindenki folyton ezt mondja, de ez az év akkor is kész forgószél volt számára: összetört szívvel hagyta el Londont, hogy New Yorkban éljen, aztán Guildfordban kötött ki, végül pedig Edinburghban játszott fotósosdit. Ezután a káosz után nagyon jólesett a régi lakásban lógni Biával.

– Mit gondolsz? – fordult vissza Bia a szekrénye elől, és egy zöld ruhát emelt a magasba.

– Azt, hogy meg fogsz fagyni – tanulmányozta a ruhát Josie összeszűkült szemmel. – Tudod, milyen hideg van ott ilyenkor?

– De olyan jól megy az új hajamhoz! – biggyesztette le az ajkát barátnője, és mintha az igazát akarná bizonyítani, beletúrt a frizurájába, amely nagyjából két napja vörösesbarna volt.

– Nem – rázta meg a fejét Josie, és keresztbe tette a lábát. – Tedd vissza.

Bia bosszankodva felsóhajtott, de engedelmeskedett, aztán újabb ruhadarabokat dobált ki a szekrényből a padlóra, aztán ugyanezt tette a fehérneműs fiókjával is – meglehetősen szokatlan módját választotta a csomagolásnak. Eközben Josie elővette a telefonját, és milliomodszor is újraolvasta az e-mailt. Csak akkor jött rá, hogy már megint teljesen elmerült a gondolataiban, amikor Bia jelentőségteljesen rámeredt.

A barátnője időlegesen felfüggesztette a pakolást, és Josie mellé kucorodott, hogy átfuthassa az e-mailt a válla fölött – annak dacára, hogy a lány már kétszer is hangosan felolvasta neki.

– Eldöntötted már, mit akarsz csinálni? – kérdezte.

Josie bezárta az e-mailt. Akárhányszor olvassa el, a tartalma nem fog megváltozni.

– Nem – felelte röviden.

A Charlotte-tal való találkozás után jelentkezett az afrikai gyakornoki programra, mert úgy vélte, egy jelentkezés még nem jelent semmit – biztosan nem választják ki, az esélyei valószínűleg elég alacsonyak. Aztán mégis a kiválasztottak közé került, és behívták egy interjúra januárra – pont, miután visszatérnek majd Budapestről. Aztán, ha ő lesz a szerencsés kiválasztott, egy héttel később már készen kell állnia az indulásra. Hihetetlennek tűnt, hogy azt várhatják tőle, hozzon meg egy életre szóló döntést ilyen rövid idő alatt.

– Tényleg nem tudom – folytatta, miközben a telefonját piszkálta a mutatóujjával. – Nem vagyok biztos abban, hogy képes lennék huzamosabb ideig külföldön élni… hiszen mindig is azt gondoltam, jobb egy helyen letelepedni és megállapodni.

– De hát New Yorkba is elmentél – mutatott rá Bia.

– Igen, de az teljesen más volt… Oliver miatt csináltam, szóval volt ott valakim. Tényleg nagy dolog volt, de tudtam, hogy legalább egyvalakit ismerek majd. Ráadásul – sóhajtott fel – pont eléggé bebizonyítottam, hogy alkalmatlan vagyok erre, amikor visszaköltöztem Angliába, nem?

– Az viszont tényleg Oliver miatt volt, és nem New York miatt – bökött a bordái közé Bia szeretettel. – Te is tudod.

Josie hátravetette a haját, és fájdalmas képpel nézett rá.

– De hát nem nevetséges, hogy a világ összes helye közül épp Botswanába utazzon az ember gyakornoknak?

– Szerintem nem nevetséges – vont vállat Bia –, ha természetfotózást akarsz tanulni. Sőt, kifejezetten ehhez hasonló helyre kell menned.

– Igen, de… nem is tudom, ilyesmit nem a húszas éveid elején csinálsz inkább? Tudod, elutazol, hogy „megtaláld önmagad”?

Bia elgondolkodva lebiggyesztette az ajkát.

– Nos – felelte lassan –, te egyáltalán nem azért mész el, hogy „megtaláld önmagad”. Hanem talán azért, mert épp most találtad meg önmagad.

Josie meglepetten nézett rá, aztán mosoly terült szét az arcán.

– Ez tetszik.

– Jó, mert féltem, hogy nagyon hülyén fog hangzani – vigyorgott Bia.

Ekkor megszólalt Josie telefonja, Bia pedig felpattant, hogy folytassa a pakolást. A lány a képernyőre meredt, és mosolyogva szólt bele a készülékbe.

– Szia, Helen néni! Bocs, írnom kellett volna, hogy épségben megérkeztem, de épp…

– Szia, drágám! – Helen hangja most valahogy élesebb és komolyabb volt a szokásosnál. – Figyelj, nem akarlak nagyon megijeszteni, de Memo kórházban van.

– Mi? – Josie megmerevedett, Bia pedig értetlenül nézett rá.

Josie megszorította a telefont. – Miért? Mi történt?

– Én… – Helen mély levegőt vett. – Szívrohama volt. Nagyapád bevitte a sürgősségire, ott állították fel a diagnózist.

Újabb mély lélegzetvétel hallatszott, mintha Helen csak erőnek erejével tudná féken tartani az érzelmeit. Ettől Josie még jobban megrémült.

– De jól van, beszéltem vele telefonon, és azt bizonygatja, hogy minden rendben, és egyszerűen csak túl nagy hűhót csapnak körülötte, viszont bent tartják megfigyelésre, mert el kell még végezniük pár vizsgálatot, végül is mégis csak egy szívrohamról van szó. Már elindultam Guildfordból. Apa nemrég hívott, és anya tiltakozása dacára azt kérte, szóljak neked is.

Anya. Apa. Nem nagyapa és Memo. Josie érezte, hogy reszketni kezd.

– De… de a kiállításon még jól volt – mondta kábán. – Jól volt.

Ennek az egésznek semmi értelme. A nagyanyja egészségesnek és boldognak tűnt. Nem kell ahhoz túlsúly, vagy ilyesmi, hogy szívrohama legyen valakinek? Nem volt semmiféle figyelmeztető jel, valami, ami felkészíthette volna őket erre? Érezte, hogy Bia leül mellé az ágyra, és gyengéden megdörzsöli a vállát.

– Tudom, drágám. Sajnálom.

Josie megrázta a fejét. Nem. Ilyet csak akkor lehet mondani, ha valaki már nem él. Eltartotta a fülétől a telefont, és megnézte, mennyi az idő. Még hat óra sem volt.

– Felszállok egy vonatra – közölte Helennel. Biztos jár még ilyenkor.

– Úgysem engednek be hozzá éjszaka, meg kell várnunk a reggelt és a látogatási időt.

– Akkor is ott akarok lenni veled és nagyapával. Hánykor kezdődik a látogatás?

– Reggel kilenckor.

– Akkor mind együtt megyünk nagyiéktól – jelentette ki Josie határozottan.

– Rendben, drágám, ott találkozunk. Ha elakadnál, csak hívj.

– Jól van.

Josie felpattant, mert úgy érezte, muszáj megmozdulnia, csinálnia valamit. Szívroham. A szó tompán visszhangzott a fejében, és elszorult tőle a torka.

– És Josie? Kérlek, próbálj meg nem pánikolni egyelőre – parancsolt rá Helen, de Josie hallotta, hogy neki is uralkodnia kell a hangján. – A nagyapáddal szerettük volna, ha megtudod, csak… szóval, ha megtudod, csak a biztonság kedvéért.

A kimondatlan szavak súlyosan megálltak köztük a levegőben.

Ezután letették a telefont, és Josie üres tekintettel nézett Biára, aki még mindig ott ült mellette az ágyon.

– A nagymamám – suttogta Josie.

– Ó, Josie! – ugrott fel a barátnője.

– Kórházban van. Szívrohama volt. Mennem kell.

– Basszus, micsoda?

Josie nem tudta, hogy kórházra gondol, vagy arra, hogy most rögtön indulnia kell, de nem számított. Kisietett Bia szobájából a nappaliba, ahol a bőröndjét hagyta – szerencsére még nem vett ki belőle semmit. Gyorsan megnézte a menetrendet a telefonján. Kiderült, hogy ha rögtön elindul, még pont elcsípi az utolsó vonatot, vigyázhat a nagyapjára ma este, és reggel is ott lehet a kórházban a többiekkel.

– Josie?

Josie visszanézett Biára.

– Szívrohama volt, B., mennem kell. Bent kell lennem a kórházban.

– Veled megyek – ajánlotta fel Bia azonnal.

– Nem! – Josie hozzá lépett, megfogta a kezét, és megszorította.

– Nem késhetjük le a gépet mindketten.

– Basszus, a gép! – húzta el a száját a barátnője.

– Pontosan. Nézd, el kell menned. Felhívom a légitársaságot, hogy át tudom-e rakatni a jegyemet egy későbbi gépre, ha… – De nem akarta befejezni a mondatot, nem akarta a „ha”-kon gondolkodni, amíg nem tudja biztosan, hogy végződik ez az egész.

– Nem engedhetlek el egyedül, Josie – rázta meg a fejét Bia.

– Nem leszek egyedül, ott lesz velem Helen és a nagyapám. – Josie-nak fogalma sem volt, honnan jött ez a hirtelen nyugalom.

– De…

– Megtiltom, hogy velem gyere, oké? Irány Budapest, és érezd jól magad! Találkozz valami dögös pasival, és készülj fel rá, hogy bemutasd nekem! – Megpróbálkozott egy halvány mosollyal. – Úgysem tehetsz semmit, és a jelenlegi állás szerint rendbe jön.

De a bizakodó szavak ellenére kétségbeesetten próbált nem gondolni a gyomrában növekvő gombócra, amely alattomosan ott lapult a hűvös, nyugodt viselkedése mögött.

Megfordult, megragadta a bőröndjét, és az ajtóhoz húzta, miközben azzal zárta le a vitát, hogy úgyis azonnal indulnia kell, és ő készen áll, Bia pedig nem. Búcsúzóul magához szorította a barátnőjét, aki szorosan belé kapaszkodott.

– Hívj majd! – suttogta.

– Foglak – ígérte Josie. – Minden rendben lesz – tette hozzá.

És olyan nagyon, nagyon remélte, hogy így van, miközben leszaladt a lépcsőn, ki az épületből, és sietve elindult az állomás felé.

Huszonnegyedik fejezet

Miután nagyjából harminc percet utaztak Josie nagyszüleinek házától, Helen leállította a kocsit az oxfordi John Radcliffe Kórház parkolójában. Mindhárman kiugrottak az autóból – Josie hátul utazott, ami a tinédzseréveit idézte fel benne. Helen és ő a házban töltötték az éjszakát. Helen ragaszkodott hozzá, hogy a lány a régi szobájában aludjon, ő pedig a kanapét foglalta el. Nem mintha bármelyikük is túl sokat aludt volna: folyton egy hívásra vártak, arra, hogy valaki mondjon már végre valamit nekik.

Josie egy könnycseppet sem ejtett. Mintha a tegnapi, háromórás út alatt folyamatosan vissza kellett volna fojtania a könnyeit – először vonatra, majd metróra szállt Streathamtől Marylebone-ig, várt egy darabig az állomáson, aztán egy másik vonattal Oxfordba ment, onnan pedig taxival a nagyszülei házához. Még akkor sem fogta fel egészen a történteket, amikor megérkezett a házba. Egész éjjel hűvös, szinte dermedt nyugalomban feküdt, és csak annyit érzett, hogy mindkét szeme fájdalmasan ég.

Mivel mindannyian korán keltek, és bágyadtan csevegve várták, hogy elindulhassanak, pont kilencre értek a kórházhoz. Most szinte némán sétáltak át a parkolón, és be a kórház üvegajtaján. A nagyapja elmondta, hogy Memo a kardiológiai osztályon fekszik, így hát követték a kihelyezett jelzéseket, míg végül egy kis váróban kötöttek ki.

A recepcióspultnál ülő nővér mosolyogva nézett fel, amikor Helen megkérdezte, hol fekszik Cecilia Morgan, és az orrára biggyesztette nagy, kerek szemüvegét.

– Menjenek be a jobb oldali ajtón, aztán forduljanak rögtön balra, és ott lesz. De egyszerre csak ketten mehetnek be hozzá – mondta, majd ismét leeresztette a szemüvegét, és jóindulatúan rájuk mosolygott.

– Menjetek csak – rendelkezett Helen. – Nekem úgyis el kell ugranom a mosdóba.

Így hát Josie követte a nagyapját az ajtón keresztül, miközben a kedvéért megpróbált derűs arckifejezést erőltetni magára. Még nem tudnak semmit, emlékeztette magát, és az emberek nem mindig halnak bele egy szívrohamba. De van, aki igen, mondta egy sötét hang az agya hátsó zugában.

Memo az ágyban ült, hátát két párnával támasztották meg, és a mellette lévő két ágyban is betegek feküdtek. Amikor meglátta őket, elmosolyodott, és bár az arca kissé sápadt volt, a ráncai mélyebbek, mint általában, a haja pedig szokatlanul borzas, első pillantásra úgy tűnt, tényleg jól van. Őszintén szólva Josie nagyapja rosszabbul nézett ki, mint Memo, a szeme alatti sötét karikák arról árulkodtak, hogy napok óta nem aludt.

Memo a férje felé nyújtotta a kezét, aki rögtön az ágyhoz lépett, és olyan gyengéd mozdulattal simogatta meg a haját, amilyen nyilvánosan abszolút nem volt jellemző rá. A nagyanyja Josie felé nyújtotta a másik kezét, aki szintén mellé lépett, gondosan ügyelve arra, hogy biztatóan mosolyogjon. Egyikük sem láthatja most sírni.

– Hogy vagy? – krákogta Josie nagyapja.

– Ó, jól vagyok, de hát már mondtam – felelte Memo bátorítóan.

– Kicsit furcsa, mit össze nyüzsögnek az orvosok és a nővérek, meg, hogy mindenáron itt akarnak tartani megfigyelésre, és ez a hálóing sem igazán megy az arcszínemhez, de ettől eltekintve…

Újra rájuk mosolygott, de Josie érezte, hogy az ő mosolya önkéntelenül is elhalványodik. Mert egészen biztos volt benne, hogy a nagyanyjának igenis fájdalmai vannak, akkor is, ha nem ismeri be – végtére is ő volt az, aki egy kartörésre is úgy reagált, hogy „csak egy kicsit kényelmetlen, amikor vásárolni akarsz”.

– Mondtak valamit arról, meddig kell bent maradnod? Vagy hogy mi lesz most? – kérdezte Josie, majd körülnézett.

A kórterem nagy volt, és belengte az összetéveszthetetlen kórházillat – fertőtlenítő és testszag –, és Josie nem értette, hogyan lehet egy ilyen fényes, fehér helyiségben olyan klausztrofób érzése.

– Hát, ma reggel mutattak nekem egy diagramot, és magyaráztak valami nyolcvanöt százalékos torlaszról, de nyilván csak el kell végezniük pár vizsgálatot, hogy lássák, mi a teendő.

Memo mosolya ezúttal kissé kényszeredettnek tűnt. Josie elkapta a szoba túlsó felében tüsténkedő nővér tekintetét – fiatalabb volt nála, szőke, a bőre pedig krémszínű –, aki épp egy másik beteg fölé hajolt. Hirtelen úgy érezte, muszáj odarohannia hozzá, hogy elmondja neki, elmondja valakinek, hogy a nagyanyja nem ilyen szokott lenni – ő nem öreg és beteg, hiszen még mindig biciklitúrákat tesz minden hétvégén, szörnyű kekszeket süt, és havonta könyvklubot vezet, bár sose tud befejezni egyetlen átkozott könyvet sem. Hogy Memo személyiség, nem pedig egy beteg öregasszony. De csak mély levegőt vett, ismét a nagyanyja felé fordult, és igyekezett visszacsatlakozni a bágyadt csevegésbe – egyértelmű volt, hogy Memo szeretné, ha elterelnék a figyelmét, hogy ne kelljen újra és újra azon törnie a fejét, ami történt, és ami még történhet.

Nagyjából félóra után Josie kiment, hogy átadja a helyét Helennek, aki villámgyorsan ugrott talpra a kardiológia apró várójában, ahol addig ült egy magazint lapozgatva.

– Úgy tűnik, jól van – mondta Josie gyorsan, mielőtt a nagynénje kinyithatta volna a száját, mire Helen megkönnyebbülve fellélegzett, és bólintott, majd tetőtől talpig végigmérte Josie-t.

– Vissza kellene menned a házba – jelentette ki.

Josie megrázta a fejét, és tiltakozni akart, de a nagynénje félbeszakította:

– Drágám, kizárt, hogy rá tudjam venni a nagyapádat, hogy elmozduljon anya mellől a látogatási idő végéig, annak pedig semmi értelme, hogy az egyikünk mindig itt dekkoljon a váróban, szóval tényleg jobb, ha hazamész. Nekem itt kellene lennem apával – fűzte hozzá, arra az esetre, ha Josie felajánlaná, hogy inkább ő marad itt.

Helen bátorítóan megdörzsölte a karját.

– Csak félórányira leszel, úgyhogy bármikor visszajöhetsz.

Elviheted a kocsimat, ha akarod.

Josie habozott. Most még a félórányi távolság is szinte örökkévalóságnak tűnt, és egyszerűen nem tűnt helyesnek elmenni. De tudott olvasni a sorok között, és rájött, hogy Helen szeretne egy kis időt tölteni a szüleivel, ő pedig őszintén szólva alig várta, hogy egy időre egyedül maradjon, és összeroppanhasson egy kicsit.

– Rendben – egyezett bele végül. – De fogok egy taxit, hogy itt legyen a kocsid, ha szükséged van rá, és kérlek, rögtön hívj, ha kiderül valami.

– Persze, drágám. – Helen fáradtan a hajába túrt.

Miután kiugrott a taxiból a ház előtt, Josie egy pillanatra megtorpant. A lélegzete nyugtalanul gomolygott előtte a levegőben, ő pedig felnézett a régi otthonára, és a napsütésben alaposan megszemlélte. A tegnap esti sötétségben észre sem vette, hogy valahogy kisebbnek tűnik, bár az is igaz, hogy évek óta nem látta. Egy ikerház egyik fele volt, a bejárati ajtó előtt virágágyások álltak, az előkert pázsitja gondosan lenyírva, az egyetlen emeleti ablak alatt virágkosár lógott, és Josie tudta, hogy a ház másik oldalán még kettőt lehet látni. Mindez a nagyapja műve volt – a család kertészéé. A ház jobb oldalán fekete kapu helyezkedett el, amely a hátsó kerthez vezetett – iskola után mindig azon a kapun ment be a házba, ha kivételesen senki sem volt otthon, mivel a hátsó ajtót sosem zárták. Az ilyesmi miatt ezen a környéken sosem aggódott senki, különösen egy ilyen kis faluban.

A szülei a falucska másik végén laktak – Josie gyanította, hogy így próbálták fenntartani a függetlenedés látszatát, hogy azért mégse éljenek egymás hegyén-hátán az apja szüleivel. Ahhoz viszont épp elég közel voltak, hogy a segítségüket tudják kérni szükség esetén, és nagyjából hetente találkozhassanak is. Josie úgy vélte, eredetileg is ez volt a terv. Tinédzserként gyakran felbukkant a szülei egykori házánál, amikor hazafelé tartott az iskolából, másik megállónál szállt le, mint ahol szokott, csak azért, hogy vethessen rá egy pillantást, elképzelje, hogy nézhet ki belülről, és megleshesse azokat, akik most benne élnek, és akiknek a kislánya túl kicsi volt ahhoz, hogy azelőttről ismerhessék egymást. De még mindezzel együtt is a gyerekkora egyik legélesebb emléke volt az a ház, amely előtt most álldogált.

Előkereste a tartalék kulcsot – az egyik cserépben volt, mint mindig –, és kinyitotta az ajtót. Átment a házon, be a konyhába, és kinézett az ablakon a hátsó kertre, amely nagyobb volt annál, amekkorára az előkert méretéből következtetni lehetett volna. Kis korában egy hinta is volt odakint. Memóék a szülei halála előtt állították fel neki, de amikor tinédzserkorba lépett, megszabadultak tőle, mivel közölte, hogy már egyáltalán nem használja, és úgy vélte, nyilván odaadták egy másik családnak a faluban. Erre gondolt, ahogy ott állt a nagy, kerek asztal előtt, amelyet rendszeresen körbeültek vacsoraidőben, és a helyiségen egy pillanatra átsuhant a közös étkezések emléke, amikor öten szorongtak a négyszemélyes asztal körül.

Elmosogatta a reggelről maradt piszkos edényt, majd egyszer csak a szappanos vízbe eresztette a kezét, és összeszorította a szemhéjait. Szívroham. A szó nem tűnt el az elméjéből, még úgy sem, hogy épp most találkozott Memóval, látta, hogy jól érzi magát, ébren van, és beszél. De ennek akkor sem kellett volna megtörténnie. Még nem. Nem veszítheti el a nagyanyját – egyszerűen nem áll készen rá. Hiszen előbb muszáj kézbe vennie az életét, esetleg megtalálni a párját, és családot alapítani. Még nem készült fel arra, hogy elveszítse azokat, akik a szüleivé váltak a saját szülei halála után – el sem tudta képzelni, hogy bírná ezt ki még egyszer.

Ekkor kopogtak az ajtón, Josie pedig gyorsan elzárta a csapot, és gyorsan lenyelte a torkában feszülő gombócot, bár a szája olyan száraz volt, mint a sivatag.

Kinyitotta az ajtót, és megdermedt. Kábán meredt az előtte álló alakra, és pislogott néhányat. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy talán egyszerűen csak elájult az érzelmi kimerültségtől, és ez nem más, mint valami furcsa álom.

A férfi tekintete az arcára tapadt – fürkészően nézett rá, mintha fel akarná mérni a reakcióját. Az arca sápadtabb volt, mint általában, mintha átvett volna valamit a téli hidegből, a szeme körül mély karikák sötétlettek. Az arckifejezése könnyed volt, mégis kissé feszült – úgy tűnt, a következő lépést attól teszi függővé, hogyan fogadja a jelenlétét a lány. Josie mögé pillantott, és látta, hogy egy taxi áll a murvás kocsifelhajtón, aztán lassan ingatni kezdte a fejét, és újra a férfira pillantott.

– Max… mit keresel te itt? – Bárkire előbb számított volna, mint rá.

A férfi szája sarka felfelé mozdult – nem mosoly volt, hanem a szolidaritás, a megértés halvány kifejezése. És azok az átkozottul szép szemei ismét égni kezdtek.

– Beszéltem Biával, azt mondta, hasznát vennéd egy barátnak. De ha nem akarod, hogy itt legyek, már megyek is. Csak rajtad áll, Josie.

A tekintete olyan gyengéden tapadt a lányra, hogy Josie-nak össze kellett szorítania az ajkát, különben megállíthatatlanul remegni kezdett volna. És ebben a pillanatban, annak ellenére, hogy azt mondta, soha többé nem akarja látni, annak ellenére, hogy tudta, nem éppen az ő jelenlétére kellene vágynia most, mégis úgy érezte, így helyes. Ezért amikor a férfi habozva felé lépett, és gyengéden a karjára tette a kezét, Josie feladta. Kábán a mellkasának dőlt, beszívta az illatát, és hagyta, hogy a karjába vegye.

Huszonötödik fejezet

Josie a kanapéra kuporodott, miközben Max készített neki egy teát, majd a kezébe nyomta a bögrét. A lány a csésze köré fonta az ujjait, és élvezte, hogy átmelegszenek – mert bár a házban a nagyszüleinek köszönhetően kellemes meleg volt, ő mégis fázott. Max mellételepedett, ő pedig belekortyolt a tejjel ízesített teába.

– Hogy vagy?

– Őszintén szólva fogalmam sincs. – Josie ivott még egy kortyot, és a férfira pillantott. – Bia elmondta, mi történt?

Úgy tűnik, a barátnője az ő megkérdezése nélkül már mindenről informálta a férfit.

– Annyit mondott, hogy a nagymamádnak szívrohama volt.

Még mindig a kórházban van, igaz?

– Igen, a nagyapám és Helen mellette vannak. Én most értem haza, és úgy tűnik, jól van, felébredt és beszél, de nem vagyok biztos benne, hogy már túl van rajta. Jelenleg annyit tudunk, hogy bent tartják megfigyelésre, és talán meg is röntgenezik ma, de nem tudom, mit szoktak ilyenkor… általában mennyivel a szívroham után derül ki, hogy minden rendben van-e?

– Nem tudom. Én sem ismerek senkit, akinek lett volna.

Josie pozíciót váltott, és a férfi vállára fektette a fejét. Szinte bűntudata volt amiatt, hogy ez ilyen természetesnek tűnik.

– Hogyhogy itt vagy, Max?

– Hát, tudod, felültem egy vonatra, aztán taxiba szálltam, mert nem tudok vezetni, és…

– Tudod, hogy értem – vágott közbe Josie halkan, és megrázta a fejét.

Max vállat vont, de csak enyhén, mintha nem akarná, hogy a lány feje leguruljon a karjáról.

– Mondtam, beszéltem Biával, és…

Josie felült, és addig bámulta, amíg Max végül viszonozta a pillantását, és mélyet sóhajtott.

– Csak melletted akartam lenni, Josie – mondta, és a lány füle mögé simított egy hajtincset.

– És Erin? – kérdezte Josie mereven. Max megrázta a fejét.

– Erinnel vége. Igazság szerint mindig is csak barátok voltunk – mondta, és ismét beszívta a levegőt. – Annyira sajnálom, hogy így alakultak köztünk a dolgok… és az összes hibát, amit elkövettem. És ha azt szeretnéd, hogy elmenjek, elmegyek. Rajtad áll – folytatta, majd halványan elmosolyodott. – Ezúttal minden úgy lesz, ahogy te akarod.

Josie rámeredt, de Max most állta a tekintetét.

– Maradj – mondta végül a lány, majd felsóhajtott, és ismét a férfi vállára fektette a fejét.

Ebben a pillanatban rájött, hogy cseppet sem érdekli, gyengeség-e visszaengedni az életébe Maxet. Az, hogy megint ilyen könnyedén hozzászokott a jelenlétéhez, úgyis azt mutatja, hogy hiába próbálkozott – a férfinak igenis helye van a szívében, akár tetszik neki, akár nem. Ráadásul most baromira fáradt is volt ahhoz, hogy egyedül birkózzon meg mindezzel, szóval ha vele akar lenni, ő nem ellenkezik. Majd megbeszélnek mindent később, ha a nagyanyja már jobban lesz.

Max gyengéden megdörzsölte a karját.

– Milyen volt a kiállítás? – kérdezte, mire Josie vállat vont.

– Jó – mormolta.

Nem volt biztos abban, hogy helyes, ha felhozza a témát, de habozva hozzátette:

– Virágot kaptam.

A karját cirógató kéz egy pillanatra megdermedt, majd folytatta a simogatást.

– Remélem, nem baj.

– Nem – felelte a lány mély sóhajjal. – Nem baj.

Egy percig csendben ültek, és kortyolgatták a teájukat, majd Max kinézett az ablakon.

– Ami azt illeti, nagyon szép idő van – jegyezte meg, mire Josie csaknem felnyögött.

Cseppet sem érdekelte, hogy odakint ragyogó, hűvös és napfényes volt az idő – ugyan miért érdekelte volna? Ám Max kivette a kezéből a bögrét, és az asztalra tette.

– Gyere, azt hiszem, sétálnunk kellene egyet.

– Mi? – húzódott hátra Josie, és morcosan nézett rá.

– Megmutathatnád a falut, ahol felnőttél. Szívesen megnézném.

– Most nincs kedvem hozzá – biggyesztette le az ajkát a lány.

– Tudom, de nem tesz jót neked, ha itt ülsz, és a semmire vársz, vagy esetleg pár eredményre, amik ki tudja, mikor derülnek ki… és nem tudok sokat a nagymamádról, de szerintem ő se akarná, hogy ezt tedd.

Ami azt illeti, a férfi ráhibázott, és ez elég volt ahhoz, hogy Josie belemenjen a dologba. Talán tényleg jó, ha eltereli a figyelmét egy kicsit, tekintve, hogy amúgy sem képes most rendesen pihenni.

Így hát miután átöltözött valamivel melegebb ruhába, amelyet a Budapestre szánt bőröndből vett ki, Max és ő kiléptek a hidegbe. A nap minden erejével igyekezett felolvasztani a tegnap esti fagyot, ők pedig a bágyadt sugarak alatt elindultak a falu központja felé. A karácsonyi fényeket már feltették, bár nappal nem tűntek olyan lenyűgözőnek, a főtéren pedig egy hatalmas karácsonyfa állt díszektől roskadozva. A dekoráció színe évről évre változott egy kicsit, és Josie-t rögtön megrohanták a tinédzserkori emlékek.

– Régen én is segítettem feldíszíteni – intett a fa felé. – Persze nem ezt a konkrét fát, de minden évben állítanak egyet.

Max lenézett rá. A nyaka közé húzta a fejét, és az arcbőre olyan sápadt volt, mintha a hideg a bőrét is átszínezte volna.

– Mindenki részt vett benne. És a nagyszüleim igazán hagyománytisztelők. Ahogy a szüleim is azok voltak – mondta szomorkás mosollyal.

Hirtelen az eszébe villant egy emlék, ahogy az apja a létra tetején áll, és nagy bátran egyensúlyozva díszíti a fa felső részét. A többiek odalentről nézték, a gyerekek csillagszórókkal játszottak, a felnőttek forralt bort kortyolgattak.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte a férfitól, miközben alaposan megszemlélték a fát.

– Velem?

– Neked milyenek voltak otthon a gyerekkori karácsonyaid?

– Nos, az anyám amerikai, úgyhogy odavan a karácsonyért.

Max ajka ismét megrándult, ahogy továbbsétáltak. Az utcákon egyre több ember tűnt fel most, hogy az üzletek kinyitottak – azzal támogatták a helyi kereskedőket, hogy amit csak tudtak, itt vásároltak meg.

– Elképesztően sok díszt tett fel a bristoli házban, ahol felnőttem, és persze a kertben is, bár igaz, hogy csak december elseje körül tört rá az őrület. De akkor aztán volt minden: tojáslikőr, süti a szomszédoknak, meg amit el tudsz képzelni.

– Jól hangzik – mosolyodott el a lány.

– Jó is volt. Ha jól emlékszem, kisebb koromban a hálaadást is megpróbálta bevezetni a családban, de az apám közölte, hogy ehhez mi túlságosan angolok vagyunk, úgyhogy letett róla, és minden energiáját a karácsonyra összepontosította.

– És most? – Josie legnagyobb döbbenetére halkan elnevette magát a férfi szavain. – Még mindig együtt szoktatok ünnepelni?

Jól emlékezett, hogy Max tavaly is a családjához készült, amikor találkoztak.

– Azt hiszem, az anyám mindig is ezt akarta, de mivel pár éve már Amerikában élnek, nehezen jön össze. Amikor a szüleim eladták a házat, ahol felnőttünk – tette hozzá –, a húgom meg én pedig nagyobbak lettünk, megritkultak a találkozások, és egy ideig nem volt közös karácsonyozás.

Josie felkuncogott, és tekintve, hogy milyen fáradt és törődött volt, ez az apróság rögtön melegséggel töltötte el.

– Logikusnak hang…

– Josie, te vagy az?! – A lány összevonta a szemöldökét, és körülnézett, hogy megkeresse a hang forrását.

Egy sötét hajú, szemmel láthatóan áldott állapotban lévő nő integetett felé piros kabátban. Ragyogó mosollyal sietett oda hozzá a járda felől, vagyis nyilván most lépett ki a helyi élelmiszerboltból. Josie-nak szüksége volt egy percre, hogy felismerje. Haja rövidebb volt, mint emlékezett rá, az arca kerekebb, és gúny helyett most őszinteség sugárzott a mosolyából, ráadásul a tonnányi smink is hiányzott az arcáról, amit a gimi második évében szinte le sem lehetett vakarni róla.

– Beth? – kérdezte a lány óvatosan.

– Hát tényleg te vagy az! – csilingelte Beth, és a kidudorodó pocakjára tette a kezét. – Ezer éve nem láttalak! A többiekkel szinte minden évben összefutok, de te nem szoktál hazajönni karácsonyra, ugye?

Josie már el is felejtette, milyen, ha ki sem léphetsz a házból úgy, hogy ne botlanál bele egy ismerősbe.

– Általában nem – ismerte el, és rendületlenül mosolygott tovább.

Bethszel igazság szerint már az iskolában sem voltak közeli barátok, leginkább csak a társaság miatt érintkeztek – ugyanannak a bandának voltak a tagjai, és ugyanarról a helyről származtak, így elvileg adta volna magát, hogy összebarátkozzanak, mégsem jutott eszükbe soha kettesben programot csinálni. Ennek ellenére Josie-t egy pillanatra elöntötte a nosztalgia, ahogy meglátta – gyakorlatilag sosem találkozott a régi gimis ismerőseivel, és az elmúlt években csak egyre bonyolultabbá vált az osztálytalálkozók megszervezése is, tekintve, hogy az egykori osztálytársak szétszóródtak a világban, és mindenkit lefoglalt a saját élete, munkája és családja.

– Te is karácsonyra jöttél haza? – érdeklődött udvariasan, mert úgy vélte, ezt illik tenni, ha így belebotlik valakibe az ember.

– Ó, igazából a férjem és én egy évvel ezelőtt visszaköltöztünk – felelte Beth, és a „férjem” szónál felcsillant a szeme. – Tudod, most indította be a saját építőipari vállalkozását.

– Ez remek – vágta rá Josie automatikusan, bár tekintve, hogy fogalma sem volt, ki Beth férje, az információ nem izgatta túlságosan.

– És most várjuk a második gyerekünket – folytatta Beth, majd védelmezőn a pocakjára tette a kezét.

– A másodikat – ismételte Josie kissé elmélázva. – Hű!

Megpróbált visszaemlékezni, vajon Memo mesélt-e neki az elsőről az egyik levelében.

– Tudom! – Beth ismét ragyogó mosolyt villantott rá, és sokkal boldogabbnak tűnt, mint Josie valaha is feltételezte volna róla. – Neil most otthon van Lucyval, én meg kiugrottam a boltba anyunak.

Ezzel felemelte a kezében lévő bevásárlószatyrot.

– Mindegy, a lényeg, hogy jó látni téged – folytatta, amikor Josie-nak szemmel láthatóan nem jutott eszébe semmi frappáns reakció. – És mind nagyon sajnáljuk a nagymamádat… reméljük, hamar rendbe jön.

Hát persze hogy mindenki tudja, gondolta a lány. Bár igazság szerint nem zavarta – sőt, jó volt tudni, hogy az emberek figyelemmel kísérik nagyanyja állapotát, és aggódnak.

– Köszönöm – felelte. – Én is.

Beth részvéttel bólintott, Josie pedig elcsodálkozott, mennyire más lett, mint annak idején volt. Úgy érezte, ő maga pont ugyanolyan ma is, mint az a félénk, szabálykövettő tinédzser, bár talán saját magán sokkal kevésbé veszi észre a változást az ember.

– Ő a férjed? – érdeklődött Beth udvariasan, és Max felé intett. Josie csak most jött rá, hogy a férfi szótlanul álldogál mellettük, és enyhén mulatva hallgatja a társalgást. Ez a kérdés viszont már annyira emlékeztette Josie-t arra, milyen volt Beth a gimiben – egyenes és őszinte, ami sokszor bajba is sodorta –, hogy önkéntelenül elnevette magát. Jó volt tudni, hogy legalább bizonyos dolgok nem változnak.

– Ő itt Max. Egy barátom – mondta, mivel nem volt ennél jobb válasza, csak bonyolultabb.

Beth szinte reflexszerűen Josie bal kezére pillantott, és határozottan csalódottnak tűnt kissé.

– Nos, semmi gond – jegyezte meg bátorítóan –, még mindig van időd találni valakit.

– Ami azt illeti – szólalt meg Max most először –, épp most igyekeznek bevezetni pár korlátozást ezzel kapcsolatban. Azt akarják elérni, hogy az ember ne találhasson többé senkit, ha már elmúlt harminc.

Josie és Beth értetlenül meredt rá.

– Ők? – kérdezte Beth.

– A kormány – vágta rá Max. – Végeztek néhány kutatást, és kiderült, hogy nagyon rosszat tesz a mentális egészségnek, ha későn talál párra az ember, és azt tervezik, hogy széles körben bemutatják ezeket az eredményeket, hogy arra bátorítsanak mindenkit, állapodjon meg a húszas éveiben – folytatta halál komoly arccal, ügyet sem vetve Josie hitetlenkedő pillantására. – Fokozni akarják a személyközi kapcsolatok erejét, és csökkenteni a mentális problémák esélyét, különös tekintettel a depresszióra. A lényeg a feszültségek kicsatornázása. Tudja, az egész Durkheim öngyilkossági statisztikáin alapul.

Beth egyre jobban összevonta a szemöldökét, Josie pedig megcsóválta a fejét. Hihetetlen, milyen meggyőző tud lenni ez az ember.

– Ezzel még nem találkoztam – nyögte ki végül Beth. – A hírekben volt?

Josie úgy oldalba könyökölte Maxet, hogy a férfi összerezzent.

– Tiszta idióta, Beth, ne is törődj vele. Azt hiszi, vicces.

Beth arcán bizonytalan mosoly jelent meg, a tekintete ide-oda repkedett Josie és Max között, mintha a poénra próbálna rájönni.

– Figyelj, mézeskalácsot sütünk anyukámnál, át kéne jönnöd! – váltott témát végül. – Vagy más terveid vannak?

– Ó, én nem…

– Ez csodásan hangzik! Imádom a mézeskalácsot! – vágott közbe Max gyorsan, és le is zárta a dolgot azzal, hogy kivette Beth kezéből a bevásárlószatyrot, és egy intéssel maga elé engedte.

Josie emlékezett Bethék házára tinédzserkorából, amikor számtalanszor tartottak itt pizsamapartit, de arra a tömény családias hangulatra, amely azonnal mellbe vágta, ahogy beléptek, nem volt felkészülve. Miközben lehámozták magukról a kabátokat és a sapkákat, Beth szülei kijöttek a konyhából. Mindketten kötényt viseltek, méghozzá egymáshoz illőt.

– Josie Morgan, tényleg te vagy az? – kiáltott fel Beth mamája, és ragyogó, derűs tekintettel lépett oda hozzájuk.

– Beléjük botlottam a városban – mesélte Beth. – Gondoltam, elkél pár segítő kéz.

– Az bármikor! Úgy aggódtunk, amikor meghallottuk, hogy a nagymamádat kórházba vitték tegnap éjjel, igaz, Simon?

Beth apja, akinek már egy szál haja sem volt, kötelességtudóan bólintott.

– Ezért vagy itt?

Most Josie-n volt a bólintás sora. Az a határozott érzése támadt, hogy Max és ő pont emiatt kötöttek ki ebben a házban délelőtt tizenegykor, hogy mézeskalácsot süssenek.

– Nos, próbálj megnyugodni kicsit, a legjobb, ha eltereljük a figyelmedet, én mondom. Beth jól tette, hogy meghívott.

– Köszönöm, Mrs. Cope.

– Ugyan, Josie, nem vagy már gyerek, nyugodtan szólíts csak Pippának! – Beth édesanyja megölelte a lányt, aztán hátrahúzódott, és Josie meglepetten látta, hogy csillogó szemei könnyben úsznak. – Pont olyan vagy, mint az édesanyád, tudod?

Már régen is gyakran mondogatta ezt, persze elsősorban Memónak, de Josie mindannyiszor összerezzent, ha csak hallotta.

– Ő is nagyon szerette az ilyesmit – folytatta Pippa, és a konyhába vezette őket, ahol már egy egész rakat mézeskalácsfigura hűlt a pulton.

A helyiség kellemesen meleg volt a sütő gőzétől, fahéj, gyömbér és mézeskalácsfűszer illata érződött a levegőben, és minden létező felületet liszt borított.

– Mármint mézeskalácsot sütni? – kérdezte Josie, és Maxre pillantott, hogy lássa, hogyan viseli ezt az egészet.

A férfi máris beszélgetésbe merült Beth édesapjával, és épp hevesen bólogatott valamire.

– Igen, azt – felelte Pippa. – Tudod, a karácsonyfára készülnek. Dísznek szánjuk őket, de mindig csak az utolsó pillanatban tesszük fel, különben az egészet felfalnák. A másik fele pedig az adománygyűjtő estre megy, a hajléktalanok javára, emlékszel rá, ugye?

– Igen, persze.

Gyerekkorában a nagyszülei folyton magukkal rángatták az estre, de szerencsére tinédzserként már nem kellett elmennie, mert sokkal jobban szeretett otthon olvasgatni. Minden évben hoztak neki valamit, és Josie gyomra egy pillanatra összeszorult, amikor eszébe jutott, milyen makacsul elutasított minden hagyományos programot a szülei halála után. És most még egy emlék az eszébe villant: ezt már jó ideje elfelejtette vagy eltemette, nem tudta volna megmondani: az anyját látta a narancsszínű csempével borított konyhában, körülötte rengeteg tálca mézeskaláccsal. A haja kontyban volt, liszttel borított, pöttyös kötényt viselt, és odasúgta a lányának, hogy egyedül csak ő dézsmálhatja meg a rosszul sikerült sütiket. Igazság szerint jó, hogy ez most eszébe jutott, gondolta, jó, hogy még mindig vannak elsüllyedt emlékei, amelyek arra várnak, hogy egy pillanat előhozza őket.

A délelőtt során további segítők érkeztek. Együtt keverték be, nyújtották és szaggatták ki a tésztát, majd beállították az időzítőt, azután kirakták hűlni a sütiket, akár egy nyugodt, összeszokott kis csapat. Josie hangosan nevetett, amikor Max kezét mindenütt tészta borította be, amikor Beth apja, Simon majdnem megégette az ujját, mert nem hallgatott Pippára, amikor Pippa elmesélte, hogyan lopódznak ki a családtagok éjjel, hogy lelopkodják a sütit a karácsonyfáról, mert olyan isteni finom. Beth anyja karácsonyi dalokat tett a lejátszóba, és bár Max és ő egymásra vigyorogtak, amikor meghallották, Josie egyáltalán nem utálta most ezt sem, sőt azon kapta magát, hogy együtt dúdol a magnóval.

Ebédnél Pippa forralt bort kínált körbe, de Josie inkább a mentateára szavazott, ahogy Max is, feltehetően puszta szolidaritásból. Most már leült, mert közölte, hogy ennyi gyönyörű nő közt úgy elgyengül, hogy nem bír megállni a lábán, mire természetesen mindenki fülig pirulva mondott köszönetet.

Pippa szemmel láthatóan a végtelenségig képes lett volna csevegni, de nem tűnt erőszakosnak, sokkal inkább nagyon családiasnak és megnyugtatónak.

– Egy pszichológiai thriller van soron – mesélte most, Memo könyvklubjára utalva. – Nagyon izgalmas, őszintén meglepne, ha Cecilia legalább ezt az egyet nem fejezné be.

Majd, amikor valaki felhozta az év utolsó tollaslabdameccsét, amelyet a falu sportcsarnokában tartanak aznap este, a férjéhez fordult:

– Ó, igen, Simon elmegy rá, igaz?

Simon pedig bólintott. Josie, aki a sütő mellett álldogált kesztyűvel a kezén, várakozóan, Pippára pillantott, mire az asszony rámosolygott.

– Tudod, édesapád mindig részt vett a tollaslabdameccsen. És folyton a győztes csapatba került, ugye, Simon?

Újabb bólintás.

És ahelyett, hogy elszomorodott vagy a baleseten tépelődött volna, ahelyett, hogy fájdalmas gondolatok kezdték volna gyötörni, Josie azt érezte, a lehető legjobb helyen van ezek között az emberek között, akik ismerték a szüleit, tele voltak velük kapcsolatos emlékekkel, és tudták, kik voltak, amikor még éltek.

Csak most jutott eszébe, hogy idén még nem írta meg a nekik szóló levelet. Azt tervezte, Budapesten kerít majd sort rá, de ez most már nem így lesz. Kibújt a kesztyűből, és a pultra tette.

– Pippa! – Beth édesanyja, aki épp Maxet tanította arra, hogyan kell precízen felvinni a cukormázt a süteményekre, hátranézett. – Nem lenne gond, ha kérnék egy darab papírt és egy tollat?

– Dehogyis, drágám. Menj ki a hallba, aztán fordulj balra, ott van Simon dolgozószobája.

Ahogy elhaladt Max mellett, a lány gyengéden megsimította a vállát.

– Mindjárt jövök.

A férfi mosolyogva bólintott, aztán ismét a dekorációnak szentelte a figyelmét, és annyira koncentrált, hogy még a nyelvét is kidugta. Josie szíve megremegett, ahogy figyelte: csodálatos érzés volt, hogy Max képes ekkora energiát fektetni ebbe a sok butaságba csak azért, hogy mellette legyen, és megbizonyosodjon róla, hogy jól van.

Gyorsan megtalálta a dolgozószobát, elővett egy papírt és egy tollat, majd leült, hogy megírja a levelet. Jobb most, mielőtt bármi történne.

Drága anyu és apu,

hiányoztok, mint mindig – talán idén kicsit még jobban, mert végre hazajöttem. De nagyon jó itt lenni és látni, hogy nem csak én gondolok rátok. Már sokkal korábban vissza kellett volna jönnöm karácsonyra, tudom jól, de remélem, tudjátok, hogy nem azért nem tettem, mert nem akarom visszaidézni, milyenek voltatok, amikor utoljára láttalak titeket – hanem mert túlságosan féltem az érzéseimtől.

Memo kórházban van, de ezt talán már nem újdonság nektek.

Remélem, rendbe jön, de bármi is történjen, ígérem, a jövőben gyakrabban hazajövök majd. Nem akarom elveszíteni ezt a helyet és azt, ami itt maradt belőletek.

Boldog karácsonyt, tengernyi szeretettel

Josie

A lány összeszorította az ajkát. Különös módon felszabadító érzés volt megírni ezt az egészen másfajta levelet, és még a könnyek sem szorongatták a torkát. Keresett egy borítékot, beletette a papírt, leragasztotta, majd a zsebébe dugta, és visszament a konyhába.

Nagyjából egy órával később az összes mézeskalács elkészült, és Max meg ő búcsúzkodni kezdtek. Pippa mindkettőjüknek csomagolt egy darab süteményt későbbre. Pippa és Beth szorosan megölelték Josie-t, és amikor a lány megígérte, hogy hamarosan meglátogatja őket, ezúttal komolyan gondolta.

Amíg ki nem léptek a házból, észre sem vette, hogy havazni kezdett, és halkan felkiáltott az örömtől, amikor meglátta a járdát fedő vékony hóréteget. Séta közben Max hajában apró hópelyhek akadtak meg, mint a jégpor a tűzben. Helen egész nap nem üzent semmit – Josie írt neki néhányszor, de tudta, ha valami drasztikus történne, úgyis hírt kapna róla. Ennek ellenére most, hogy ismét idekint volt, távol az emberektől és a süteménysütéstől, a félelem ismét eluralkodott rajta.

Megfogta Max hideg kezét, a férfi pedig válaszul megszorította az ujjait. Josie egyetlen szó nélkül a legközelebbi postaládához vezette, ahhoz, amelyikhez gyerekként is mindig odafutott a Mikulásnak szánt levéllel. Örült, hogy nem kell magyarázkodnia, amikor becsúsztatta a levelet a bedobónyíláson. Egyikük sem szólt egy szót sem – Josie-nak pontosan elég volt, hogy Max mellette van. Önkéntelenül is eszébe villant, hogy olyan, mintha új karácsonyi hagyomány venné kezdetét – minden évben Maxszel együtt adja postára a levelet. Szívét egy pillanatra remény töltötte el, hiába tudta, hogy veszélyes játékot játszik. Ám nem most volt itt az ideje, hogy ezen töprengjen, így hát néma maradt akkor is, amikor megfordultak, és kéz a kézben visszasétáltak a nagyszülei házába.

Huszonhatodik fejezet

Josie ismét a kanapén kucorgott, és élvezte a tűz kellemes melegét. Volt valami megnyugtató, ugyanakkor varázslatos abban, ahogy a lángok harapdálták a farönköket, és minden falatnál felszikráztak. Memo és nagyapa piros zoknijai a kandalló fölött lógtak – még mindig ragaszkodtak ahhoz, hogy minden évben meglepjék egymást. Josie tudta, hogy az övé is itt rejtőzik valahol, várva, hogy egyszer végre itthon töltse az ünnepet.

Max a konyhában volt – ragaszkodott ahhoz, hogy készítsen a lánynak némi forró csokit és harapnivalót, bár, mivel fogalma sem volt, hogyan működik a tűzhely, a műveletet hangos szisszenések és mordulások kísérték. Miközben Josie várta őt, megcsörrent a telefonja. Helen volt az.

– Szervusz, drágám!

Nagynénje hangja kissé fáradt volt, de nem tűnt riadtnak vagy túl érzelmesnek, amit Josie jó jelnek vett.

– Szia, hallottál már valamit? Beszéltetek az orvossal?

Visszaengedtek hozzá?

– Még nem. A délutáni látogatásnak mindjárt vége, de jelenleg éppen röntgenezik. De nem hiszem, hogy túl komoly lenne ez a dolog – csak biztosra akarnak menni, nem igaz?

– Gondolom – felelte a lány lassan, és igyekezett kiverni a fejéből a képet, ahogy a nagyanyját tolószékben gurítják ide-oda a kórházban, teljesen egyedül.

– Azt hiszem, valami műtét is szóba került.

– Műtét? – Josie szíve nagyot dobbant. – Ez elég rosszul hangzik.

– Nos, azt hiszem, nem feltétlenül, hiszen segíthet rajta, és nem is azonnal végeznék, van egy várólista – Helen hangosan felsóhajtott. – Mindegy, nem hiszem, hogy jelenleg túl sokat tehetnénk, drágám. Várnunk kell, amíg többet nem tudunk.

– Ott akarsz maradni? Talán visszamehetnék.

– Nem kellene, drágám! Jobb, ha megpróbálsz most pihenni egy kicsit, és majd reggel jössz vissza. Igyekszem meggyőzni a nagyapádat, hogy hadd vigyem haza őt is, ha a következő egy órában sem engednek be minket. Semmi értelme itt töltenünk az éjszakát.

– Jól van. De ne vigyek neked valamit? Vagy nagyapának?

– Nem, mindenünk megvan, hazaugrottam napközben, csak nem voltál otthon.

– Sajnálom! – vágta rá Josie azonnal. – Csak elmentem sétálni egy kicsit… Max itt van.

Lopva a konyha felé pillantott, de a férfi még mindig nem mutatkozott.

– Tényleg?

Josie legnagyobb meglepetésére Helen nem kérdezte meg, ki az a Max. A férfi szemmel láthatóan elég mély benyomást tett rá ahhoz, hogy ne felejtse el egykönnyen.

– Ööö, igen. – Nem tudta, hogyan magyarázza meg, mi történik köztük, mivel ő sem tudta pontosan.

– Örülök neki.

– Igazán? – vonta fel a szemöldökét Josie.

– Igen, örülök, hogy nem vagy egyedül. Beszélgettetek… bármiről is?

– Még nem – felelte Josie, és ismét a konyha felé pillantott.

Őszintén remélte, hogy Helen nem faggatózik tovább, de a nagynénje csak felsóhajtott.

– A nagyapád már jó ideje egy orvost hajkurász, úgyhogy jobb, ha utánanézek, mi van vele, drágám. Nem viseli jól ezt a várakozást. – Nem, gondolta Josie. Biztos, hogy nem.

– Jól van. Megígéred, hogy rögtön hívsz, ha megtudsz valamit? – Egy kis optimizmus végül is nem árthat.

– Persze. És ha elindulunk hazafelé, írok.

Josie letette. A következő pillanatban Max bukkant fel a szobában egy tányér tükörtojással és pirítóssal, amelyet bocsánatkérő grimasz kíséretében nyújtott át neki.

– Te nem eszel? – kérdezte a lány, miközben a férfi leült mellé a kanapéra.

– Nem vagyok éhes, de neked muszáj enned – pillantott a tányérra Max. – Ha ezt ételnek lehet nevezni.

Miközben Josie evett, nem beszéltek sokat. A lány alig érezte az étel ízét, de azért mindet elpusztította, mert a gyomra így kevésbé szorított, majd letette a tányért. A mellette ülő Max egy bögrével a kezében a tűzbe meredt. Olyan fáradtnak tűnt, amilyennek Josie érezte magát, sápadt volt és törődött.

– Szóval – szólalt meg a lány. – Idén nem mész New Yorkba? A férfi habozott egy kicsit, majd rápillantott.

– Nem, a szüleim igazság szerint most itt vannak – együtt karácsonyoztunk volna a húgom lakásában, mármint, ha sikerül elszabadulnia a munkából.

– Ehelyett most itt vagy velem – harapott az ajkába Josie.

– Ne aggódj emiatt – rázta meg a fejét Max. – Itt akarok lenni, ők pedig megértették.

A lány kíváncsi volt, mit mesélhetett nekik, amitől szó nélkül elfogadták, hogy otthagyja őket miatta. Végtére is a szülei nem ismerik őt, és nem hitte, hogy a rövid New York-i találkozáskor túl jó benyomást tett volna a férfi húgára.

Josie ismét Max vállára ejtette a fejét. A férfi simogatni kezdte a karját, mire a fejbőre rögtön felbizsergett. Annyira vágyott a melegségre és a biztonságra, hogy Max felé fordította az arcát, a férfi pedig habozás nélkül megcsókolta. A lány viszonozta a csókot, amely olyan gyengéd és lágy volt, hogy önkéntelenül felsóhajtott. Amikor szétváltak, Max mélyen a lány szemébe nézett. Az egész világon egyedül ő volt képes így nézni rá – mintha ő jelentene számára mindent, és imádná minden egyes porcikáját.

– Josie – kezdte, és a lány füle mögé simított egy hajtincset. – Tudom, hogy nem ez a megfelelő pillanat erre…

Josie teste megfeszült. Szinte felkészülten várta a csapást, ám a férfi csak zaklatottan végigsimított a tarkóján, és rátapasztotta a tenyerét.

– De… szeretlek!

Ajka a szokásos, halvány mosolyra húzódott, és Josie tudta, hogy komolyan gondolja.

Visszafojtott lélegzettel tanulmányozta a férfi arcát, mintha nem tudná eldönteni, hogy valóban elhangzott-e az a bizonyos szó. Végül a kezére tette a kezét, és mély levegőt vett.

– Max…

De mielőtt folytathatta volna, a férfi hozzáhajolt, és újra megcsókolta. Mintha tudta volna, hogy nem viszonozhatja a vallomást – még nem. Mintha tisztában lett volna vele, túlságosan érzékeny ebben a pillanatban, és nem mer bízni a saját szavaiban és érzéseiben, és nagyon fél attól, ha ő is kimondja ezt a bizonyos szót, a férfi ismét elhagyja. Amikor a csók véget ért, Josie Max homlokának támasztotta a homlokát, és lehunyta a szemét.

– Velem maradsz ma éjjel? – suttogta.

– Persze – A férfi ajka ismét felfelé görbült.

Josie megfogta a kezét, és felvitte az emeletre vezető, szűk lépcsőn, miközben az járt a fejében, milyen borzalmas, hogy a gondolat, hogy megosztja az egyszemélyes ágyát egy férfival, mennyire kiszorít most a fejéből minden egyebet. Nagyszülei alig nyúltak a szobájához, nem alakították át dolgozóvá vagy fitneszhelyiséggé – még csak vendégszoba sem volt, nem is lehetett volna, hiszen minden cucca itt maradt, a falat a tinédzserkori poszterei borították, a könyvespolcon egy sor plüssállat csücsült, azok, amelyeket tizennyolc éves kora után is meg akart tartani.

Gyorsan pizsamába bújt, a férfi pedig boxeralsóra vetkőzött, és bebújtak az ágyba. Olyan szorosan simultak egymáshoz, mintha egy emberré olvadtak volna össze. Bár Josie borzalmasan fáradt volt, teste feszült volt és merev, tudata éber és várakozó. Nem hitte, hogy felül tud kerekedni ezen az érzésen, és már jó előre felkészült egy újabb álmatlan éjszakára, de Max lágyan, megnyugtatóan simogatni kezdte a hátát, ő pedig érezte, hogy egyre jobban ellazul. Végül a férfi szívverésének ütemére merült álomba.

De nem tudott sokáig aludni. Az éjszaka közepén felriadt, és ösztönösen a telefonja után nyúlt. Két üzenete jött: egy Helentől, egy pedig Biától. Először a nagynénjéét nyitotta meg. Nem tudtam rávenni a nagyapádat, hogy elmenjünk, míg meg nem tudunk valamit. Ne aggódj, egyelőre semmi változás. Holnap reggel találkozunk. Csók. Mélyet sóhajtott, majd elolvasta Bia üzenetét is.

Max ott van?

Igen, válaszolta Josie. Hallottam, hogy te küldted ide.

A válasz szinte rögtön megérkezett. Különös, vajon mit csinálhat most a barátnője, hogy még mindig ébren van?

Olyasmi. Jól vagy? Olyasmi.

Itt vagyok, ha kellek, oké?

Tudom. De addig is mindketten próbáljuk jól érezni magunkat, rendben?

Josie halkan kicsusszant az ágyból, és belebújt egy régi hálóingbe. Cseppet sem érdekelte, hogy néz ki. Odakint sötét volt, de a kertet vékony rétegben beborította a vakítóan fehér hó, amelyen csak úgy szikrázott a holdfény, némi hűvös derengést kölcsönözve a tájnak.

A lány gyomra ismét összeugrott a szorongástól, ezért hagyta Maxet aludni, és lesettenkedett a nyikorgó lépcsőn. Amikor a férfi nem sokkal később lejött utána, ott találta a pislákoló tűz előtt, a kanapén.

– Bocs, felébresztettelek? – pillantott fel Josie.

– Nem – felelte Max gyengéden. – Csak egy kis fejfájás.

Erre Josie feltápászkodott, és keresett egy fájdalomcsillapítót a konyhai fiókban, és egy pohár vízzel együtt a férfi kezébe nyomta. Aztán ismét a kanapéra kucorodtak, és bajtársias csendben üldögéltek egy darabig. Josie annyira elmerült a gondolataiban és a Memóhoz fűződő emlékeiben, hogy amikor Max végül megszólalt, összerezzent a hangjára.

– Vannak gyertyáitok?

– Talán. Miért? – vonta össze a szemöldökét a lány.

– Keressük meg őket!

Ez nem is tartott sokáig, mivel Josie jól ismerte a nagyapját, és hamarosan különféle gyertyákból álló kis köteggel tért vissza. Max kiválasztott egy nagy, karimás darabot, és megforgatta a kezében.

– Egyes helyeken az a hagyomány, hogy karácsonykor gyertyát gyújtanak az elveszített szeretteiknek – pillantott a lányra, a szemében lágyan táncolt a parázs fénye.

Josie az ajkába harapott, és bólintott.

Gyújtott két gyertyát a szüleinek, és a kandalló tetejére tette őket, majd a lángokba meredt. Olyan törékenyek voltak – egyetlen lélegzet kiolthatta őket. Max is meggyújtott egy gyertyát, és az övéi mellé tette. Egy pillanatig csak bámulták őket, majd a lány a férfira nézett.

– Kinek?

– Valakinek, aki túl korán meghalt – válaszolta Max némi habozás után.

Josie-nak eszébe jutott, hogy mindig is úgy érezte, a férfi megérti őt: tudja, milyen elveszíteni egy szeretett személyt.

– Sajnálom – suttogta, és csak most jött rá, hogy pont ugyanúgy reagál, ahogy mások szoktak, amikor tudomást szereznek a szüleiről.

És arra is, hogy egyszerűen nem létezik ennél megfelelőbb szó.

– Semmi baj. – A férfi megfogta a kezét. – Egy darabig dühös voltam, de már nem vagyok.

Josie egy pillanatra lehunyta égő szemét.

– Nem bírom – mondta halkan. – És ha jövőre a nagymamámnak is gyújtanom kell egy gyertyát?

Max felé fordult, és gyengéden végigsimította a karját.

– Emlékszel, mit mondtál nekem szeptemberben, Laura esküvőjén?

A lány szipogott, és megpróbált visszaemlékezni, hogyan jutottak a kiabálásig, majd a csókolózásig. Azt hiszem, jobb lesz, ha többé nem találkozunk. Nos, egyértelműen tévedett.

– Sok mindent mondtam.

A férfi szája lassan felfelé görbült, a vonásai ellágyultak.

– Arra gondolok, hogy örülsz a szomorúságnak, mert azt jelenti, hogy még mindig őrzöd a szüleid emlékét, szereted őket, és hogy ez tesz azzá, aki ma vagy.

Josie némileg elismerően bólintott. Hihetetlen, hogy minden szóra emlékszik.

– Szóval ha úgy alakul, nyilván szomorú leszel, de az azt jelenti, hogy szereted, és ott él az emlékeidben.

Josie összepréselte az ajkát, nehogy elsírja magát, mert most tényleg nagyon rezgett a léc, de végül csak bólintott. Ez az egész annyival, de annyival jobb volt, mint ha hamis ígéretekkel kábította volna, vagy azt kérte volna tőle, ne árulja el senkinek, hogy eljött hozzá. És ami a legfontosabb, hitt neki, még akkor is, ha most szinte lehetetlen volt elképzelni, hogy valóban így érezhet majd, ha a legrosszabb mégis bekövetkezik.

Max a két keze közé fogta az arcát, és kissé felemelte, hogy a szemébe nézhessen.

– Josie – kezdte lassan, és a tekintetétől a lány gyomra ismét görcsbe ugrott; határozottan úgy érezte, nem fog örülni annak, amit mondani akar. – Szeretnék beszélni veled valamiről.

Max mélyen beszívta a levegőt, mire Josie gyomra megint liftezni kezdett.

– Amit már tavaly decemberben el kellett volna mondanom. Mielőtt a lány válaszolhatott volna, megcsörrent a telefonja, mire rögtön utánavetődött, hogy felvegye. Szíve a torkában dobogott, tagjai jéggé dermedtek. Hajnali három van – csak egyetlen oka lehet annak, hogy Helen ilyenkor hívja. A telefon éppen harmadszor csörrent meg, amikor lenyomta a gombot.

– Drágám, most viszik a műtőbe… találtak valamit, de nem tudom… – A nagynénje levegő után kapkodott. – Tripla bypassre megy, de még csak be sem engedtek hozzá előtte.

Max arcából minden vér kiszaladt; pont úgy nézett ki, ahogy Josie érezte magát.

– Nem mondták, hogy nagy gond lenne, csak azt, hogy ezt meg kell csinálni, de, nos, nyitott szívműtétről van szó, és átugrották a várólistát, szóval…

– Indulok.

Huszonhetedik fejezet

Taxiba ültek, és a kórházhoz száguldottak. Helen a kapu előtt várta őket, arca világított a fluoreszkáló fényben, a járomcsontja és az orra piroslott a hidegtől, kék-arany sálját szorosan a nyaka köré tekerte. Josie torka úgy összeszorult, hogy meg sem tudott szólalni, de Helen bágyadtan rájuk mosolygott, és a bejárat felé intett.

Elindultak a folyosókon, és Josie halványan érzékelte, hogy ezúttal másfelé mennek, mint tegnap. Minden fehér volt és ragyogó, olyan „kórházas”.

– Már a műtőben van – hadarta a nagynénje a lány kimondatlan kérdésére. – A felét se értettem annak, amit az orvosok összehordtak, és nem volt idejük elmagyarázni a részleteket. Csak azt tudom, hogy előrekerült a várólistán, és muszáj volt bevinniük a műtőbe.

Josie bólintott, és összeszorította az ajkát, bár amúgy sem tudott volna megszólalni. Ez nem hangzik jól, bukott volna ki belőle ösztönösen, de még gondolatban sem akart olyasmit megfogalmazni, amitől csak még jobban aggódik, nemhogy hangosan kimondani. Helen az intenzív osztály várótermébe vezette őket.

– Ide hozzák majd a műtét után – magyarázta, amikor Josie körülnézett.

Aztán a nagynénje odakísérte a nagyapjához, aki még mindig rémesen idegennek tűnt ebben a környezetben, ahogy tehetetlenül meredt egy üvegajtóra. Az ajtón nem volt semmiféle megkülönböztető jelzés, de sejthetően ezen át tolják majd ki Memót, amikor végeztek a műtéttel. Amikor, emlékeztette magát Josie. Nem ha.

Leereszkedett a legközelebbi székre, és felkészült a várakozásra. Ez nem történhet meg. Teste szobormerev volt, mintha minden tagját szorosan magához kellett volna láncolnia, nehogy szétessen, tudata üres volt és tompa. Egy ponton érzékelte, hogy Max leül mellé, és biztatóan megsimogatja a karját, de egyébként csupán négy szó kavargott folyamatosan az elméjében: ez nem történhet meg.

Helen egyszer kiment telefonálni, bár Josie el sem tudta képzelni, kit hívhat ilyenkor. Max két alkalommal elment kávéért, és másodszorra hozott egy csomó különféle csokiszeletet is. Egyikük sem nyúlt hozzájuk, bár Josie nagyapja az üvegajtó melletti őrhelyéről bágyadt, hálás mosolyt küldött a férfi felé. Valamivel később Max ismét eltűnt, majd némi fájdalomcsillapítóval és egy üveg vízzel tért vissza, amelyet rögtön el is fogyasztott, de Josie ajánlatát, hogy menjen haza nyugodtan, kategorikusan elutasította. A lány feje időről időre előrebillent, talán percekre el is aludt Max vállán, míg végül reggel kilenc körül, amikor már kezdődött a látogatási idő, Helen talpra ugrott.

Josie rögtön felült, Max pedig gyengéden megszorította a kezét. Kábán nézték, ahogy egy idősebb, ősz hajú, kissé pocakos férfi fáradt arccal feléjük siet, és rámosolyog Josie nagyapjára.

Mosolyog.

Josie teste már azelőtt elernyedt, keze pedig remegni kezdett a megkönnyebbüléstől, hogy az orvos beszélni kezdett volna. Amikor a férfi odaért hozzájuk, ő, Max, Helen és a nagyapja kis kört formáztak körülötte.

– Jól van? – bukott ki a lányból önkéntelenül.

– Nos, még hosszú idő, mire teljesen felépül – felelte az orvos nyugodtan –, és egy pár hétig bent kell maradnia, de remekül viselte a műtétet, ami határozottan jó jel. Mindjárt kihozzák, ha be szeretnének menni hozzá.

Josie nagyapja bólintott, nyelt egy nagyot, és az üvegajtó felé lépett. Josie hozzásietett, és megszorította a karját, mire az öreg halvány mosolyt küldött felé. Rémesen festett, és a lány nagyon remélte, egy ponton sikerül rávenniük, hogy hazamenjen enni valami rendes ételt, és aludni egy keveset. Amikor az orvos az ajtóhoz lépett, és a kártyájával kinyitotta, Josie Maxre pillantott. A férfi megdörzsölte a nyakát, mintha fájna.

– Menj csak, nem akarom, hogy túl nagy zsúfoltság legyen körülötte.

– Jól vagy? – ráncolta össze a homlokát Josie.

– Igen, csak ez a makacs fejfájás – felelte Max kissé bágyadt mosollyal. – Megyek, szívok egy kis friss levegőt, és sétálok egyet, visszafelé pedig hozok mindenkinek kávét.

A lány az ajkába harapott, és bólintott.

– Tényleg jól vagyok. Menj be a nagymamádhoz, én meg…

– Kint leszel? – emelte fel a fejét Josie.

– Igen, kint – bólintott Max.

Josie ismét habozott. Nem akarta itt hagyni a férfit, amikor láthatóan fájdalmai vannak, főleg azután, amit érte tett, de az orvos még mindig várt rájuk, és látnia kellett Memót. Semmi sem jutott eszébe, ami akár csak megközelítően leírhatná, amit ebben a pillanatban érzett. Max itt maradt vele, és gyakorlatilag szavak nélkül is pontosan tudta, mire van szüksége. Így hát csak bólintott.

– Köszönöm! – suttogta.

Helen viszont különös módon a folyosón elinduló férfi után eredt, bár Josie egy percig sem hitte, hogy el tudja téríteni a szándékától. Josie még látta őket egy pillanatra, mielőtt az orvos becsukta volna mögöttük az üvegajtót – mintha Helen magyarázott volna valamit, és amikor Max a fejét rázta a szavaira, nagynénje a karjára tette a kezét. Josie összevonta a szemöldökét, de a következő pillanatban már az orvos kötötte le a figyelmét, és amikor nem sokkal később ismét hátranézett, Max már eltűnt.

Memo a kórházi ágyban fekve sokkal törékenyebbnek tűnt, mint amilyennek Josie valaha is látta, ősz haja zsírosan terült szét a párnán, túl bő kórházi hálóinge lötyögött sovány testén. A lány mélyen beszívta a levegőt. Az orvos mosolygott, emlékeztette magát azonnal. Amint a nagyanyja meghallotta a lépteiket, kinyitotta a szemét, és a szája sarkán halvány mosoly jelent meg.

– Úgy néztek rám, mintha valami csoda volnék – krákogta, és úgy tűnt, ez a pár szó is komoly fájdalmat okoz neki. Josie hallotta, ahogy a nagyapja halkan felzokog, majd a feleségéhez lépett, és megfogta a kezét, miközben az orvos ellenőrzött néhány értéket. Ekkor Helen jelent meg Josie mellett, és a kezét a lány hátára téve az ágy másik oldalához vezette, mintha mindkettejüket bátorítani akarná. Bár minden arcizma tiltakozott, Josie nagy nehezen összehozott egy mosolyt. Szilárdan eltökélte, hogy nem fog sírni a nagyanyja előtt – nem kell tudnia, milyen borzalmasan érzi magát.

– Hogy vagy, anya? – kérdezte Helen gyengéden.

– Ó, nagyszerűen – Memo hangja most még rekedtebb volt, és kissé kásás is. – Mármint ahhoz képest, hogy az előbb nyitották fel a mellkasomat.

Josie-nak ismét pislognia kellett, hogy visszatartsa a könnyeit, de nagyanyja persze észrevette a dolgot. Merev mozdulattal a lány felé nyújtotta a kezét, aki olyan gyengéden szorította meg, ahogy csak tudta. Odakintről némi hangzavar hallatszott, aztán sietős léptek, ami rögtön Josie eszébe idézte, milyen közel járt Memo a halálhoz.

– Megkaptad az idézetemet? – kérdezte a nagyanyja reszelős hangon. – A filmből. A levélben.

Josie fáradt kis nevetést hallatott.

– Csoda a harmincnegyedik utcában – lehelte.

– Á, pedig azt hittem, ezzel megfoglak. Sose szeretted a karácsonyi filmeket – morogta Memo, és a szemhéjai ismét megrebbentek.

Josie szemét megint szurkálni kezdték a könnyek, ezért hátrébb lépett, hogy lenyelje a torkát feszítő gombócot. A nagyapja arca szintén hamuszürke volt, és láthatóan egy szót sem bírt kinyögni a fáradtságtól, de Helen a segítségére sietett, és a szörnyű kórházi kajáról kezdett csicseregni, meg az általa kipróbált diétákról, amelyek közül az egyik biztosan beválik majd Memónak is, ha kikerül innen. Josie teljesen elvesztette az időérzékét, így nem is tudta pontosan, mikor tűnt fel neki, hogy Max még mindig nem ért vissza. Megköszörülte a torkát, mire mindenki rápillantott.

– Megyek, megnézem, mi a helyzet Maxszel. És megmondom, hogy jól vagyunk – majdnem hozzátette, hogy egyelőre, de sikerült visszafognia magát.

– Ó, ő is eljött veled? – krákogta Memo, aki most hallhatóan kissé nehezebben vette a levegőt. – Ez kedves tőle.

A férfi nem volt a váróban, ezért Josie a kórház bejárata felé indult, hátha még mindig odakint van. A levegő hideg volt és friss, lélegzete buzgón kavargott a szája előtt, de a férfinak nyomát sem látta. A homlokát ráncolva indult el visszafelé. A váróban sokan voltak, de ő nem volt közöttük.

Josie látta, hogy Helen lép ki az üvegajtón, és odament hozzá.

– Nem találom – mondta, és igyekezett leplezni a hangjából kiérződő pánikot.

Lehetséges, hogy megint becsapta? Nem, az nem lehet. Azután, amit mondott neki…

De aztán felötlöttek benne a férfi szavai – beszélnem kell veled valamiről –, és a gyomra ismét összeugrott.

– Nem azt mondta, hogy kávéért megy?

Josie bólintott, de önkéntelenül az ajkába harapott. Amikor Max legutóbb eltűnt, perceken belül visszatért, és különben is, kifelé menet elment a kávéautomata mellett, látta volna, ha ott áll.

– Talán vécén van – vetette fel Helen, de ő is a homlokát ráncolta.

Igen, gondolta Josie, biztos ez a helyzet. Ott nyilván nem nézhette meg, de ha itt vár rá, biztos mindjárt visszajön.

Ekkor két nő lépett ki az intenzív osztály ajtaján. Az egyikük a szőke, fiatal nővér volt, akit Josie tegnap látott. Amikor megpillantotta őket, feléjük intett, mire Josie szíve vágtatni kezdett. Ahogy Helenre pillantott, ugyanazt a pánikot látta az ő arcán is. A másik nő kék műtősruhát viselt, a belőle sugárzó tekintély elárulta, hogy orvos. A nővér gesztusa láttán bólintott, és feléjük indult.

– Mi történt? – kérdezte Helen azonnal.

– Az a férfi magukkal volt, ugye? – A nő hangja túl közömbös volt, túl nyugodt.

– Melyik férfi? – bukott ki Josie-ból, bár valamiért már tudta a választ.

Rájött, hogy a nő konkrétan őket kereste, most pedig Maxről beszél, és bármiről is van szó, semmi jóra nem számíthat. Érezte, ahogy az egész testét elönti a rémület.

– Max Carter. – A nő hangja kissé ellágyult, Josie pedig legszívesebben felszisszent volna.

– Igen – vágta rá türelmetlenül. – Mi történt, baleset érte?

Talán túladagolta a fájdalomcsillapítót, vagy mi? De ahogy az orvos túlságosan is gyakorlatias arcára nézett, tudta, hogy ennél is rosszabbról van szó. Teste azonban nem hitt az elméjének. Továbbra is merev volt és természetellenesen nyugodt.

– Annyira sajnálom, hogy ezt kell mondanom – ingatta a fejét az orvos –, de meghalt.

Josie rámeredt. Ez képtelenség. Nyilván tévednek. Hiszen Max jól van, és öt perce még itt volt. Tegnap mézeskalácsot sütöttek, ma pedig elkísérte a kórházba. Ezek után nem hal meg csak úgy az ember. Mintha egy hideg kéz szorította volna össze a szívét, amikor arra gondolt, először azt hitte, a két nő Memóról hozott rossz híreket, egészen az utolsó pillanatig – hiszen a Max és a Memo kimondva ugyanazzal a két betűvel kezdődik, de aztán rögtön rájött, hogy a nagyanyját csak ő hívja Memónak.

– Nem! – mondta határozottan, hangja kemény volt és magabiztos.

Körülnézett, mintha azt várná, hogy Max bármelyik pillanatban felbukkanhat, és elsüt valami hülye viccet a személykeveredésről, amit csak ő ért.

– Mi történt? – suttogta Helen, Josie pedig összerezzent, és felé fordult.

Semmi sem történt, akarta mondani. Kizárt, hogy Maxről beszélnének.

– Agyi aneurizma. Semmit sem tehettünk. Összeesett a váróban, és mire a műtőbe értünk…

– Nem! – ismételte Josie, de a hangja most darabosan és hamisan csengett.

Az orvos a szemébe nézett.

– Valószínűleg nagyon fájhatott a feje az utóbbi pár órában, de a tumor miatt nyilván azt hitte, ártalmatlan.

Fejfájás. Egyetlen szó, és hirtelen minden a helyére került. Josie szemei égtek, az orvos szavai szinte el sem jutottak hozzá. Ez nem lehet igaz. Lehetetlen, csak valami szörnyű rémálom – talán még mindig a nagyszülei házában van, talán fel sem ébredt, hanem ott fekszik Max karjában.

Helen együttérzően megszorította a karját. Josie észre sem vette, hogy az orvos továbbment, csak amikor meglátta a terem másik végében. Sűrűn pislogva próbált visszatérni a valóságba, miközben nagynénje egy székhez vezette, és lenyomta rá.

– Agytumor? – szólalt meg végül a lány.

Ennek nem volt semmi értelme, egyszerűen nem állt össze a tudatában, akár egy kirakós, amit képtelen vagy befejezni, akárhogy is próbálkozol.

Aztán látta, hogy Helen sír. Helen sír. Kábán figyelte nagynénje ajkára csorgó könnyeket, amelyeket a ruhaujjával igyekezett letörölni. Azok sem tűntek valódinak.

– Rákja volt, Josie – mondta Helen elcsukló hangon.

– Nem, nem volt!

Hiszen ő tudott volna róla, nem igaz? Ilyesmit nem lehet titokban tartani.

– Végstádiumú agytumor. Tudta, hogy…

– Nem! – De mintha valami lassan nyomni kezdte volna belülről Josie szemét, az agyában gombóc képződött. – Elmondta volna.

– Azt hiszem, épp arra készült – felelte a nagynénje gyengéden.

– Te honnan tudod? – kérdezte Josie.

– Tőle – Helen hangja megremegett.

Josie megrázta a fejét. Ennek semmi értelme. Miért mondta volna el Helennek, neki pedig nem?

– De azt mondták, aneurizma.

Jelenleg csupán ennyire volt képes: a száraz tényekre koncentrálni, arra, ami konkrétan elhangzott. Mert tényleg nem volt értelme. Hol van most Max? Hol van? Ha tényleg halott, miért idekint mondták meg nekik? Miért nem vitték oda hozzá, hogy a saját szemével láthassa?

– Tudom. És annak alapján, amit az orvos mondott, erről ő maga sem tudott… nagyon hirtelen történt. Ő sem számított rá… egyelőre.

Ám Josie csak ingatta a fejét folyamatosan, a terem megállíthatatlanul forgott körülötte.

– Figyelj! – mondta Helen, és láthatóan mindent megtett, hogy természetesnek tűnjön, olyannak, amilyen mindig is volt, ha már egyébhez nem volt hatalma – maradj itt, megyek, és kiderítem, mi történt pontosan.

De a lány csak bámult rá. Nem akarta tudni. Nem számít, mi történt pontosan, mert ez az egész egyszerűen nem igaz. De ehelyett csak annyit mondott:

– Oké!

Hangja bénult volt, hideg és üres. Mintha nem is az övé lett volna, és ebben a pillanatban a teste sem tartozott hozzá.

– És fel kell hívnunk… – kezdte Helen, ám Josie-ra pillantva megrázta a fejét, és visszapislogta a könnyeit. – Megoldom. Mindjárt jövök. Ez nem…

De nem fejezte be a mondatot. Csak megszorította a lány vállát, olyan erősen, hogy fájt, Josie azonban hálás volt érte, mert így legalább erre az egy testrészére tudott koncentrálni, erre a tompa fájdalomra, nem pedig arra, hogy mindene úgy lüktet, mintha szétszakították volna, mintha a testrészei hirtelen egymás ellen fordultak volna.

Ez nem igaz. Csak erre tudott gondolni, miközben figyelte, ahogy Helen a recepcióspult előtt állva vált néhány szót a nővérrel, aztán a táskájába nyúl, mintha keresne valamit. Max nem halt meg. A nagyanyja… ő volt beteg, nem pedig Max. Nem lehetett agytumorja, hiszen azt képtelen lett volna eltitkolni. Hogy történhetett volna ilyesmi mindössze pár perc alatt? Úgy érezte, bőgni tudna, üvölteni, válaszokat követelni, de a teste megtagadta az együttműködést: minél többet gondolkodott a dolgon, annál jobban lelassult, míg végül már csak pislogni volt képes.

Amikor Helen visszatért, Josie látta, hogy valamit szorongat a jobb kezében. Egy levél, ismerte fel kábán.

Helen leült mellé, a vállára tette az egyik kezét, a másikkal pedig felemelte a levelet.

– Azt kérte, adjam oda neked – mondta lágyan.

Josie megrázta a fejét, de amikor Helen a kezébe nyomta a borítékot, mégis elvette tőle. Csak most látta, milyen erősen remeg a keze. Az ölébe tette a levelet, és rábámult. A neve állt rajta, Max kézírásával. Josie.

– Nem értem – pillantott a lány Helenre, és ismét megrázta a fejét.

Nagynénje szemébe könny szökött, az álla remegni kezdett.

– Felhívott – kezdte vontatottan. – Azért, hogy mindent elmagyarázzon, és a tanácsomat kérje.

Mélyen beszívta a levegőt.

– Azt javasoltam, várjon, amíg Memo egy kicsit jobban lesz, mert aggódtam amiatt, hogyan kezeled majd, de…

Ismét sóhajtani akart, de egy kis zokogás lett belőle.

– Annyira sajnálom, drágám!

Josie azt kívánta, bár ne mondta volna ezt. Sajnálom. Pontosan tudta, miért szoktak ilyesmit mondani az emberek. Hogy mit jelent.

– Hozhatok neked valamit? – kérdezte Helen.

– Vizet – krákogta a lány.

Valójában nem volt szomjas, de egyedül akart maradni. Helen bólintott és felállt, Josie pedig nézte, ahogy átvág a várón, aztán ismét a levélre pillantott. De nem nyitotta ki. Mert tudta, ha kinyitja, ez az egész valósággá válik.

Huszonnyolcadik fejezet

Három nappal korábban

Max az előtte fekvő papírlapra meredt. Bosszantotta, hogy már az ötödik papírt használja el, de azért ezt is összegyűrte, és a szemetesbe dobta. Egyszerűen nem találta a szavakat. Hiszen hogy magyarázol el ilyesmit egy kicseszett levélben?

Belekortyolt a kávéjába, amely fekete volt és erős, pont, ahogy szerette, és kinézett az utcára a húga apró, bristoli lakásának ablakpárkányáról, ahol üldögélt. A szülei inkább a hotelre szavaztak, hál’ istennek, miután átjöttek Angliába, hogy együtt töltsék a karácsonyt a fiukkal – Max biztos volt abban, hogy utoljára. Mélyen beszívta a levegőt, egy kicsit bent tartotta, majd kifújta. Az út végéhez ért. Tovább húzta, mint az orvosok eredetileg jósolták. Hat hónapot adtak neki, amikor egy évvel ezelőtt kiderült, mi baja. Közvetlenül, mielőtt találkozott volna a lánnyal, akibe beleszeretett, és aki miatt olyan kétségbeesetten kívánta, hogy bár egy kicsivel több ideje volna.

Hátrapillantott, és meglátta Chloét, aki csipás szemekkel támolygott be a szobába. Mindig így festett reggelenként – ébredés után valahogy lágyabbnak és sebezhetőbbnek tűnt, mintha időbe telne felépíteni azt a nyers, magabiztos valakit, akinek az álarca mögé általában rejtőzött. Most a földön heverő papírokra bámult.

– Hogy haladsz a levéllel? – krákogta, Max szíve pedig fájdalmasan megdobbant.

Az ő kishúga. Őmiatta aggódott a legjobban, hogy mi lesz vele, ha itt kell hagynia, mert tudta, hogy a diagnózis óta ő próbálta a legelszántabban egyben tartani magát, úgy tenni, mintha minden rendben lenne. És azzal is tisztában volt, hogy ez a végsőkig így lesz, mert neki erre van szüksége, mindegy, mekkora árat kell Chloénak fizetnie ezért.

– Nem túl jól. Nem nagyon értek a levelekhez.

Chloe felmordult, és belépett a szomszédos konyhába bekapcsolni a vízforralót.

– Csak írd, ami a szívedben van… vagy ilyesmi.

– Köszönöm, óh, bölcsek bölcse. – Megpróbálkozott egy gúnyos mosollyal, de csak óvatosan, mert egyikük sem akart összeroppanni a másik előtt, majd a hálószoba felé pillantott. – Liam még alszik?

– Egy férfit képtelenség felébreszteni, én mondom neked – felelte a húga ásítva. – Csak most az egyszer…

Ám Max védekezően felemelte a kezét.

– Ha valami szexszel kapcsolatos dologról van szó, Chlo most szólok, hogy nem akarom hallani.

Húga elvigyorodott. Úgy tűnt, már a kávé illatától is éberebbé vált. Minden várakozással ellentétben Chloe és Liam igenis komoly szerelembe esett, és még a távkapcsolatot is sikerült megoldaniuk. Liam pár héttel ezelőtt megkérte a kezét, Chloe pedig őrült tempóban szervezni kezdte az esküvőt, hogy még februárban megtarthassák. Azt mondta, azért, hogy gyorsan túl legyenek rajta, és amikor az anyja rákérdezett, dölyfösen visszavágott, hogy egyszerűen csak nem akar bűnben élni, de Max tisztában volt az igazsággal. Ahogy azzal is, miért kérte meg Liam a húgát ilyen hirtelen. Azt akarták, hogy jelen lehessen az esküvőjükön, és remélték, hogy februárig még kihúzza.

Hálás volt, amiért a párkányon mellette fekvő telefonja egyszer csak pityegni kezdett. Az üzenet Erintől jött. Még mindig rendszeresen jelentkezett. A férfi családjához hasonlóan tudta, hogy már csak hónapjaik vannak hátra, de ahelyett, hogy visszahúzódott és távolságot tartott volna, biztosította Maxet arról, hogy mindig ott van, ha szüksége lenne rá, vagy csak beszélgetni akar.

Miután visszatértek Angliába, pár hétig még együtt laktak Edinburghban, de csak barátokként. Akkor még nem tudta, hogy az új kísérleti kezelés, amelyet New Yorkban kezdtek el az év elején, és amelyre az anyja vette rá, működni fog-e, de Erin úgy döntött, hogy igen, így hát a hosszú távú kapcsolat igenis opció kettejük számára. De mielőtt kiderült volna, hogy a kezelés hatástalan, Max már tudta, hogy nem akar újra vele lenni. Erin szó nélkül elfogadta a döntését, és bebizonyította, hogy egyszerűen nincs nála jobb barát: rávette, hogy kimozduljon, és kezdjen magával valamit. Ő vitte el arra az esküvőre is, bár Max egészen addig nem akart menni, amíg meg nem látta Josie fotóját a kastélyról az Instagramján. Akkor azonban rögtön tudta, hogy ott a helye.

Ismét a papírra meredt. El kellett volna mondania neki szeptemberben. De az, hogy újra látta őt, könnyelművé tette: annyival egyszerűbb volt elhitetni vele, hogy még mindig Erin áll kettejük közé, és amúgy sem akarta ezzel terhelni azon a hétvégén, a barátnője esküvőjén. Valahol még remélte is, hogy az érzelmei egyoldalúak – végtére is attól, hogy ő nem tudta kiverni a fejéből a lányt, neki még nem kell így lennie vele. És ha Josie nem vonzódott volna hozzá, nem is bánthatta volna annyira meg. De hiba volt ezt tennie. Hiba volt azt hinnie, megvédheti azzal, ha nem mondja el neki. Legalábbis a bátor kis barátnője dühös Facebook-üzenete, aki csókolózáson kapta őket, erre engedett következtetni. Úgy döntött, biztonságosabb, ha nem válaszol neki, de az üzenet elgondolkodtatta.

Még egyszer átolvasta a levelet, miközben elmormolt egy köszönömöt Chloénak, aki újabb csésze kávét tett le elé. Döntött. Felkapta a telefonját, és kikeresett egy névjegyet.

– Igen? – szólt bele egy goromba hang.

– Halló, Biával beszélek?

– Igen. – A hang gyanakvóvá vált. – Ki az?

– Max. Nézd, tudom, hogy…

– Max? Josie Maxe? – Josie Maxe. Nem igaz, és soha nem is válhat azzá.

– Igen – felelte, mert tudta, mire gondol a lány. – Nézd…

– Honnan van meg a számom?

Max türelmetlenül felsóhajtott, és Chloéra pillantott, aki felvonta a szemöldökét.

– Johntól, neki pedig Laura adta meg. Most már befejezhetem a mondatot? Szeretnék kérni egy szívességet.

– Nos, én pedig nem akarok szívességet tenni neked – vágta rá Bia élesen.

Néha az őszinteség a legjobb megoldás.

– Bia – szólt Max nyersen –, haldoklom.

Nem nézett Chloéra, miközben kimondta. Nem lett volna rá képes.

A vonal végén csönd támadt.

– Mi? – szólalt meg Bia végül. – Hogy érted ezt?

– Úgy, ahogy mondtam – felelte a férfi közönyös hangon.

Az idők során egészen hozzászokott a szó hangzásához. Vajon mit jelent, ha már teljesen közömbösen vagy képes kimondani azt, hogy haldoklom, mintha a beszélgetés természetes része lenne?

– Nem – válaszolta Bia. – Úgy értem, istenem. Sajnálom. Mit… mióta… Josie tudja?

– Nem, és pont ebben kérném a segítséged – válaszolta Max. – El kell juttatnom neki egy levelet.

– Egy levelet? Egy levélben akarod közölni vele, hogy haldokolsz? Lehetetlen. Ezzel kinyírod – jézusom!

– Nem tehetek mást. – Halkan beszélt, de nem tudta elrejteni a szavai élét. – Tudom, hogy nem kellett volna belekezdenem ebbe a dologba vele.

Ekkor beszélgetés hallatszott Bia háta mögül, ő pedig csendesen szitkozódott.

– Nem. Nem kellett volna – mondta, és felsóhajtott. – Nem, nézd, sajnálom, oké? Én csak…

És Bia elmondott neki mindent. Hogy mi történt Josie nagymamájával, és hogy a lány most egyedül van otthon. Két perccel később Max már ki is szedte Biából a címet és Josie nagynénjének, Helennek a számát is – nem akarta megkockáztatni, hogy odamenjen anélkül, hogy legyőzte volna ezt az akadályt. Miután letették, felkapta a levelet az ablakpárkányról, és beviharzott a vendégszobába, ahol az elmúlt pár hónapban lakott. Chloe utánaballagott.

– Mit csinálsz? – érdeklődött, de a férfi pillantásra sem méltatta.

– Mennem kell, Chlo. Muszáj újra látnom – hadarta, és megrázta a fejét. – Legalább meg kell próbálnom elmagyarázni… tartozom vele neki. Többet érdemel egy levélnél.

Bedobált pár holmit egy táskába, majd megfordult. A húga ott állt az ajtófélfának dőlve, és rettentően fiatalnak tűnt. Ajka remegett. Max átvágott a szobán, a karjába vette, és érezte, hogy elszorul a torka.

– Visszajövök – súgta a fülébe, bár tudta, hogy képtelenül gyakran mondta már ezt neki. – De látnom kell őt, mielőtt…

Chloe hátrahúzódott. Az alsó szempilláján egy könnycsepp hintázott, és amikor lassan bólintott, végigcsorgott az arcán.

– Menj – mondta, és remegve beszívta a levegőt. – Mondd el neki. Ha nem rúg ki az első pillanatban, az… az azt jelenti, hogy ha valaha szüksége lesz rám, most vagy a jövőben, bármikor szívesen látom.

Chloe lehajtotta a fejét, szája körül halvány mosoly játszott.

– Szívesen megismerném a lányt, akit szeretsz.

Max kiment az előtérbe, húga pedig követte. A lány, akit szeretsz. Josie pontosan ez volt, Max jól tudta, bár fogalma sem volt, hogyan ejtette rabul a szívét. Ráadásul akkor, amikor már túl késő volt – amikor már nem volt joga magának követelni a szívét úgy, ahogy a lány magának követelte az övét. Megpróbálta megfékezni a zuhanást, de már nem volt esélye, így hát jelenleg ez volt a legjobb, amit csak tehetett: hogy legyőzi a gyávaságát.

– Mondd el anyunak és apunak, jó? – fordult vissza Chloéhoz.

Tisztában volt vele, hogy ha tudnák, mire készül, meg akarnák állítani. Húga bólintott. Aztán ismét magához vonta a bátyját egy utolsó ölelésre, Max pedig érezte, hogy halkan felzokog. Lágy csókot nyomott a feje búbjára.

– Tudod, hogy szeretlek.

– Tudom – suttogta. – És én is mindig szeretni foglak. Ezzel hátrahajtotta a fejét, és felnézett a bátyjára.

– Menj, szerezd meg csajt, mielőtt túl késő lesz.

Huszonkilencedik fejezet

Josie a nevére meredt a borítékon. A szíve folyamatosan ezt dobogta: nem igaz, nem igaz, nem igaz. Helen még mindig a terem másik végében állt, épp vizet próbált szerezni neki. Körülötte halkan és hangosan zsibongtak az emberek, de minden hang összemosódott – egy gép zúgása, léptek, halk beszéd.

Nem igaz, nem igaz, nem igaz.

Felemelte a levelet. A papír lágynak és törékenynek tűnt az ujjai között.

Nem igaz, nem igaz, nem igaz.

Fájdalmas lassúsággal felbontotta a borítékot, a teste mintha nem akarta volna követni az agya parancsait. Aztán, mivel már nem tudta tovább húzni az időt, olvasni kezdett:

Josie,

remélem, alkalmam lesz személyesen elmondani ezt, de mindketten tudjuk, hogy az élet gyakran nem úgy alakul, ahogy eltervezzük. Nem akarom tönkretenni a karácsonyodat azzal, hogy most közlöm ezt, de biztos akarok lenni abban, hogy nem hagylak itt magyarázat nélkül. Szóval ezt a levelet karácsony utánra írom neked, csak a biztonság kedvéért.

Amikor tavaly decemberben találkoztunk, én csak nem sokkal korábban tudtam meg, hogy végstádiumú rákom van. Nem mondták meg pontosan, mennyi időm van még, csak, hogy egy nem túl távoli ponton véget ér az életem. Tényleg azért mentem New Yorkba, hogy meglátogassam a szüleimet, de a másik oka az volt, hogy be akartak juttatni egy klinikai kísérletbe, amely javított volna az életminőségemen, és talán némi időt is adhatott volna nekem. Nem akartam közel kerülni hozzád, beléd szeretni pedig végképp nem – így, hogy tudtam, nincs jövőnk együtt. És ahogy megismertelek, egyre jobban gyűlöltem a gondolatot, hogy neked is szenvedést okozzak – nem akartam és nem is akarom, hogy még valakit gyászolnod kelljen.

Ezért hagytalak úgy ott tavaly – csak pár közös napot engedélyeztem magamnak, és azt hittem, mindkettőnknek jobb lesz, ha elvarrom a szálakat. Nem hittem, hogy újra találkozunk, de olyan boldog vagyok, hogy a sorsunk mégis összefonódott. Önző voltam, amikor megint látni akartalak, és elmentem az esküvőre, csak hogy a közeledben lehessek, mert az, hogy az életem része voltál, még ha csak időnként is, sokkal elviselhetőbbé tette az elmúlt évemet, és újra megadta nekem a reményt, amelyről már azt hittem, elvesztettem. Egész évben gyűjtöttem a bátorságot, hogy elmondjam neked mindezt.

A kezelés hatástalannak bizonyult, nekem pedig el kellett fogadnom, hogy számomra nincs kiút – lassan a végéhez közeledem. De ebben az évben, amelyet szinte áthatolhatatlan sötétség borított, te az öröm szikráival ajándékoztál meg, és szeretném, ha tudnád, mennyit jelent ez nekem, milyen borzasztóan hálás vagyok érte. Kétszer már majdnem feladtam – egyszer tavaly decemberben, egyszer pedig szeptemberben, és mindkétszer te rángattál vissza a szakadék széléről.

Az orvosok szerint most jön a neheze. Személyiségváltozásra számíthatok, betegségem jóval látványosabb tüneteket produkál majd, és hamarosan már képtelen leszek titokban tartani. Nem akarom, hogy lásd ezt. Azt akarom, hogy úgy emlékezz rám, ahogy megismertél, nem pedig egy beteg, zavart, haldokló emberre. Tudom, önző vagyok, és ez a másik oka annak, hogy most elmegyek – remélem, gyorsan és csendben tűnök el, anélkül, hogy bármit is tapasztalnod kéne ebből. Ha ez történik, tudd, hogy én magam akartam így.

Annyira sajnálom, Josie. Sajnálom, hogy belerángattalak ebbe.

Sajnálom, hogy nem tudtam távol tartani magam tőled.

De azt nem sajnálom, hogy szeretlek. Ezt sosem fogom, és remélem, te sem bánod.

Nem adatott meg nekünk az örök boldogság, de komolyan gondolom, amit tavaly mondtam – boldog vagyok, hogy találkozhattam veled. Szeretlek, Josie, és remélem, az életed tele lesz csodálatos, váratlan és nagyszerű dolgokkal, amelyek úgy tündökölnek majd, mint te magad. Tudd, ha választhatnék, én veled akarnám leélni az enyémet.

Örökké a tied

Max

Amikor Josie leengedte a levelet, és felpillantott, Helen már mellette állt. A lány szeméből forró, néma könnyek patakzottak.

– Nem búcsúzott el – szólalt meg végül kábán.

– Ó, drágám! Azt hiszem, mióta csak találkoztatok, ezzel próbálkozott.

Ezekre a szavakra Josie fájdalmasan összegörnyedt a széken, és végre elsírta magát.

Három héttel később

Josie a kis tömeg mögött álldogált Bristolban, nem messze a háztól, ahol Max felnőtt, fekete cipőjének tűsarkai a nedves földbe mélyedtek, lélegzete kavargott a levegőben. Könnyek szurkálták a szemét, de a hideg rögtön megdermesztette, ahogy kicsordultak, miközben hallgatta a lelkész szavait, aki arról beszélt, mennyire hiányzik majd mindenkinek az elhunyt, mennyit jelentett a jelenlévők számára, és hogy milyen tragikusan fiatalon ragadta el a halál.

Tragikusan fiatalon. Josie ezekre a szavakra levegő után kapkodott, és érezte, hogy a balján álló Bia keze szorosabban kulcsolódik az övére, Helen pedig egy kicsit közelebb lép hozzá, és a vállára teszi a kezét. De a hullámokban rátörő, égető fájdalom ellen mindez mit sem ért. Nem kellene itt lennie. Maxnek sem kellene ott lennie abban a koporsóban, nem helyes, hogy leeresztik a földbe, ahol senki sem láthatja. Ahol nem húzódhat a szája arra bizonyos félmosolyra, nem foghatja meg a kezét, ő pedig nem hajthatja a fejét a vállára. Ez nem helyes. Ez nem tisztességes. Nem tisztességes, hogy elvették tőle az életét, őt pedig Josie-tól vették el. Nem tisztességes, hogy nem avatta be semmibe, pedig kezdettől fogva tudta, hogy nincs közös jövőjük. Lassan, mélyen beszívta a levegőt, és igyekezett elhessegetni ezt az érzést. Nem haragudhat rá éppen ma.

Miután a szertartás véget ért, és az emberek kezdtek szétszéledni, Josie elkapta Chloe pillantását – Max húga pedig habozás nélkül elindult felé. Mivel eddig még csak egyszer találkoztak New Yorkban, Josie-ban komolyan felmerült, hogy egyszerűen megfordul és elmegy, de amikor Chloe a könnyein át rámosolygott, egyszerre mintha Max nézett volna vissza rá. Ettől úgy összeszorult a torka, hogy egy pillanatra alig kapott levegőt. A távolban madarak csicseregtek gondtalanul, mintha mi sem történt volna, egy autóduda hangja pedig élesen, fájdalmasan hasított a lány fülébe, és emlékeztette arra, hogy az élet megy tovább, akár tetszik neki, akár nem.

– Úgy örülök, hogy eljöttél – szólította meg Chloe. Josie megrázta a fejét.

– Annyira sajnálom, hogy…

Ám Max húga csak a fejét ingatta, mintha tudná, mit akar mondani. Hogy sajnálja, hogy Max vele töltötte az utolsó pillanatait. Sajnálja, hogy elvette tőlük ezt – miközben, ha őszinte akart lenni, egyáltalán nem sajnálta, sőt önző módon örült, hogy megtarthatta magának ezeket a pillanatokat. Akarta őket, és már senki sem veheti el tőle.

– Veled akart lenni – mondta Chloe lágyan.

Aztán átnézett Josie válla fölött, odabiccentett valakinek, majd mély levegőt vett, és ismét a lány szemébe nézett.

Bia ismét megszorította a barátnője kezét, aztán elengedte, és arrébb lépett. Josie érezte, hogy Helen is elhúzódik – kettesben hagyták Max húgával, és most két másik ember csatlakozott hozzájuk. A nőnek ugyanolyan vörösesbarna haja volt, mint Maxnek, a férfi pedig épp olyan volt, mint Chloe, csak persze kissé testesebb. Max szülei. Josie remegve beszívta a levegőt, és letörölte a könnyeit.

– Josie – szólalt meg Chloe –, ők itt Valerie és Roger, a szüleim.

Josie álla megrándult, ahogy Valerie szemébe nézett. Max szemei, valamivel halványabb kiadásban.

– Őszinte részvétem a veszteségükért – mondta halkan, de a hangja a legjobb szándéka ellenére is remegett.

Valerie megrázta a fejét, közelebb lépett hozzá, és megfogta a kezét.

– A mi veszteségünk – mondta határozottan, némi amerikai akcentussal. – Ha te voltál a lány, akit Max szeretett, akkor a közös veszteségünk.

Josie bólintott, és érezte, hogy ismét könnyek öntik el az arcát.

Beszélgettek még egy kicsit, ameddig csak Max szülei képesek voltak rá, és megegyeztek, hogy tartják a kapcsolatot. Miután Valerie és Roger elindult, hogy fogadja a további részvétnyilvánításokat, Chloe még ott maradt egy kicsit. Josie-nak csak most tűnt fel, hogy Erin is itt van. Egy pillanatra egymás szemébe néztek, és a másik lány szomorú mosollyal felé biccentett.

– Szóval – szólalt meg újra Chloe –, mi a helyzet a fényképezéssel?

– Ó! – Josie a füle mögé simított egy hajtincset. – Minden rendben, azt hiszem. Elvégeztem egy kurzust.

Egyszerűen nem tűnt helyesnek úgy csevegni, mint ha minden rendben lenne, visszatérni ebbe a világba a történtek után.

– Tudom. – Chloe oldalra billentette a fejét, mint valami kismadár. – Max mesélte.

– Tényleg? – Josie ajkán halvány mosoly jelent meg. Chloe bólintott.

– Botswanát is említette. Geoffrey – tette hozzá Josie kérdő pillantására. – A bátyám nagyon jó volt abban, hogy információt szedjen ki emberekből.

Egy pillanatra elmosolyodott, aztán újra komollyá vált. Valaki a nevét kiáltotta – egy magas, izmos, napbarnított férfi –, ő pedig hátranézett, és bólintott.

– Tennem kell még pár kört, hogy úgy mondjam.

Mély levegőt vett, és megrázta a fejét, barna szemében könnyek csillogtak.

– Bocs – lehelte, de Josie nemet intett.

– Menj csak – mormolta Josie, mert látta, hogy Bia már úton van felé, mintha készenlétben állva figyelte volna, mikor fenyeget az a veszély, hogy egyedül marad.

Ám mielőtt odébb léphetett volna, Chloe megragadta a kezét.

– Csak azt akartam mondani, hogy nem tudom, ez megkönnyíti-e a döntésedet, de remélem, elfogadod.

– Tessék? – vonta össze a szemöldökét Josie.

– Botswanát – felelte Max húga. – Ő is bízott abban, hogy elmész.

Elhallgatott, majd halvány mosollyal a távolba meredt. Amikor ismét Josie-ra pillantott, már ragyogtak a szemei.

– Arra gondolt, ott talán majd rájössz, milyen értékes vagy.

Megint december

Josie a homokban kuporgott a tűz mellett, a mellkasához húzta a térdét, és átkarolta. A lángok szikrázva keltek életre, hogy elkészíthessék fölöttük a nyársra húzott – vagy ahogy itt nevezték, brai módon megsütött – kolbászt. A jobbján ülő Charlotte az egyik vadőrrel beszélgetett, a másik oldalon pedig két helikopterpilóta nevetett valamin, amit a telefonjukon láttak. Hálás volt érte, hogy pár pillanatig csak üldögélhet, és hallgathatja az éjjeli madarak énekével összefolyó duruzsolást, miközben áhítattal bámulta az afrikai naplementét. Elképesztő színeket látott itt, a narancsszínű ég úgy izzott, mintha megperzselték volna, és lassan rózsaszínbe fordult, mintha rögtön utána valaki vizet loccsantott volna a lángokra. A hely, amelyet a karácsonyi brai helyszínéül választottak, kicsit magasabban volt, mint ahol általában táboroztak – de még mindig a nemzeti park biztonságában, ahová egy kíváncsi leopárd sem szökhetett be –, így teljes szépségében végignézhették ezt az égi csodát.

Belekortyolt jéghideg Savanna-koktéljába, és élvezte a megkönnyebbülést, amelyet hozott neki ezután a rémesen forró nap után. Charlotte a szemébe nézett és rámosolygott, mintha csak ellenőrizni akarná, hogy rendben van-e. Josie viszonozta a mosolyt, és bólintott, a másik nő pedig visszafordult a beszélgetőpartneréhez.

Josie kinyújtotta a karját maga mögött. Vékonyabb, barnább és sportosabb volt, mint tavaly, de ettől eltekintve szinte hihetetlennek érezte, hogy már a tizenkettedik hónapot tölti Botswanában. Bia és Laura már meglátogatta, és Helen is esküdözött, hogy így tesz majd. Hat hónapnyi lábadozás után Memót végre gyógyultnak nyilvánították, és többé-kevésbé visszatérhetett a normális életéhez. Josie gyakornoksága a végéhez közeledett, de még volt egy hónapja, hogy kitalálja a következő lépést, úgyhogy nem aggódott túlságosan. Rátalált arra, amit szeretett – bár néha még mindig meg kellett csípnie magát, hogy elhiggye, tényleg itt van –, és valamiért egészen biztos volt abban, hogy időben talál majd megoldást. Már el is kezdett tapogatózni, afelől pedig szerencsére biztos lehetett, hogy Charlotte remek ajánlást ad majd neki, mivel sikerült jó benyomást tennie rá. De most már azt is első kézből tudta, hogy a legjobb dolgokat néha épp a hiány szüli, így hát az sem jelenti majd a világ végét, ha pár hónap múlva még mindig nem tudja, mihez fog kezdeni.

Az egyik helikopterpilóta kivált a csoportból, búcsút intett a többieknek, Josie pedig letette az italát, és felállt, hogy csatlakozzon hozzá. Az izzadság úgy átitatta könnyű felsőjét, hogy a hátára tapadt.

– A reptérre mész? – kérdezte a férfitól.

– Igen, jön pár vendég, és be is kell vásárolnom.

– Megtennél egy szívességet? – karolt bele Josie, miközben elindultak egymás mellett.

– Neked bármit, szépségem – vigyorgott a férfi.

– Feladnál pár levelet, ha megkérlek?

A pilóta bólintott, és elvette tőle a két borítékot, amelyeket Josie a hátsó zsebéből rángatott ki. Kissé gyűröttek voltak, de a lány tudta, hogy a címzettek cseppet sem bánják majd.

– Nem írtál rájuk címet, Jo – vonta össze a szemöldökét a férfi.

Ki tudja, miért, de az itteniek mind kapásból igyekeztek lerövidíteni a nevét, amikor csak alkalmuk nyílt rá.

– Tudom, nem is kell – válaszolta, és amikor a pilóta felvonta a szemöldökét, megrázta a fejét. – Ne kérdezd.

– Akkor jó. – Azzal a férfi a helikopterhez lépett, és felkapaszkodott rá, hogy néhány órára visszatérjen a civilizációba.

Josie mosolygott magán, miközben pár pillanatig még ott állt, és a lemenő napot figyelte. Ki hitte volna, hogy idén így fogja megoldani a karácsonyi hagyományt? Persze volt még egy lényeges különbség – egy levél helyett kettő, két ember helyett hármat őriz most már a szívében, amíg csak él.

A nap élénk narancsszínben izzott – sehol máshol nem volt ilyen a naplemente, mint itt, a vad afrikai táj fölött. Még egy kicsit álldogált ott, mélyen beszívta a forró levegőt, felemelte napbarnított arcát, és elmosolyodott, amikor arra gondolt, milyen viccesen festhet most. Aztán a copfját hátravetve visszasietett a többiekhez karácsonyozni.

Drága anyu és apu,

akár hiszitek, akár nem, ezúttal Afrikából írok nektek, és lám, már megint itt egy újabb karácsony. Az élet itt nyüzsgő, szenvedélyes és lenyűgöző, biztosan tudom, hogy ti is imádnátok. Hál’ istennek Memo jól van, és az orvosok szerint is teljesen rendbe jött. Megígértem nekik, hogy jövőre otthon töltöm a karácsonyt, függetlenül attól, mit dolgozom épp, és már alig várom, hogy ott legyek.

Még mindig hiányoztok, és ez örökké így lesz, de büszke vagyok arra, ahová eljutottam, és tudom, hogy ti is azok lennétek.

Boldog karácsonyt, tengernyi szeretettel

Josie

Drága Max,

már majdnem egy éve találkoztunk utoljára, és most egyszerre érzem azt, mintha rengeteg idő telt volna el azóta, és azt, hogy csupán egy pillanat. Egy részem még mindig arra vár, hogy egyszer csak felbukkanj itt Afrikában, váratlanul, ahogy szoktál, és azt hiszem, ez már sosem múlik el. Talán, mert igenis itt vagy velem, és ez az érzés sem fog elmúlni soha.

Beszéltem párszor a húgoddal Skype-on, mivel állítása szerint nem túl jó a levélírásban. Miután elmentél, Liam és ő elhalasztották az esküvőt, így jövő júniusban fognak összeházasodni. A lagzi abban a kastélyban lesz, ahol Lauráék esküdtek, mert meséltem Chloénak arról a hétvégéről, és hogy mennyire szeretted azt a helyet. Engem is meghívott, én pedig elmegyek. Elmegyek, táncolni fogok a csillagok alatt, és rád gondolok majd.

Még mindig azt kívánom, bár elmondtad volna, mi történik veled, Max, de megértem, miért nem tetted – bár be kell vallanom, időbe telt eljutnom idáig. Tudom, hogy csak óvni akartál, de tudnod kellett volna, hogy ez úgysem sikerülhet. Hiszen azt mondtad, beragyogtam az életed, de te is az én életem fénye voltál, ahányszor csak láttalak, és néha akkor is, amikor nem.

Annyi mindent kívánnék, ha tehetném. Például, hogy bár ne érezted volna úgy, hogy egyedül kell végigcsinálnod ezt az egészet. Hogy bár ne történt volna veled ilyesmi, mert a szívem mélyén pontosan tudom, hogy lett volna esélyünk boldogan élni örökkön örökké. De megtanultam, bizonyos dolgokon nem lehet változtatni, így hát nem a vágyaim kifejezésére használom ezt a levelet, hanem arra, hogy köszönetet mondjak. Az elmúlt két év megváltoztatta az életemet, és mindez veled kezdődött.

Te mutattad meg, hogy olyasmire is képes vagyok, amihez sosem képzeltem elég bátornak magam, és hogy érdemes kitartani, mert egyszer csak találkozol azzal az emberrel, akivel teljesnek érzed magad. De ami a legfontosabb, te ébresztettél rá arra, hogy mindez itt van, bennem. Néha úgy érzem, már sosem lehetek egész ember nélküled, de az elmúlt egy év azért, azt hiszem, jó kezdet. Agyoncsíptek a szúnyogok, nem tudtam aludni a meleg miatt, szanaszét szurkáltak a bokrok, számtalanszor a szabad ég alatt töltöttem az éjszakát, és láttam egy csomó oroszlánt, zsiráfot és leopárdot. A legjobb azonban, hogy mindent lefényképeztem. Sosem jutott volna eszembe idejönni, ha azon a hideg, decemberi napon nem futok beléd – mármint konkrétan.

És most kimondom azt is, amihez személyesen nem volt bátorságom. Kérlek, tudd, hogy ha olyan szerencsés leszek, hogy még egyszer ezt érezzem valaki iránt, már képes leszek kimondani.

Szeretlek, Max. Most és mindörökké.

Josie

Tartalom

Első rész: december

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Második rész: április

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Harmadik rész: szeptember

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Negyedik rész: december

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet