A szerelem jogán

Emma Richmond

Harlequin Magyarország (1993 december)

Címke: romantikus

romantikusttt

Selina Martint elhagyja vőlegénye, mert a lány megfogadta haldokló barátnőjének, hogy felneveli kisfiát. A temetés után Selina be is költözik abba a hangulatos kerti házba, melyet Julie állítólag megvásárolt. Egy napon azonban felbukkan egy idegen férfi, s kiderül, hogy ő a ház tulajdonosa. Vajon miért vezette félre Julie a barátnőjét? És valójában ki ez a Steven Howe, akiről Selinának csak Julie egyetlen mondata jut eszébe: Ne mondd Stevennek, hogy Robbie az ő fia…

Emma Richmond

A szerelem jogán

1. FEJEZET

– Lehet, hogy fehér karácsonyunk lesz, Sam?

– Tessék? Ja, igen, kicsim, azt hiszem – felelte a lány szórakozottan. Hol marad ilyen sokáig Paul? – kérdezte magától immár százhuszonhatodszor. Úgy érezte, mindjárt megbolondul!

Az órájára pillantott, majd sóhajtva nézett ki a sötét utcára, ahol a fehér hópelyhek lágyan hullottak a földre. Teljesen kimerült volt A férfi öt órát mondott, most pedig már hét is elmúlt.

– Késik, Sam? – kérdezte Robbie, és gondterhelt arcot vágott.

– Csak egy kicsit – felelte a lány halkan, és mosolyogni próbált. – Biztosan a vonat nem jött időben.

Vagy nem kapott taxit. De az is lehet, hogy az autójával történt valami. Tulajdonképpen Samnek sejtelme sem volt arról, mivel jön a férfi. El is felejtette tőle megkérdezni. A postahivatal nem a legmegfelelőbb hely a bizalmas beszélgetések lebonyolítására, a fél falu ott fülel. Sam odament a kisfiúhoz, aki az ablak előtt térdek egy széken, és kedvesen összeborzolta sötét haját.

– De ugye fennmaradhatok, amíg megjön? Megígérted, Sam! – ostromolta a lányt Robbie, még mielőtt az előállt volna a kifogásaival.

– Igen, de csak azért ígértem meg, mert azt hittem, hogy ilyenkor már rég itt lesz. Miért nem vagy még pizsamában?

– Jó, jó! – duzzogott a kisfiú. – De szólsz, ha megjön, ugye?

– Persze. Csak menj már!

Miközben Robbie kiviharzott a szobából, Sam arcán keserű kifejezés jelent meg. Egy barátja érkezik ma, így magyarázta Robbie-nak, egy jó barátja. Ez a nem mindennapi esemény természetesen nagyon felizgatta a kicsit, hiszen csak ritkán látogatja meg őket valaki, Sam barátai Londonban laktak, és nem volt kis vállalkozás Kentnek ebbe a félreeső, apró helységébe, Moorba eljutniuk. „Majd a nyáron – ígérték majd a nyáron meglátogatunk, Sam.”

*

Riadtan figyelt fel, mert egy autó közeledett. De amikor hallotta, hogy továbbmegy, megkönnyebbülten sóhajtott fel. Reménykedett benne, hogy a férfi nem fog eljönni. Legalábbis ma nem. Ma az idegei valamilyen nevetséges dolog miatt pattanásig feszültek. Inkább holnap jönne, amikor majd nyugodtabb lesz, & uralkodni tud magán…

Ekkor egy autóajtó tompa csapódását hallotta, és egyszerre nyomorultul érezte magát De hiszen valamikor szerette azt a férfit! Mindig örült, ha jött. Egészen addig, míg egy napon az ő önfejűsége és a férfi nyakassága el nem szakította őket egymástól. Egyszer s mindenkorra! Ebben Sam biztos volt. Miért akarja most a férfi viszontlátni? Talán meggondolta magát? Vagy abban reménykedik, hogy ő enged, és végül elfogadja a férfi álláspontját? Igen, ez lehet a magyarázat. Ez esetben jobb volna nem is találkoznia vele. A viszontlátás és az újra felszínre törő emlékek azt a fájdalmas érzést ébresztenék fel benne, hogy valamit elveszített És ha a férfi rájött, hogy nem tud nélküle élni…

Gyorsan elhessegette a gondolatot, és dühös volt magára, amiért olyan kérdésre kereste a választ, amelyre a találkozásuk előtt lehetetlen feleletet találni.

A taxi motorja felberregett, s e pillanatban kopogtak a bejárati ajtón.

Sam mély levegőt vett, és kisietett az előszobába. Felkapcsolta a villanyt, s ajtót nyitott. Alig hitt a szemének: egy idegen állt előtte. Harmincöt év körüli, napbarnított bőrű férfi volt, arca határozottságot árult el. A szeme meglepően világos színű volt. Tettrekésznek és kihívónak látszott Sam még soha életében nem látta.

– Hol van Paul? – kérdezte a lány zavartan.

– Kicsoda? – kérdezte a férfi értetlenül, majd belépett az előszobába, és letette nehéz bőrtáskáját.

– Hát Paul – felelte Sam. – Paul Mason. – Majd kisvártatva, miután összeszedte magát, dühösen megkérdezte: – Mit akar itt? Honnan veszi a bátorságot, hogy csak úgy egyszerűen betolakodik?

– Épp most gyűjtöm a bátorságom, hölgyem – felelte lassan a férfi, és gúnyosan mosolygott.

– Tűnjön el! – szólította fel határozottan a lány. – Nem vagyok egyedül a házban. Csak kiáltanom kell egyet, és…

– Hát akkor kiáltson! – felelte a férfi közömbösen, és kibújt a kabátjából.

– Nincs kedvem kiabálni, de maga máris visszaveheti a kabátját! Ugyanis nem fog itt maradni!

A férfi tudomást sem vett Sam tiltakozásáról, és a fogasra akasztotta a kabátot Várakozva megállt a lány előtt Sam is várakozó álláspontra helyezkedett, az ajkát összeszorította, a szeme szikiázott a haragtól.

– Mit gondol, kicsoda maga?

– Ezt én is kérdezhetném magától – felelte a férfi barátságosan –, s méghozzá jó okkal.

– Hát ez meg mit jelentsen?

– Ez azt jelenti, hölgyem, én is szeretném tudni, kicsoda maga.

– Selina Anne Martin vagyok – felelte Sam fagyosan, de most aztán tűnjön el végre!

– Miután nem ismerem, nincs sok értelme a név említésének, vagy mégis?

Sam elvesztette a türelmét. Idejön egy vadidegen, pimasz férfi, minden átmenet nélkül betolakodik a házába, és gúnyolódik vele. Megragadta az idegen kabátját, és odadobta hozzá.

– Menjen! Fogja a táskáját, és hagyja el rögtön a házamat!

– A maga házát? – kérdezte a férfi nyugodtan. – Mióta a magáé?

– Ehhez semmi köze! Hagyja ezt az ostoba tréfát, és távozzék!

– Bizonyára van másolata az adásvételi szerződésről, ugye? – kérdezte a férfi gúnyos hangsúllyal, amely végképp kihozta a sodrából a lányt.

– Tessék? – kérdezte Sam elképedve.

– Hol van az adásvételi szerződés? – kérdezte higgadtan a férfi.

– A bankban.

– Melyik bankban?

– Miért érdekli ez magát? Nos… Rye-ban, a Barclay Bankháznál – nyögte ki végül a lány, a férfi fenyegető arckifejezése láttán.

– Na jó. Ez legalább igaz.

– Nagyszerű! Nem is tudtam, hogy kérdezz-felelek játékot játszunk!

– Amikor beléptem, még én sem tudtam. Kitől vásárolta a házat? – faggatta tovább a férfi valamivel lágyabb lángon, ezzel azonban nem tudta palástolni Sam előtt az ingerültségét.

– Nem vettem senkitől! Julie hagyta rám…

– Aha! – mondta nevetve a férfi, – Julie, És ha megkérdezhetem, hol van most az az elragadó teremtés?

– Meghalt – vágta rá Sam, és kárörvendve figyelte, hogy tűnik el egy csapásra az önelégült kifejezés a férfi arcáról. S miközben az idegen meredt tekintettel bámult rá, nyugodtan gondolkodni kezdett. Ez az alak úgy elárasztotta a kérdéseivel, hogy eddig nem volt ideje megfontolni, mit jelenthet ez az egész. Ki ez a férfi, akinek kócos, barna haját helyenként napszítta világos fürtök tarkítják? Mert semmi esete sem olyan ember benyomását keltette, aki fodrászhoz jár hajfestésre. Erre a gondolatra Sam kis híján elmosolyodott.

– Mikor halt meg? – kérdezte az idegen nyugodtan.

– Három hónapja. Fehérvérűségben – felelte Sam.

– Sajnálom – mormolta a férfi alig hallhatóan, s tekintetén bizonyos megilletődöttség látszott. – És ki az a Paul? A szeretője? – szólalt meg újra váratlanul.

– Nem! – tagadta le Sam önkéntelenül, de a következő pillanatban már felháborodott a kérdésen. – És ha az lenne is, akkor sincs hozzá semmi köze. Azonkívül még mindig nem magyarázta meg, hogy mit akar itt.

– Még nem mondtam volna? – felelte unottan a férfi, s a hangjában ismét gúny bujkált – Milyen feledékeny vagyok… Nos, Miss Selina Anne Martin, én vagyok ennek a háznak a tulajdonosa.

– A ház… – kezdeti bele Sam zavarodottan. – Hiszen a ház Julie-é volt.

– Nem. Nem volt az övé. Öt évre kiadtam Julie-nak. Még köszönettel is tartozott volna, hogy csak majdnem hat év múlva jöttem vissza. De hál ez mit sem változtat azon, hogy én vagyok a tulajdonos, és most újból itthon vagyok.

– Otthon? – ismételte meg a lány elcsukló hangon.

– Igen. Itthon.

– Ez lehetetlen – tiltakozott Sam erőtlenül. – Itt lakom.

– Nem, Miss Martin. Én lakom itt – felelte a férfi, és ismét felakasztotta a kabátját a fogasra, majd megfogta a táskáját, és elindult a nappaliba.

Sam gondolatai összevissza jártak, miközben követte az idegent, és megállt az ajtóban. Tehetetlenül meredt a férfira, aki háttal állt neki, és a kandalló tüzénél melegítette a kezét.

– Nem lehet a maga háza! – nyögte ki végül, – Julie azt megmondta volna.

– Ez az én házam, függetlenül attól, hogy Julie mit mondott, vagy mit nem mondott magának – felelte határozottan a férfi, – Jól sejtem, ha azt gondolom, hogy ennek a bájos családnak hamarosan egy újabb tagja is felbukkan? – kérdezte anélkül, hogy megfordult volna.

– Tessék?

– Paul… Masont említett, nem igaz?

– Paul? – Sam teljesen megfeledkezett róla. Belépett a szobába, és rosszkedvűen egy székre roskadt. Már csak éppen az hiányzik, hogy most megjelenjen! – Nem – felelte halkan ő nem tartozik a családhoz. Ő… de ez most nem fontos.

– Akkor kettőjük közül valaki rendkívüli ember lehet – kezdte az idegen behízelgő hangon ha az a férfi ilyen éjszakán elindul magához. Egyébként valószínűleg én is elindulnék egy olyan csinos nő kedvéért, amilyen maga.

– Ne merészeljen egy lépéssel se közeledni hozzám! – fenyegetőzött Sam.

A férfi megfordult, és állhatatosan a lányra pillantott.

Amikor Sam észrevette az arckifejezését, nyelt egyet, és hevesen felugrott.

– Nézze, Mr…

– Howe.

– Mr. Howe, ha csak egy gyanús mozdulatot tesz, én…

Nos, mit is tenne akkor? Ha ez a férfi háza, akkor ő is tudja, milyen félreeső helyen áll. Sam nyelvével megnedvesítette kiszáradt ajkát, de a következő pillanatban már azt kívánta, bárcsak ne tette volna, mert a férfi éberen figyelte minden mozdulatát.

A lány – csinos arcához egyáltalán nem illő gúnyos mosollyal – bátran megszólalt:

– Ha csak a kisujjával is hozzám érne, Mr. Howe, vagy észrevennem, hogy ez a szándéka, azt örök életre megkeserülné!

– Igazán harcias természet – felelte az idegen jót mulatva. – Nézze, Miss Martin, akármilyen csinos is, biztos lehet benne, hogy nem fogom megragadni, és saját kezűleg kitenni az ajtó elé. De miért nem kezd el inkább pakolni?

– Sam? – hallatszott Robbie izgatott hangja a lépcső felől. – Ő az?

A lány összerezzent. Teljesen megfeledkezett arról, hogy Robbie fent várta.

– Nem – préselte ki magából fáradtan – Nem ő.

Megfordult, és Robbie elé akart sietni, abban a reményben, hogy elcsípi, még mielőtt a kisfiú leér a nappaliba. Robbie azonban a rá jellemző lendülettel máris berontott a szobába, s az ajtóban majdnem összeütközött a kifelé igyekvő Sammel. Elsiklott a lány mellett, és kíváncsian szemlélte a kandalló előtt álló megtermett férfit.

– Szia! – köszönt oda bátortalanul.

Sam védőleg Robbie vállára tette a kezét Közben könyörgő tekintettel kérte a férfit, hogy ne mondjon semmit a gyereknek az újonnan kialakult helyzetről. Tévedne, vagy tényleg barátságosabb lett Mr. Howe ábrázata? Egy kis melegséget vélt felfedezni a férfi hideg tekintetében.

– Robbie, ez Mr. Howe – szólalt meg a lány nyugalmat erőltetve magára.

– Hát nem Paul? – kérdezte a gyerek zavartan.

– Nem. Azt hiszem, Paul ma már nem jön. De itt az ideje, hogy ágyba bújj. Köszönj el Mr. Howe-tól.

– Jó éjszakát Mr. Howe – szólalt meg Robbie udvariasan, és gyorsan megfogta Sam kezét.

– Ugye bejössz velem, és betakarsz?

A lány bólintott és gyors pillantást vetett Mr. Howe-ra.

– Rögtön jövök – mondta, és kiment Robbie-val a szobából.

– Nem szeret engem? – kérdezte Robbie aggódva, amint felfelé mentek a lépcsőn. – Hogyan? Ó, dehogynem, drágám – nyugtatta meg a gyereket szórakozottan. – Azt hiszem, fáradt, biztosan hosszú út van mögötte.

Sam erőltetetten mosolygott, és igyekezett jókedvűnek látszani. Betakarta Robbie-t, s egy puszival búcsúzott tőle.

– Sam, hagyd nyitva az ajtót!

– Rendben – ígérte meg a lány, ahogy szokta.

Mély lélegzetet vett, mielőtt visszament a nappaliba. Egész szívéből azt kívánta, bárcsak ne kellene találkoznia ezzel az emberrel.

– Fölösleges így elkényeztetnie – jegyezte meg Mr. Howe közömbösen, miközben kibámult az ablakon, és a behavazott tájat figyelte. – Elég nagy már ahhoz, hogy egyedül feküdjön le.

– Rendes körülmények között igazat adnék magának – vitatkozott a lány hűvösen. – De a jelenlegiekről mindent el lehet mondani, csak ezt nem. Robbie ötéves, röviddel ezelőtt vesztette el az édesanyját…

– Hát nem a maga fia? – kérdezte Mr. Howe meglepődve, és hátrafordult.

– Természetesen nem – felelte Sam fojtott ingerültséggel. Rászánta magát, hogy kér néhány nap haladékot Mr. Howe-tól, mielőtt az Robbie-t és őt kirakja az utcára, ezért most nem akart kijönni a sodrából.

– Ő Julie fia, és…

– Julie tehát férjnél volt? Vagy úgy! Akkor hát mégis legyőzte a másik nem iránti ellenszenvét..

– Tessék?

– Amikor utoljára láttam, ha jól emlékszem, meglehetős keserűséggel azt mondogatta, hogy soha többel nem akar férfival kezdeni.

– Ez egyáltalán nem meglepő, ha maga volt az utolsó férfi, akit látott.

Mr. Howe szórakozottan elmosolyodott, és Samnek ugyancsak igyekeznie kellett, hogy türtőztetni tudja magát.

– És hol az apja? – kérdezett tovább a férfi magabiztosan. – Vagy talán minden pillanatban bekopoghat?

– Fogalmam sincs, hol lehet. Még azt sem tudom, hogy ki az apja. Julie egyébként nem volt férjnél…

– No de ilyet! – gúnyolódott Mr. Howe. – Hogy lehet egy lány ilyen könnyelmű! Pedig olyan ártatlannak tűnt.

– Az is volt! – felelte San! dühösen. – Valami csirkefogó kihasználta, és aztán benne hagyta a pácban. És ha maga, mint mondja, kiadta Julie-nak a házat, akkor tudnia kell, hogy nem olyan lány volt, aki…

– .. .az egyik ágyból a másikba fekszik? – fejezte be Mr. Howe gúnyosan a mondatot, amikor a lány szünetet tartott – Akkor Robbie bizonyára szeplőtlenül fogant, ugye?

– Micsoda ember maga! Ha jól tudom, Julie mindössze egy férfival feküdt le életében, egyetleneggyel…

– Álkor tudnia kellett, hogy ki az apa.

– Én nem azt mondtam, hogy 6 nem tudta. Azt mondtam, hogy én nem tudom! És Robbie sem.

Ez volt közte és Julie között az egyetlen vitás kérdés. Sam azon az állásponton volt, hogy Robbie-nak joga van tudnia, ki az apja, de Julie állhatatosan kitartotta maga igaza mellett, és sem neki, sem másnak nem mondott semmi közelebbit a dologról Csak a keresztnevét említette egyszer, rémlett fel hirtelen homályosan Samnek…

– Aki kihívja a sorsot, egyszer megkapja a számlát – jegyezte meg Mr. Howe, és fáradtan hátrasimította a haját. – Mindenesetre nem az én gondom, illetve csak annyiban, amennyiben meg kell szabadulnom magától és a fiútól.

– De ugye nem azt várja, hogy még ma elhagyjuk a házát? Ilyen lelketlen még maga sem lehet.

– Mi az, hogy még én sem? Még soha nem találkoztunk, és maga nem tud rólam semmit Tehát hagyja a sértegetéseket, hölgyem.

– Miért? – kérdezte Sam kihívóan. – Hiszen így kezdte. Fogalmam sem volt róla, hogy a maga házában lakunk, azt hittem, a ház Julie tulajdona.

– Nos, ez tévedés volt – felelte a férfi hidegen. – Bárhogy is van, még én sem tudnék egy gyereket éjnek idején az utcára tenni. De holnap, Miss Martin, elhagyják a házamat! És ne jöjjön most nekem azzal a megható indokkal – folytatta gyorsa«, amikor Sam közbe akart vágni hogy néhány nap múlva itt a karácsony. Ezt magam is tudom.

– És ennek ellenére ki akar dobni bennünket! Értem ón! Talán azt is elárulja nekünk, hogy hová menjünk? A szegényházba? Ez pontosan magára vallana.

– Hagyjon békén – szólalt meg nyersen a férfi. – Nem lehetek róla, hogy a barátnője nem az igazat mondta magának. És ha tudtam volna, hogy lelencotthont akar csinálni a házamból…

– Ne beszéljen ostobaságot. Julie már akkor terhes volt, amikor idejött.

– Amikor én láttam, akkor nem. – folytatta közömbösen a férfi. – Vagy csak néhány hetes terhes lehetett, mert feszes farmernadrágot viselt.

– Márciusban – felelte Sam.

– Nem értem.

– Mondom, márciusban – ismételte meg a lány mérgesen. – Akkor kellett teherbe esnie. Robbie rendesen, kilenc hónapra született, december elején. Már évekkel ezelőtt töprengtem ezen, amikor ki akartam találni, hogy ki lehet a gyerek apja. De ha jól tudom, Julie-nak márciusban nem volt kapcsolata férfival. Akkoriban nálam lakott, míg valami helyet keresett magának, ős biztosan tudom, hogy nem lett említést egyetlen férfiról sem. – A kandalló tüzébe bámult, és arra gondolt, mennyire bántotta, hogy Julie nem avatta a bizalmába. – De ez nem tartozik ide – folytatta. – Megszületett Robbie, és Julie azt mondta nekem, hogy övé a ház.

Miközben Sam kihívóan nézett a férfira, sajátos kifejezést fedezeti fel az arcán.

– Mi történt? – kérdezte a lány halkan.

– Semmi – felelte Mr. Howe. Elfordult, ás ismét kibámult az ablakon.

– De igen! – erősködött Sam. – Itt valami nincs rendben. Maga tud valamit. Volt vele férfi, amikor idejött?

– Nem.

– Akkor miért nézett úgy, mint aki…

– Felejtse el! – felelte a férfi majdnem dühöngve.

– Hogy tehetném? Ha tud valamit Robbie apjáról, meg kell mondania.

Mivel Mr. Howe hallgatott a lány odament hozzá, és megragadta a karját Amikor a férfi megfordult, Sam meglátta sápadt arcát, és elakadt a lélegzete. Mintha villám csapott volna belé, hirtelen mindent megértett.

– Nem – suttogta nem…

Mr. Howe a fejét rázta, mint aki rendezni akarja a gondolatait:

– Nem, az nem lehet…

– Maga… – Sam habozott.

– Igen, igen! – kiáltotta Mr. Howe. – De nem lehet, hogy…

– Mi a keresztneve?

– Steven.

– Steven – ismételte Sam megindultan. – Ne mondd Stevennek, hogy Robbie az ő fia…”

– Tessék?

– Ezt válaszolta Julie, mikor azt mondtam neki, hogy Robbie-nak joga van mindent megtudni. „Ne mondd Stevennek…” – Sam dermedten bámult a férfira, szinte ő maga is érezte Steven Howe belső feldúltságát.

A férfi keserűen felnevetett, és hátrasimította a haját.

– Egyszerűen nem tudom elhinni. Hogy ilyen gyorsan apa lehet az ember! – kiáltott fel gúnyosan, – Kérem, ne nézzen rám így! Fogalmam sem volt az egészről! Vagy azt várja, hogy most elönt az apai büszkeség? Hogy a fiamnak nevezem Robbie-t? Nekem nem kell gyerek!

– Akkor nem kellett volna Julie-t teherbe ejtenie! – mondta Sam szemrehányóan, és elengedte Steven karját. – És mindezek után teljesen magára hagyta a bajban!

– Nem hagytam pácban Julie-t, hiszen azt sem tudtam, hogy terhes!

– Most azt várja, hogy ezt el is higgyem?

– Teljesen mindegy, hogy mit hisz! – felelte Mr. Howe dühösen, és a lány felé fordult. – Kérdezem, honnan tudhattam volna, hogy terhes lett egyetlen közösen eltöltött éjszaka után?

Sam hitetlenkedve nézett a férfira.

– Ne próbálja meg még egyszer bemocskolni a barátnőmet! Ne merészelje! Nagyon jól ismertem Julie-t gyerekkorától fogva. Ilyesmi egyáltalán nem vall rá!

– Ezek szerint mégsem ismerte olyan jól a barátnőjét, mint gondolja – kiáltotta dühösen Mr. Howe, és az arcát dörzsölte, – Mert azon az éjjelen ő akart velem aludni. Vagy talán azt hiszi, én kényszerítettem rá? – kérdezte halkan, láthatóan azon erőlködve, hogy nyugodt maradjon.

– Nem – felelte Sam, és félt, mert nem tudta, hova akar a férfi ezzel kilyukadni de ez egyszerűen nem volt jellemző rá.

Sam még soha nem érezte magát ilyen bizonytalannak és tehetetlennek. És még soha nem bosszantották fel ennyire. Stevenre pillantott, aki hideg és közönyös arcot vágott, és csodálkozott a saját bátorságán. Tulajdonképpen félt ettől az embertől, aki nyilvánvaló fáradtsága és a hirtelen megrázkódtatás ellenére még mindig elég erős volt.

És ha neki van igaza? Nem, az nem lehet Már maga a gondolat, hogy a barátnője futó kalandba bocsátkozott, Julie elleni árulásnak tűnt. Amikor Steven végre elfordult, Sam megkönnyebbült. Nem lett volna meglepve, ha a férfi ellentámadásba lendül.

– Julie részeg volt – szólalt meg Steven alig hallhatóan. Majd, mintha valami vidám dologról lenne szó, mosolyogva folytatta: – Egyébként én is.

– Ez most mentegetőzés? – kérdezte Sam meglepődve.

– Nem. Semmi esetre sem – felelte ingerülten a férfi, – És ez egyébként sem segít a gondunkon.

– Gondunkon? Hát ez meg mit jelentsen?

– Na mit gondol, mit jelenthet? – kérdezte Steven leereszkedően. – Még hogy gyerek… Nem, az nem fér bele az életembe.

– Egyeden szóval sem kértem, hogy aggódjék emiatt. És azt sem akarom, hogy gondoskodjon Robbie-ról. Ha nem fér bele a gyerek a szépen berendezett kis életébe, nem is kapja meg. A kérdés ezzel meg van oldva. Ilyen egyszerű.

– Ezt nem mondtam, Egyébként i gazán jól meglennék most az epés megjegyzései nélkül is.

– Azt elhiszem – vágta rá a lány élesen. – Most pedig figyeljen ide…

– Nem, Miss Martin, maga figyeljen! Három napja egyfolytában úton voltam, kimerüli vagyok, és éhes. Nem tudok, és nem fogok most magával vitatkozni. Időre van szükségem, hogy rendezzem a gondolataimat, és Összeszedjem magam kissé. Majd holnap reggel folytatjuk.

Sam belátta, hogy egy újabb értelmetlen vitát ő sem bírna már ki.

– Csinálok két kávét – ajánlkozott kedvetlenül.

– Csinálok két kávét – utánozta S leven Howe nyafogó hangon, de amikor látta, hogy Sam dühösen összeszorítja az ajkát, rögtön bocsánatot is kért. – Sajnálom, Miss Martin. Tényleg jót tenne most egy kávé és egy szendvics, ha van. Ugyanis már rég nem ettem…

– Nekem se könnyebb ez az egész, mint magának – jegyezte meg Sam gondterhelten.

– Tudom.

– Van egy kis pörkölt a konyhában. Még délután főztem…

– …Paulnak – fejezte be Steven a mondatot.

– Igen. Neki.

– És amikor helyette én jelentem meg átfagyva, fáradtan és éhesen, akkor eltökélte, hogy ellenem fordul, és éhezni hagy.

– Miért? Mit várt? – kérdezte Sam keserűen. – Csak úgy benyomul ide, halálra rémít, de hagyjuk – mondta fáradtan, és kiment a konyhába.

Elcsigázottnak és ki facsartnak érezte magát. Ó, Julie, szép kis örökséget hagytál rám! – gondolta kétségbeesve. Egyszerűen nem értette, hogy bocsátkozhatott viszonyba nagyon is emberi lelkületű barátnője egy ennyire érzéstelen és nyilvánvalóan megkeseredett férfival, akit ráadásul alig ismert.

Fáradtan megdörzsölte a szemét. Túlságosan is kimerült volt ahhoz, hogy továbbra is ezen gondolkodjék. Bekapcsolta a tűzhelyet, és feltette melegedni a pörköltet. Kivett két tányért a szekrényből, levágott néhány szelet kenyeret, s megpróbálta kellemetlen vendégét kiverni a fejéből. Persze hiába.

Mit képzel ez magáról? – gondolta kábultan. Elterpeszkedik itt a kis nappaliban, elhiteti vele, hogy ártatlan, ami persze nem igaz, őt pedig állandóan idegesíti.

– Segíthetek valamiben? – szólalt meg a férfi hirtelen a háta mögött.

Sam összerezzent Észre sem vette, hogy Mr. Howe bejött.

– Tessék? – kérdezte, és olyan hirtelen fordult meg, hogy gesztenyebarna haja a szemébe hullott.

– Azt kérdeztem…

– Tudom, hogy mit kérdezett – szakította félbe Sam bosszúsan. Idegesítette Steven hirtelen megjelenése a konyhában. Nyomasztónak érezte a jelenlétét.

– Tehát?

– Nem, köszönöm. Magam is boldogulok. Mién nem ül le inkább? – főzte hozzá ingerülten a lány.

– Rendben. Leülök. De vigyázzon, mert azt hiszem, odaég a pörkölt.

Sam morgolódva levette a fazekat a tűzhelyről. Bárcsak ne lábatlankodna itt, és hagyna egy kis levegőhöz jutni! – rimánkodott magában. Még hozzá találom vágni a fazekat! Nagyon nehezére esett uralkodnia magán.

– Megterítsek? – szólalt meg újra a férfi.

– Ha akar… Az étkészlet a mosogató melletti fiókban van.

A lány higgadtságot színlelve kimerte a két tányérra a pörköltet, és a kényénél együtt letette az asztalra. Utána kávét főzött.

Kisvártatva leült Stevennel szemben az asztalhoz, és a tányérjára pillantott Hogy mehetne le akár csak egyetlen falai is a torkán? Mintha összeszorult volna m állkapcsa. Úgy tűnt, S tevén is hasonlóan kutyául érzi magát. Csak kedvetlenül turkált a tányérjában.

– Azért mégiscsak furcsa! – tört ki Mr. Howe hirtelen, és letette a kanalat. – Egyetlen alkalom. Egy végzetes éjszaka! Mindent tönkretett…

Váratlanul hátratolta a székét, felállt, és visszament a nappaliba.

Sam a pörköltre bámult. Á legnagyobb jóindulattal sem értette a férfi hirtelen hangulatváltozásait Úgy látszik, Steven nem tudott megbékélni a ténnyel, hogy ő Robbie apja. Fáradtan félretolta a tányérokat. Felállt, kitöltötte a két kávét, és el indult vele a nappaliba.

2. FEJEZET

Steven Howe ismét az ablaknál állt, kezét a farmerzsebébe dugta. Kisportolt alakja van, széles válla és izmos combja, futott át Sam agyán a gondolat, miközben letette a kávéscsészéket a kis dohányzóasztalra. A férfi láthatóan összeroskadt a lények súlya alatt.

Sam egyszerre együtt érzett vele. A hosszú és fárasztó út után bizonyára pihenésre és alvásra vágyon. Ehelyett egy idegen asszonyt és egy kisfiút talál a házában, aki minden bizonnyal saját gyereke. Ennek ellenére Sam úgy érezte, sohasem tudná megbocsátani neki, amit Julie-val lett.

– Az elutazásom előtti estén állított be hozzám – kezdte Mr Howe olyan halkan, mintha csak magának beszélne. – Whiskysüveggel és pohárral a kezemben nyitottam ajtót, mert éppen le akartam inni magam, most mindegy, hogy miért. És ott állt az ajtóban Julie, láthatóan igyekezett összeszedettnek tűnni. Azt kérdezte, nem baj-e, hogy egy nappal előbb érkezett Már miért lenne baj? – feleltem. Megkért, hogy kínáljam meg egy korty whiskyvel. „Azt hiszem, most jót tenne”, ezt mondta. És ezután, talán a sors akaratából, kiürítettük az üveget Nem tudom, mi baja volt azt hiszem, az anyjával lehetett valami nézeteltérése…

Sam jóváhagyólag bólintott. Julie nagyon összerúgta a port az anyjával, és ezt nem tudta soha többé megemészteni.

– Őszintén szólva – folytatta S leven – alig emlékszem többre. Amikor másnap reggel felébredtem, Julie mindenesetre olt feküdt mellettem, s nekem a leghalványabb fogalmam sem volt róla, hogy került oda. Olyan elveszettnek, magányosnak és sebezhetőnek látszott.

– Maga pedig nyilván minden idők legnagyobb gazemberének érezte magát – fűzte hozzá önkéntelenül Sam.

Mi ez a nagy megértés egy ilyen ellenszenves alak iráni? – lepődött meg Steven, és megfordult.

– Talán, mert így adja elő a történetet – felelte Sam őszintén, és sajátosan szép, zöld szemének pillantását a férfira emelte, – Keserűen, szépítés nélkül és becsületesen. Olyan embernek látszik, akinek mindenért keményen meg kel lett küzdenie az életben. Nem tudom elképzelni, hogy örömet okozna magának olyasvalakit megsebezni, akit enyhén szólva szintén nem kényeztetett el a sors.

Már az első pillanattól fogva tudnia kellett volna, hogy Steven soha nem hagyja el Julie-t ha tudja, hogy állapotos. A férfi őszintének látszott. És bár Sam a barátnőjével szembeni viselkedését megbocsátani nem tudta, de legalább megértette, Az volt az érzése, segítenie kell, hogy Steven legalább részben könnyítsen a lelkiismeretén, ezért tovább folytatta:

– Nagyon régóta ismertem Julie-t, és pontosan tudom, milyen hatással volt a férfiakra. Szelíd, megrovó pillantása, szomorú mosolya láttán az ember máris rossznak érezte önmagát.

– Igen. Nagy, szomorú szeme olyan volt, mint egy kölyökkutyáé. De ez semmiképpen nem mentség a számomra. És még ő kért tőlem bocsánatot – suttogta Steven kétségbeesetten. – „Sajnálom”, mondta, mintha minden csakis az ő hibája lett volna. Én pedig kutyául éreztem magam. Még segített nekem a kocsiba bepakolni, én meg felírtam a címemet, arra az eshetőségre, ha valami gondja lenne a házzal. De nem jelentkezett.

– Nem – felelte Sam csendesen.

Ezért nem akarta tehát Julie megmondani, hogy ki Robbie apja, gondolta. De azt tudta, hogy a férfi egy napon visszatér… Vagy azt hitte, hogy addigra Paul felesége leszek? Hiszen soha nem mondtam neki, hogy Paul nem szívesen venné magához a gyereket. Csakhogy ha feleségül megyek Paulhoz, és el akarjuk adni a házat, valószínűleg kiderül, hogy az nem is volt az övé…

Sam egy nagyot sóhajtott, és Stevenre pillantott.

– Sajnálom – mondta bocsánatkérően azt hittem…

– Tudom, mit gondolt – szakította félbe nyersen a férfi. – Elég világosan hangot adott a véleményének. Nos, hogyan tovább?

– Minden marad a régiben. Julie nyilvánvalóan nem akarta, hogy maga megtudja…

– De tudta, hogy egyszer visszajövök, és itt találom magát a kisfiúval.

– Úgy gondolta, hogy a maga visszatérésekor mi már rég nem leszünk itt Azt hiszem…

– Maga azt mondta, hogy Julie magára hagyta a házat – felelte Steven türelmetlenül.

– Igen. De… Már nem tudok világosan gondolkodni. Miéit is nem jöttem rá korábban, hogy kicsoda maga? Akkor nem mondtam volna meg…

– Mindegy, most már tudom – vágott közbe ingerülten Steven. – Tehát maga hogy képzeli el a megoldást?

– Én? – kérdezte Sam meglepődve. – Hát jó. Én azt szeretném, ha maga elmenne, és soha nem is jönne vissza – felelte dühösen. – De erre ugye aligha hajlandó, vagy igen?

– Nem.

– Akkor pedig jobban tenném, ha valami más megoldás után néznék. Nem! – fűzte még gyorsan hozzá, mert látta Steven arckifejezésén, hogy pénzt akar ajánlani Robbie eltartására. – Nem, erről szó sem lehet. Hiszen maga mondta, hogy nincs hely az életében gyerek számára, és nem akar vállalni semmilyen kötelezettséget Én vagyok Robbie gyámja, és jól meg is leszünk majd, mihelyt találunk magunknak másik helyet.

– Biztos benne? – kérdezte Mr. Howe gúnyosan, miközben átment a kanapéhoz, és leült a kartámlára. Eközben nem vette le szemét a lányról. – És meddig bírják? Hány éves is maga? Huszonnégy, huszonöt? – Amikor Sam bólintott rendületlenül folytatta: – Robbie pedig éppen most megy majd iskolába, ugye…

– Nem, csak húsvét után. Iskolaelökészítőbe.

– Hagyja már ezt a szőrszálhasogatást. Még legalább tizenhárom év, amíg a fiú a saját lábára állhat Ez pedig tizenhárom év felelősséget jelent magának, otthon kell maradnia vele, szerény körülmények között Mert ugye a szakmájáról lemondhat…

– Nem feltétlenül – vitatkozott makacsul Sam. – De ha nem lettem volna kész. mindene, akkor nem vállaltam volna a felelősséget.

– Valótan? Ellent tudott volna állni Julie kérésének és szomorú pillantásának? Aha, most az elevenébe találtam, igaz? Vannak szülei? Mit szólnak ehhez a szülei?

Sam először hazudni akart, de elkövette azt a hibát, hogy Stevenre pillantott Utána már csak az igazat mondhatta. Ez az ember a lelke legmélyébe látott.

– Ugyanazt arcút maga – felelte csendesen. – De azt hiszi, nyugodtan tudnék aludni, ha Robbie-t intézetbe adnám?

– Mi van Julie szüleivel? Miért nem bízza Robbie-t rájuk?

– Maga viccel! Az apja évekkel ezelőtt meghalt, az anyja pedig egészen biztosan nem venné magához. Azt akarta, hogy Julie vetesse el a gyereket. Ezenkívül nemrég újból férjhez ment, azóta azt sem tudom, hol lakik.

– Mivel akar pénzt keresni? Ezen a helyen nincs sok lehetőség, hacsak az utóbbi években nem változott valami. Hajói emlékszem, magányos házakon ás néhány birkanyájon kívül nincs itt az égvilágon semmi.

– Nem. Semmi sem változott. De tudom, mit fogok csinálni – felelte Sam magabiztosan. Ez persze merő hazugság volt, de Mr. Howe-nak ezt nem kellett tudnia. – A londoni lakásomat hat hónapra kiadtam egy amerikainak, így vissza tudom fizetni az utolsó jelzálogkölcsönt, sőt még marad is valami pénzem. Ezenkívül könyvelek egy gazdának, és gépírást vállalok egy regényírónak a városból. Ha Robbie átvészelte ezeket a legnehezebb hónapokat valószínűleg visszaköltözünk Londonba. Ott tudok majd dolgozni, míg o az iskolában van. Nem akarom, hogy túl korán kiszakadjon a megszokott környezetéből. Úgy gondolom, ez nem tenne jót neki.

– Értem. És mi lesz a férjhez menéssel?

– Az az én dolgom, Mr. Howe! – mondta Sam, és dühösen felugrott Fogta az üres kávéspoharát, kisietett a konyhába, és nagy zajjal nekilátott az asztalon hagyott vacsora maradványainak eltakarításához.

– Még egy érzékeny pont? – kérdezte S leven halkan.

Sam nagy csörömpöléssel összeszedte a tányérokat megfordult és rosszallóan nézett Stevenre.

– Ami Robbie sorsát illeti, talán van némi joga, hogy elmondja a véleményét, még akkor is, ha csak néhány perce tudta meg, hogy maga az apja. De a magánéletembe ne avatkozzon bele! Ez kizárólag az én dolgom!

– Ha Robbie-val is kapcsolatban van, akkor nem – vitatkozott Steven. – Tegyük fel, megismer egy férfit, akinek nincs ellene kifogása, hogy Robbie-t magukhoz vegyék. De meglehet, hogy ki nem állhatom majd az illetőt, és alkalmatlannak tartan…

– Igen. Ez könnyen meglehet… – vágott Mr. Howe szavába a lány. Mély lélegzetet vett, hogy szét ne robbanjon a dühtől. – Úgy látszik, világosabban kell fogalmaznom. Még ha így alakult is a helyzet, maga akkor sem tartozik felelősséggel sem a fiúért, sem értem. Én vagyok Robbie törvényes gyámja, és nem maga! A maga neve még a születési okmányokon sem szerepel…

Sam hirtelen elnémult, amikor észrevette, hogy Steven elsápadt.

– Sajnálom – mondta a lány halkan. – Ez nem volt szép tőlem. De nem fogom magának megengedni, hogy beleavatkozzon a magánéletembe. Ha bármikor látni akarja Robbie-t mert kíváncsi a sorsára, hát rendben. De a többi nem tartozik magára. Ezt meg kell értenie.

– Magának pedig be kell látnia, hogy most miután tudok a létezéséről, felelősséget érzek iránta. – Steven hátrasimította kócos haját, és mélyen felsóhajtott – Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy átgondoljam az egészet. így nem jutunk előre. Majd megpróbálok Rye-ban egy szobát szerezni… Esetleg telefonálnék…

– Nincs telefon.

– Nincs? De hát miért? Amikor elutaztam, még volt.

– Igen, tudom – felelte Sam ingerülten. – De Julie elvitette. Nem akarta, hogy elérhető legyen.

– Ez elég nagy felelőtlenségre vall. Hiszen itt volt egyedül egy kisgyerekkel. És ha történik valami? Egy baleset? – Steven szorongva sóhajtott. – Nyilván nem tudta fizetni.

– Kiváló fazekas volt, és elég pénzt keresett ahhoz, hogy kifizethesse a telefont.

– Hogy szerzett munkát, ha gyakorlatilag elvágta magát a külvilágtól?

– Közvetlen kapcsolata volt Rye-ban egy műkereskedéssel. Amikor odavitte a kész dolgait mindig megkapta a következő megrendeléseket Hátul az udvarban még áll a fészer, ahol dolgozott – fűzte hozzá Sam, de Stevenhez hasonlóan 6 is fáradtnak érezte magát a további beszélgetéshez. – Megágyazok magának a kanapén, különben itt ülünk reggelig, – Elment a férfi mellett, & felfelé indult a lépcsőn, hogy hozzon néhány takarót.

Sam jóformán semmit nem tudott Steven Howe-ról, azonkívül hogy mindig kihozta a sodrából. Vajon van saját családja? Mi lehet a foglalkozása? Ágyneművel megpakolva tért vissza a nappaliba, és nekilátott, hogy megvesse a férfi fekhelyét Érezte, hogy a másik minden mozdulatát figyeli, és idegesen simította ki a lepedőt Végül kiegyenesedett, és kihívóan pillantott Stevenre.

– Nős? – kérdezte minden teketória nélkül. – Nem okoz bonyodalmat, hogy van egy fia?

– Nem.

– Menyasszonya sincs?

– Nincs, Miss Martin… csupán egy laza kapcsolat. Micsoda szerencse, igaz?

– Igen.

– Gondolom, maga is így van valahogy.

Sam némi gúnyt vélt kihallani a férfi hangjából.

– Igen – felelte tömören.

– Es ki az a Paul Mason? Valaki, aki csak Hobbié nélkül akarta magát?

Sam habozott a válasszal, és jobb híján a pulóverét kezdte el leporolni.

– Ha szüksége lenne valamire – kezdte tárgyilagosan szolgálja ki magát.. Én most magára hagyom.

Amikor elhaladt Steven mellett, a férfi erőteljesen megragadta a karját.

– A szemében kicsi, barna pontok táncolnak – mondta halkan a lánynak.

Sam elfordult.

Steven gyengéden megfogta az állát, és így kényszerítene, hogy ismét ránézzen.

– Selina – suttogta.

– Sam – igazította ki a lány. – Mindenki így szólít.

– Sam – ismételte meg engedelmesen Steven. – Hogy ilyen férfias neve legyen egy ennyire ragyogóan nőies jelenségnek!

– A monogramom. Selina Anne Martin. És most kérem, hagyjon elmenni} – szólalt meg a lány alig hallhatóan.

Steven szikrázó tekintete, ujjainak szorítása, amelynek íratására szinte perzselt a bőre, furcsa érzést keltett a lányban. Ismét félni kezdet! a férfitől.

– Ezt mondta Paul is magának? – kérdezte Mr. Howe hűvösen. – „Kérlek, engedj elmenni?” Micsoda balgaság egy ilyen kincset veszni hagyni!

Sam meglepődve pillantott Stevenre, és elpirult Jóleső melegség áradt át a testén, amikor pillantásuk találkozott.

– A bőre, mint a bársony, a szeme, mint a smaragd, és a haja, mini a bronz. így szokás mondani? – Steven hirtelen eltolta magától a lányt – Jó éjt, Sam. Holnap folytatjuk – ezzel szertartásosan meghajolt, és előresietett, hogy ajtói nyisson neki.

*

Sam összeszorította az ajkát, és sebesen elhagyta a nappalit Milyen jogon viselkedik vele Steven Howe ilyen megvetően? Ezer oka lehet annak, hogy nem jött Paul, gondolta a lépcsőn felfelé menet. Talán dugóba került, vagy nem járnak a vonatok. Igen ám, de Mr. Howe mégis megérkezett!

Dühös lett, hogy már megint ez a pimasz férfi jár a fejében. Bement a hálószobájába. Nem volt befűtve, s a helyiség jéghideg volt Sam levetkőzött, s besietett a fürdőbe, mert attól félt, hogy Steven bejön, mielőtt ő lefekszik.

Miután gyorsan megmosakodott, visszament a szobájába, felvette a hálóingét, és vacogó foggal ágyba bújt Az álláig felhúzta a paplant, és az ablakon ál kibámult a hófödte tájra. Steven Howe. Másra nem tudott gondolni. Tehát 6 Robbie apja. Minduntalan Julie és ez az izmos, barna bőrű férfi jelentek meg a szeme előtt. Látta, amint Steven kajánul vigyorogva megcsókolja Julie-t, látta, amint levetkőzteti…

Mérgesen ide-oda forgolódott, és dühében öklével rácsapott a fejpárnára. Hogy engedhette ezt Julie? Egész egyszerűen, súgta egy belső hang. Bármilyen legyen is különben, azt meg kell hagyni, tetőtől talpig férfi. Méghozzá nagyon jóképű.

De egy dologban Sam egészen biztos volt. Soha nem hagyná, hogy ez a fickó összezavarja az életét, és beleszóljon Robbie nevelésébe. Ehhez nincs joga. Elvégre ő Robbie törvényes gyámja Úgy szereti, mintha a saját fia lenne, és Steven Howe semmiképpen nem állhat közéjük. Ez ellen kézzel-lábbal tiltakozni fog!

De hogyan tovább? Ellentétben azzal, amit Stevennek mondott, pénzügyi helyzete nem volt épp rózsás. A bank már türelmetlenkedett. Hogyan is vergődhetne zöld ágra, amikor a kiadási oldal mindig meghaladja a bevételit?

Ha már végre Londonban lennének, minden rendbe jönne. Talán. De addig… Nem tud magas lakbért fizetni, és másra sem igen futja majd. Aggódva kereste a lehetőséget, hogy pénzt hajtson fel valahonnan, mert nem akarta Steven Howe segítségét igénybe venni. Semmiképpen nem szeretett volna ennek az embernek a kegyeitől függeni.

3. FEJEZET

Amikor kis védence izgatott hangjára felébredt, Sam úgy érezte, mindössze néhány perce aludt el.

– Sam! Sam! Nézd csak!

Nagyot ásítva kinyitotta a szemét, és két kézzel kapaszkodott a takaróba, amit Robbie teljes erejéből le akart ráncigálni róla. A szoba szokatlanul világos volt. Egy pillantást vetett az ablakra, és már tudta, hogy miért Odakint, ameddig a szem ellátott, mindent vastag hótakaró borított.

Kiugrott az ágyból, és megborzongott, amikor lába a hideg padlóhoz ért. Ámulva szemlélte a havas tóját. Vastag fehér takaró fedte a fészer tetejét és a kerítés mentén magas hófúvás tornyosodott Átszaladt Robbie szobájába, és kinézett az utcára. Az utcára? Hiszen, aki jól ismerte, annak is csak halvány sejtése lehetett, vajon hol húzódik az út a mindent befedő vastag hó alatt. Csupán a villanyoszlopokra lehetett ráismerni. Sam az udvarra pillantott. Autója egy hatalmas hóhegy alatt állt még kiásni sem lehetett volna. És egyre havazott.

Gyönyörű s egyúttal borzalmas volt az egész. Sam rájött hogy teljesen el vannak vágva a külvilágtól. És a kicsi, mindössze néhány, egymástól meglehetősen távol lévő épületből álló település nyilván nem szerepel a hatóságok sürgősségi listáján. Márpedig Steven Howe felszólította, hogy a mai napon hagyják el a házat És ha ez nem megy? Akkor továbbra is el kell viselnie ezt a kellemetlen férfit. Igazán lehangoló kilátás. A tegnap este történtekre gondolt, és szomorúan felsóhajtott.

– Sam, nem szereted a havat? – kérdezte Robbie, és vigasztalóan átölelte a lábát.

– De igen! Csodálatos! – felelte Sam bánatosan, miközben a teljesen megváltozott tájat szemlélte.

– Kimehetek? Igen? Hóembert szeretnék csinálni!

– Kimehetsz. De nem pizsamában – hangzott a szigorú válasz.

Sam Robbie-ra pillantott. Vajon mi lesz ennek az emberkének a sorsa? Miközben Robbie a szekrényhez szaladt, hogy kivegye a ruháit Sam a gondolataiba mélyedt. Ma akarta megvenni a karácsonyfái, a pulykát és a még hiányzó ajándékokat Hobbiénak. De mire jó a karácsonyfa, ha az embernek nincs otthona, ahol felállíthatná? – töprengett csüggedten.

– Valami baj van? – szólalt meg Steven az ajtóból.

Sam összerezzent és megfordult. Muszáj ennek mindig ilyen lopakodva járnia?

Mr. Howe vastag pulóvert és testhez álló farmernadrágot viselt. Meg is borotválkozott, állapította meg magában Sam, A férfi pillantása most még jobban zavarta, mint tegnap este. Nappali fényben a szeme borostyánszínű volt, és a haja is sötétebbnek tűnt.

– Miféle baj lehetne? – kérdezett vissza Sam, és keserűen nevetett. – Egyszerű az egész. Csinálok egy szánkót, amin elhúzhatjuk a cókmókunkat, vagy egy jégkunyhót, ahol ellakunk Robbie-val, amíg a hó elolvad.

Ezután kinézett az ablakon, hogy Steven ne nézhessen a szemébe. Aggasztotta, hogy Mr. Howe akarata ellenére itt kell maradniuk.

– Nem szereti a havat, Sam? – kérdezte Steven gúnyosan, amiből a lány tudta, hogy Mr. Howe kihallgatta a beszélgetésüket.

– De szeretem – felelte Sam halkan, és idegesen elnézett Steven válla fölött – Lélegzetelállítóan szép látvány. Szebbet elképzelni sem tudok. És amennyiben nem várja tőlem, hogy jégkunyhót építsek, vagy kiköltözzünk a fészerbe, akkor nem marad más hátra,mint…

– Igen, Sam, tudom – felelte Steven, és hanyagul az ajtófélfának dőlt – Ha a jégkunyhó nem csábítja, akkor vagy egy hosszú gyalogút vár magára Rye-ba. hogy szállodaszobát találjon, miközben lefagyhat keze-lába, vagy pedig megférünk közösen itt a házban, amíg megenyhül az idő.

– Igen. És ez magát nem zavarja? – kérdezte Sam megilletődve.

– Nem, Miért zavarna? Kanadában éltem, ahol nem ritkaság a hó. Hogy úgy mondjam, hozzászoktam már.

Sam természetesen nem erre gondolt és ezt Mr. Howe is pontosan tudta.

– Főztem egy kis teát – folytatta Steven. A szeme elárulta, hogy kedvére van a helyzet.

– Köszönöm. Mindjárt lemegyek. Robbie, fordítva vetted fel a cipődet! – fordult ingerülten a fiúhoz, és dühösen figyelte, ahogy Steven letérdel Robbie elé, és megcseréli a cipőjét. Vajon miért lett Steven hirtelen ilyen szolgálatkész?

– Vastag pulóvert vegyél és meleg nadrágot. Ezenkívül dzsekire, sapkára és kesztyűre is szükség lesz – szólalt meg Mr. Howe gyengéden, Robbie pedig sugárzott az örömtől, hogy végre megtört közöttük a jég.

Sam hirtelen észrevette, hogy Steven őt ügyeli, és megvető pillantással kérdezte:

– Mondani akar valamit?

– Nem. Semmit Csak azon tűnődöm, nem zavarja-e, hogy ennyire átlátszó a hálóingje. Nem szeretném, ha…

Sam eleget hallott. Rémülten felkiáltott, átrohant a saját szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót Egy pillanat múlva azonban résnyire kinyitom?, és kiszólt a kisfiúnak:

– Robbie, nem mehetsz ki, amíg nem reggeliztél!

Micsoda gazember! – gondolta, miközben gyorsan tiszta alsónemű! vett elő a szekrényből, és átsietett a jéghideg fürdőszobába. Gyorsan megmosakodott, és fogat mosott, majd visszament a szobájába. Meleg zoknit húzott, farmert vett fel és vastag pulóverbe bújt, azután lement a konyhába.

A tűzhelyen egy fazékban zabkása rotyogott, és Robbie már javában reggelizett Az asztal meg volt terítve, és egy kis melegítőkészüléken tea gőzölgött. Steven a mosogatónak támaszkodott, és szórakozottan maga elé nézett. Sam leült, teát töltött magának. Önkéntelenül is hálás volt a férfinak, amikor Steven egy tányér zabkását tett elé. A konyhában néma csend uralkodott amíg Robbie nagy nehezen fel nem vette a kabátját, a sapkáját meg a kesztyűjét és hatalmas csatakiáltással ki nem vágtázott a hátsó ajtón.

Steven becsukta mögötte az ajtót es leült Sammel szemben.

– Ha már itt rekedt, nincs más választásunk, mint hogy a lehető legkellemesebben töltsük el ezt a néhány napot – szólalt meg kissé gúnyosan, miközben teát töltött magának, – Hagyja abba a duzzogást. A saját érzéseink most nem számítanak. Pontosabb dolgokkal kell törődnünk, gondoskodnunk kell például ennivalóról, fáról…

Sam rápillantott, és azt kívánta, bárcsak mondhatna valamit ez ellen az ésszerű javaslat ellen. Mr. Howe szeme vidáman felcsillant A lány gyorsan elfordult. Vajon miért változtatta meg a férfi a magatartását? Tegnap még nem volt tekintettel semmire, gunyoros volt, és dühös. Most pedig úgy tűnt hogy ez az egész szórakoztatja, mintha csak játék lenne.

– Na, mire jutott? – szólalt meg a lány.

– Mivel kapcsolatban?

– Hát, Robbie-ra és Julie-ra gondolok.

Steven tekintete láthatóan elsötétedett, és halkan ennyit mondott:

– Hagyja, Sam! Hagyjuk ezt most! – Sam ismét vitatkozni akart de a szelíd kérés hatására meggondolta magát. – Vagyis – folytatta a tárgyra térve Steven , mi az, amit okvetlenül be kell szereznünk?

Sam a férfira pillantott. Steven keskeny arca fakó volt és a szeme alatt sötét karikák jelezték, hogy nem sokat aludt az éjszaka. A lány igyekezett elfojtani a haragját, és hallgatott, amíg úgy érezte, hogy ingerültség nélkül meg tud szólalni.

– Írjuk össze. Hozok papírt és ceruzát.

Ezzel felállt és bement a nappaliba.

Néhányszor mély lélegzetet vett, mert úgy érezte, bármelyik pillanatban szétpukkadhat a dühtől. Milyen utálatos, pimasz és elviselhetetlen fráter! Ahhoz a fajtához tartozik, akik mindenkit felbőszítenek, mert mindig igazuk van, vagy legalábbis azt hiszik.

Sam észrevette, hogy Steven begyújtott a kandallóba, de nem volt olyan helyzetben. hogy hálás tudott volna lenni érte. Úgy érezte, inkább feküdne magas lázzal az ágyban, mint hogy együtt kelljen laknia ezzel az alakkal. Ám a következő pillanatban feltámadt a lelkiismerete. Végtére is Steven teát főzött, és megreggeliztette Robbie-t. El kellett ismernie, hogy bármennyire nehezen hihető, ez mégiscsak a férfi háza.

Jegyzettömböt és ceruzát vett elő a kandalló párkányán álló dobozból, visszament a konyhába, és újból leült az asztalhoz.

– Sajnálom – kért bocsánatot kissé mereven, és békülékenyen Stevenre pillantott. – Természetesen igaza van. Igyekezzük a legjobbat kihozni a helyzetből.

– És persze nincs rosszabb azoknál az embereknél, akiknek igazuk van, ugye? – kérdezte Steven anélkül, hogy közben elfordította volna a tekintetét.

– Igen – felelte Sam kedvetlenül, és alig tudta türtőztetni magát hogy ne vágja a férfi fejéhez a jegyzettömböt. Kitépett egy lapot és kézbe fogta a ceruzát. – Nem ártana egy kis tűzifa. Egyébként köszönöm, hogy begyűjtött.

– Kis figyelmesség a… vendégszeretetéért – figyelmeztette Steven a lányt a tulajdonviszonyokra.

Sam dühösen odatolta a papírt Steven elé.

– Sajnálom. Nehezen tudom megszokni, hogy a maga házában vagyunk. Talán jobb lesz, ha maga írja a listát.

– Hagyjuk ezt – felelte Steven, és visszatolta a lapot Sam elé. – Hogy állunk az élelmiszerkészlettel?

– Van elég ennivaló. Szerencsére tegnap feltöltöttem a hűtőládát És azt hiszem, Robbie is túléli, ha csirkét kap karácsonyra pulyka helyett. Gyertyánk is van, ha esetleg áramszünet lesz – mondta a lány fagyosan.

– Aha. Én már el is felejtettem, hogy a jó öreg Angliában olykor még előfordul ilyesmi.

Sam a legszívesebben a képébe vágta volna, hogy az lett volna a legjobb, ha ott marad, ahonnan jött. De az ajkába harapott és lenyelte, amit mondani akart Miért kellene mindent még jobban elrontania, amikor úgy látszik, Mr. Howe erőt vesz magán. és igyekszik barátságosan viselkedni? Neki is így kell tennie. Végül is néhány nap, és túl lesz az egészen.

– Kanadában nyilván nincsenek ilyen gondok. Mi is kell még? – folytatta gyorsan, amikor észrevette, hogy Steven szórakozottan néz rá. – Mivel a karácsonyfáról nyilvánvalóan le kell mondanunk, esetleg összegyűjthetnék néhány ágat, és feldíszíthetném. ..

– Ezek szerint csak tűzifa kell?

– Igen. Tulajdonképpen ma jött volna a szállítmány… – Sam kipillantott Steven mellett az ablakon. Sűrű pelyhekben hullt a hó. – Nem éppen az erdő közepén Lakunk. Aztán el kell szaladnom még Forresterékhez…

– Hát élnek még?

– Természetesen – felelte a lány bosszankodva. – Meg kell néznünk, nincs-e szükségük valamire.

– Néznünk?

– Jó. Majd én megnézem őket. Onnan aztán átmegyek Gunnerékhez…

– Gunnerékhez? – kérdezte Steven megrökönyödve.

– Dávid és Barbara Gunner. Úgy egy éve vették át a Grantham-birtokot.

– Szintén idős emberek?

– Nem. Fiatalok, és van egy kisfiúk, Peter, aki valamivel idősebb Robbie-nál. Ennek ellenére szerelnék… – Sam elmosolyodott. Kintről hangos kutyaugatás hallatszott. – Úgy látszik, megelőztek. Ez Brandy, Dávid kutyája.

Sam felállt. Szívből jövő mosolya őszinte örömről tanúskodott, és még jobban kiemelte szokatlan szépségét. Anélkül, hogy észrevette volna Steven kutató pillantását, felállt és kinyitotta a hátsó ajtót.

– Úgy nézel ki, mint egy igazi eszkimó – köszöntötte örömmel Dávidét, és leverte sötét hajáról a havat. – Gyere be!

Sam látta, hogy Dávid észrevette Stevent. Egy pillanatra elbizonytalanodott. Végtelenül hálás volt S te vénnek, amikor az, látva zavarát, átvette a kezdeményezést.

– Steven Howe vagyok – mutatkozott be a férfi, és felemelkedett. – Sam barátja. Tegnap este érkeztem, hogy megnézzem, hogy van, és ez a nagy havazás itt marasztalt.

– Sam biztosan nagyon örül magának – jegyezte meg Dávid, és könnyedén elmosolyodott. A két férfi kezet rázott, – Azért jöttem, hogy meghívjam Samet, töltse velünk a karácsonyt, de úgy látom, ez felesleges. Pár napot feltehetően még maradnia kell, és Sam bizonyára nem szeretné egyedül hagyni magát. Egyébként – fűzte hozzá rövid gondolkodás után – magát is szívesen látjuk, ha mégis úgy gondolná…

– Köszönöm, de inkább nem. Megpróbáljuk itthon jól érezni magunkat.

Sam sokatmondó pillantást vetett Dávid háta mögött Stevenre, és félreérthetetlenül értésére adta, hogy szívesebben hagyná egyedül, és töltené a karácsonyt Gunnerékkel. Amikor Steven ráadásul még kárörvendően vigyorgott is, a legszívesebben képen vágta volna.

– Hogy álltok? – kérdezte Dávid, aki mit sem vett észre a háta mögött lejátszódó jelenetből. – Van elég ennivalótok?

– Igen – felelte gyorsan Sam, nehogy Dávid gyanút fogjon. – Tegnap feltöltöttem a készletet. Csak tűzifából nincs elég.

– Az nekünk is kevés van. Éppen fáért indultam. Két erős férfikart nem utasítanék vissza – jegyezte meg Dávid, és Stevenre pillantott.

– Rendben. Máris húzom a cipőmet – felelte Steven láthatóan még mindig jól mulatva, és eltűnt.

– Forresterék karácsonyra elutaztak a rokonaikhoz – folytatta vidáman Dávid így rájuk most nincs gondunk. Van még valami?

Nem, azt hiszem, nincs. Köszönöm, Dávid, Éppen be akartunk nézni hozzátok.

– Kedves fickónak látszik – jegyezte meg mellékesen Dávid, miközben a teáját kortyolgatta, amelyet Sam töltött neki. – Régóta ismered?

– Nem, Nem túl régen – felelte Sam óvatosan.

– Jobban tenném, ha a saját dolgaimmal törődnék, ugye? – kérdezte Dávid, és elmosolyodott. Nyilvánvalóan félreértette a lány habozását.

– Szüksége van valamire Barbarának? – váltott témát ügyesen Sam. Ha Dávid azt hiszi, hogy Steven és én regényes érzéseket táplálunk egymás iránt, ez az ő dolga. Semmi kedve nem volt magyarázkodni.

– Nem, Csak azt kérdezi, hogy átküldenéd-e Robbiet néhány órára. Játszhatna Peterrel, és visszahoznám, mielőtt besötétedik.

– Robbie biztosan örül az ötletnek – felelte hálásan Sam. – Rögtön magaddal is viheted Peter ajándékait Nem sok az egész, csak néhány apróság – magyarázta zavartan, és indult is az ajándékos zacskóért Nem tudott nagy ajándékot venni, de Dávid és Barbara olyan rendesek voltak hozzá Julie halála óta, hogy valahogy viszonozni akarta a kedvességüket.

– Nem kellene ilyesmire költeni a pénzedet – felelte Dávid ugyanolyan zavartan. – Köszönjük, – Gyors csókot nyomott Sam arcára.

Ebben a pillanatban belépeti Steven.

– Akkor viszlát, olyan négy óra tájban – búcsúzott halkan Dávid. – Indulhatunk – fordult Stevenhez, és kilépett az ajtón.

Sam hallotta, ahogy Dávid odahívja Robbie-t, és felülteti a szánkóra.

– Még egy férfi a listáján, Sam? – élcelődött Steven.

– Nem – felelte a lány tömören. – De ha így lenne, akkor sem volna hozzá semmi köze.

– A szegény feleségének viszont igen.

– Hát igen.

Sam tudta, hogy tiszta a lelkiismerete, ezért szó nélkül állta Steven pillantását Elég legyen ebből egyszer és mindenkorra, Steven Howe! – gondolta. Ameddig maga nem táplál reményeket, tökéletesen mindegy, hogy minek tart!

– Egyedül hagyhatom? – kérdezte a férfi csendesen, érezhető aggodalommal a hangjában.

– Természetesen. Hisz van elég dolgom, ha nincs ellenére. Elnézést – fejelte Sam.

– Miért kér állandóan elnézést? Természetesen nincs ellenemre! Mit várt, azt hogy kiküldőm a hóba?

– Igen. Azazhogy nem. Természetesen nem – javította ki magát gyorsan Sam, miközben figyelte, ahogy Steven felveszi a kabátját Már maga sem tudta, mit gondol. – Vigyázzon, jó?

– Arra, hogy hófúvásba kerüljek, vagy arra, hogy ne?

– Hogy belekerüljön – suttogta Sam, miközben a férfi becsukta maga mögött az ajtót.

Sam nekiállt leszedni az asztalt Hogy bírják ki a következő néhány napot hogy ne essenek egymásnak? És persze anélkül, hogy Robbie szenvedne a nyomasztó légkörtől? Megpróbálhatnék kicsit barátságosabb lenni, gondolta kedvetlenül, miközben meleg vizet engedett a mosogatóba, és jobban figyelni, hogy ne veszítsem el a türelmemet, De hiába. Elég, ha valaki egy rossz szót szól, és máris a plafonon vagyok!

Egy olyan férfival, mint Dávid, aligha lenne bajom. De Steven nem olyan… Igyekeznünk kell, hogy minden a lehető legjobban alakuljon, ismételte magában gúnyosan.

Steven gondolatát. Hirtelen a falhoz vágta a törölgető rongyot, hogy szabad folyást engedjen kitörő indulatainak. Aztán elmosogatott, majd a helyükre rakta a tiszta edényeket.

A következő néhány órában kitakarította a egész házat, felállított egy régi, összecsukható tábori ágyat Robbie szobájában, a kandallóba rakta az utolsó adag tüzelőt, és becsomagolta a gyerek ajándékait. Megcsinálta a cukoröntetet a néhány nappal korábban megsütött süteményre, majd szomorú mosollyal nézte a kissé félresikerült díszítést. Nem olyan, mintha cukrász csinálta volna, de Robbie észre sem fogja venni.

Miután jól elfáradt a munkában, kicsit leengedett, és gondolkodóba esett: Se karácsonyfa, se pulyka. Ráadásul mihelyt elolvad a hó, az utcára kerülnek… Semmi sem sikerül, pedig azon kellene igyekeznie, hogy a közelgő karácsony igazi élmény legyen Robbie számára. Ehhez azonban egyezséget kellene kötnie Stevennél. Tényleg olyan nagy áldozat ez? – töprengett. Még hogy nagy áldozat? Az nem kifejezés! Egyenesen kivitelezhetetlen ötlet…

4. FEJEZET

Amikor Steven visszatért, Sam éppen a szűk padláson keresgélte a karácsonyfadíszeket.

– Itt vagyok, fent – kiáltotta, amint kinyílt a hátsó ajtó, és hallotta, ahogy Steven a cipőjét törli a lábtörlőn.

Néhány másodperc múlva a férfi már jött is felfelé a lépcsőn. Sam kikukucskálta padlásfeljárón, nem sejtve, hogy csinos orra piszkos, és a haja is kócos. Steven gunyoros pillantását hasonló mosollyal viszonozta.

– Ez valami régi angol karácsonyi szokás? – kérdezte a férfi évődve.

– Igazán nem hallott még róla? – kérdezett vissza Sam barátságosan. – Ezt a szokást „a karácsonyfadíszek keresésének” hívják.

– És megtalálta őket?

– Még nem.

– Csússzon odébb! Segítek.

– Nem szükséges – hántotta el gyorsan Sam. A gondolat, hogy ezen a pici padláson Steven mellett szorongjon, nem volt éppen csábító.

– Dehogynem. Na, csináljon már egy kis helyet!

Steven felugrott, két kézzel szilárdan megkapaszkodott a padlásfeljáró nyílás peremén, majd könnyedén felhúzta magát. Leguggolt Sam mellé, majd kajánul vigyorgott.

– Nagyon kellemes.

Sam dühösen elhatározta, hogy hátrébb mászik. Steven közelsége jobban zavarta, mint szerette volna. Enyhe mandulaillat lengte körül a férfit. A pulóvere már átmelegedett, de a keze még hideg volt, amikor megérintette a lány borét. Sam hirtelen hátrébb csúszott.

– Mi a baj? – kérdezte gyengéden a férfi, és meleg lélegzete alig észrevehetően cirógatta a lány arcát.

– Semmi.

– Akkor miért olyan ingerlékeny?

– Nem vagyok ingerlékeny. Csak nem szeretem a tolakodó magatartását, ahogy mindent magának akar learatni. Magam is megtalálom a karácsonyfadíszeket.

– Tényleg? Nem inkább arról van szó, hogy egy ilyen sötét, szűk helyen idegesíti egy férfi közelsége?

– Hát ezt meg hogy érti?

– Úgy, hogy valamilyen okból elbizonytalanította az érintésem.

– Nevetséges. Hiszen még csak nem is kedvelem magát.

– Szegény, ártatlan angyal, ez még nem volna akadály.

– Számomra igen. Én nem vagyok olyan elkeseredett, mint Julie volt. De különben is maga lenne az utolsó, akihez csalódottságomban fordulnék.

– Persze, megfeledkeztem Dávidról.

– Dávidét hagyjuk ki a játékból, jó?

– Jó. Van zseblámpája?

– Hát persze – felelte Sam nyersen. – Azt hiszi, sötétben akarok itt vizslatni?

Steven elvette a zseblámpát és körbevilágította a padlást.

– Dobozban vannak a díszek?

– Ha én azt tudnám! – felelte Sam ingerülten, s azt kívánta, bárcsak lenne elég bátorsága, hogy lelökje Stevent a padlásfeljáró nyílásán.

– Miért olyan kötekedő? Van amúgy is elég bajunk.

Sam szó nélkül leült a sarokba, hogy mindenfele érintkezést elkerüljön a férfival, és tekintetével a zseblámpa fény csóváját követte. Nem is vagyok kötekedő, gondolta. Vagy mégis? De hát mit vár tőlem?

– Ne vágjon már olyan sértődött képet – kérlelte Steven békésen. – Mi van abban a dobozban, ott hátul?

Sam már azon volt, hogy azt feleli: magához hasonló betolakodók csontjai, de aztán úrrá lett a dühén, és higgadtan megszólalt:

– Fogalmam sincs. De ha nyugton tartja a zseblámpát, átmászom, és megnézem. Kisebb vagyok mag áriái.

– És nem töri át olyan gyorsan a tetőt, mint én. Na jó. De vigyázzon!

A lány óvatosan hátramászott, kiszabadította a dobozt, és lassan visszafelé húzta. Eltökélte, hogy nem fogja zavarni Steven közelsége, s törökülésben átvizsgálta a doboz tartalmát. Volt abban minden: egy műanyag zacskó, tenne könyvek,’ egy ócska sál, egy törött korsó, egy nagyméreté borítók, tele levéllel, és legalul egy dobozban a karácsonyfadíszek.

– Nagyszerű! Én megyek le először – szólalt meg Steven, és félretolta a kartondobozt Odaadta Samnek a zseblámpát, és könnyedén leereszkedett a nyíláson. Ezután a lány lenyújtotta neki a díszeket – Jól van. Most pedig jöjjön le!

– Mennék szívesen, ha elállna az útból. – Sam leült a padlásfeljáró szélére, és a lábát lelógatva várta, hogy Steven oldalra lépjen.

– Fogódzkodjon meg a nyílás peremében, és szép lassan engedje magát jó! – tanácsolta kissé türelmetlenül Mr. Howe. .

– Nem hiszem, hogy meg tudom csinálni. – A lány félt hogy leesik. De még jobban félt attól, hogy Steven elkapja. – Tegye vissza a széket, és akkor…

– Dehogy teszem. Legfeljebb a nyakát töri! Na, jöjjön már!

Sam csinált egy félfordulatot, és megpróbált visszafelé leereszkedni. Amikor Steven megfogta a lábát, hirtelen elengedte a nyílás peremét és mindketten a földre bukfenceztek.

– Nagyszerű, Sam! – jegyezte meg Steven szárazon. – Én azt mondtam, ereszkedjen le, nem pedig azt, hogy ugorjon. Fáj valamije?

Nem – felelte Sam megszeppenve. Felült, és elsimította a haját a szeméből. – Sajnálom – mondta Stevennek, aki még mindig a hátán feküdt. – Maga nem sérült meg?

– Minden rendben.

Steven feltámaszkodott. Arca túl közel került Samhez, s az ajka körül bujkáló mosoly megzavarta a lányt.

– Ne tegye! – jegyezte meg Sam önkéntelenül is.

– Mit? – kérdezte Steven szelíden.

– Azt, amit akart.

– Ne álljak fel? – kérdezte Steven gúnyosan. – Úgy gondolja, töltsem a nap hátralevő részét a padlón ülve?

– Hagyja ezt! Pontosan tudja, mire gondolok.

– Hmm. Úgy érti, hogy ne…

S mielőtt Sam védekezhetett volna, erőteljesen szájon csókolta, majd vidáman elmosolyodott. Sűrű, sötét szempillájú szemének szende pillantása alig ellensúlyozta pajkos arckifejezését.

– Tulajdonkeppen nem állt szándékomban – jegyezte meg szemtelenül, miközben egy hirtelen mozdulattal felpattant, és a kezét nyújtotta a lánynak.

Sam felállt, és nem fűzött megjegyzést a történtekhez. Megvetően pillantott a férfira, és elsietett mellette. Egy csók, és más semmi… – gondolta magában. Nem. Még az sem. Csupán ajkuk minden jelentőség nélküli érintkezése. Szinte meg sem történt, máris elmúlt. Mégis mélyen megbántva érezte magát.

– Ő, Steven! – kiáltott fel Sam, és máris elfelejtette az iménti közjátékot, amikor meglátta a sarokban álló kis fenyőfát. – Csodálatos ez a fa! Honnan szerezte?

– Valahol megláttam – felelte a férfi, és az asztalra tette a karácsonyfadíszes dobozt. – Ha járhatók lesznek az utak, bizonyára köröznek majd bennünket lopásért. Van valami virágcserepe meg egy kis földje, amibe beléállíthatjuk?

– Igen, a fészerben – felelte Sam szórakozottan, és elragadtatással pillantott Stevenre. – Köszönöm – suttogta zavartan.

– Örömmel tettem. Most azonban kössünk békét Megígéri? – kérdezte a férfi, és könnyeden elmosolyodott.

Sam zavartan elfordult.

– Megígérem – egyezett bele óvatosan. – Sajnálom, hogy olyan elutasító voltam, de…

– De nem tudta megbocsátani azt amit a barátnőjével szemben elkövettem – fejezte be Steven a mondatot, és a kabátjába bújt, hogy kimenjen a fészerbe.

Nem, gondolta Sam, nem ez az egyetlen ok. Még abban sem volt biztos, volt-e Julie-nak egyáltalán szerepe abban, hogy így viszonyulta férfihoz. Ha más körülmények között találkoztak volna, valószínűleg ugyanígy viselkedik vele. Olyan határozottan férfias, és olyan lehengerlő megjelenésű, hogy…

Sam elnyomta magában ezeket a gondolatokat, és a padlóra térdelt, hogy alaposabban megnézze a díszeket. Ezüstszálak meg néhány gömb, ennyi volt az egész. Még gyertya sincs! – állapította meg csalódottan.

– Mi a baj? – kérdezte Steven, miközben a cserépbe állított fenyőfái az ablakhoz tette.

Sam a dobozra mutatott, és szomorú kéjjel vágott. Steven átvizsgálta a doboz tartalmát.

– Hát, nem éppen lenyűgöző… Még szerencse, hogy fel tudtam hajtani valamit a faluban… – Sokat sejtetően elmosolyodott, és eltűnt a konyhában. Néhány másodperc múlva egy nagy szatyorral jött vissza. Úgy nyúlt bele, mint a varázsló a kalapba, és ezüstcsíkokat, színes karácsonyi gyertyákat és néhány csokoládédíszt emelt ki belőle.

– Sajnos, ez minden, amijük még volt Még fagyöngyöt sem találtunk Daviddel. De ilyesmire nincs is szűkségünk, igaz?

– Igaz. Sam Stevenre pillantott, és érezte, hogy elpirul.

– Ahhoz képest, amilyen szép, nem valami öntudatos – jegyezte meg Steven nem éppen lovagias módon, és leüli a kanapéra közvetlenül a lány elé, aki még mindig a földön térdelt.

– így van – hangzott a tömör válasz.

És miért nem az? – tudakolta állhatatosan Mi, Bowe. – Hiszen tudnia kell, hogy rendkívül csinos.

– Néha azt kívánom, bár ne így lenne.

– De miért?

– Nem szeretem, ha megbámulnak a férfiak – felelte Sam kissé zavartan.

– Pedig magát tényleg érdemes alaposan szemügyre venni – állapította meg Steven jókedvűen. – No, mesélje cl, mi bántja!

Sam bosszúsan pillantod Stevenre, de aztán rögtön elfordult, és a karácsonyfadísszel babrált.

– Az emberek többnyire azt hiszik, hogy csak mert csinos vagyok, minden az ölembe hull. Mintha attól megoldódnának a nehézségek, hogy valaki jól néz ki. Ezenkívül vagy ostoba libának tartják az embert, vagy beképzeltnek.

– És nincs igazuk?

– Nincs – felelte Sara alig hallhatóan. Sohasem beszélt magáról szívesen, és Steven jelenlétében csak nőtt a bizonytalansága.

– Mit csinált, mielőtt Julie megbetegedett? – váltott hirtelen témát Steven.

– Tessék? – Sam megfordult, és egy pillanatig értetlenül meredt a férfira, – Egy szállodalánc egységeit ellenőriztem – felelte végül.

– Maga? – kérdezte Mr. Howe csodálkozva.

– Ne vágjon ilyen hitetlenkedő képet! – mosolygott Sam. – Azokat a szállodákat kerestem föl, amelyek alig hoztak nyereséget Igyekeztem feltárni az. okokat és segítséget nyújtani, amennyiben ez lehetséges volt. Legtöbbször csak a megfelelő ember hiányzott a megfelelő helyről.

– Ez egyáltalán nem lehetett ilyen egyszerű, mint ahogy elmondja. Élvezte a munkáját?

– Igen. Nagyon. Sir Charles Lore, a szállodalánc tulajdonosa szeretne is megint foglalkoztatni, mihelyt… mihelyt rendeződik a magánéletem.

– És Paul? Mi volt az ő szerepe? – kérdezte ravaszul Steven. – Ne is próbáljon hazudni. Semmi kétség, hogy ő vagy valaki más, elhagyta magát.

– Nem hagyott el. Ha már erről van szó, inkább fordítva volt.

– Netán választania kellett közte és Robbie között?

– Igen – sóhajtotta Sam, – Röviddel azelőtt jegyeztük el egymást, hogy Julie kórházba került, és nekem ide kellett jönnöm, hogy gondoskodjam Robbie-ról. Paul enyhén szólva nem volt elragadtatva.

– Ezt el tudom képzelni. Ugye ő Londonban dolgozott?

– Igen. Többnyire a hétvégén látogatott meg, vagy én utaztam fel hozzá.

– Nem volt senki más, akii Julie megkérhetett volna, hogy ellássa a fiút?

– Nem. Senkije sem volt – felelte Sam. – És senki sem ismerte olyan jól Robbie-t, mint én.

– No meg persze senki sem volt hajlandó feladni a munkáját, és idejönni.

– Julie a barátnőm volt. Ugyanezt ő is megtette volna értem. – Sam a könnyeivel küszködött Még mindig sírhatnékja támadt, ha elhunyt barátnője jutott az eszébe. – Szilárdan hittem, hogy Julie meggyógyul. Soha meg sem fordult az agyamban, hogy meghalhat. Amikor a kezelés eredménytelennek bizonyult, megkért, hogy vegyem magamhoz Robbie-t Hogy mondhattam volna nemet?

Itt kicsit elgondolkodott, aztán lassan folytatta:

– Olyan sokáig vártam vele, hogy az egészet elmondjam Pauloak, hogy nem is történhetett másként. Először nem szólt semmit egyszerűen nem akarta elhinni. Aztán dühös lett. Nem akarta a házasságunkat egy idegen gyerekkel kezdeni, és ha jobban meggondolom, még csak szemrehányást sem tehettem neki emiatt.

– Azt javasolta, hogy adják Robbie-t állami gondozásba?

– Igen.

– De maga erről hallani sem akart?

– Természetesen bennem is fölvetődött ez – felelte Sam, és kétségbeesve pillantott Sievenre –, végtére én is csak ember vagyok, és ugyanolyan önző, min! bárki más.’ Még érdeklődtem is, de végül nem volt szívem Robbie-t intézetbe adni. Valószínűleg soha nem lennék boldog az életben, ha megszegném a Julie-nak tett ígéretemet, és csak magammal törődnék. Ezenkívül Robbie nem jelent terhet a számomra. Nagyon szeretem.

– De néha – vetette ellen megértően S leven esténként, amikor Robbie már az ágyban van, maga pedig egyedül, azon töpreng, vajon milyen lesz az elkövetkező tíz év magányosan és szerelem nélkül, ugye?

– Igen – suttogta Sam olykor előfordul, – Aztán dacosan Stevenre pillantott: – Ha ismét Londonban leszünk, már csak fele ilyen rossz lesz az egész.

– Biztos ebben, Sam?

– Hát persze – makacskodott a lány, mintegy magát is győzködve. – Az is könnyebb lenne, ha bent laknánk a faluban, és kapcsolatunk lenne az emberekkel. így néha kicsit magányosnak érzem magam, de majd minden rendbe jön! – tette hozzá nyomatékosan, és mosolyogni próbált. – Megvárjuk Robbie-t a díszítéssel? Biztosan szívesen segítene.

– Igen. Várjuk meg! Miért akart Paul tegnap eljönni? El akarta téríteni magát a szándékától?

– Jóságos ég! – kiáltott fel Sam dühösen. – Hát sosem hagyja abba? Fogalmam sincs, miért akart felkeresni. A múlt héten írt, én pedig tegnap hívtam fel a faluból. Azt mondta, eljön, hogy beszéljen velem. Ez minden. Elégedett?

– Nem. Julie tudott a nézeteltérésükről?

– Nem. Honnan tudott volna?

– Tehát ezért mondta, hogy Julie azt hitte: mire visszajövök, már nem találok itt senkit.

– Igen. Abból indult ki, hogy feleségül megyek Paulhoz, és mi soha nem találkozunk. De hogy mit gondolt a házzal kapcsolatban, az rejtély számomra. Miért nem mondta, hogy csak bérli a házat, és nekem semmi közöm hozzá? Vajon miért nem mondta meg az igazat? – tűnődött halkan Sam.

– Ki tudja? Talán nem akarta a maga életét még nehezebbé tenni, mint amilyen amúgy is volt De úgy tűnik, mégsem zárta ki egészen a lehetőséget, hogy találkozunk. Különben miért kérte volna, hogy hallgasson előttem Robbie-ról?

– Egyáltalán, miért említette meg a nevét? Nehéz lett volna bámul is elmondanom magáriak, ha még a nevét sem tudom.

– Talán keresett egy kiskaput, hogy egyszer mindent megtudjak – sóhajtott fel Steven. Ki tudja, mi minden fordul meg egy asszony fejében? Főzök egy teát – tette hozzá tompán, és kiment a konyhába.

A lány elmerengett Vajon miért akart Steven mindent tudni Paulhoz fűződő viszonyáról? És a munkájáról? Mintha kifejezetten keresett volna valami okot amely őt arra késztetheti, hogy elváljon Robbie-tól. De lehet, hogy csak egyszerűen kíváncsi volt Mindenesetre amilyen gyorsan csak lehet fel kell hívnia Pault és beszélnie kell neki Stevenről. De miért is? Tulajdonképpen mi szükség van arra, hogy mindent elmondjon neki?

Ha a dolgok másképp alakulnak, már régen Paul felesége lehetne, és együtt élhetne vele London valamelyik elővárosának egyik sorházában. Saját karácsonyfát díszítene, és az ünnepi étrenden gondolkodna… Nem is tűink olyan csábítónak!

Bezzeg ha Stevennel élne, az már egyáltalán nem lenne unalmas… Ettől az ötlettől megrémülve gyorsan visszarakta a kezében tartott füzért, és lecsukta a doboz tetejét, mintha ezáltal a gondolatait is sikerült volna bezárnia.

*

Robbie jókedvűen és kissé fáradtan tért vissza Peteréktől. Kisvártatva együtt láttak neki a fa feldíszítésének, Sam nagyon igyekezett vidámnak látszani. Vacsora után mind a hárman bevonultak a nappaliba. A függönyöket összehúzták, meggyújtották a színes gyertyákat, A kandalló tüze kellemes meleget árasztott Steven leült egy fotelba, és valami könyvet nézegetett Robbie a padlóm telepedett, és festett, Sam pedig sálat kötött. Igazán otthonos, gondolta a lány, és keserűen mosolygott. Békés családi tűzhely!

– Sam? – szólalt meg Rabbié váratlanul. – Most a mami is angyal?

– Tessék? – kérdezett vissza Sam, és egy pillanatra nem tudott mit felelni. Ám a következő percben, ahogy Julie-ra gondok, már meleg mosoly suhant át az arcán. – Igen, csillagom – nyugtatta meg Robbie-t azt hiszem.

– Es kemény a mami?

– Kemény?

– Igen. Kemény, Tudod, a Peter nagymamája is angyal – magyarázta Robbie, miközben sötét szemének pillantása Samre tapadt –, és Peter azt mondta, hogy a nagymamája kemény. Sőt azt is mondta, hogy minden halott kemény. És én szeretném tudni, hogy a mami kemény-e.

Sam segélykérően nézett Stevenre, de a férfi is tanácstalan volt Ekkor a lány ismét Robbie felé fordult:

– Hogy érti Peter, hogy a nagymamája kemény? – kérdezte, hogy időt nyerjen, hátha közben valami az eszébe jut.

– A temetőben látta. Ott volt az angyal, és kemény volt – felelte Robbie türelmetlenül, és Stevenhez fordult, aki addigra már nevetéssel küszködött.

Sam megkönnyebbülten fellélegzett, amikor végre megértette, hogy miről van szó.

– Az az angyal, akit Peter látott – kezdett bele kedvesen mosolyogva – nem a nagymamája volt, hanem egy szobor. – Itt szünetet tartott, és a Robbie számára megfelelő kifejezéseket kereste. – A nagymamája az égben angyal, és az igazi angyalok nem láthatók.

– Értem – mondta Robbie, és elgondolkodott, Sam már éppen kezdett elégedett tenni magával, hogy milyen jól megoldotta a helyzetet, amikor újabb kérdés következett:

– Es a mami nem akart szobrot a sírjára?

– Nem – felelte Sam tompán, és igyekezett gyorsan magyarázatot fűzni a dologhoz: – Azt akarta, hogy úgy tartsd meg az emlékezetedben, amilyen volt.

– Aha… – hümmögött Robbie gondterhelt arccal. – És virágot sem akart, Sam? Peter virágot visz a nagymamája sírjára.

– Ó, Robbie! – sóhajtott Sam kétségbeesetten. Letérdelt a fiú mellé, és átölelte. – De igen, világot szerette. Nem hittem, hogy… Ha elolvad a hó, veszünk egy nagy csokor virágot, és elvisszük a sírjára.

– Az jól fog esni neki, ugye?

– Igen, csillagom.

Robbie odabújt Samhez, és suttogva megkérdezte:

– A Jézuska feltétlenül maghoz akarta venni a mamit? Péter azt mondja, a nagymamája azért halt meg, mert a Jézuska mindenképpen maga mellé akarta venni.

Sam a kisfiú hajához szorította az arcát, és erősen behunyta a szemet, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Igen. Azt hiszem, ez az oka.

– De téged ugye nem akar magához szólítani? – kérdezte Robbie aggódva.

Sam csak a fejét rázta, és még szorosabban ölelte magához a gyereket.

– Nem – nyögte ki végül elfúló hangon.

– Megígéred?

– Meg.

– Akkor jó – mondta Robbie megkönnyebbülve. Kibontakozott Sam karjából, és szívmelengető mosollyal nézett rá. Számára ismét rendbe jött minden, újra kerek lett a világ. – Lefeküdjek?

Sam bólintott.

– Mindjárt megyek, és betakarlak. Ne felejtsd el a fogmosást!

– Nem fogom. Jó éjt, Sam. Jó éjt, Steven.

5. FEJEZET

Robbie elment Látható boldogsággal töltötte el Sara ígérete, aminek betartása sajnos nem állt a lány hatalmában. Sam még sokáig térdelt mozdulatlanul a földön.

– Mindig azt. hittem – suttogta a könnyeivel küszködve hogy nagyon megviselné, ha ki vinném Julie sírjához. Nem gondoltam volna, hogy… Micsoda igazságtalanság! Csak huszonöt éves volt. Az egyik legszeretetreméltóbb ember, akit ismertem. Miéit kellett meghalnia?

– Nem tudom, Sam – felelt csendesen Steven, és vigasztalón magához húzta a lányt. – Jobbat nem tehetünk, meg kell próbálnunk a lehető leghamarabb megbékélni azzal, ami az életben történik velünk. Az is lehet, hogy ha kiviszi Robbie-t a temetőbe, a gyerek összeroppan tőle, s akkor azt nem bocsátotta volna meg magának. Olyan dolgokéit ne tegyen magának szemrehányást, amiknek nem látható előre a kimenetelük, Most egyedül arra kell vigyáznia, hogy magával ne történjen semmi – tette hozzá Steven, s láthatóan igyekezett Samet jobb kedvre deríteni.

A lány felemelte a fejét, majd zsebkendőt keresgélt.

– Mit gondol, nem lett volna szabad neki ilyen ígéretet tennem?

– Mi más választása volt? Én sem tudtam segíteni. Szerintem nagyon helyesen tette, amit tett – nyugtatta meg a férfi, A hangja fáradt és kifejezéstelen volt.

Sam ránézett, figyelmesen fürkészte az arcát. Hirtelen tudatára ébredt annak, hogy így a férfi érzéseire eddig még nem is gondolt, legalábbis nem komolyan.

– Bocsásson meg, Steven! Magának sem lehet egyszerű.

– Nem. Olyan valószerűtlennek tűnik az egész, mintha Robbie nem is az én fiam volna… Ó, hogy is mondhatok ilyet. Ez igazságtalan. Csak nézem őt, és azt gondolom, ez a fiam. És mégsem érzek iránta semmit Csupán egy kedves kisfiút látok. Ez minden. Egyébként egyáltalán nem hasonlít rám.

– Nem.

Steven elengedte Samet, és az ablakhoz ment. Félrehúzta a függönyt, s elgondolkodva nézett kifelé.

– Alapjában véve nem lehetünk biztosak abban, hogy az én fiam. Azt gondolom, nem lehet végérvényes bizonyíték. Csak Julie utolsó szavai, és az időbeli egybeesés. De nincs kizárva, hogy mégis valaki más volt.

– Nem nagyon tudnám elképzelni – vetette ellen Sam, s a férfi felé fordult – Már mondtam, hogy Julie nálam lakott, és ha jól tudom, csak a parkba járt le sétálni, vagy otthon üldögélt.

– Akkor talán itt találkozott valakivel – erősködött Steven.

– Meglehet. Bár nehezen tudóm elképzelni, hogy közvetlenül a beköltözése után megismerkedett egy férfival, és aztán rögtön…

De hát S tó vénnel is azonnal kész volt iá. Akkor egy másikkal miért ne? A házról is elhallgatta az igazságot. És vajon még mi mindent? Sam számára kérdésessé vált, ismerte-e egyáltalán Julie-t. Ez az egész nem illett ahhoz a képhez, ami a barátnőjéről élt benne.

Tanácstalanul nézett Stevenre. Őszintén segíteni szeretett volna neki. Becsületes akart lenni, de minden igyekezete ellenére se tudta, elképzelni, hogy a barátnője egy másik férfit is ismert volna.

– De hát semmi sem rémlik arról az éjszakáról? – kérdezte már-már kétségbeesetten.

– Nem – vallotta be a férfi szomorúan.

– Vannak különféle tesztek – próbálkozott Sam genetikai vizsgálat, vagy valami hasonló, azzal bizonyítható lenne, hogy maga az apa, vagy nem.

– Igen, de pillanatnyilag nem tehetünk semmit…

– Nem. Ki gondolta volna még egy évvel ezelőtt, hogy mindez egyszer megtörténhet ! Robbie boldog, vidám kisgyerek volt Julie cserepei jól hoztak a konyhára, a legjobb úton haladt, hogy neve legyen a szakmában. Aztán februárban kórházba került, és szeptemberben meghalt.

– Igen, szeptemberben – ismételte Steven, összehúzta a függönyt, és visszafordult Sam felé. Egy ideig némán nézett a lányra, aztán azt mondta: – Nyugodtan maradjon csak itt amíg felszabadul a lakása Londonban. Mikor költözik ki a bérlője?

– Március végén. Be kell vallanom, ezzel nagyon sokat segítene. De mi lesz addig magával? Mit fog csinálni?

Mert itt nem maradhat, tette hozzá magában. Semmiképpen sincs abban az állapotban, hogy több héten át egy ilyen kellemetlen emberrel összezárva kibírná.

– Van egy állásajánlatom. Egy függőhíd építésénél kellene a munkálatokra felügyelnem, Eszak-Spanyolországban. Korábban is odautazhatom, hogy lakást keressek, és tájékozódjam.

– Maga hidakat épít? – kérdezte a lány kíváncsian.

– Igen. Hidakat, gátakat és ami jön. Építészmérnök vagyok.

– Akkor ezért volt Kanadában is?

– így van. Előtte pedig a Perzsa Öbölben.

– Úgy tervezte, hogy itt fog élni?

– Nem, csak azért jöttem ide, hogy a házat eladjam. Van egy nagyobb házam ugyanis Hastings mellett, amelyet az apám hagyott rám. Arra gondoltam, azt hozatom rendbe, és majd ott élek. – Steven kifejezéstelen arccal nézett a lányra, – Nincs már kedvem úgy utazgatni a világban, hogy ne tudjam, hol az otthonom. Elvállalhatnék egy íróasztalhoz kötött munkát is, de nem tudom, örömöm lelném-e benne. Őszintén szólva elegem van mindenből. Harminchat éves fejjel… – mondta keserűen elhúzva a száját. – Fáradt vagyok. Nagyon fáradt.

Ahogy két kezével a haját hátrasimította, ujjai nyoma ott maradt a tincsek között. Aztán nyújtózkodott egyet. Néhány lépést tett Sam felé, s gyengéden megfogta a lány vállát.

– Szóval, Selina, mit tanácsolna egy fáradt, kimerült építészmérnöknek?

– Nem tudom – bizonytalanodott el a lány, és lesütötte a szemét. Hirtelen tudatára ébredt a férfi közelségének, érezte a keze melegét a vállán, észrevette, hogyan emelkedik és süllyed a mellkasa. – Lehet, hogy csak nyugalomra van szüksége. De aligha lennék a legmegfelelőbb arra, hogy megmondjam, mit tegyen.

– Nem – válaszolt a férfi kedvesen, csaknem szeretettel.

Sam nyelt egyet. Egymásnak ellentmondó kívánságok tolultak fel benne: szeretett volna a férfi közelségéből kikerülni, és ugyanakkor jólesett volna maradni is. Zavartan húzódott hátra.

– Nem halaszthatnánk el a döntéseket későbbre? – kérdezte gyorsan. – Legyünk túl előbb a karácsonyon!

Amikor Steven nem válaszolt, Sam riadtan nézett fel rá. Megérezte a hirtelen támadt sistergő feszültséget kettejük között, de nem tudta, mit tehetne ellene. Steven szórakozottan nézett rá. Úgy látszott, mintha nem is látná a lányt, és valahol egészen máshol járna, más helyen és más időben.

– Steven? – suttogta Sam rekedten. – Hallotta, amit mondtam?

– Igen – .sóhajtott a férfi. – Igen, Sam, hallottam. A kellemetlen döntéseket az ember szereti másnapra halasztani. Jól van, majd karácsony után visszatérünk rá. Egy nap ide vagy oda, nem változtat a dolgokon.

– Nem.

És nem lehet, hogy már meg is változtak a dolgok? A lány legszívesebben visszafordította volna az időt. Azt kívánta, bár fel se bukkant volna Steven, bár ne zavarta volna össze békés életüket.

– A legjobb lesz, ha Robbie után nézek – mondta bizonytalanul mosolyogva. Otthagyta Stevent, s felment az emeletre.

Jó éjszakát kívánt Robbie-nak, és betakarta, aztán a szobájába ment. Az ablakhoz lépett, és kinézett. Időt akart nyerni, mielőtt újra szembe kellett volna néznie Stevennél. Lehet, hogy rosszul ítélte meg? Steven ma olyan más volt sokkal kedvesebb, sokkal szeretetreméltóbb, nyoma sem volt a harapós gunyorosságának. Ugyanaz a Steven Howe lett volna, mint előző nap? Vajon melyik az igazi arca? Biztosan könnyebb volna így kijönni vele.

Amikor az imént a férfi vigasztalta, mámorító vágy ébredt fel benne, hogy hozzásimuljon, átölelje, és átengedje magát a csókjainak. D. hát ez tiszta őrültség, hiszen ő Pault szereti! De most valahogy nem sikerűit Paul arcára emlékeznie. Egyre csak Stevent látta maga előtt. Aztán azon a gondolaton kapta magát, hogy Paul aligha bizonyult volna olyan kedvesnek és együtt érzőnek, amikor Robbie idegőrlő kérdéseitől úgy összeomlott. Egyszerűen felszólította volna, hogy szedje össze magát.

Talán túlságosan is megszokták egymást Paullal, és hiányzott a szükséges távolság, hogy felismerjék, mit gondolt és érzett valójában a másik. Paul meg volt győződve róla, hogy a lány habozás nélkül képes lenne Robbie-t intézetbe adni. Sam pedig számított arra. hogy Paul meg fogja érteni a viselkedését.

Gondterhelten és zavartan tért vissza a nappaliba.

Az este békésen telt. Mindketten leginkább a saját gondolataikkal voltak elfoglalva. Sam azért minden pillanatban tudatában volt a férfi jelenlétének. Időnként észrevétlenül figyelte, kíváncsian szemlélte határozott, nap barnította arcát, kócos barna haját, benne a világos tincseket, hosszú, sűrű szempilláját. Steven keze erős volt. Tettre kész férfi keze, gondolta Sam. Milyen érzés lehet, amikor ez a kéz megérint valakit! Sam mély lélegzetet veti. A gondolat, hogy Steven karjában fekszik, és a simogatását élvezi, túl veszélyes volt ahhoz, hogy végig merje gondolni.

Hátradőlt, és nézte a karácsonyfát, amíg csak a fények táncolni nem kezdtek a szeme előli Az óra hangos ketyegése még jobban felerősítette azt az érzést, hogy kettesben vannak. Hallotta Steven mozgolódását, és tudta, hogy őt figyeli. Belső nyugtalansága egyre nőtt, már-már elviselhetetlen lett.

– Fejezze már be! – kérte rekedt hangon.

– Mit, Sam? – kérdezte halkan a férfi.

– Ne nézzen így rám! – suttogta Sam zavartan.

– Idegesítem?

– igen – mondta Sam túlságosan is hangosan. Félretette a kötését, és felugrott. – Lefekszem – jelentette be sértődötten, pedig sejtette, hogy le sem tudja maid hunyni a szemét. De idelenn kínosan érezte magát, és bűntudata is volt. amit már nem leheteti tovább elviselni.

– Úgysem fog tudni aludni – szólt Steven csúfondárosan.

– Tudom – kiáltotta Sam, és a férfi felé fordult Hirtelen dühkitörése nem volt összefüggésben Steven megjegyzésévei, – Én nem tudom… Nem vagyok hozzászokva. ..

– Hogy társasága van? Hogy egy férfi ül a nappalijában? Lazítson mái”, Sam! Semmi nem történik, ha maga nem akarja.

– Ha rajtam múlik, egyáltalán nem történik semmi – biztosította Sam a férfit nem túl nagy meggyőződéssel.

Úgy látszott Steven istenien szórakozik a lány aggodalmaskodásán. Samet majd szétvetette a düh, szikrázó szemmel nézett Stevenre. Még soha non találkozott hozzá hasonló férfival. Kiszámíthatatlan volt, megmagyarázhatatlan hangulatváltozásai összezavarták a lányt.

A lámpa fényében Steven haja arany színben csillogott, az arca azonban árnyékban maradt, és ettől egészen .idegennek látszott. De hát idegen is volt, nem? Sara jóformán semmit nem tudott róla.

– Felállítottam egy tábori ágyat Robbie szobájában. Nem valami nagy, de mindenesetre jobb a kanapénál. Vagy alhat az én ágyamban is – tette hozzá a lány, és igyekezett nyugodt maradni, amíg a válaszra várt.

– Maga mellett?

– Nem! – kiáltotta rémülten, – Még mit nem! – tört ki felháborodottan, mire a férfi kajánul vigyorogni kezdett – Megyek aludni!

S am megállt az ablak előtt reszketett a hidegtől, és a sáncoló hópelyheket bámulta. Biztos Julie-tól is megkérdezte: „Maga mellett?” És Julie azt válaszolta: Igen.” Fájdalom járta át, ahogy ezt elképzelte.

Karácsony van, gondolta, és megpróbálta kínzó fantáziaképeit elhessegetni. Holnap lesz szenteste, A műit évben a szüleivel töltötte a karácsonyt és az újévei Madeirán, ahol most laknak. És ki tudja, hol lesz jövő ilyenkor?

Sam még sokáig állt az ablaknál, szabad folyást engedett a gondolatainak, és csak sokára vette észre, mennyire fázik. Felkapta a hálóingét, és beszaladt a fürdőszobába.

*

Amikor a lány másnap felébredt, első pillantása az ablakra esett Már abbamaradt a havazás. Az ég felhőtlen és ragyogóan kék volt Ez meg hogy lehet? Ilyen biztos nincs reggel ötkor! Az ágya melletti órára nézett, és ijedtei! állapította meg, hogy majdnem tíz óra. Hogyhogy nem ébresztette fel senki? Miközben kiugrott az ágyától, lentről meghallotta Robbie boldog kacagását Belebújt a fürdőköpenyébe, és az ablakhoz lépett.

A kert közepén egy hatalmas hóember állt Robbie és Steven nagy hangoskodás kíséretében hógolyóval bombázták. Szemlátomást remekül érezték magukat. Sara arca is felderült, de aztán hirtelen fájdalom hasított a szívébe: Robbie-val az elmúlt hónapokban lemondtak minden szórakozásról. Állatkerti vagy tengerparti kirándulás? Eszébe sem jutott ilyesmi ilyen röviddel Julie halála után. Lehet, hogy mindent rosszul csináltam? – töprengett. Lám, Steven csak néhány órája ismeri Robbie-t, és máris milyen remekül kijön vele.

Lent a kandallóban már égett a tűz, és reggelihez terítve állt az asztal. Sam a teáját kortyolgatta, és közben a konyhaablakon át figyelte a kint játszókat Szívesen kiment volna közéjük, ha nem tart attól, hogy zavarná őket De hát ez nevetséges! Elvégre Steven a betolakodó. Ennek ellenére Samet bizonytalan érzések gyötörték.

Robbie észrevette a lányt Szeleburdin célba vette egy hógolyóval, amely aztán az ablaküveg közepére puffant A lány jókedvűen megfenyegette az ujjával. A kisfiú boldognak látszott, a szaladgálástól kipirult az arca, szeme ragyogott. S tevén is lényegesen felszabadultabb volt mint eddig bármikor, és úgy tűnt, remekül szórakozik.

Barna haja lobogott a szélben. Szétvetett lábbal állt, és egy új hógolyót gyúrt serényen. Közben le sem veti a szemét Samről.

Próbába kicsalogatni a lányt, de az a fejét rázta. Nevetve elfordult az ablaktól, és ‘elindult mosogatni. Ha valaki az imént véletlenül elsétált volna a ház mellett, azt hihette volna, hogy egy átlagos, boldog családot lát Pedig idegenek, voltak egymásnak, csak a sors hozta őket össze.

Ebéd után mindhárman kimentek havat lapátolni. Hogy mi értelme volt, azt Sam maga sem tudta igazán. Autóval semmiképpen nem indulhattak el, amíg az utakat gépekkel el nem takarítják. Rabbié mindeneseire kellően elfáradt Másként a gyerekeket aligha lehet szenteste korán ágyba küldeni.

A kisfiú harisnyája már három óra óta a kandallóra volt készítve. A Télapót pedig ott várta az ilyenkor szokásos pohárka bor és a mézes-mogyorós sütemény a nappali kis asztalkáján. Hat óra felé Sam már nem bírta tovább, hogy Robbie állandóan az idői kérdezi.

– Ideje lefeküdni! – szólt Steven végül nyugodtan, de határozottan.

Robbie alattomos pillantással, amilyet Sam még sosem tapasztalt nála, Stevenre nézett.

– Dehogy kell még lefeküdnöm. Sam sosem küld az ágyba, ha nem akarom.

Én nem Sam vagyok. És ha azt mondom, ideje lefeküdni, fiatalember, akkor azt úgy is gondolom. Vitának nincs helye. Nyomás az ágyba!

– Sam…

Ágyba! – parancsolta emelt hangon Steven.

Robbie duzzogva elvonult Steven elmosolyodott, és a lányra nézett.

– A legényke nagyon el van kényeztetve.

– Őrültség! Egyszerűen csak túlságosan izgatott – vágott vissza a lány. – Azonkívül azután., amin keresztülment, ráfér egy kis kényeztetés. Nem kívánhatja tőle, hogy ilyen gyorsan alkalmazkodjék.

– Robbie anyja már három hónapja meghalt – emlékeztette Steven csendesen a lányi nem tegnap.

– Három hónap nem túl hosszú idő. Egyébként pedig karácsony van, ilyenkor minden gyereket kényeztetnek…

– Tudom, hogy karácsony van, de attól még Robbie-nak. nem kell így viselkednie. Határozott kézre van szüksége.

– De az enyém! – kiáltotta Sam makacs elszántsággal, pedig tudta, hogy Steven megjegyzése jogos volt. Csakhogy a férfi egész nap úgy foglalkozott Robbie-val, hogy az ő véleményével közben egyáltalán nem is törődött. És a lány már szinte beteg volt a tudattól, hogy egy idegen könnyebben tudja kezelni a gyerekei, mint ő. – Még ha ez a maga háza is, és mi csak megtűrtek vagyunk itt, akkor sincs joga ilyen tapintatlanul fölényeskednie velünk.

Az, hogy Robbie-t ágyba küldtem, nem tapintatlanság. Most mitől olyan indulatos?

– Nem vagyok indulatos! Csak azt szeretném, ha távol tartaná magát ezektől a dolgoktól – felelte Sam izgatottan, és ijedten fordult meg, mert valaki kopogott a bejáratnál.

– A Rómeója akar még egy csókot adni karácsony alkalmából – vélte Steven gúnyosan.

– Ne legyen nevetséges! Hagyja ki Dávidét a játékból! – mondta dühösen a lány, és a konyhába ment, hogy kinyissa a hátsó ajtót.

– Szervusz, Dávid – üdvözölte Sam a férfit, – Gyere beljebb!

– Hűha, csak nem rosszkor jöttem?

– Nem, nem, minden rendben. Robbie egy kicsit megfeledkezett magáról. Kérsz egy teát?

– Nem, nem maradok sokáig.

Dávid zavartan előhúzott egy zacskót a háta mögül.

– Néhány apróság karácsonyra – mondta félhangosan. – Azt nem tudtam, mit hozhatnék Stevennek – folytatta halkan, aztán Sam fülébe súgta: – Ide tettem neki egy üveg whiskyt Mit gondolsz, jó lesz?

– Ö, Dávid, igazán nem kellett volna. Köszönöm – mondta Sam, és mert nagyon kedvelte a férfit, aki mindig kedves volt hozzá, és mert olyan elhagyatottnak érezte magát, csókot nyomott az arcára. – Boldog karácsonyt, David.

A férfi nevetve átölelte, és S is ugyanúgy megcsókolta a lányt.

– Imádom a karácsonyt! – kiáltotta féktelen jókedvvel. Még gyorsan magához szorította a lányt, aztán elment.

Sam halvány mosollyal az arcán tért vissza a nappaliba, de rögtön eltűnt a mosolya, mikor Steven megvető arckifejezését megpillantotta. Büszkén magasra emelt fejjel odalépett a karácsonyfához, és alá tette az ajándékokat.

– Nem hagyhatta ki a lehetőséget a lovagja, ugye?

– Úgy látszik, nem! – válaszolt Sam nyersen.

– Es nem zavarja, hogy nős?

– Nem, miért?

– Hát igen, tulajdonképpen miért is zavarná.? – kérdezte Steven. – Minden szalmaszálba belekapaszkodik?

– Törődjön már végre a maga dolgával! – vágott vissza a lány élesen, – Persze amíg maga megteheti, amit akar, addig minden a legnagyobb remiben van. Amikor viszont valaki más teszi ugyanazt, jön a prédikációival. Dávid a barátom, semmi több. Egyáltalán nem értem, miért tesz miatta állandóan szemrehányásokat.

– Valószínűleg ugyanazért, amiért maga újra meg újra a szememre veti a Julie-val való kalandomat.

– Álig hoztam szóba.

– Nem szükséges mondania. Valahányszor csak rám néz, a szeméből azt olvasom ki: „A nagy csábító!”

– Úgy is van…

– Nincs úgy! – vitatkozott Steven, és megragadta Sam karját. – És ha még úgy is lenne, Julie legalább nem volt férjnél.

– És észnél sem. Egyébként ez a kis futó kaland nem jogosítja fel magát arra, hogy beleártsa magát az életünkbe. Nincs szükségem a segítségére!

– Szóval nincs. Jobban esik, ha játszhatja a mártírt? – szólt Steven mos! már éppoly ingerülten, mint Sam.

– Ne legyen igazságtalan! Ügy szeretem Robbie-t, mintha a saját fiam lenne!

– Hát éppen ez az! Nem a maga fia, de maga azt képzeli be magának. Fejezze be már végre ezt a színházasdit! Robbie-nak meg kell tanulnia “betartani a játékszabályokat Nem szabad minden neveletlenségét elnézni.

– Nem is teszem! – kiáltotta Sam. – És ha szabad emlékeztetnem, lemondtam az állásomról meg a barátaimról azért, hogy gondoskodjam a gyerekről. Én, nem maga! így hát jogom van hozzá, hogy úgy neveljem, ahogy nekem tetszik. Lehet, hogy nem megy mindig minden zökkenőmentesen, de igyekszem a tőlem telhető legjobbat nyújtani!

– Sosem állítottam az ellenkezőjét, ne forgassa ki a szavaimat! – vitázott a férfi mérgesen. – Én csak megpróbáltam segíteni. Á fiúnak fegyelemhez kell szoknia!

– Meglesz majd az is!

– Mikor?

– Amikor majd szükségesnek látom! – dühöngött Sam. Kirántotta a karját Steven kezéből, és-a férfit félretolta. – Megyek, és jó éjszakát kívánok Robbie-nak! – jelentette ki határozottan.

– Majd én megyek – mondta bőszen Steven. – És amíg odafenn leszek, gondolkodjon el komolyan a viselkedéséről. Ha engem sérteget, az éppoly kevésbé fog segíteni magának, mintáz, hogy kikezd Daviddel. Lehet, hogy nincs jogom beleavatkozni – folytatta fagyosan de nem tudom elnézni mindezt. Nem tűri a lelkiismeretem, Magának sürgősen segítség kell, úgyhogy gyűrje le a büszkeségét És ha férfira van szüksége, válasszon inkább engem! De pusztán a lelki sérülései miatt ne zúzza szét mások házasságát! – tette hozzá Steven, és fölsietett.

– Tálán még hálás is legyek az ajánlatért? – motyogta maga elé Sam. – Julie volt szeretője még akkor sem kellene, ha az egyedüli férfi lenne a világon! – kiáltotta Steven után, aztán bevágta az ajtót.

A dühtől reszketve csípőre tett kézzel száguldozott fel-alá a nappaliban, a szeme szikrázott, az arca lángolt Tulajdonképpen miket enged meg magának ez a férfi?! Ledobta magát a kanapéra, és a tüzet bámulta.

Az rendben is van, hogy Robbie-nak erős kéz kell. De hogy legyen 5 szigorú egy olyan kisgyerekhez, aki sokszor annyira lehangoltnak tűnik, ás olyan nagyon hiányzik neki az édesanyja. Steven erre persze nem gondol, ő nem szereli Robbie-t! Julie-i sem szerette!

Steven jó sokára jött vissza, és rendkívül nyugodtnak látszott Zsebre dugta a kezét és a kandalló párkányának támaszkodott. Sam haragos pillantást veteti rá:

– Semmit sem képzelek be magamnak – szólalt meg hirtelen és nem játszom színházasdit.

– Igen, tudom. Dühös voltam. Olyankor gyakran mondok olyasmit is, amit nem gondolok komolyan. Felejtse el, úgyis hamarosan elmegyek.

– Igen – felelte a lány közömbösen, anélkül, hogy megkönnyebbülést érzett volna. – Robbie alszik?

– Igen.

Sam hallgatott, de a feszültség egy idő múlva kibírhatatlan lett Éppen fel akart állni, hogy valahová kimenjen, amikor a férfi beszélni kezdett, és ő visszaereszkedett a kanapéra.

– Milyen ajándékot vett Robbie-nak ?

– Két teherautót, tudja, aminek olyan széles a kereke. Dömper, vagy micsoda – válaszolta mereven, – Ezenkívül legót meg egy autóvá alakítható robotot. Apróságokat a harisnyába, néhány könyvet…

Kis dolgok, de sajnos a bankszámláján ezek is tovább növelték a piros számok összegét.

– És mi lesz, ha Robbie nagyobb lesz? – kérdezte Steven nyugodtan. – Szeretne majd egy kerékpárt, egy számítógépet – hogy fogja majd fizetni? Mi lesz, ha tudni akarja majd, ki az apja?

– Nem tudom, Steven. Ezekről a kérdésektől majd akkor gondolkodom, ha soron lesznek. Most megyek, főzök kávét.

– És a fejét a homokba dugja?

– Nem – tiltakozott Sam erőtlenül. – De mit tehetnék? Találjak ki egy könnyfakasztó történetet, hogy azt higgye, az apja is meghalt? Vagy hajlandó lenne beugrani a szerepre anélkül, hogy tudná, Robbie tényleg a maga fia-e?

Sam a konyhába ment, megtöltötte a vízforraló edényt, és feltette a tűzhelyre. Mit akar neki Steven bebizonyítani? Hogy nincs abban a helyzetben, hogy Robbie-t eltartsa? Rendben van, 6 az apja – gondolta Sam és akkor mi van? Talán el akarja venni tőle a gyereket? Behunyta a szemét, és homlokát a hűvös falnak támasztotta. Azt nem teheti meg… Vagy mégis?

– Hogy nem tudtam Robbie születéséről, nem jelenti azt, hogy bizonyos felelősséggel ne tartoznék érte – hallotta Steven hangját a háta mögül, – Legalább anyagilag támogathatom magát – javasolta a férfi.

– Nincs szükségem a pénzére – utasította vissza kimerülten a lány.

– Biztos benne? Büszkeséggel nem lehet a számlákat kifizetni, Sam, Minek ez a makacsság? Azt hittem, még hálás is lesz…

– Hát tévedett!

Steven, a türelmét kis híján elveszítve, elkapta Sam karját, és maga felé fordította a lányt.

– Azt hiszi, el tudnám nézni, hogy a fiamnak le kelljen mondania olyan dolgokról, amelyek más gyerekek számára maguktól értetődőek? A pénz önmagában nem boldogít, de sok minden egyszerűbbé válik az életben, ha van. Ma reggel a kertben – folytatta a férfi – meg akartam tudni Robbie-től, mit szeretne karácsonyra. Biciklit szeretne, de tudja, hogy nem fog kapni. Mert Peter azt mondta neki, hogy ilyen nagy ajándékot csak egy apától kaphatna. Mit gondol, hogy éreztem magam abban a pillanatban, Sam?

A lány át tudta érezni a férfi megilletődöttségét, és lesütötte a szemét. Sajnálta Robbie-t, Stevent és önmagát is.

– Erről nekem soha nem szólt – suttogta.

Steven nagyot sóhajtott. Rosszkedvűen mászkált körbe a konyhában, kézbe vette az edényeket, felemelte, majd újra visszatette őket, amitől persze Sam még idegesebb lett.

– Azt várja tőlem, hogy eltűnjek? Felejtsem el Robbie-t?

– Nem… fogalmam sincs – kiáltott a lány kétségbeesve. – Nem volt még időm gondolkodni rajta. A maga váratlan felbukkanása teljesen fejbe vágott. Nem számítottam rá, hogy valaha is találkozni fogok Robbie apjával. Még azt sem tudom, milyenre számítottam…

– Egy finom úrra talán? – kérdezte Steven keserűen, és megállt Sam előtt.

– Talán. Mindenesetre Robbie apját valahogy másként képzeltem el, nem ilyen… – Sam kereste a Stevenre illő megfelelő szavakat, aztán tanácstalanul megvonta a vállát. Férfias? Erőt sugárzó? Zavarba ejtően vonzó?

– Én meg arca nem számítottam, hogy ilyen gyönyörű nőt találok itt szeszélyeset mint egy macska. Aki az isteni zöld szemének pillantásával teljesen összekuszálta a lelkemet. És a csábító ajkának alig lehet ellenállni.

– Nem! – tiltakozott alig hallhatóan Sam. El akarta tolni magától Stevent, hogy elfusson és megszabaduljon hirtelen támadt vágyától.

– De igen, Sam – mondta a férfi csendesen. Megbabonázva nézve a lány arcát, és kezét a vállán nyugtatva. – Ha úgy vesszük, nyers vagyok – folytatta vagy akár kiállhatatlan alak, aki tapintatlanul viselkedik. Én egész életemben egyetlen emberben bíztam meg, csak őt szerettem: Nathan Howe-t Neki köszönhetem, hogy tartozom valahová. A nevemet kaptam tőle, és időt. Időt, hogy felnőtt lehessek, hogy tanulhassak. És amikor végül ebben a szörnyű világban kemény harc árán elértem, amit akartam, meghalt. Meghalt, mielőtt megköszönhettem volna neki, mielőtt megmutathattam volna neki, hogy a bizalma nem veszett kárba. Á temetése aznap volt amikor Julie megérkezett…

Sam a földre bámult.

– Ezért itta le magát? – suttogta.

– Igen.

– Maga árva volt? Nathan Howe fogadta örökbe? – kérdezte Sam, és lassan felemelte a pillantását, hogy a férfi szemébe nézzen. Amikor Steven bólintott, s lány folytatta: – Akkor biztosan érti, miért nem akarom Robbie-t semmiképpen sem intézetbe adni.

– Természetesen. De valahogy bűnösnek érzem magam. Nem maga, hanem én vagyok felelős a fiúért Mindenesetre úgy néz ki, bármennyire nem tetszik is ez nekem – tette hozzá csendesen, és a szemén látszott, mennyire szenved, – Nem hiányzik, hogy más emberek gondjaival foglalkozzam…

– Akkor egyszerűen hagyja az egészet! – nézett rá esedezve Sam, – Robbiet nem szabad indokolatlanul kimozdítani az egyensúlyából. Tegyük fel, kiderül, hogy mégsem az apja. Hogy fogja magát érezni szegény, ha maga hirtelen megint eltűnik az életéből?

– És ha tényleg én vagyok az apja?

– Nem tudom – vallotta be a lány tehetetlenül. – Maga mondta, hogy nem akar mások gondjaival törődni.

– Igen, de itt ez a kisfiú, akinek a fogantatását homály fedi, és bár egyetlen porcikám sem vágyik rá, hogy valami közöm legyen hozzá, kíváncsi is vagyok, milyen lesz nyolc- vagy tizenöt éves korában, Hasonlít-e majd rám? Örökli-e a vérmérsékletemet?

– Miért ne tarthatnánk egyszerűen a kapcsolatot egymással? – kérdezte Sam felbuzdulva saját ötletétől. – írhatnék magának, küldenék fényképeket, és ha Robbie nagyobb lesz, magánál töltheti a szünidőt…

– És azt hiszi, ennyi elég lesz neki?

– Azt ki tudja? – válaszolta a lány szomorúan. – Hagyja, hogy szépen sorjában döntsünk a dologban, és a lehető legjobban intézzük el. És kérem, csak még egyetlen szép napol töltsünk együtt Robbie kedvéért!

– Aligha tudnám egyetlen kívánságát is megtagadni, ha ilyen szépen kér – mondta Steven, és az arca hirtelen komoly lett. Egy pillanatra behunyta a szemét, aztán mély levegőt vett, – Rendben van, Sam – egyezett bele halkan. – Egyelőre hagyjuk a dolgot! – Levette a tűzhelyről a kannát. – Majd én megcsinálom a kávét. Becsomagolta már Robbie-nak az ajándékokat?

– Igen felelte Sam, és hálás volt a kegyes haladékért.

Van még csomagolópapír?

– Még van egy kevés – válaszolta Sam csodálkozva. – Adjak?

– Igen – mosolygott Steven. – Még fel tudtam hajtani egy pár dolgot a faluban. – Aztán szemmel láthatólag zavartan így folytatta; – Többek között egy kisvasutat Robbie-nak. Nem különösebben jó, a választék nem volt nagy, de…

Sam arcán gyengéd mosoly jelent meg. Hirtelen szeretni kezdte Stevent. A férfi zavara, bizonytalansága meghatotta.

– De maga jót tud majd vele játszani? – ugratta a lány. – A legtöbb apa azért vesz a gyerekének vasutat.

– Valóban? – kérdezte Steven vidáman. – Azt hittem, biztosan tetszik majd Robbie-nak, de végül is meglehet, hogy tiszta önzésből vettem.

A férfi kivett két kávéscsészét a szekrényből, és elgondolkodva bement a nappaliba. Sam ellentétes érzelmek közt vergődve követte.

6. FEJEZET

Steven átnyújtott a lánynak egy csésze kávét, aztán leült közvetlenül mellé a kanapé karfájára.

– „Karácsony este volt, a házban csend honolt – szavalta még egy egérke sem…” A többit elfelejtettem – vallotta be nevetve.

– Valami a gyerekekkel van, akik gondosan kiakasztják a harisnyájukat a Télapónak. Anyám tudta az egészet kívülről. Biztosan benne volt valamelyik gyerekkönyvben.

– Van testvére, Sam?

– Nem. Azt hiszem, anyámnak nem lehetett több gyereke. – Sam fürkészve nézett a férfira, akinek az arcán különös, komor, mégis vágyakozó kifejezés ült. – A saját gyerekkorára gondol? Nagyon szörnyű volt? – kérdezte a lány halkan.

– Szörnyű? Tulajdonképpen nem. Talán inkább egyhangú – mondta Steven, és átható pillantással nézett rá. – Ne legyen a kötelességtudata rabszolgája! Ne támadhasson fel Robbie-ban sohasem a bűntudat magával szemben! És ígérje meg, hogy írni fog; ha úgy érzi, hogy meghaladja az erejét. Hirtelen megértettem, hogy nem akarom, hogy ő…, jaj, nem tudom. – Egy nagy sóhaj kíséretében letette a csészéjét a kandalló párkányára. – Kimegyek sétálni, szívok egy kis friss levegőt.

A lány közbe akart szólni, hogy őrültség ebben a hidegben kimenni, de meggondolta magát, és csak bólintott Az volt a benyomása, hogy Steven önmagával és a saját bűntudatával birkózik, még ha ezt nem is akarja bevallani. Váratlanul feltámadt benne a múlt.

Sam jobbnak látta, ha felmegy, mire Steven visszajön. El akarta kerülni azt a kínos csendet amelyet előző este átélt sőt még a lehetősége elől is ki szeretett volna térni. De aludni még nem tudott Különben is meg kellett töltenie Robbie harisnyáját, és a hóba is rajzolni akart még rénszarvasnyomokat.

Mosolyogva gondolt a saját gyermekkorára. Egyszer, amikor nagy hó volt, az apja szánkó- és rénszarvasnyomókat varázsolt bele. Még most is pontosan emlékszik a lelkesedésére és az izgatottságára, amikor megpillantotta őket.

Ha valaki egy gyerekről gondoskodik, az nemcsak felelősséget jelent, hanem örömöt is. És ő szerette Robbie-t. Nem is tudta már nélküle elképzelni a jövőjét.

Lábujjhegyen felosont, elvette Robbie ágya végéről a harisnyát, és átment a szobájába, hogy megtöltse. Miközben a szekrény tetejéről leemelte a bőröndöt, amelyben az ajándékokat rejtegette, eszébe jutott hogy Steven számára nincs semmije.

Letelepedett az ágyra, és gondolkodott. Mit adhatna neki? Ekkor eszébe jutott az az Edgár Allan Poe-kötet, melyet az apjának vett, de még nem küldött el. Becsomagolhatná, és a fa alá tehetné, amint Steven lefekszik aludni.

*

Sam teljesen felöltözve, és az orra hegyéig betakarózva feküdt az ágyban. Egy jó félóra is eltelt, mire Steven lefeküdt, és akkor végre leosonhatott. Fogta a söprűnyelet, hogy majd azzal pata- és szárnyomokat csinál a hóba, és óvatosan kinyitotta a hátsó ajtót. Kint csak Steven lábnyomait lehetett látni. Ha pontosan bele tud lépni, akkor csak ezek a nyomok maradnak meg, és ki lehet Őket nevezni „Télapó-nyomnak”.

– Lehet, hogy ezt a karácsonyi szokást sem ismerem még, Sam? – kiáltott ki az ajtóból Steven, és Samnek kis híján megállt a szívverése ijedtében.

– Pszt! – intette le a férfit, és olyan gyorsan fordult meg, hogy majdnem elesett. – Maradjon ott, ahol van, különben elrontja nekem a lábnyomokat!

Steven bólintott, és Sam újra nekilátott a munkának. Meglehet hogy a férfi őrültnek tartja?!

Amikor a nagy mű elkészült Sam visszaevickélt a házhoz, Steven mosolyogva átvette tőle a seprűt, és bement.

– A Télapó éppen most járt itt – suttogta a lány, és halkan becsukta az ajtót. – Eltüntethetné a bort és a mezes süteményt.

– Boldogan, köszönöm. Tessék, főztem magának teát.

A férfi leültette Samet egy székre, és odanyújtotta neki a bogrét. Aztán lehajolt, hogy lehúzza a lány papucsát, ami kívül-belül csupa hó volt.

– Miért nem vette fel a csizmáját? Tiszta víz lett a harisnyája.

– Nem akartam elrontani a nyomait – magyarázta a lány.

Könnyed borzongás szaladt végig rajta, amikor a férfi lehúzta a harisnyáját és dörzsölgetni kezdte hideg lábát.

– Jobb valamivel? – kérdezte Steven kedvesen.

– Aha – mormolta Sam, Túlságosan is. Bizsergető melegség áradt szét benne Steven ujjainak érintése nyomán. Veszélyes, zavarba ejtő érzés, amely felébresztette az érzékiségét Csak a kezét kellett volna kinyújtania, s megérinthette volna a férfi homlokát, megsimogathatta volna a haját és a nyakát Amikor Steven váratlanul felnézett, a lány elpirult, és félrenézett.

– Mi a baj, Sam? – kérdezte a férfi gyengéden.

– Semmi – suttogta a lány.

– Semmi – ismételte meg Steven, majd felállt, elvette a poharat, az asztalra tette, és magához húzta a lányt, – Nézz rám, Sam!

– Nem – válaszolta a lány alig hallhatóan, lehajtotta a fejét és a haja eltakarta az arcát. Steven ujját a lány álla alá téve felemelte a fejét.

– Ne félj az érzelmeidtől, Sam! Mindenkinek szüksége van szeretetre és biztonságra. – Átölelte, és arcát a lány hajába fúrta. – Itt voltál három hónapig élve eltemetve. Nem csoda, ha vágyódsz valakinek a közelségére.

A lány felnézett.

– De azt mondtad… Dávidról…

– Mérges voltam – mondta ki Steven kereken és nem akartam, hogy azokhoz a nőkhöz tartozz, akik minden további nélkül szétdúlnak egy boldog házasságot.

– Nem is tettem soha ilyesmit.

– Nem – felelte Steven, és a hüvelykujjával simogatta a lány ajkát, míg az reszketni nem kezdett. – De néha mindenkinek szüksége van valakire.

– Még neked is?

– Nekem is.

A lány megnyugodva sóhajtott fel. Végre azt érezte, hogy valaki a karjában tartja, hogy valaki vágyódik rá. Ha csak egy pillanatra is, biztonságban tudta magát.

– Köszönöm – mondta lágyan a lány. – Egyszerűen csak egy kis simogatásra volt szükségem.

Steven felemelte a lány fejét, és ránézett.

– Boldog karácsonyt, Sam – suttogta fátyolos hangon.

A lány megigézve nézte, ahogy a férfi arca egyre közeledett hozzá. Felsóhajtott, és megérintette ajkával Steven száját. A testét kellemes bizsergés járta át, és az izgalom fenséges, nagyszerű érzése áradt szét benne. Boldogan ölelte át Steven nyakát, beletúrt a férfi sűrű hajába, és felszabadultan simult hozzá.

Steven gyengéden simogatta a lány hátát, és Sam még szorosabban hozzábújt, hogy érezze testének biztonságot adó melegét. Steven-egyre szenvedélyesebben csókolta, nyelve a lány szájába siklott, és Sam boldogan adta át magát a gyönyörteli játéknak. Csodálatos érzés járta át, valami egészen különleges érzés, olyan volt, mint egy ígéret Amikor Steven elvonta az ajkát a lányétól, Sam boldogan felsóhajtott.

– Ez jó volt – lehelte. Az arcvonásai egészen ellágyultak, a szeme csillogott.

– igen – mondta egyetértően a férfi, és szokatlanul gyengéden nézett rá. – No, már nem félsz tőlem?

– Nem tudom, félelem volt-e egyáltalán – felelte Sam kedvesen mosolyogva. – Teljesen összezavartál, mindent szóba hoztál, amiről nem akartam beszélni, és ezzel végleg kiborítottál. Rosszul ítéltelek meg. Ne haragudj!

– Nem csoda. Magam sem igyekeztem, hogy az első benyomásodon változtassak. – Steven a lány vállát átölelve mélyen a szemébe nézett – A te véleményed – folytatta – még fele olyan rossz sem volt rólam, mint az enyém magamtól.

– Ne mondj ilyet! – tiltakozott a lány. – Sosem gondoltam rólad, hogy rossz vagy. De nem találkoztam még olyan emberrel, akinek hozzád hasonló magabiztos fellépése lett volna. – Amikor a férfi tiltakozni akart, a lány nevetve tette ‘rá a kezét – Látszólag olyan magabiztos – javította ki magát.

– Hidd el, nem akartalak kihasználni! Olyan szomorúnak és védtelennek látszottál Egyszerűen csak vigasztalni akartalak.

– És szükségem is volt a vigasztalásra, úgy kellett, hogy átöleljenek, és kicsit szeressenek…

– Mindketten kutyaszorítóban voltunk – mondta Steven. és tréfásan mosolygott. – Arra lettünk kárhoztatva, hogy egy szúk térben összezárva éljünk. Te gyönyörű nő vagy, és végtére én is csak ember vagyok.

– Mint ahogy én is – válaszolta Sam, majd gyengéden szájon csókolta Stevent, és a vállára hajtotta a fejét. Érezte, ahogy Steven ajka megérinti a halántékát, de minden további követelőzés nélkül. Jóleső sóhajjal szorította az arcát a férfi nyakához, és ajkával meleg bőrét simogatta, – Jó szagod van – suttogta a lány rekedten.

– Neked is.

A lány felemelte a fejét, és rámosolygott.

– Köszönöm, már sokkal jobban érzem magam. Most el kell mennem aludni.

– Rendben. Én még megbirkózom a borral és a süteménnyel.

Sam bólintott Aztán felsietett a lépcsőn a szobájába. Magába feledkezve nézett ki az ablakon. Milyen könnyű volna Stevent szeretni! Nem ügy, mint Pault. Hónapokon át kínlódott Paul miatt, annyira szüksége volt rá, és most egyszerre közömbös lett a számára. Ilyen állhatatlan vagy, Sam? – zsörtölődött magában. Ilyen könnyen elcsábulsz? Úgy, mint Julie?

Másnap reggel Steven fél nyolckor ébresztette a lányt és egy csésze teát tett le az éjjeliszekrényére. Sam csodálkozva nézte a férfi meleg flanelingét és szürke nadrágját Steven mosolygott.

– Ünneplőbe öltöztem, elvégre karácsony van.

– Nagyon jól nézel ki – jegyezte meg a lány szégyenlősen. Eszébe jutott az előző este, s hogy milyen boldogan és elégedetten feküdi le, mennyire szerette Stevent.

– Köszönöm – mondta Steven te is.

A lány érezte, hogy elpirul, gyorsan ál Iáig húzta a takarót.

– Megpróbáltalak aludni hagyni, amíg csak lehet – folytatta a férfi láthatólag mulatva –, de Robbie most már feltétlenül meg akarja mutatni neked az ajándékait.

– Mikor ébresztett fel? – kérdezte Sam, és felült Arra gondolt, milyen szörnyen nézhet ki. Legalább kopoghatott volna Steven…

– Ötkor.

– Ó, de sajnálom. Egy hangot sem hallottam.

– Semmi baj. Erről jut eszembe: az ajándék. Boldog karácsonyt, Sam!

Steven egy nagy, csinosan becsomagolt dobozt vett elő a háta mögül, leült az ágy szélére, Samhez hajolt és gyengéden megcsókolta. Amikor látta, hogy Sam mennyire zavarba jött, letette a csomagot az ágyra.

A lány szinte észre sem vette, hogy történt, megint Steven karjában találta magát, és most egy kiadós csókot kapott A férfi meleg, puha ajkát a száján érezve megint az izgalom veszélyes hulláma járta át.

– Még egyszer boldog karácsonyt – suttogta Steven, mielőtt felegyenesedett volna.

– Boldog karácsonyt – viszonozta a lány fátyolos hangon, és zavartan húzta végig az ujját a dobozon. – Én nem vettem neked sem mit Azaz, mégis van itt egy kis ajándék neked, de…

– Eredetileg biztosan valaki másnak szántad – piszkálódott Steven. Amikor a lány zavartan bólintott, a férfi megfogta a kezét, és gyengéden megszorította. – De nem baj, akkor is valami nagyon szépet adsz nekem – magyarázta kedvesen egy igazi családi karácsonyt.

Sam hálásan mosolygott. Egészen nem hitt ugyan neki, mindenesetre kedves volt tőle, ahogy a kínos pillanaton átsegítette.

– Itt akartad a karácsonyt egyedül eltölteni’? – kérdezte a lány, miközben kibontotta a csomagot, amelyből egy óriási doboz csokoládé került elő.

– Igen – válaszolta a férfi. – A karácsony nem sokat jelent annak, aki csak önmagának él.

– De barátaid csak vannak…

– Persze… – Steven felállt. – Ne hagyd kihűlni a teádat! Hívom Robbie-t, jó?

– Rendben. És köszönöm, Steven – mondta Sam halkan.

– Jaj, el ne felejtsem – fordult vissza a férfi nevetve Robbie nagyon elcsodálkozott az apró nyomokon a hóban. Azt mondta, szerinte a rénszarvasoknak nagyobb lábuk van.

– Tényleg? És mit mondtál neki?

– Természetesen azt, hogy lábujjhegyen jártak.

Sam nevetve Steven után vágta a kispárnáját.

Miután megcsodálta Robbie ajándékait, megmosakodott, és egy zöld ruhát vett fel, ami különöséé kiemelte a szeme színét, és a haja még csillogóbbnak tűnt tőle. Nagy gonddal készítette ki az arcát is. Merthogy karácsony van! – indokolta meg magában. De aztán nevetve ismerte be a kis hazugságot. Steven kedvéért csinosította ki magát – és a maga kedvéért Éppen csak a karácsonynak nem volt köze hozzá.

A nap remekül sikerük. Sam azon tűnődött, hogy így legalább lesz mire emlékeznie az elkövetkező vigasztalan hónapokban. Ahogy azt előre látta, Robbie és Steven egész idő alatt a vasúttal játszottak. Elnézte őket, és összeszorult a szíve. Még ha nem is volt látható a hasonlóság köztük, úgy tűni, ők ketten összetartoznak, Ettől a gondolattól félelem fogta el a lányt. Úgy érezte, mindaz, amit eddig felépített, egyszerre meginog.

Öt órakor Robbie már alig tudta nyitva tartani a szemét, és Sam elvitte lefeküdni.

– Nagyszerű nap volt köszönöm, Sam – mondta Steven, amikor a lány visszajött. Hamiskásan mosolygott és egy apró csókot nyomott a szájára.

Az est hátralevő részét békésen töltötték a nappaliban. Ültek a kanapén, rádiót hallgattak, beszélgettek a múltjukról. Amikor Sam ágyba került, és még egyszer végiggondolta a napot, már teljesen eltűnt a korábbi kellemetlen érzése. Boldog és elégedett volt. Az őr, amelyet Julie halála hagyott maga után, mintha lassan szűkölni kezdett volna.

Karácsony másnapja is rendkívül kellemesen telt Sam, Steven és Robbie délután sétálni mentek. Bolondoztak, mint a gyerekek, hógolyóztak, Robbiet egy sebtében összetákolt szánkón húzogatták. Hazafelé menet Samnek különös gondolat ütött szöget a fejébe. Milyen szép volna, ha Steven itt maradna!

Robbie sugárzó arcára nézett. Egy igazi, boldog család kellene neki. Apa és anya, talán egy-két kistestvér. Steven is boldognak látszott. Lehet, hogy neki is hasonló gondolatok járnak a fejében?

De amint a következő napon kiderült, ez egyáltalán nem így volt…

*

Sam mindjárt látta, amint felébredt, hogy az utcáról eltakarították a havat Stevent lent a nappaliban találta. A férfi az ablaknál állt, és kifele nézett Az elmúlt napok bizalmas közelsége mintha soha nem is létezett volna Ahogy Samet észrevette, hátrafordult Az arcán ugyanaz a közömbös kifejezés ült, mini első találkozásukkor. Még mielőtt a száját kinyitotta volna, Sam tudta, mit akar mondani.

– Elmegyek Spanyolországba – közölte kifejezéstelen hangon.

– Mikor?

– Ma.

Sam nem kérdezte, miért. Tudta Steven az elmúlt napokban szerepet játszott Robbie kedvéért. Valójában magányos vándor volt, a családi tűzhely nem jelentett neki semmit. Sam mindig is tudta, hogy el fog menni, de most, amikor eljött az ideje, azt kívánta, bárcsak maradna. De nem szólt egy szót sem, csak bólintott. Nyoma sem volt már annak az örömnek, amelyet ébredéskor érzett.

– Be tudsz vinni Rye-ba? kérdezte a férfi.

– Természetesen felelte a lány egy kicsit már határozottabb hangon. – Mikor akarsz indulni?

– Amilyen gyorsan csak lehet. Nincs értelme halogatni, nem gondolod? – válaszolta tompán, és közben figyelte a lányt, mintha megerősítést keresne a tekintetében.

Sam riadtan törte a fejét, mit is jelent igazából ez a kérdés. Lehet, hogy most egyszerre fáj Stevennek a döntés? Végtére is valamikor mindenképpen elválnak az útjaik.

– Tényleg nincs értelme.

– Azt akartad, hogy elmenjek, és békén hagyjalak, nem?

A lány büszkesége azt követelte, hogy igent feleljen, és azt is akart mondani, de saját meglepetésére csak rázta a fejét.

– Azt mondtad… – szólalt meg rekedten, aztán felsóhajtott. Nem szabad arra kérnie, hogy maradjon, hiszen a férfi menni akar, – Megnézem, indul-e az autó.

– Már megnéztem – mondta S leven csaknem ridegen. – Úgy látszik, rendben van. Felébresztem Robbie-t, és megmondom neki. Hozzáláthatnál reggelizni.

Sam dermedt arccal kiment a konyhába. Pár perc múlva megjelent Robbie kisírt szemmel. Ugyanolyan boldogtalannak látszott, mint Sam, és szinte hozzá sem nyúlt a zabkásájához. Sam egy pillanatig a pokolba kívánta Stevent, amiért megzavarta az életüket, reményeket ébresztett bennük anélkül, hogy azokat valóra is váltotta volna.

Túl korán értek ki az állomásra. Sam az autóban várt Robbie-val, amíg a férfi megnézte a menetrendet. Amikor Steven visszajött, a lány figyelmesen szemlélte az arcát, mintha megpróbálta volna minden vonását magába vésni. Az a lehetőség, hogy talán soha többé nem látja, szinte elviselhetetlen fájdalommal töltötte el.

– A következő vonat csak félóra múlva megy. Ne várd meg, Sam, és kérlek, ne nézz már rám ilyen holtra váltan – mondta indulatosan a férfi. – A lehető leghamarabb megírom a címemet. Feltétlenül értesíts, ha Londonba költöztök, és küldd el a bankszámlaszámodat, hogy tudjak pénzt átutalni. Robbie-nak – tette hozzá, amikor Sam tiltakozni akart.

– Jó, jó – egyezett bele boldogtalanul a lány, de nem hitte, hogy meg is teszi. – Hozom a táskádat a csomagtartóból.

Kiszállt és hátrament, közben Steven Robbie-tól búcsúzott el. Sam a szükségesnél kicsit hangosabban csukta be a csomagtartót, és átnyújtotta Stevennek a táskát. Aztán szótlanul nézték egymást.

– Minden rendben, Sam? – kérdezte végül a férfi.

– Igen.

– így lesz a legjobb.

– igen.

– O, Sam, nem maradhatok!

– Nem.

Steven a földre ejtette a táskát, magához rántotta a lányt, és hevesen megcsókolta. Egy percig szorosan tartotta a karjában, aztán elengedte, felkapta a táskát, és elsietett.

– Minden jót! – suttogta a lány.

Türelmetlenül letörölte szeméről a könnyeket, beszállt a kocsiba, és nagy gázzal elindult a parkolóból. Robbie összekuporodva ült a hátsó ülésen, egy szót sem szólt. Sam tulajdonképpen örült neki, mert nem lett volna képes egyetlen kérdésre sem válaszolni.

Robbie otthon is szokatlanul csöndes volt. Miután sem az ebédhez, sem a vacsorához nem nyúlt, Sam gondterhelten állapította meg, hogy tüzes a homloka. Adott neki lázcsillapítót, és ágyba dugta. Nagyon aggódott, és elhatározta, hogy az éjszakát Robbie mellett a tábori ágyon tölti, minden eshetőségre számítva. És milyen jól tette, mert a gyerek majdnem egész éjszaka sírdogált Ahogy kivilágosodott, Sam bevitte Robbie-t a tizenöt kilométerre lévő kórházba.

– Vírusos megfázás – mondták, és elővigyázatosságból bent tartották a gyereket.

Mivel Sam nem csomagolt neki semmit, haza kellett mennie néhány holmiért, többek között Robbie kedvenc mackójáért Ezenkívül benézett Gunnerékhez, és elmesélte, mi történt.

*

A következő napok mintegy rémálomban teltek el. Robbie többször eszméletét vesztette, Sam alig mozdult el mellőle, fogta kis kezét, mesét olvasott neki, pedig nem volt biztos benne, hogy hallja-e.

Egy alkalommal észrevette Robbie kórlapján, hogy a vércsoportja nem egyezik Julie-val. Mert ahogy a lány egy véradáskor megtudta, Julie-nak és neki azonos volt a vércsoportja. Robbie bizonyára Steven vércsoportját örökölte.

Időközben Sam teljesen kimerült Magába roskadva ült a széken, a szeme égett, és már alig tudott tisztán gondolkodni.

– Miért nem megy haza, Miss Martin? Sem Robbie-nak, sem magának nem használ ezzel. Mi is vigyázunk rá – magyarázta századszor az ápolónő.

– Tudom. De úgy érzem.., én vagyok az oka – felelte Sam boldogtalanul.

Ne nevettesse ki magát – mondta a nővér, – Pihenjen egyet otthon, és jöjjön vissza holnap. Megvan a szomszédja telefonszáma, ha bármi történne. Nem mintha számítani kellene rá – tette gyorsan hozzá, amikor Sam ijedten felnézett. – Szóval menjen csak! És hívjon egy taxit! Túl fáradt ahhoz, hogy maga vezessen.

– Rendben – ígérte meg Sam elgyötörten. Felállt és egy percig ködfátyolos szemmel Robbie-t nézte. Olyan kicsi volt és olyan gyámoltalan.

7. FEJEZET

Sam éppen a kilincshez nyúlt, amikor az ajtó kinyílt. Bénultan állt meg. Álmodik? Vagy tényleg igaz,, amit lát?

– Steven? – suttogta. – Ő. Steven!

A lány megragadta a férfi vastag kabátjának a gallérját, s arcát Steven melléhez szorítva könnyekben tört ki. Végre sikerült kisírnia a bánatot és a feszültséget magából. Nem tudta, hogy került ide a férfi, de nem is érdekelte. A fontos az volt, hogy itt van, és megoszthatja vele a gondjait.

Steven vigasztalón vonta magához. Egy idő után aztán a lifthez vezette. A lány a felvonó falának támaszkodott, arca fehér volt, szeme kisírva, és Stevent nézte, A férfi is elcsigázottnak látszott, határozott arcán komolyság, majdnem komorság ült. A lány bizonytalanul hátrasimította a haját.

– Sajnálom…

– Ne mondj most semmit! – simogatta meg gyengéden Steven a lány arcát, és magához ölelte. – Gunnerék elmesélték, mi történt, és éppen most beszéltem az orvossal. Robbie hamarosan talpra áll.

– Igen – suttogta Sam. Minden egyéb mellékes volt.

Miután leértek, Steven egy bérelt Rangé Roverhez vezette a lányt.

– A te kocsidat majd holnap elvisszük – mondta, és kinyitotta az ajtót.

Sam lerogyott a bőrülésre, és behunyta a szemét. Húsz perc múlva megálltak a ház előtt. Steven kisegítette a lányt a kocsiból, és a konyhába vitte. Levette a kabátját, majd a cipőjét, leültette egy székre, majd letérdelt és masszírozni kezdte hideg lábát.

– Jobb egy kicsit? – kérdezte a sarkára ereszkedve.

– Igen – mondta a lány, de a szemét alig tudta nyitva tartani. Stevenre nézett, és megpróbált mosolyogni. – Köszönöm.

A férfi nagy sóhajjal Felegyenesedett, és Samet is felemelte.

– Gyere, felmegyünk, és lefektetlek. Csinálok egy teát.

A lány felvonszolta magát a szobájába, és nyögve az ágyra zuhant. Hogy levetkőzzön és megmosakodjon, arra gondolni se bírt Csak pár percre akart ledőlni, hogy egy kicsit erőre kapjon.

Sam úgy aludt másnap délelőtt fél tizenegyig, mint egy mormota. Amikor felébredt, Steven mellette ült, és nézte.

– Hogy vagy? – kérdezte csendesen. A hangja közömbösen csengett Sam a homlokát ráncolta.

– Én? Jól. És Robbie?

– Minden a legnagyobb rendben – válaszolta Steven kicsit ingerülten. – Ma reggel telefonáltam Gunneréktől a kórházba. A láza lement. Itt egy pohár tea egyébként – tette hozzá az éjjeliszekrényre mutatva.

Sam felült, és elképedve állapította meg, hogy hálóingben van. Tegnap mintha ruhástul feküdt volna ie.

– Én voltam – mondta Steven, amint felfedezte a lány zavarát – Mikor tegnap visszajöttem a teával, már mélyen aludtál. Mit volt mit tennem, rád adtam a hálóinget, és ágyba dugtalak.

– Ó, köszönöm. – Sam kortyolgatni kezdte a teáját, és megpróbálta kitalálni, miért olyan furcsa a férfi. Hol van az az ember, akit karácsonykor megismert? Most megint egy érzéketlen, közömbös, ingerült idegen áll dőlte, A lány lelkébe éles fájdalom hasított – Mién jöttél vissza? – érdeklődött szándékolt nyugalommal.

– Nem hagyhatom, hogy egyedül te viseld a felelősségei. Robbie-ért. Miközben Spanyolországba utaztam, volt időm gondolkodni rajta, és megtaláltam a megoldást.

– És mi volna az? – kérdezte a lány feszült figyelemmel.

Steven most pihentnek látszott, a haja mintha megnőtt volna, és ágy tűnt, az álla is szögletesebb, mint néhány nappal ezelőtt. Mintha megint túl magabiztos lenne. Felemelte az éjjeliszekrényről a parfümös üveget, és játszani kezdett vele. Aztán közönyös hangon bejelentette;

– Összeházasodunk.

– Összeházasodunk? – kérdezte hitetlenkedve Sam.

– Igen, feleségül veszlek. És mielőtt ezer okot felsorolnál, hogy miért nevetséges ez, figyelj rám egy kicsit…

– De hát ez tényleg nevetséges! – tiltakozott a lány rémülten, – Álig ismerjük egymást…

– Arra még tesz időnk – vetette ellen a férfi bosszankodva.

– Hát ez gyönyörűi – kiáltott fel a lány gúnyosan. – Na és az elveid?

– Sam – figyelmeztette Steven nyugodtál maradj csendben, és figyelj rám!

Sam letette a csészét, keresztbe fonta a karját, és várakozóan nézett a férfira. Ne légy a kötelességtudatod rabszolgája, mondta neki Steven nem is olyan régen, és Iáin most ugyanazt teszi, amitől őt óvta. ‘Miért? Időközben megbizonyosodott volna róla, hogy Robbie valóban a fia? A lány a gondolataiba mélyedt, és ijedten kapta fel a fejét, amikor meghallotta a nevét:

– Sam!

– Tessék? Ne haragudj! Elgondolkodtam.

Hagyd ezt most! – utasította rendre mérgesen Steven. Az. ágyra hajította a parfümös üveget, és az ablakhoz ment. Zsebre dugott kézzel, Samnek hátat fordítva áll i meg. – Próbálj meg elfogulatlanul meghallgatni! Mindent alaposan végiggondoltam.

Itt eladom a házat. Amíg el nem döntöm, mihez kezdek a jövőben, a pénzemből jól kijövünk…

– Mi van az állásoddal Spanyolországban?

– Átengedtem másnak, de kérlek, ne szakíts félbe! A Hastingsi ház, amelyet Nathan iára hagyott, kiváló hely egy kisgyerek számára…

– Számomra is? – kérdezte a lány könnyed gúnnyal a hangjában. – úgy látszik, a dolog összes előnye neked kedvez. Ott élhetsz, ahol a kedved tartja, lesz valaki, aki Robbie-ról gondoskodik. De mi a jó mindebből nekem?

– Megint dolgozhatsz, nem lesznek anyagi gondjaid…. és lesz egy férfi melletted, aki a vágyaidat kielégíti – felelte Steven ellenségesen, és visszafordult, hogy szemügyre vegye a lány dühös arcát.

– Igazán jól hangzik – vágta rá Sam feldúltan. – Tűnj el, és hagyj békén az ostoba ötleteddel! – Ezzel félredobta a takarót, és a ruhásszekrényhez ment tiszta holmiért. – Most megmosakszom és felöltözöm, aztán bemegyek Robbie-hoz.

– Ostoba ötlet? – kérdezte Steven halkan, és a lány elé állt.

– Igen, ostoba! Egyrészt alig ismerjük egymást, másrészt egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy el tudnálak viselni, harmadrészt non kínoznak leküzdhetetlen vágyak irántad!

Sara elviharzott Steven mellett. Nagy lendülettel kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, de az a következő pillanatban újból becsukódott az orra előtt. Sam megfordult, és a férfit olyan közel találta magához, hogy zavarba jött. Steven a kezével kétoldalt San feje mellé m ajtónak támaszkodott, ás gúnyosan mosolyogva pillantott rá.

– Ettől eltekintve, mi ostoba még a javaslatomban? – kérdezte fagyosan.

– Egyszerűen minden! – kiáltotta a lány. – Elviselhetetlen vagy…

– Úgy van! – ismerte be a férfi nyugodtan.

– Szívtelen! Saját bevallásod szerint is, minden további nélkül keresztülgázolsz másokon. Csodálatos élet várna rám! És jegyezd meg, még sokáig nem leszek olyan lelki beteg, hogy téged az ágyamba engedjelek!

– Szóval nem? – kérdezte Steven kihívóan. – Pedig ugyanúgy akarsz engem, mint én téged!

– Ez nem igaz, sohasem akartalak!

– És mi volt karácsony este?

– Az egészen más. Az csak egy pillanatnyi hangulat volt, nem más…

A férfi lassan végighúzta egy ujját Sam arcán. A lány hátrahőkölt, és türelmetlenül rácsapott a kezére.

– Ez most nem ugyanaz a helyzet állapította meg csendesen a férfi.

Nem, és a legcsekélyebb vágyai sem érzem!

– Akkor miért akarsz kitérni előlem? .

– Mert nem bírtak elviselni! Mert nem akarom, hogy hozzám érj! Egyébként pedig – tette hozzá dühösen, amikor Steven nevetve nézett rá – az ágyamba csak az a férfi fog feküdni, akit szeretek., és aki szeret.

– Szerelem? – vélekedett Steven olyan gúnyosan nevetve, hogy a lány legszívesebben tekevert volna neki egy pofont. – Az csak egy agyrém. Szerelem nem létezik, csak szenvedély, vonzalom, testi vágy…

Nem is tudom, mién állok le veled vitatkozni – kiáltotta Sam magánkívül. A legcsekélyebb szándékomban sem áll feleségül menni hozzád. Az egész túl nevetséges ahhoz, hogy szót vesztegessünk rá.

– Semmi esetre sem – ellenkezeit a férfi. – Egyébként nekem több időm volt gondolkodni rajta, és lehet, hogy nem volt túl okos most előhozakodni vele…

– Látod, ebben teljesen igazad van!

– De ha már itt tartunk – tette hozzá Steven anélkül, hogy zavarta volna a lány megjegyzése –, vigyük dűlőre a dolgot! Szóval, sorold a további indokaidat a házasság ellen! “

Túl sok van ahhoz, hogy felsorolhatnám őket – hárítottad Sam. Ebben a pillanatban egyetlen kifogás sem jutott az eszébe, mert nem tudott másra gondolni, csak a férfinak a szerelemről tett megjegyzésére, A kifogások különben is mellékesek voltak, hiszen semmi esetre sem fog hozzámenni Stevenhez. Az idegei már pattanásig feszüllek, megfordult, és rángatni kezdte a kilincset, de hiába.

– Lennél szíves elengedni az ajtót? – tört ki végül.

Nem mondta Steven szemrebbenés nélkül.

A lány megfordult. Az arca lángolt, a szeme szikrát szőrt.

Igen, ez az igazi Sam, a heves vérmérsékletű! Ilyen voltál akkor is, amikor először találkoztunk. Nem vagy te az a gyengéd, riadt teremtés, amilyennek előadtad magad, és amit különben is nagyon furcsálltam volna. Tapasztalatom szerint ugyanis a szép nők semmi esetre sem szégyenlősek és tartózkodóak, ahogy azt te akartad bizonyítgatni.

– El tudom képzelni, hogy számos tapasztalatod lehet!

– No igen – hagyta helyben atyáskodó fölénnyel a férfi, amitől Sam végleg kijött a béketűrésből.

– Pokoli örömödre szolga! ugye, hogy ilyen jól szórakozol rajtam?

– Nem akarok hazudni. Szédületesen nézel ki, amikor dühös vagy.

Sam megvetően nevetett.

– Tartsd meg magadnak az elcsépelt megjegyzéseidet! Már Clark Gable-lel kimentek a divatból.

– Komolyan mondom, hogy remekül áll, ha dühöngsz, drágám. De most beszéljünk okosan. Tudom, hogy az utóbbi három hónap egy rémálom volt számodra: Julie meghalt, Peícr elhagyott…

– Paul! – javította ki a lány fagyosan. – Egyébként pedig nem hagyott el! Amint le is tudod, éppen látni akart!

– Lényegtelen – intézted Steven a lány megjegyzését – Robbie-val kapcsolatban biztosan nem változtatott a véleményén.

– Te azt nem tudhatod!

– Mint ahogy te sem – vetette ellen Steven óvatosan. – Nem szabad hiú ábrándokba ringatnod magad.

– Nincsenek hiú ábrándjaim! És ha újra Londonban leszünk, remekül megélünk majd! Engedj végre átmenni, szeretnék felöltözni.

– Bizonyítsd be!

– Mit? Hogy Londonban jól fogunk élni?

– Nem, hanem hogy közömbös vagyok neked.

– Ö, nem, Steven. Felejtsd ezt el! Olyan hülye nem vagyok!

– Hülye? – kérdezte a férfi értetlenül, és még közelebb lépett hozzá. Mi ebben a hülyeség? Bizonyítsd be, hogy közömbös vagyok, és akkor én teszek néhány pénzügyi intézkedést Robbie javára, aztán eltűnök.

Sam rettenetes kutyaszorítóban érezte magát. Mindenképpen el keli térítenie a férfit ettől a témától, méghozzá sürgősen.

– Steven – kezdett neki nem tudom, miért jössz, hirtelen ezzel a… lovagiaskodással. De tőled, aki eddig meggyőződésből egyedül élt, nem fogadhatom el, hogy most egyszerre asszonyról és gyerekről akarsz gondoskodni. Az érdekházasságok ma már rég kimentek a divatból…

– Épp ellenkezőleg, Miss Martin, most divatosak csak igazán! Nap mint nap kötnek érdekházasságokat, legfőképpen a pénz miatt.

– De ez nálunk szóba sem jöhet – mondta Sam bizonytalanul.

– Valóban – helyeselt a férfi. – De látom, hogy nem egészen érted, miről van szó. Most nem a ?ni érdekünk a döntő, hanem egyedül Robbie é. Az utazásom alau a saját gyerekkoromra gondoltam vissza. Hirtelen esze mbe jutottak olyan emlékek, amelyeket már régen elfelejtettem. A többi gyerek bántó megjegyzései. Nem volt apám és anyám, így mindig kevesebbet értem, mint a többiek…

– De ma már ez máshogy van – mondta a lány gyámoltalanul. – Ezer és ezer gyerek van, akit vagy az apja, vagy az anyja nevel egyedül.

– Én is tudom. És lehet, hogy a szülőknek ez nem is jelent gondot. De megkérdezték egyszer is a gyerekeket, Sam, hogy hogy érzik magukat?

A lány elfordult, és az ajkába harapott. Ó is ugyanezt magyarázta Julie-nak, amikor annak idején ragaszkodott a gyerek megtartásához. Vajon nem kellene egy gyereknek megadni a lehetőségei, hogy teljes családban nőjön fel, ha egyszer kínálkozik az alkalom? De nem, semmiképpen sem mehet férjhez Stevenhez.

– Biztosan remekül kijönnénk egymással – próbálta a férfi tovább győzködni, Gyengéden végigsimított a lány haján. Sam megremegett.

– Steven! – kiáltott a lány tehetetlenül, és elkapta a férfi kezét, mert már a hálóinge gombjain matatott. – Hagyd ezt! Te magad mondtad, hogy nem akarsz kötelezettséget vállalni.

– Úgy van – mondta halkan a férfi. – De most valahogy, Sam, nem is tudom. Biztosan a karácsony teszi. A családi életnek ez az oldala egészen új volt számomra, és őszintén szólva, megijedtem. Ugyanakkor jól éreztem magam veled és Robbie-val.

Igazán kedves kisfiú. Ezenkívül bűntudatom is van Julie-val szemben… Hidd el, mi ketten megbirkóznánk a feladattal, Sam. És ugye azért nem vagyok neked közömbös?

– Nem – vallotta be a lány kelletlenül. Felnézett a férfira. Igen, komolyan gondolta, amit mondott. Egyszerre melege lett Az izgalom bizseregve járta át a testét, és a szíve gyorsabban kezdett verni.

– Ahogy te sem nekem – mondta Steven fátyolos hangon. Óvatosan kivette a gyámoltalan lány kezéből a ruhákat, a háta mögé az ágyra hajította, és szemét nem vette le az ajkáról. Sam megbabonázva, tehetetlenül állt, egyetlen világos gondolatra sem volt képes.

Tekintete a férfi szeméről a szájára siklott, amely egyébként szigorú arcának érzéki kifejezést kölcsönzött. Felrémlett neki Steven csókjának emléke. Aztán eszébe jutott, milyen hosszúak és magányosak voltak néha az éjszakái. Már csak néhány centiméter választotta el egymástól az ajkukat. Most már engedni akart. Mennyi gondja megoldódna egyszerre…

Sam mély levegőt vett, aztán Steven szemébe nézett, szilárdan eltökélve, hogy józan marad. Semmi jó nem származna a házasságukból. És csak azért, hogy megszűnjenek az anyagi gondjai, nem kötheti magát a férfihoz. Miközben a szemét figyelte, egyszerre csak meghökkent Steven szeme borostyánszínű fényt sugárzott Juüe-nak kék szeme volt Robbie-é viszont sötétbarna, majdnem fekete.

– Csókolj meg, Sam! – követelte Steven, és ezzel kiszakította a lányt a gondolataiból. – Csókolj meg, ás én olyan világba viszlek el, amilyenről még álmodni sem mertél.

Nem – suttogta a lány, de nem hangzott túl meggyőzően.

A következő pillanatban Steven előrehajolt, és meleg lehelete puhán megsimogatta a lány ajkát. Sam behunyta a szemét a boldog várakozás hulláma öntötte cl, amikor a férfi meleg ajkát a szájához érintette. A karját hátul az ajtónak támasztva hagyta magát csókolni. Egyetlen csók, mit számít az?

A férfi gyengéden, de kitartóan csókolta, míg végül a lány viszonozta, Steven értett hozzá, hogyan növelje a lány vágyát s bár nem mozdult, nyelvével egyre beljebb nyomult a szájába. Sam élvezvén a gyönyörűséges játékot, sóhajtva közelebb bújt a férfihoz, és fenntartás nélkül viszonozta a csókot.

Félénken simogatta meg ujja hegyével a férfi tarkóját és tétován simult hozzá. A bőre szinte égett A melle éppen csak hozzáért Steven felsőtestéhez, mégis már-már elviselhetetlen izgalmat érzett A férfi szenvedélyesen csókolta, nyelve kíváncsian járta be a lány szájának zugait. Samet kínzó vágy szállta meg, az a vágy követelőzött benne, amelyet olyan régóta magába temetett.

Most már többet akart Őrült kívánság töltötte el, hogy bebizonyítsa Stevennek, ő sem tapasztalatlan. Testét szorosan a férfiéhoz szorította, érezte, ahogy Stevennek egy pillanatra elakad a lélegzete, és az izmai megmerevednek.

– Ezt akarod, Steven? – suttogta, és közben haragudott rá is, Önmagára is.

Igen – mondta a férfi rekedten, miközben szorosan magához ölelte, és mámorosan csókolta.

San! sutba dobta a józan érveket. Átengedte magát a heves szenvedélynek, és hagyta, hogy eluralkodjon rajta a vágy. Eggyé akart válni a férfival. Sleven a karjába vette, és az ágyhoz vitte. Ettől azonban a lány rögtön magához tért.

Légszomjjal küszködve, forrón, mintha láza volna, kiszabadította a száját a csókból, és arcát a férfi mellébe rejtette.

– Ne! – lihegte.

– Péterrel is ilyen volt? – kérdezte Steven rekedtes hangon.

– Paul – javította ki a lány dühösen, és keze a férfi inge alatt ökölbe szorult. – Paulnak hívják.

– De ő sosem tudott, hasonló érzéseket kiváltani belőled, ugye?

– Nem! – kiáltotta Sam. – De akkor sem fogsz kihasználni, mint Julie-t! Engedj el! Nem tudok, nem akarok…

Elrémülve megengedhetetlen viselkedésén, lesiklott az ágyról, felkapta a ruháit majd berohanta fürdőszobába, és bezárkózott. Hál teljesen megőrült? Hogy juthatott idáig? Egy dologban igaza van Stevennek: Paul sohasem volt képes a szenvedélynek ezt a lángolását felidézni benne.

– Sam!

– Tűnj el!

– Ne butáskodj, gyere ki! Egy csók, és más semmi, Sam!

Hát persze, esik egy csők! – felelte még mindig feldúltan a lány. Nem akart hinni a fülének, amikor hallotta, hogy a férfi jót nevet odakint – Nem bánnám, ha nem szórakoznál rajtam, Steven Howe!

– Talán sírnom kellene? Sam, kérlek, ne viselkedj ilyen gyerekesen, gyere elő!

– Nem öltöztem fel.

– Akkor öltözz fel! – mondta Steven bosszúsan. – Lemegyek, és főzök teát.

Sam visszafojtott lélegzettel fülelt, amíg nem hallotta, hogy Steven mögött becsukódik a konyhaajtó. Csak egy csók! Valószínűleg a hatás nem okozott túl nagy meglepetést a férfinak. A saját felindulásáéit pedig biztosan engem okol majd, gondolta Sam, de végül is nem érezte magát bűnösnek, amiért ügy felizgatta a férfit. Steven heves vágyára emlékezve Sam megborzongott. Megmosakodott és felöltözött aztán komor képpel elindult lefelé. Nagy lendülettel benyitott a konyhába.

– Egy szót sem akarok többé hallani! – figyelmeztette nyomatékosan a férfit mert úgy döntött, hogy a legjobb védekezés a támadás, – Csak semmi vita…

– Jó! – mondta Steven oda sem fordulva hozzá, és kitöltötte a teáját. – Kérsz pirítóst?

– Nem.

– Akkor legalább idd meg a teái! – szólt Steven higgadtan, és az asztalra tette a csészéjét. – Ha készen vagy, indulhatunk Robbie-hoz.

Sam leült, és maga elé nézett.

– Egyedül a te hibád volt! – tört ki.

– Igen – csitította Steven, és leült Sammel szemben.

– Nem gondolod, hogy…

– Sam – szakította félbe a férfi gyengéden –, idd a teádat!

– Nem kérek teát! – fakadt ki a lány, és felugrott – Inkább…

– .. .inkább úgy szeretnél tenni, mintha nem történt volna semmi? Rendben van. Én már nem is emlékszem semmire, jó így?

– Nem, És csak ne légy olyan ártatlan!

– Azt szeretnéd, ha haragudnék? Ha kiabálnék veled?

– Nem – felelt halkan Sam, és visszaült a székre. – Még soha nem engedtem el ennyire magam! Még soha!

Teljesen nekikeseredve, a sírás határán a kezébe temette az arcát.

– Sam, Sam – mondta Steven kedvesen. Megkerülte az asztalt, és megsimogatta a lány kócos haját.

– Alig aludtál valamit az utóbbi napokban, halálra aggódtad magad Robbie és a jövőtök miatt Nem csoda, ha nem bírják az idegeid, és olyan dolgokat csinálsz, amilyeneket tulajdonképpen nem is akarsz.

– Tényleg így gondolod? – kérdezte a lány, és felemelte a fejét, hogy a férfira nézzen, – Sajnálom az egészet.

– Semmi baj!

– De igenis miattad volt… – mosolygott halványan, amikor a férfi elnevette magát. – így van, vagy nem?

– Így van. Nem játszom többet a tűzzel!

Ha tudnád, hogy egész tűzijátékot rendeztél! – gondolta Sam.

8. FEJEZET

A kórházban rögtön látszott, hogy Robbie jobban van. Meg gyámoltalanul és álmosan, de mosolyogva üdvözölte Samet. Aztán amikor Stevent is észrevette, ragyogva nyújtotta ki felé a karját.

– Szervusz, fiatalember, hogy vagy? – kérdezte Steven kedvesen.

– Beteg voltam – magyarázta Robbie majdnem büszkén.

– Igen, tudom. De most már jobban vagy.

– Aha. Hazamehetek?

– Nemsokára, Robbie.

– Te akkor is ott leszel?

– Igen, akkor is – ígérte Steven.

Robbie nem akarta tudni, hogyan és miért, csak rámosolygott még egyszer Samre, aztán elaludt.

– Túl van a nehezén – mondta a nővér. Itt maradnak még?

– Igen, ha nem vagyunk útban.

– Nem, nem, örülünk, ha a szülők hosszabb ideig maradnak.

A nővér melegen rámosolygott Stevenre. Kurta biccentéssel jelezte Samnek. hogy elmegy, és elhagyta Robbie szobáját Sam kissé lehangoltan nézett utána.

– Nagyon kedvesnek látszik – jegyezte meg Steven, ügyelve, hogy a hangja közömbösen csengjen, de a szemén látszott, hogy jól mulat.

– Feltételezem, hozzászoktál, hogy a nők azonnal a nyakadba vetik magukat – mondta Sam keserűen. – Nálam mindenesetre nem kell ilyesmire számítanod.

– Nem számítok – ígérte meg Steven, de közben a szája sarka gyanúsan felfelé húzódott.

Sam dühösen nézett rá, és az ajtó felé indult.

– Itt maradnál Robbie mellett pár percig? Sürgősen telefonálnom kell.

– Persze. Menj csak nyugodtan!

Sam már idefelé jövet elhatározta, hogy felhívja Fault, s megtudja, miért akarta látni. Steven talán elintézné a férfit egy vállrándítással, de neki nem mindegy. Ó szerette Pault. Pontosan azok a tulajdonságok vannak meg benne, amelyek Stevenből hiányoznak: melegszívű, megértő… Na jó, lehet, hogy mm megértő, és az is lehet, hogy nem annyira melegszívű, de még mindig tízszer olyan jól ki lehet vele jönni, mint Steven Howe-val!

Bedobta a pénzt a készülékbe, és tárcsázta Paul irodai számát. Majd megmatatja ennek a pimasz Stevennek, hogy nem ő a legellenállhatatlanabb férfi a földkerekségen.

– Paul – mondta Sam, ahogy a jól ismert mély hangot meghallotta. – Sam vagyok. Igen, igen, jól vagyok – folytatta a lány türelmetlenül, amiért Paid ilyen jelentéktelen dolgokra pazarolja a drága időt. – Miért akartál találkozni velem?

Amíg Fault hallgatta, szórakozottan játszott a telefonzsinórral. Amit a férfi mondott egy cseppet sem lepte meg.

– Nem, Paul – válaszolta végül. – Nem tértem észre. Viszlát!

Nem várta meg Paul szemrehányásait, letette a kagylót. „Csak vigyázz, nehogy beletörjön a bicskád!” – mondta a férfi. Úgy van, vigyáznom is kell, gondolta a lány. Még egy időre egyedül akart maradni, így beült a folyosó végén a kis büfébe. Egyszerre megkönnyebbült és felszabadult lett.

Ha igazán szerettem volna Pault, elmélkedett a kávéját kortyolgatva, egy világnak kellett volna összeomlania bennem, amikor nem jött. Bezzeg am ikor Ste ven elutazott, és azt hittem, nem látom többet.. Sóhajtva hajtotta a fejét a tenyerébe, és megpróbálta elhessegetni a gondolatait, de sehogy sem tudott megszabadulni tőlük.

– Sam, minden rendben?

A lány sóhajtva felpillantott. Steven állt ott.

– Igen – mondta lemondóan. – Tőled sehol sem lehet biztonságban az ember? Nem úgy értettem – kért elnézést, amikor észrevette, hogy Steven megbántódott. – Robbie alszik?

– igen. Olyan sokáig elmaradtál, hogy aggódni kezdtem. Ne haragudj, Steven! Kérsz kávét?

– Igen, hozok magamnak egy csészét.

A férfi megfordult, és a pulthoz ment. A lány utánanézett, és alaposan végigmérte. Igazán vonzó férfi, lehengerlően vonzó! Amikor visszajött, és leült vele szemben, a lány maga elé nézett, és a kávéját kevergette.

– Felhívtam Fault – mondta halkan.

– És?

– Semmi. – A lány kiejtette a kezéből a kiskanalat, és felnézett Stevenre. Az arca sápadt volt, és fáradt Az érdekelte, észhez tértem-e.

– És, észhez tértél?

– Nem – nevetett fel keserűen a lány, majd újra a kávéscsészének szentelte a figyelmét – Szép kis őrültség, nem? Egy hónapon át nyomorultnak és szerencsétlennek éreztem magam, és most egyszerre azt is kétségbe vonom, hogy valaha szerettem Pault – Kifejezéstelen arccal nézett Stevenre. – Lehet, hogy ezért döntöttem Robbie mellett? Ő lett volna az ürügy, hogy megszabaduljak Raultól? A telefonban sem váltott ki belőlem semmit a hangja. Hát nem rettenetes?

– Nem, nem az. Egyszerűen megváltoztál, új céljaid vannak. Azonkívül fáradt vagy, zavart, és gondok gyötörnek. De ezeket csak szép sorjában lehet küzdeni. Megiszod még a kávédat?

– Nem. Már kihűli – mondta Sam egészen magába feledkezve.

– Akkor gyere! – mondta határozottan a férfi. – Kirándulunk egyet, és megebédelünk. Robbie még jó ideig aludni fog, neked pedig feltétlenül friss levegőre van szükséged. Estére visszajövünk.

Sam módfelett boldog volt, hogy valaki döntött helyette, és Steven után indult.

Steven és Sam egy vidéki vendéglőben ebédeltek, aztán továbbmentek. Sam gondolatai újra Pattinál jártak, s csak akkor nézett Stevenre, amikor az autó megállt és a férfi behúzta a kéziféket.

– Hol vagyunk? – kérdezte csodálkozva, és kicsit zavartan nézett az előttük álló nagy házra. A tekintete körbejárt, és még egy pajtaszerű valamit is látott.

Ez itt Nathan háza, pontosabban az enyém. Nincs kedved körülnézni? – kérdezte Steven, és a választ meg sem várva kiszállt, megkerülte az autót, s kinyitotta Sam-nek az ajtót.

– Elég régen készült, nem? – kérdezte a lány kíváncsian, miközben kiszállt és felnézett a homlokzatra. A tégla alakú épületnek elől öt ablaka volt, három fönt egy-egy pedig kétoldalt a nehéz bejárati ajtó mellett.

– Igen. 1758-ban. Kicsit fel kell újítani. Gyere!

Karon fogta Samet és a hepehupás kavicsos úton az ajtóhoz vezette.

– Itt éltél? – kérdezte Sam. Belépett a házba, és megilletődve állt meg. Kívülről az épület nem látszott túl otthonosnak és hívogatónak, de belülről egészen kellemes volt. Széles folyosó vezetett a konyhához, mindkét oldalról egy-egy nappaliba nyílt ajtó, és egy gyönyörű tölgyfalépcső vitt fel az emeletre.

– Csinos – mondta a lány, bár a látvány ennél jóval többet érdemeit volna.

– Igen. Megnézed? – kérdezte Steven, de megint nem várt igazán választ, hanem máris vitte a lányt magával.

A nappalik mennyezete magas vol t, az ülőgarnitúra kissé kopott. A hatalmas konyhát viszont modern, beépített bútorokkal rendezték be. Az első emeleten öt hálószoba volt, és két fürdőszoba. Sam kíváncsian vizsgálgatta Steven régi szobáját.

– Hány éves voltál, amikor idekerültél? – kérdezte.

– Tizennégy.

– Tizennégy? – kiáltott fel a lány csodálkozva. – Azt hittem, sokkal kisebb…

A férfi különös mosollyal simított végig az ágy réztámláján.

– Nem. Nathan akkor kapott el, amikor a pajtába akartam bejutni. Megszöktem az intézetből, úgy törtem be a pajtát Aznap szakadt az eső. Fáradt voltam, éhes, és félholtra fagytam. Nathan Ötvenéves lehetett akkoriban, nagy, erős ember. Bevitt a házba, a fürdőkádba dugott, enni adott, és ráveti, hogy meséljem el, miért szöktem meg.

Steven felemelte a fejét, és pillantása találkozott a lányéval.

– Az intézetben mindig a legerősebbek közé tartoztam, így a többieknek azt kellett lenniük, amit én akartam. A tanárok nem bírtak velem, úgyhogy többnyire békén hagytak Mindig papoltak ugyan, de igazán nem foglak keményen. És ez tóba volt, Sam.

Steven kis szünetet tartott, aztán folytatta:

– Először azt gondoltam, hogy Nathan is csak a lelkemet akarja megmenteni, és megvetettem, ahogy csak a tizennégy éves fejemmel képes voltam rá. Úgy kezeit, mint egy kutyát – folytatta a férfi, és mosolygott, ahogy felidézte az emlékeit – Há ügyes voltam, megdicsért, és enni adott, ha rosszul viselkedtem, megkaptam a magamét..

– Miért maradtál nála? – kérdezte Sam csodálkozva. – A gyámügy nem hagyta volna, hogy olyan emberhez kerülj, aki ver.

– Nem vert! – tiltakozott a férfi. – Csak fegyelemre tanított. Egész életemben közönyösen kezeitek, de Nathannek nem volt mindegy, mi lesz belőlem. Egyszer csak elkezdtem figyelni rá, később pedig megszerettem. Szorgalmasan tanultam, olyan dolgokat csináltam, amelyek azelőtt meg sem fordultak a fejemben… Egy lélek megint megmentetett.

– Azt hiszed, nagyon elnéző vagyok Robbie-val? – kérdezte Sam halkan, és kinézett a ködös tájra az ablakon át. – Azt hiszed, ügy jár, mint te?

– Nem. De a gyerekeknek nem csak jóindulatra van szükségük. Meg kell ismerniük a játékszabályokat Nem szabad túlságosan engedékenynek lenned Robbie-val, különben azt fogja hinni, hogy mindent a saját feje szerint tehet És ha nem vigyázol, egyszer majd meg fog vetni azért, mert túlságosan gyenge voltál, ahogy én is megvetettem a tanáraimat.

– Tehát erős kéz kell hozzá. A tiéd.

– Igen, azt hiszem, bár én sem vagyok szakértő. Csak úgy gondolom, mindent meg kellene tennünk érte.

– Azaz, összeházasodni.

– l?cn – bólintott rá Steven.

– Es itt élni?

– Ha úgy érzed, hogy képes lennél rá. Még egy-két javítás ráfér.

De nagyon szép lehetne! – gondolta Sam, miközben a kilátásban gyönyörködött. A ház magányosan állt, mégsem volt elvágva semmitől: egy erdő és földek nyújtóztak körülötte kilométereken át. Az útról nem lehetett látni. A legkellemesebb hely egy kisfiúnak. És számára is? Ha beleegyezne, hogy itt éljenek… és szeressék egymást, adna-e neki elég szabadságot Steven? Egyáltalán, miéit akarja mindenképpen feleségül venni? Csak Robbie miatt?

Sam Steven felé fordult, a szemébe nézett, hátha felfedez benne egy kicsi kis érzelmet, aztán tanácstalanul és kissé csalódottan azt mondta:

– Nem vagyok biztos benne. Mindent alaposan végiggondoltál?

– Azt hiszem, igen. Nem vagyunk egymás számára közömbösek, sőt néha az a meggyőződésem, hogy kedvelsz – tette hozzá a férfi csibészesen mosolyogva. – Te pedig szép, kívánatos nő vagy, nem kellemetlen a társaságod.

– De…

– …de megismerkedhetsz egyszer valakivel, és beleszerethetsz – fejezte be halkan Steven, és keserűen mosolygott.

– Szerelem van, Steven – bizonygatta a lány kedvesen. – A szüleim szeretik egymást- Huszonnyolc éve házasok…

– És mindig boldogok voltak?

– Ó, Steven, senkinek sem fenékig tejföl az élete. Természetesen ők is veszekszenek néha, de az nem jelenti azt, hogy ne szeretnék egymást. – A lány megint kinézett az ablakon. Könnyebben tudott gondolkodni, ha közben nem nézett a férfira. – És mi van, ha tényleg felbukkan egy másik férfi, vagy te szeretsz bele valakibe?

– A sors kiszámíthatatlan. Eddig még nem akadtam össze olyan nővel, akiért elmentem volna a világ végére. És valószínűtlennek tartom, hogy szerelmes legyek.

– Itt pedig nekem se igen lesz alkalmam rá. Legfeljebb egy-egy paraszttal vagy a tejesemberrel akadok össze néhanapján – állapította meg Sam, és visszafordult Stevenhez.

– Még azoknak sem lesz esélyük. tudniillik én teljesen lefoglallak majd – ugratta Steven. – Nem marad időd más férfiak számára. – Mélyen a lány szemébe nézett, és lassan közeledett felé.

– Ne! – tiltakozott a lány rekedten, és hátrálni kezdett, míg a falnak nem ütközött. – Steven!

– Mi a baj? – kérdezte a férfi ártatlan képet vágva. Nem törődve a lány ellenkezésével, szorosan átölelte. – Holnap reggel összeházasodhatunk – nevetett.

– Nem, mi…

– De, megtehetjük. Amikor visszajöttem Angliába, mindjárt be is szereztem a szükséges engedélyeket.

– Mi? Ilyen biztos voltál a dolgodban?

– Nem, Sam, egyáltalán nem. De minden eshetőségre gondolni akartam.

– Úgy hangzik, mintha egy keserű pirulát kellene lenyelned. Orrot befogni, és gyorsan le vele.

Kis gondolkodás után Steven csendesen így válaszolt:

– Egy kevéske igazság van abban, amit mondasz, mégis a házasságot tartom a legjobb megoldásnak. Mire várnánk hát? – kérdezte, mert látszott, hogy a lány még mindig ingadozik. – Nincs benned egy szemernyi kalandvágy sem? Nem lesz ez olyan rossz. Megígérem, hogy nem foglak verni.

– Hm, ez igazán csábítóan hangzik ismerte el a lány.

– Megígérem, hogy tisztelni foglak, és engedelmeskedem neked.

– Pont úgy nézel ki! – nyelvelt Sam. – Lefogadom, hogy életedben még soha senkinek nem engedelmeskedtél.

– Csak Nathannek – vallotta be a férfi nevetve. – De egyes elvárásaidnak boldogan fogok eleget tenni – ajánlkozott, és jót nevetett Samen, amikor az elpirult.

– De csak, ha…

– Csak, csak! Ne keress állandóan kifogásokat! Miért nem a jó oldalát nézed a dolognak?

– Mert éppenséggel kételyeim vannak! – vetette ellen a lány nyersen. – Amint látod, nem vagyok olyan feltétlen híve a kockázatnak, mint te. Benned igazán túlteng az erő meg a tettrekészség, én viszont nyugodtabb vagyok. Időbe telik, amíg elhatározásra jutok.

– Megjegyzem magamnak – válaszolta Steven –, hogy tudjam, ha majd házasok leszünk. Mondj igent, Selina!

– Ne sürgess!

– Meddig várjak?

Sam elgondolkodva oldalra hajtotta a fejét, és bizalmatlanul nézett Stevenre.

– Esetleg – kezdte óvatosan csak azt mondom, esetleg. – És gyorsan hozzátette: – Esetleg, ha időnk lenne megismerni egymást, mielőtt…

– Mielőtt a házastársi kötelességeinkhez hozzáfognánk? – ugratta Steven.

– Igen.

– Ha ez a feltétel, elfogadom.

– És biztos vagy benne, hogy a leghelyesebben cselekszünk? Biztosan ez a legjobb Robbie-nak?

– Igen, Sam – nyugtatta meg Steven gyengéden. – Majdnem biztos, hogy én vagyok az apja. Egyezik a vércsoportunk.

– Megnézetted?

Igen. És ha a kezdeti nehézségeken túl leszünk, talán bepótolhatjuk a nászutat, és istenigazából megismerkedhetünk egymással, feltéve, ha Barbara és Dávid elvállalják addig Robbie-t.

Sam töprengve nézett Stevenre, és sehogy sem jutott több kifogás az eszébe. Azonkívül, ha Steven valóban Robbie apja, nem utasíthatja el.

– Jó, talán. Nem mondtam még igent! – figyelmeztette S leven t, amikor a férfi arcán boldog mosoly jelent meg. – Azt mondtam, talán!

*

Az esküvő másnap délelőtt tizenegy órakor volt. Stevenen előkelően és szigorúan festett sötétszürke öltönyében. Sam matróz stílusú kosztümöt, hozzá fehér selyemblúzt viselt Nagyon elegáns volt. A szertartáson úgy válaszolt, mintha jelen sem volna, akár egy felhúzható baba, aki gépiesen eldarálja, amit a gyárban felvetlek a hasában lévő pici kazettára.

Egy közeli szállodában ebédeltek meg a tanúkkal, Daviddel és Barbarával. Végül Barbara és Dávid elbúcsúztak, Sam és Steven pedig még meglátogatták Robbie-t a kórházban, mielőtt hazamentek.

S tevőn leparkolt a bejáratnál, Saro közben az arcát figyelte. A férfi éppoly megilletődöttnek látszott, mini ó maga, A lány idegesen játszott a szokatlan jegygyűrűvel az ujján, és azon töprengett, mi is lesz a kő vetkező lépés. De mielőtt bármire juthatott volna, Steven kiszállt, kinyitotta a kocsi másik ajtaját, és a karjába vette a lányt.

– Mit művelsz? – kiáltotta rémülten Sam.

– Átviszlek a küszöbön – hangzott a magától értetődő válasz. – Nálad van a kulcs?

A lány előkotorászta a kulcsot, és üggyel-bajjal kinyitotta az ajtót. Mindhiába próbálkozott kiszabadulni Steven karjából. A férfi a lábával becsapta maga mögött az ajtót, és már vitte is Samet felfelé a keskeny lépcsőn.

– Ne, Steven, tegyél le! Steven!

A férfi vidáman nézett rá, a szobájába vitte, és az ágyra fektette. Mielőtt Sam védekezhetett volna, mellé ült, megfogta a csuklóját, és az ágyra nyomta.

– Steven, ez nem vicces! Gondolj az ígéretedre!

– Hazugság volt.

– De hát alig ismerjük egymást.

– Majd most megismerjük. Robbie nincs itthon, senki nem fog zavarni…

Sam Steven aranybarna szemébe nézett, amely most egy ragadozóéhoz hasonlított. A lány nyugtalan volt, és izgatott, a testét meleg hullám borította el.

– Fáj a kezem – suttogta.

– Nem hiszem. Nagyon óvatosan foglak. Feltett szándékom, hogy a magamévá legyem, Mrs. Howe – közölte Steven gyengéden.

– Időre van szükségem – kérte a lány erőtlenül.

– Rengeteg időnk van. A kórházba csak este kell visszamennünk. Rettenetesen sok időnk van.

– Nem így értettem!

– Tudom – szólt jókedvűen Steven, Oldalt fordította a fejét, és könnyedén megérintette a lány ajkát. Anélkül, hogy a csuklóját elengedte volna, mellé feküdt az ágyra, aztán fölé siklott.

– Ne! – lehelte Sam. – Ne!

Ijedten nyitotta ki a szemét, és megpróbált görcsösen ellenállni, de az érzékei már ébren voltak, és régen igent mondtak a vágyra, melyet Steven érintése váltott ki belőle. Hiába védekezett az elhatalmasodó ösztön ellen, amely a testét megrohanta. Érezte, hogyan gyengül el, és kétségbeesetten próbált ellenállni.

– Kérlek, Steven! Nem készültem még fel rá.

– De igen. Érzem, hogy a tested változik, puha és odaadó lesz – mondta Steven nyers hangon. – Érezz, Sam! Engedd át magad az érzékeidnek…

A férfi száját a lányéra szorította, felnyitotta az ajkát, nyelvévei játékosan érintette meg az ő nyelvét. Közben izgató mozgással próbálta a lány érzékeit tovább ingerelni. Amint észrevette, hogy Sam ellenállása gyengül, elengedte a karját, arcát két kezébe fogta, és szemét, nyakát kezdte csókolgatni. A lány megremegett, amikor a férfi a fülcimpájába harapott, félrehúzta a kabátját, és a selyemblúzt kigombol m ujja nagyon lassan felfele siklott a hasán.

Sam boldogan nyögött fel. Hol volt már az ellenállása! Öntudatlanul emelte meg a csípőjét, és a férfiéhoz szorította.

– Oly sok lehetőség van, Sam – lehelte a fülébe Steven. – Hadd mutassam meg őket! – Nyitott száját végighúzta a lány állán és arcán, csábító szavakat suttogott, és közben a keze tovább becézgette a lány testét.

– Ez nem tisztességes – suttogta Sam. A teste lángolt a vágytól, és többet követelt – Ne kínozz!

– Engedd el magad, Sam! – felelt a férfi. – Engedd csak el magad!

Ügyesen lehúzta a szoknyáját aztán á kabátkát és a blúzt is. Mielőtt a lány bőre megérezhette volna a hűvös levegőt a férfi elbontotta csókjaival. Gyengéden és izgatóan siklott az ajka Sam vállától le a csípőjéig. Most lehúzta Sam harisnyáját, levette a melltartóját, és utoljára a selyembugyiját is. Aztán a szerelem művészetének eddig ismeretlen világába ragadta magával a lányt.

Sam nem tudta, mikor vetkőzött le a férfi, egyáltalán nem emlékezett rá. Egyszer csak ott érezte meleg, simogató testét a magáén, és nyelvének izgató érintése eddig soha nem tapasztalt gyötrő vággyal töltötte el. Steven tanította simogatni, vezette a kezét megmutatta, mi okoz örömöt neki. Aztán lassan egyesültek, és Steven közben mélyen a lány szemébe nézett Sam képtelen volt a tekintetét elfordítani, és így láthatta ugyanazt a szenvedélyt a férfi arcán, melyet ő is érzett. Most fedezte fel, milyen izgalmas nézni is a másikat, nem csak elképzelni, mit érezhet.

A férfi kapkodva, rendszertelenül lélegzett, és eleinte csak lassan, óvatosan mozgott tovább csigázva és várakoztatva Samet De aztán egyre gyorsabb lett a ritmusa, együtt erősödött a vággyal, amely a beteljesüléshez repítette a lányt.

Sam kimerülten, félig lehunyt szemmel feküdt, és csodálkozott azon, hogy a férfi nem mozdul. Amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy Steven őt figyeli.

– Hát nem örülsz, hogy igent mondtál?

– Nem emlékszem rá, hogy igent mondtam volna – válaszolta Sam habozva, és magában még mindig saját gátlástalan szenvedélyén csodálkozott, kissé meg is rémülve tőle. – De te remélhetőleg nem fogod meg bánni.

– Gondoskodni fog róla, asszonyom, hogy ne bánjam meg – szólt a férfi, s nyelvét végighúzta a lány szájának körvonalán. – Különben nagyon mérges leszek kegyedre.

– Mérges? – kérdezte halkan Sam, és közben azon igyekezett, hogy a hangján uralkodni tudjon. Reszketés fogta el, ha visszagondolt szerelmi játékukra, arra, ahogy Stevent a testében érezte, pedig még csak nem is szerette. – Nem kényszerítettelek rá, hogy feleségül végy.

– így van, most már mégis a te kötelességed lesz, hogy az éhségeinél csillapítsd.

Mint Julie? – akarta Sam kérdezni. Ugyanabban az ágyban?

– És elég jó étvágyam vari – folytatta Steven. Rámosolygott a lányra, amitől Sam akarata ellenére ellágyult A férfi végre legurult róla, és magához húzta. Sam a vállára fektette fejét csillogó haja beborította Steven mellét.

Óvatosan, szinte alig érintve a férfi bőiét, Sam végigsimogatta a mellkasát minden bordáját külön-külön, és tekintetével követte a keze mozgását Ujjai fehéren világítottak Steven nap barnította bőrén. Paul sápadt és fehér bőrű volt Elég tapintatlan dolog efféle összehasonlításokat tenni, de végül is érthető. Azelőtt a lánynak Paulon kívül nem volt más férfival testi kapcsolata.

S lám, minden összehasonlításból Steven került ki győztesen. Meleg és izmos teste szinte teljesen kitöltötte a keskeny ágyat, és ez olyan izgalmas volt hiszen szorosan egymáshoz simulva kell majd aludniuk, nehogy leessenek.

Sam mélyen beszívta a férfi illatát, érezte ellazult testét egyenletes lélegzését Még szorosabban bújt hozzá, és észre sem vette, hogy a férfit könnyed izgalom járta át, amikor a lábát az övére helyezte. Miss. Howe lettem, szaladt át a fejében. Selína Howe. A szeme csillogott. Bizsergetően izgalmas egy idegennel tölteni az éjszakát…

– Mire gondolsz? – kérdezte Steven halkan, és lehelete finoman simogatta Sam haját A lány ránézett, és tekintete elárulta a gondolatát – Még mindig idegennek érzel? – kezdte lassan a férfi, s a szemében vidám szikra tűnt fel.

– Igen, úgy valahogy.

– De csak nem olyan idegennek már, mint a kezdet kezdetén? – tréfálkozott Steven.

– Nem – felelte a lány, és ahogy a férfira pillantott, a pókhálóba került légyhez hasonlóan érezte magát Megborzongott.

– Mi a baj? – érdeklődött Steven.

– Semmi – szólt gyorsan a lány csak egy kicsit fázom.

– Ez esetben kötelességem, hogy felmelegítselek! – Egy könnyed mozdulattal felemelte a lányt, magához húzta, és a takarót a hátára borította. – Szeress, Sam! – suttogta csábító hangon, és vággyal eltelve nézett rá. – Kár lenne veszni hagyni, amit éppen megtanultál. Nem leszek mindig én a kezdeményező.

A férfi szavai olyan begyakorlottnak tűntek, mintha már sok-sok más asszonynak elmondta volna őket, és ez fájt Samnek.

– Miért nézel így rám? – kérdezte Steven.

– Az jár a fejemben, hogy nagyon veszélyes férfi vagy – füllentett Sam. Ez nem volt épp hazugság, de nem is egészen az, amit valóban gondolt.

– Ez így igaz, asszonyom, így igaz! – helyeselt Steven nevetve, és erős karját gyengéden a lány derekára fonta. – Te pedig képes lennél pocsékolni a drága időt.

– Csak várakoztatni akartalak egy kicsit – ugratta Sam, és sutba vetette minden aggályát Ha már belement ebbe a kalandba, akkor élvezni is akarta. Finom mosollyal az ajkán újra átadta magát a szerelmi játéknak. Hiszen Steven immár a férje volt, és úgy érezte, talán a férfi is tanulhat tőle valamit.

9. FEJEZET

A tervezettnél kicsit később érkeztek a kórházba. Kéz a kézben mentek Robbie szobájához, és a lány arcán elégedett mosoly ült Kapcsolatukat most a szenvedély határozta meg, de ha jobban belegondolt, ez. sem lebecsülendő dolog. Lopva Stevenre nézett, és észrevette, hogy a férfi őt figyeli. Zavartan elengedte a kezét, és belépett Robbie-hoz.

Robbie ült az ágyban, körülötte különféle játékok heveitek. Egy nővérke képkirakót játszott vele. A kisfiú felnézett, és ragyogó mosollyal üdvözölte Samet, amitől a lány teljesen meghatódott.

– Szia, Robbie! – mondta. – Úgy látom, sokkal jobban vagy, mint tegnap.

– Igén, és holnap haza is mehetek.

– Komolyan? – nézett kérdőn Sam a nővérre, aki jóváhagyólag bólintott – Nagyszerű. Olyan egyedül éreztem magam nélküled.

Robbie jellegzetes férfias pimaszsággal tudomást sem veti Sara megjegyzéséről, hanem Stevenhez fordult:

– Szia, Steven.

– Szervusz, fiatalember – mosolygott rá Steven, és az ágy végén áthajolva a helyére illesztette a kép egy darabkáját.

Jó órányit maradtak Robbie-nál, játszottak vele, hallgatták a csacsogását válaszoltak a kérdéseire, végül a nővér hazaküldte őket, mert Robbie-nak aludnia kellett.

– Holnap tizenegy felé jöhetnek érte, a vizit után elvihetik.

Amíg az autóhoz mentek, Sam elgondolkodott. Milyen jól érezte magát Robbie Steven társaságában! A férfi remekül kijött a gyerekkel, és úgy látszott, Robbie szívesen van vele. Eddig Sam volt élete középpontja, s most a lánynak egyszerre meg kellett valakivel osztania a helyét Mi tagadás, féltékeny volt.

– Nos, mi gyötör ennyire? – érdeklődött Steven, és Sam elé állt az autónál. – Félsz megmondani Robbie-nak, hogy összeházasodtunk?

– Nem, tulajdonképpen nem. Kedvel téged…

– Aha. – Steven beült a kormányhoz, és vizsgálni kezdte a lányt – Ne neveltesd ki magad!

Sam Steven felé fordult aztán elszégyellte magát a féltékenysége miatt.

– Igazad van – látta be. – Az utóbbi napokban több új tulajdonságomat is felfedeztem. Mi tagadás, nem lehetek valami büszke rájuk.

– Ne szerénykedj – mondta a férfi mosolyogva, – Sohasem állítottam, hogy nem lesznek nehézségek, Sam, De majd megoldjuk őket.

– Biztosan, Csak épp most kezdem felfogni, mit jelent a házasságunk. Megszoktam, hogy a magam döntései szerint éljek, és nem tudom, képes leszek-e mindig elfogadni a te javaslataidat is.

– Megértelek – válaszolta tömören Steven, és beindította az autót.

*

Otthon a férfi begyújtott a kandallóba, Sam pedig feltett a konyhában egy kanna vizet forrni. Még mindig a kórház utáni beszélgetés járt a fejében. Sóhajtva keresztbe fonta a karját, és magába feledkezve bámult ki a sötétbe. Megpróbálta elképzelni, milyen lesz az élete Stevennel. Nem veheti majd azt, amit jónak lát, nem teheti, amit akar. Ellenben Steven aligha fogja korlátózni magát, legalábbis, nem fogja aláverni magát az ő kívánságainak. Azonkívül biztosan azt is elvárja majd, hogy mindent megbeszéljen vele.

A lányt újra kételyek kezdték gyötörni. Amikor megpillantotta Steven tükörképet az ablaküvegen, meg se rezzent az arca.

– Megbántad a gyors döntést? – kérdezte Steven csendesen, és gyengéden a lány vállára tette a kezét.

– Nem tudom – suttogta Sam, és a férfi érintése nyomán, mint mindig, könnyed borzongás-futott át rajta, – De úgy érzem, valami nincs rendben. Rendesen két ember azért házasodik össze, mert. szeretik egymást örökre együtt akarnak élni, gyerekeket akarnak…

– Gondolod, hogy ellenezném a gyerekeket? – kérdezte Steven, és közben lehelete Sam nyakát simogatta.

– Hát nem úgy van?

– Nem. Bár még nem gondoltam rá, de ha te gyerekeket akarsz, felőlem nyugodtan.

– Ő, Steven, azok a te gyerekeid is lennének!

– Remélem is!

– Ne viccelj már! – kérte a lány komolyan, és megfordult a férfi karjában. – Honnan tudjam, hogy helyesen döntöttem-e? Még mindig nem értem, miért volt olyan sürgős neked. Robbie-tól eltekintve…

– Mert Robbie-n kívül semmi más okunk nem volt Összeházasodni, ugye?

– Nem – sóhajtott a lány.

Steven keze közé fogta Sam arcát, és mélyen a szemébe nézett.

– Talán azt reméled, hogy beléd szeretek? Ez a gond?

Igen, gondolta a lány, valószínűleg ebben bízom. De ezt megmondani semmiképpen sem lehet, hiszen a férfi szemlátomást nem táplál mélyebb érzéseket iránta, Sam figyelmesen nézett rá, De Steven szeme csak a jókedvtől csillogott.

– Nem – válaszolta a lány végül is elég világosan értésemre adtad a véleményedet a szerelemről, Én viszont nem vagyok játékszer, amelyben az ember időnként a kedvét leli.

– Ugyan már, Sam! – kiáltott a férfi, és felnevetett. – Soha nem is tekintettem úgy rád. Kedvellek, tisztellek, rendkívül vonzónak talállak.

– Ó, Steven, teljesen összezavarodtam. Meg voltam győződve róla, hogy szeretem Pault És három hónap elmúltával nem jelent semmit nekem – sóhajtott nagyot a lány.

– Mit érzel irántam, Sam? – kérdezte Steven halkan, a lány állát felemelve. – Szeretsz, Sam?

– Nem – suttogta a lány, de ebben egyáltalán nem volt biztos. Sőt az a rettenetes érzése volt, hogy bizony beleszeretett Stevenbe. Lesütötte a szemét, hogy elrejtse zavarát. Mit várhatott volna, amikor úgy érezte, Steven nem is akarja, hogy mélyebben érezzen iránta?

– Ha nem szeretsz – folytatta a férfi kifejezéstelen hangon nem kell amiatt aggódnod, hogy egyszer elhidegülsz tőlem, ugye?

– Hát nem.

– És ha egyszer valakit megismersz, és beleszeretsz – tette hozzá gúnyosan Steven nem fogok a boldogságod útjába állni.

– Jó.

– És ugye nem undorodsz az érintésemtől? Altkor meg miféle kifogásaid lehetnek még? Hajói tudom, nincsenek rassz szokásaim, amelyek alkoholizmusba kergethetnének téged, nem foglak verni benneteket, mindig elég pénzt kapsz majd, s olyan figyelmes és gondoskodó leszek, ahogy csak kitelik tőlem. Remek eséllyel indulunk, Sam.

A lány halványan elmosolyodott, amikor újra Stevenre nézett.

– Igen, tudom. Ha mindketten igyekezni fogunk. Lehet, hogy ez csak a függetlenségem utolsó kétségbeesett próbálkozása volt.

– Mindenesetre kikötöm, hogy nem leszek hajlandó néhány nap házasság után elválni tőled – mondta Steven mosolyogva, és egy apró csókot nyomott a lány orrára.

Az estét a nappaliban töltötték. Kilenc óra felé, mintán mindketten nagy érdeklődéssel végighallgattak egy rádiójátékot, egyszer csak egymásra néztek, és hangos nevetésben törtek ki.

– Életemben nem volt még ilyen hosszú estém – mondta Steven szörnyülködve, és kikapcsolta a készüléket. – Nem kellene inkább ágyba bújnunk?

– Én sem tudom, miért üldögélünk itt ilyen kitartóan, mint a jó gyerekek – tette hozzá Sam. Lekapcsolta a lámpát és Steven előtt felsietett a lépcsőn.

– Csak rád akartam tekintettel lenni – magyarázta a férfi megjátszott komolysággal. – Nem akartam, hogy azt hidd, egy vadállattal van dolgod.

– Ó, ilyesmi sose jutna az eszembe – fogadkozott Sam, és odafordult Stevenhez a hálószoba ajtaja előtt Ügyesen kitért, amikor a férfi megpróbálta elkapni, és beszaladt a szobába.

Steven nevetve becsukta az ajtót, aztán hirtelen az ágyra vetette magát.

– Gyere ide! – parancsolta lágy hangon.

*

Másnap délelőtt bementek Robbie-ért a kórházba, aztán Steven elindult Rye-ba, hogy ügynököt kerítsen a ház eladására. Sam és Robbie a lány autójába ült, amely még mindig ott állt a kórház előtt. Otthon letelepedtek a konyhaasztal mellé, és Sam nagyon óvatosan elmagyarázta a gyereknek az új helyzetet.

– Akkor most Steven az apukám?

– Igen, ő.

– Ha ó az apukám – kezdte Robbie furfangosan, sötétbarna szemével Sam arcát figyelve akkor kaphatok biciklit, ugye?

– Ki mondta ezt neked? – kérdezte Sam elképedve.

– Péter mondta Robbie diadalittasan. – Péter azt mondja, ha valakinek van apukája, akkor nagyobb dolgokat kaphat karácsonyra. Szóval kapok biciklit?

– Micsoda minden hájjal megkent kölyök vagy! – felelte Sam. de bármennyire igyekezett, nem tudta megőrizni a szigorúságát. Mennyit aggódott, hogy hogyan fogja Robbie a hírt feldolgozni magában, erre a gyerek egyetlen gondolata a bicikli. – Neked teljesen mindegy, ki az apád, ha kapsz tőle biciklit?

Robbie töprengve kereste a választ erre a kérdésre, aztán elmosolyodott.

– De hát én szeretem Stevent – jelentette ki, és látszott, ez egyben igazolta is számára, hogy a kívánsága jogos. – Szóval, beszéld meg vele a bicét!

– Meglátjuk – mondta a lány. -Hajó leszel.

– Én mindig jó vagyok – kiáltotta Robbie, és teli életerővel, boldogan föl vágtázott a szobájába.

A következő napok csomagolással teltek. Teljes zűrzavar uralkodott, amely még inkább elhatalmasodott azáltal, hogy Robbie minduntalan segíteni akart Sam várakozása ellenére Steven rendkívül elnéző volt a gyerekkel, sőt még több türelmet tanúsított, mint maga Sam. Ha Robbie nagyon elengedte magát, elég volt Steven egyetlen szava, hogy a gyerek észhez térjen, s ilyenkor Samet újra elfogta a nevetséges féltékenység.

A lány azonkívül azt is megállapította, milyen nehezére esik az érzéseit kimutatni. Attól félt ugyanis, hogy félreértésre adna okot. Ha Ő és Steven átlagos szerelmespár lennének, bármikor ugrathatná vagy átölelhetné, amikor éppen szükségét érezné – és elég gyakran megtette volna. De hogyan fogadná ezt Steven? Ugyanakkor, ha Steven vele szemben így viselkedett, Sam pontosan tudta, mit akar a férfi. Természetesen ő is akarta, csak más okból: mert szerette Steven.

Ezen az éjszakán a szeretkezés után elégedetten feküdtek egymás mellett. Egyszer csak Steven a következő kérdéssel lepte meg Samel:

– Ilyennek képzelted el? – A lány értetlenkedő tekintetét látva hozzátette: – Biztosan elgondoltad, milyen lesz velem. Megfelel az elvárásaidnak?

– Nem voltak elvárásaim – kereste félénken a szavakat Sam legalábbis semmi határozottabb.

Lehet, hogy ő nem felel meg a férfi elképzeléseinek? Erre akar célozni Steven? A lány nagy levegőt vett. De ha már a témánál vannak, meg akart szabadulni néhány nyomasztó aggodalmától.

– Nem tudom igazán, hogyan viselkedjem veled szemben – mondta habozva, – Nem tudom, mii vársz tőlem.

– Igen, megértem – válaszolt a férfi sóhajtva. Felemelte a karját Sam nyaka alatt, és kicsit közelebb húzta magához, a másik kezét a feje alá téve a mennyezetre nézett – Magam sem tudom, mit várok.

– Csalódott vagy? – kérdezte halkan a lány, és kétségbeesetten próbálta leplezni belső nyugtalanságát.

– Nem, csalódott éppen nem, hanem… szóval, úgy érzem magam, mintha szerepet játszanék. Minden mozdulat előre eltervezett, semmi sem marad a véletlennek. Nincs semmi magától értetődő…

Börtönben érzed magad?

– Nem! – válaszolta Steven megfontoltan. – Nem érzem magam bezárva. Csak elégedetlen vagyok. Valami hiányzik.

Hát persze, az érzelmek! – gondolta a lány. De erre Stevennek magának kell rájönnie.

– Az én hibám? – kérdezte a lány óvatosan, és alig mert levegőt venni.

– Nem tudom. Érzel valamit egyáltalán irántam, Sam? Úgy értem a… testi vonzalmat leszámítva – tette hozzá kicsit felindultan, – Nem, ne válaszolj, a kérdés nem tisztességes. Felejtsd el!

Gyorsan elhúzta a karját ás az ablak felé fordult.

– Jó éjszakát, Sam!

– Jóéjszakát

Sam maga elé meredt, és egyre jobban félt. Mivel vehetné rá Stevent, hogy szeresse, ha a férfinak eszébe sem jut a szerelem? Mi lesz így, Sam? A barátnője leszel? Hűséges kiszolgálója? Vagy elválsz tőle? Csakhogy Sam nem akarta, hogy Steven elmenjen. Azt akarta, hogy maradjon, hogy végre igazi család legyen belőlük…

*

Másnap Steven szokatlanul csendes és szórakozott volt Sam előre félve a választól, meg sem merte kérdezni tőle, mi baja. Amikor a lány egyszer rendreutasította Robbie-t még Steven tett neki szemrehányást:

– Ne a gyereken töltsd ki a rosszkedvedet, Sam! – mondta nyugodtan.

– De hát teljesen lehetetlenül viselkedik…

– Mert bizonytalan, nem érti, mi megy végbe benned. Az ő kis életében állandóan változik valami.

– Ezt én tudom a legjobban – válaszolt a lány bosszankodva, és elfordult. – Megyek, be kell ágyaznom.

– Sam – tartotta vissza a férfi. Megfogta a vállát, és maga felé fordította. – Nem szabad elfojtanod az érzéseidet Engedd őket szabadjára!

– Ahogy te teszed? – kérdezte a lány élesen, és kihívóan nézett rá.

– Talált, süllyed! – kiáltott fel tréfás mosollyal a férfi, s tekintete egyszerre megelevenedett Leült a kanapé támlájára, és a térdére húzta a lányt.

– Alig szóltál hozzám egész délelőtt – panaszkodott a lány csendesen.

– Mert megsértődtem.

– Megsértődtél? Miért?

– Mert úgy kezelsz, mint ahogy Robbie-t szoktad. Semmit nem tudok a kedvedre tenni. Ha segíteni próbálok, rám förmedsz. Összeszidsz, ha egy lányért rossz helyre teszek le, vagy ha rálépek valamire a konyhában…

A lány bűntudattal a szemében nézett rá. Tudta, hogy Stevennek igaza van, és szomorúan hajtotta le a fejét.

– Sajnálom – suttogta. – Csak azért van… mert teljesen összezavarodtam.

– Azt hiszed, én nem? Néha egészen ellenségesen nézel rám. Sam. Engem hibáztatsz, mert belekényszerítettelek egy olyan házasságba, amilyet nem akartál?

– Nem, természetesen nem.

– De tulajdonképpen nincs szükséged rám, ugye? – kérdezte Stevén, és elhúzta a szája sarkát. – Azt gondolod, csak beleártom magam Robbie nevelésébe. És talán úgy is van. – Steven finoman felállította a lányt a térdéről, és ő is felkelt Az ablakhoz ment – Ráadásul nem is értek semmit a gyerekekhez…

– Sokkal jobban kezeled Robbie-t mint én.

– Gondolod?

– Igen – felelte a lány, pillantását a férfi hátára szegezve. – Tudom – ismerte be akadozva –, hogy szeszélyes voltam. Tulajdonképpen hálásnak kellene lennem, amiért ennyi türelmed van…

– Nem kell hálásnak lenned, Sam! Azt szeretném, ha… – Elakadt, zsebre vágta a kezét, és a cipője orrát szemlélte. – Amit az éjszaka mondtam, Sam…

– Sam, Sam, Steven! – kiabált Robbie ebben a pillanatban, és berontott a nappaliba. – Dávid van itt! Elmehetek vele Peterhez, el?

– Majd később folytatjuk – mondta Steven kelletlenül, de úgy tűnt megkönnyebbült, hogy megzavarták. Egyik kezét kihúzva a zsebéből Robbie-nak nyújtotta, és a kisfiú kivonszolta a szobából. Sam utánuk ballagott.

– Szervusz, Dávid! – üdvözölte Sam örömmel a férfit – Szia, Peter.

Szeretettel összeborzolta a kisfiú haját, és nézte, hogy futnak el Robbie-val.

– Nem akarsz egy rövid időre megszabadulni a kis vadóctól? – kérdezte Dávid.

– Nem bánnám. Gyalog vagy? Nem hallottam autóhangot.

– Igen, Barbara elvitte a kocsit. Azt hittem, a hastingsi házban vagy – fordult Dávid Stevenhez.

– Nem, de nem is rossz ötlet – mondta Steven, s hangjában egy szemernyi melegséget sem lehetett észlelni. – A legjobb lesz, ha utánanézek, bekapcsolták-e már az áramot. Hozom a kabátom, és elviszlek benneteket is.

Sam a férfi után nézett. Csak ne kelljen a beszélgetésünket befejezni, ugye? – kérdezte magában.

– Valami baj van? – érdeklődött Dávid. – Steven kicsit idegesnek látszik, és te sem vagy túl jó színben.

– Minden rendben – állította Sam erőltetett mosollyal. – Csak túl sok a tenni való. Örülök, hogy elviszitek egy kicsit Robbie-t magatokkal. Később érte megyek.

– Nem kell. Majd én estefele hazahozom.

Amikor Steven néhány perc múlva visszajött, a lány kerülte a pillantását. A férfi azonban ahelyett, hogy indult volna, megvárta, míg Dávid hallótávolságon kívül kerül.

– Mi folyik köztetek? – kérdezte hidegen.

– Hogy érted ezt? – kérdezte a lány elhűlve.

– Tudod te jól. Dávid egyértelműen arra számított, hogy egyedül talál…

– Miért akart volna egyedül találni?

– Ugyan, ne tettesd magad! – válaszolt Steven dühösen. – Nem maradok sokáig – tette hozzá. – Nem érdemes semmibe belekezdeni! – Felvette a kabátját, elindult, de az ajtón kívül még megállt, – Én nem osztozkodom, Sam! Ezt jegyezd meg!

– Azt hihetné az ember, hogy féltékeny vagy! – kiáltotta Sam.

– Féltékeny? Nem. Csak ami az enyém, ahhoz más ne érjen! – Ezzel bevágta a hátsó ajtót, az autóhoz ment, és elindult.

Igaza van, sóhajtott fel Sam boldogtalanul, van egy kis különbség. A féltékenységhez tudniillik szerelem is kell. De azért a birtoklási vágy is több a közömbösségnél.

Ingerülten és lehangolva ballagott fel a lány az emeletre. Itt az alkalom, hogy kitakarítsa a padlást. Hozott egy széket a hálószobából, és a padlásajtó alá állította. Julie halála óta itt tárolta a barátnője személyes holmijait. Most, hogy Robbie nem volt a közelben, végre nyugodtan kiválogathatta a haszontalan dolgokat, amit meg akart őrizni a gyereknek, elcsomagolhatta, mielőtt hazajön.

Sam felmászott, és eszébe jutott a szenteste, amikor Stevennel együtt üldögélt itt Szomorú mosoly suhant át az arcán. Hány karácsonyt fognak még együtt tölteni? Lehet hogy egyet sem?

Talán, ha saját gyerekük lenne… Pillantása a tetőtér legsötétebb sarkába vándorolt Milyen szívesen szülne neki gyereket! – vallotta be magának. Bárcsak Steven ne válna el tőle, mielőtt terhes lenne! Lehet, hogy már terhes is…

Mennyivel egyszerűbb volna minden, ha nem szeretett volna belé. Akkor a férfi nem sebezhetné meg. Mélységesen megbántva érezte magát. Hogy is harcolhatna egy olyan férfiért, aki csak a tulajdonának tekinti? De aztán hirtelen az eszébe jutott, hogy még csak egy hete házasok. Túl kevés volt ez az idő ahhoz, hogy alaposan megismerjék egymást, hát még ahhoz, hogy meghiúsultnak tekintse a házasságukat.

Végre nekilátott átválogatni a padláson tárolt kacatokat. A haszontalan dolgokat egy halomba hordta a ház mögötti szemetes mellé, a többit a szobájába vitte. Az egyik dobozban csak könyvek voltak. Néhányat azokhoz rakott, amelyeket meg akart tartani. Amikor a doboz maradék tartalmát az ágyra öntötte, valami lecsúszott a földre. Sam lehajolt, és felemelte. Egy bekötött könyvecske volt, amelynek a rézlakatja elromlott Ebbe a naplóba jegyezte fel Julie a kórházi hónapokban gondolatait.

Amint Sam kinyitotta a könyvet, hogy belelapozzon, egy fénykép esett ki belőle, és a szőnyegre repült A lány felvette, futó pillantást vetett rá-és a rémülettől elakadt a lélegzete! Meglehet, hogy Julie egy rokona, próbálta meggyőzni magát, talán egy unokabátyja. De legbelül tudta, hogy ez nem lehet A fénykép Robbie hasonmását ábrázolta. Pontosan így nézne ki a gyerek húszéves koromban! Sam a fényképen lévő arcot nézte, és az ágyra rogyott. Hirtelen émelygés tört rá, elöntötte a forróság, aztán fázni kezdett.

A sötétbarna szempár, a széles homlok, a kócos, sötét haj… Szakasztott Robbie! Még a mosolya is ismerős volt Samnek. Megfordította a képet, a hátoldalán ott állta név: Lester Voight.

Lassan maga mellé tette a képet, és a könyvet vette a kezébe. Vissza akarta rakni a dobozba, úgy tenni, mintha sosem látta volna…

De nem tudta megállni. Idegesen nyitotta ki az első oldalon, ahol a következő sorokat találta: „Robbie-nak, ha már elég nagy lesz ahhoz, hogy megértsen, és megbocsásson. És Samnek, akinek a szeretete megkönnyítette a búcsúmat.”

Sam könnyekkel a szemében zsebkendő után kotorászott. Mély levegői vett, és sebesen, mintha kényszer űzné, olvasta egyik lapot a másik után, míg a jól ismert név fel nem bukkant Steven Howe.

*

Egy óra múlva Sam visszatette a fényképet, és összecsapta a könyvel. Nagyrészt csak átfutotta, alaposan csupán azokat a helyeket olvasta el, amelyekből kiderült hogy Robbie nem Steven fia volt.

Szegény Julie! – gondolta Sam szomorúan. A sok séta a parkban, amikor Julie állítólag gondolkodott terveket kovácsolt a jövőre, valójában mind találka volt Lester Voighual. A férfi Közép-Angliából jött, hogy részt vegyen egy tanfolyamon Londonban. Julie beleszeretett, és azt hitte, hogy a férfi viszonozni fogja az érzéseit, különben sosem ment volna fel a szállodaszobájába, és nem lett volna az övé. Később derült ki, hogy a férfi nős. Egyszer Julie vette fel a telefont, mikor a felesége hívta…

A lány töprengve nézett a kezében lévő könyvre. Ezért költözött el Julie hanyatt- homlok, ezért jelentette ki a telefont. Nem akarta, hogy Lester elérje. A férfi most Németországban él a feleségével és a három gyerekével. Tudott egyáltalán Robbie létezéséről? Nem valószínű. Sam nem tudta elképzelni, hogy Julie bármit is elmondott volna neki. De a férfi biztosan írt később is, különben honnan tudhatta Julie, hogy Németországban van.

Most éltette meg Sam, miért itta le magát Julie azon a napon Stevennel, & utána miért került az ágyába. Semmi esetre sem azért, hogy szerelmeskedjen vele. Julie feljegyzései szerint Steven még csak hozzá sem ót, hanem azonnal elaludt. „Ne mondd Stevennek, hogy Robbie az ő fia!” – mert nem is lehetett az övé.

Steven életerős, jólelkű, izgató, követelőző, pimasz, szeretetre méltó férfi. De nem Robbie apja. Ha legalább szeretné őt, talán lenne reményük a közös jövőre, de így…

Semmit nem fog elmesélni neki, elégeti a naplót meg a fényképet és ha egyszer Lester Voight felbukkanna, úgy tesz, mintha fogalma sem lenne semmiről. Nem, ez lehetetlen. Csakhogy mihelyt Steven megtudja mindezt, el fogja hagyni. Örökre. És Sam úgy érezte, azt már nem tudná elviselni.

Steven nem tudhatja meg sohasem az igazságot, suttogta a lányban egy belső hang. Kinek ártana ezzel? Megpróbált árrá lenni a feldúltságán, és rendet tenni a gondolataiban. Meg kell mondania az igazat Stevennek. De miért?

Ebben a pillanatban hallotta, hogy becsapódik a bejárati ajtó, a folyosón lépések visszhangzottak, aztán a lépcső előtt elnémultak.

– Sam!

Sam képtelen volt válaszolni vagy megmozdulni. Csak ült, és kábultan bámult az ajtóra. Hallotta, ahogy Steven magában morgolódik, kinyitja a nappali ajtaját, aztán újra becsukja, benéz a konyhába, végül türelmetlenül feljön a lépcsőn.

Sam nem gondolkodott, visszadobta a naplót a dobozba, és belökte az egészet az ágy alá. A szíve a torkában dobogott, miközben a padlón térdelt, hogy összeszedje a kidobásra ítélt könyveket.

– Sam? Hol a csudában vagy? Nem hallottad, hogy hívtalak? – kérdezte Steven neheztelve, és megállt az ajtóban. Amikor meglátta Sam sápadt arcát, kisírt szemét rögtön kedvesebb lett. – Sam, mi történt? Robbie-val van valami?

A lány még nem heverte ki a megrázkódtatást Megfázta a fejét, felszedett egy csomó könyvet és felállt.

– Ezeket ki kell dobnom – mondta minden összefüggés nélkül.

– Julie könyvei? – találgatta Steven.

Sam némán nézett rá. Mondd meg neki! – sürgette a lelkiismerete.

– Jaj, Sam! Hiszen alig néhány hónapja történt! Nem csoda, hogy így megviselt Rakd félre a könyveket, és gyere le velem!

– Csak ne légy ilyen kedves hozzám! – suttogta a lány. – Nem értesz semmit.

– Dehogynem értem. Kikészültél. Julie a barátnőd volt.

– Nem! – zokogott fel a lány, és elrohant Steven mellett. Nem figyelt rá, hova lép, így kis híján lezuhant a lépcsőn. Odalent feltépte a hátsó ajtót, és a szemetesvödör mellé, a kupac tetejére hajította a könyveket. Megmondjam az igazat? – vergődött. Nem, nem bírom!

A kővetkező órák olyanok voltak, mint egy rémálom. A lány rettenetes lelkifurdalástól mardosva gépiesen végezte a munkáját. Teát készített amiből végül nem ivott, elkezdte a vacsorát főzni, aztán félbehagyta.

– Sam! Leülnél? Hallgasd a rádiót vagy olvass valamit.

– El kell mennem egy kicsit – közölte Sam röviden, és úgy nézett Stevenre, mintha először látná.

– Hát akkor menj el! – mondta sértődötten a férfi. – De ügyelj rá, hogy magadhoz térj, mire Robbie hazajön!

– Jó.

Sam kapta a kabátját és az indítókulcsot kiment az autóhoz, s nekiindult a világnak. Gyáva! – szidta magát. Gyerünk vissza, és mondd meg neki, mielőtt maga találja ki! Nem. Majd holnap megmondom, ha megnyugszom, és kigondolom, hogyan közöljem vele. Most túl izgatott vagyok. És ha megtudja, akkor elhagy. Sam megállította az autót a járdaszegély mellett ráborult a kormányra, és keservesen zokogott.

Amikor hazaért már hét óra felé járt.

– Megfürdettem Robbie-t, és ágyba dugtam – mondta Steven nyugodtan, – Már alszik. Jobban érzed magad?

– Igen – suttogta a lány. – Köszönöm. Sajnálom, hogy így…

– Jól van, semmi baj.

Most! Most mondd meg neki, Sam! – ösztökélte megint a lelkiismerete.

– Megterítsem az asztalt? – kérdezte a lány fásultan.

– Nekem ne. Azt hiszem, elmegyek, megiszom egy sört, aztán később bekapok valamit.

– Jó – mondta Sam halkan. – Steven, én… én ma korán lefekszem.

– Ahogy gondolod.

A férfi vizsgálódó szemmel nézett rá, aztán eltűnt odakinn.

Valamivel tíz előtt jött haza. Sam már ágyban volt, és alvást színleit, amikor a férfi bement a szobába. Steven bizonyára tudta, hogy nem alszik, de a lány nagy megkönnyebbülésére nem szólt egy szót sem. Levetkőzött a sötétben, kis időre bement a fürdőszobába, aztán lefeküdt a lehető legtávolabb húzódva a lánytól.

Sam háttal feküdt Stevennek. A falat bámulta, és időnként egy-egy könnycsepp csorgott végig az arcán. Érezte a férfi lélegzésén, hogy az sem alszik. Most mindent elmesélhetne neki, a sötétben még a szemébe sem kellene néznie – a férfi pedig reggelre csendben elhagyná.

10. FEJEZET

Másnap, amikor Sam felébredt, Steven már talpon volt. Ma meg kell mondania neki az igazságot! A férfi magára vállalta a gyerek iránti felelősséget, mert úgy érezte, ez a kötelessége. Tisztességtelen lenne mindezt továbbra is elvárni tőle, amikor kiderült, hogy nem ő Robbie apja.

Milyen nemes vagy! – gúnyolódott magával Sam.

Megmosakodott és felöltözött, aztán lement A konyhaajtóban megállt Elnézte a férfit és a kisfiút, ahogy egymással szemben ültek. Steven egy kisautót tartott a kezében, és valamit magyarázott a gyereknek, aki feszült figyelemmel hallgatta.

Steven és Robbie szeretik és remekül meg is értik egymást, állapította meg a lány újra. Szabad ezt neki megzavarnia? Ráadásul Steven időközben ugyanolyan sokat jelentett a számára, mint Robbie. Bizonyos szempontból még többet is. És ha most megmondaná neki az igazat, a férfi elhagyná őket Talán még meg is könnyebbülne. Ezt azonban ő már biztosan nem tudná elviselni. Nem az lenne a leggyorsabb, legtisztább és legegyszerűbb megoldás, ha egyszerűen elküldené Stevent? Nem enyhítené ez a fájdalmat?

– Jobban érzed magad? – kérdezte Steven, amikor észrevette a lányt.

– Igen – mondta Sam, miközben megpróbálta a szóelem halvány jelét felfedezni a férfi arcán. Hiába. Szomorúan elmosolyodott. – Maradt még tea?

A férfi bólintott, Sam pedig ment, hogy töltsön magának, és ahogy Robbie mellé ért, szeretettel magához szorította a kisfiút. Aztán leült az asztalhoz, és újra Steven tekintetét fürkészte.

– Beszélnünk kell egymással – mondta nyugodtan.

– Igen, beszélnünk kell.

Steven Robbie-hoz fordult és a kezébe nyomta az autót.

– Szaladj, próbáld ki, jó-e! A fönti közlekedőben lenne a legjobb.

– Rendben! – nevetett Robbie csibészesen Samre, aztán felszaladt a lépcsőn.

– Nem sokat aludhattál – mondta Steven.

– Túl sok minden járt a fejemben. Sajnálom a tegnapi…

– Nincs semmi baj, nem voltál jól. Még most is kicsit sápadtnak látszol.

– Igen.

Úgy beszélünk egymással, mint két idegen, gondolta Sam. Éppúgy, mint az elején. A poharába pillantott, aztán nagy levegőt vett.

– Én… – csüggedten hunyta le a szemét, amikor meghallotta, hogy Robbie jön lefelé a lépcsőn.

– Sam, Sara! – kiabált a kisfiú izgatottan, és berontott a konyhába. – Nézd csak, mit találtam! Az enyém lehet? Igen?

Sam sóhajtva fordult meg – és megdermedt. Robbie Julie naplóját tartotta a kezében.

– Hol találtad ezt? – kérdezte a lány összetörten.

– Az ágy alatt volt.

– Mit keresel te a szobámban?

– Begurult az autóm – védekezett Robbie. – Az enyém lehet?

– Nem! – kiáltotta Sam, s felugrott a székről, de Steven gyorsabb volt. Sam bénultan nézte, hogy a férfi kiveszi a gyerek kezéből a könyvet.

– Menj vissza, és játssz tovább! – küldte el Steven a gyereket, és közben Samet figyelte, aki holtsápadt volt.

Sam, tudván, hogy a férfi kiolvashatja szeméből a zavart és a bűntudatot, lehajtotta a fejét.

– Én…

– Igen? – kérdezte Steven várakozással.

– Ez egy napló.

– Igazán? Van valami érdekes benne, Sam?

– Tessék? – nézett rá a lány csodálkozva, és meghökkent a férfi szemében bujkáló, megvető kifejezéstől.

– Titkos feljegyzések? – érdeklődött Steven, és felnyitotta a könyvet.

– Ne! – kiáltotta Sam rekedten, és kinyújtotta a kezét, mintha el akarná venni tőle a naplót, de aztán erőtlenül hullott le a karja. – Jobb volna, ha előbb meghallgatnál, mielőtt elolvasod.

– Ó, ebben biztos vagyok. Robbie-t át viszem Gunnerckhez. Azt hiszem, egyedül kellene lennünk. – Hátrafordult, és hívta a gyereket.

– Majd én átviszem – mondta nyugodtan a lány.

– Mindjárt gondoltam – mondta Steven, aztán szó nélkül elvonult a nappaliba, magára csukva az ajtót.

*

– Sam beadta Robbie-t Barbarához, aki a lány arcára pillantva azonnal felajánlotta, hogy éjszakára nála maradjon a gyerek. Sam hazaindult, de aztán másként döntött. Rendbe kell szednie a gondolatait, és időt is akart, adni Stevennek, hogy elolvashassa a könyvet.

Úgy tűnt, Steven tudja, miért vár rá, és meg sem lepődött. Az lehetetlen, hogy már korábban olvasta volna Julie naplóját, vagy talán mégis? Bárhogy is van, a férfi el fogja hagyni. De hogy mielőbb túl legyen rajta, ő maga fogja kémi, hogy menjen el.

Ahogy azt Sam sejtette, Steven már várta, amikor hazaért. Á fotelban ült a kandallónál, és a napló a térdén feküdt kinyitva. Az arca kifejezéstelen volt, de a szája keserű vonaglása elárulta a lelkiállapotát. Dühös, gondolta lehetetlenül Sam, nagyon dühös.

– Ülj le! – mondta a férfi határozottan, és ó engedelmeskedett – „Ne mondd Stevennek, hogy Robbie az ő fia!” A mondat így egészen más jelentést kap, nemde, Sam? Merthogy Robbie tényleg nem az én fiam!

– Nem, nem a tiéd – felelte a lány csendes beletörődéssel.

– Még csak hozzá sem értem Julie-hoz! – kiáltotta Steven, és felugrott. – Évekig undorodtam magamtól, mert azt hittem, részegen lerohantam azt a lányt És azt gondoltam, hogy semmire nem tudok visszaemlékezni – közben még csak hozzá sem nyúltam!

– Nem – suttogta Sam. A férfi haragja félelemmel töltötte el. – De nem tudtam. Steven, fogalmam sem volt róla. – Sam nagy levegőt vett, és mielőtt a bátorsága elszállt volna, kimondta, amit az úton eltervezett: – A legjobb lesz, ha összepakolom Robbie-val a holminkat, és elmegyünk – mondta kétségbeesetten, miközben Steven rezzenéstelen arccal figyelte. – Barbaráék biztosan befogadnak néhány napra, amíg találok valamit…

– Ez tetszene neked, mi? – szólt Steven ellenségesen. – Egyszerűen elfutnál a kellemetlen kérdések elől. Az egészet előre kitervelted, igaz? Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptem azon az ajtón…

– Nem! – kiáltotta a lány. – Hogy tehettem volna? Hiszen nem is ismertelek! Nem is tudtam, hogy a ház a tiéd…

– Tényleg? – kérdezte Steven vészjóslóan gyengéd hangon. Kinyitotta a naplót néhányat lapozott, és olvasni kezdett: – „Ma Paul járt itt”

– Paul? – kérdezte Sam hitetlenkedve.

– Igen, Paul. „Tudatta velem, hogy nem fogja Robbie-t magához venni, és megpróbált rábírni, hogy azt mondjam Samnek, nem akarom, hogy továbbra is ő törődjön Robbie-val” – folytatta Steven. Lassan, megfontoltan, túlzóan tagolva olvasott. A lánynak fájt hallania.

Steven továbbment:

– „Mivel nem szeretem Pault elutasítottam. Sam majd egyenesbe jön, Steven nemsokára hazatér. Ő nem fogja kirakni őket az utcára. Steven kemény külseje mögött jó ember rejtőzik.” Ugye ez így igaz, Sam? Rendkívül jói Jó mulyát „Sam nagyon szép” – olvasta tovább nyers hangon-, „talán még…”

– Nem! – kiáltotta Sam, de nem a szépségére tett megjegyzés miatt tiltakozott, hanem az ellen, amire Julie célozni akart. – Steven, erről semmit nem tudtam. A könyv tegnap került a kezembe.

– Ez utóbbit, látod, elhiszem – felelte gúnyosan Steven. – Ettől bonillái úgy ki. Nem tudtad, hogy Julie mindent leírt! Miéit nem voltál olyan ravasz, hogy elégesd a könyvet? Valószínűleg sohasem tudtam volna meg semmit az egészről.

– De hát ez nevetséges! Ha tudtára volna, hogy nem te vagy Robbie apja, sosem lettem volna a feleséged!

– Tényleg?

– Tényleg! Egyes-egyedül Robbie miatt mentem hozzád!

Sam alig hitt a szemének, ágy összerándult Steven egyszerre. De mielőtt a lány alaposabban megfigyelhette volna szavai hatását, a férfi elfordult, és visszaült a fotelba. Amikor ismét ránézett, az arca komor volt.

A könyvet a kezében tartva Steven halkan, de határozottan így folytatta:

– Meggyőződésein volt, hogy csak azért lettél a feleségem, mert nem tudtad Dávidét megkaparintani. De elhitettem magammal, hogy ha elköltözünk, nem fogsz majd olyan könnyen találkozni vele. Araikor Robbie megtalálta a könyvet, és én láttam a bűntudatos képedet, úgy éreztem, beigazolódnak a sejtéseim. Azt hittem, a te naplód ez, ás a Davidhez fűződő kapcsolatod titkosságról szól. Úgy gondoltam, azért akarod megakadályozni, hogy a kezembe kerüljön. Megértettem még a kívánságodat is, hogy magad vidd Robbie-t Gunnerékhez, s közben figyelmeztethesd Dávidét, hogy mindent tudok. Bár a napló dolgában tévedtem, egy dolgot még mindig nem ének. Miért akartál nyilvánvalóan kitartani a házasságunk mellett? Nos, miért?

Miért? Mert szeretlek, gondolta boldogtalanul Sam.

– Nem akartam kitartani – hazudta mégis fennhangon. Ahogy mondtam, csak Robbie miatt mentem hozzád, Davidnek ehhez semmi köze.

Sam a férfira nézett. Sehogy sem tudta felfogni, miért foglalkozik Steven mindig Daviddel.

– Csak egyedül Robbie miatt? – kérdezte Steven, és elhúzta a száját.

– Igen, Azt gondoltam, Robbie egyszer még keserű szemrehányásokat tenne nekem, ha miattam nem nőhetne fel az apja mellett. Azt hittem, te vagy az apja. Szerelem Robbie-t, a legjobbat akartam neki, ahogy te is. De most, hogy tudjuk, nem te vagy az apja…

– …a lehető leggyorsabban szeretnél tőlem megszabadulni, igaz? – kérdezte keserűen a férfi, – Kihasználtál! Julie is kihasznált! Mindent kiterveltetek a legapróbb részletekig!

– Nem! Steven, Julie haldoklott! Nem volt abban az állapotban, hogy hideg számításokon törje a fejét!

– Pedig ez itt hideg számítás! – kiáltotta Steven, és olyan hevesen csapta a könyvet a fotel támlájához, hogy Sam összerándult.

– Még biztos azelőtt írta, mielőtt gyógyszerezni kezdték…

– Úgy van – felelte diadalmaskodva Steven. – És te mindent tudtál!

– Nem!

– De igen! – erősködött a férfi, és felugrott. – Én pedig belementem a csapdádba, – összecsapta a könyvet, és Sam ölébe hajította.

– Tedd el az alattomos játékod emlékéül! – mondta megvetéssel. – Nagy kedvem volna kirakni léged az utcára, de sajnos, nem tehetem, Robbie miatt, Mert ő a másik, akit csúnyán becsaptak Maradjatok, amíg a londoni lakás üres nem lesz!

– Köszönöm – mondta Sam halkan. Mit mondhatott volna /

Steven még egyszer megvetően végigmérte, aztán megfordult, s az ajtóhoz ment Fölkapta az utazótáskáját.

– Elmegyek Hastingsbe. A holmijaim már az autóban vannak – mondta, és a lányra nézett – Viszlát, Sam. Ha nem tudnád Dávidét rábeszélni, hogy hagyja el a feleségéi, talán visszamehetsz Paulhoz, vagy találsz magadnak valaki mást, aki még bedől neked. A válás biztosan nem lesz gond. Végül is alapos okaim vannak, igaz, Sam?

– Igaz hagyta rá a lány csendesen, – Viszlát, Steven.

Egy perc múlva az ajtó becsapódott a férfi mögött.

*

Miután Steven elment, Sam még sokáig ült gyötrődve a nappaliban. Elátkozta önmagát és J olie-1 is. Egy idő múlva kicsit nyugodtabban tudott gondolkodni. Tényleg a titkos szeretőjének tartaná Steven Dávidét? Vagy ez is csak egy ürügy, hogy könnyebben leléphessen?

Steven lovagiassági rohamában, lelkifurdalástól mardosva hazajött Spanyolországból Talán azzal számolt, hogy ő úgysem egyezik bele a házasságba S amikor mégis igent mondott, a férfi kénytelen-kelletlen elfogadta átmenetileg a helyzetet.

Sara meghányta-vetette magában a dolgot, és arra jutott, hogy helyes a feltételezése, Steven túl gyáva volt ahhoz, hogy nyíltan bevallja tévedését, és a naplórészletekkel akarta igazolni döntését.

Mindennek a férfi pimasz magabiztossága az oka. Hiszen maga is meg volt győződve róla, hogy ő Robbie apja. Steven ötlete volt a házasság. Most mégis neki kel! megfizetnie ezért az elhamarkodott lépésért.

Na és aztán? – gondolta Sam. Egyáltalán Mnek kell Steven Howe? Azelőtt is megvoltunk nélküle, mielőtt feltűnt volna a színen, és ezután is elboldogulunk valahogy!

Sam megpróbálta lefoglalni magát, s dolgozgatni kezdett a házban: kitakarította a konyhát, felporszívózta a szőnyeget a nappaliban. Hirtelen eszébe jutott, mit írt Julie arról a látogatásról, amelyet Paul tett nála. Fogta a naplót és leült, hogy figyelmesen elolvassa ezt a részt. Ó, Julie, gondolta, amikor a végére ért, ismertelek egyáltalán? Sam nem tudott semmiről, sem Paul látogatásáról, sem Julie tervéről, hogy Robbie-t meg őt Stevennel összeboronálja.

Mélységes csalódottság vett rajta erőt, és úgy érezte, becsapták. Képtelen volt tétlenül lent. ülni, fölment, és megágyazott Pakolás közben Steven egyik pulóvere került a kezébe, és ettől megint elfogta az az érzés, hogy csúnyán elbántak vele. Dühösen a falhoz vágta a pulóvert.

Hogy jön egyáltalán Steven ahhoz, hogy úgy fölényeskedjék vele, mintha egy utolsó nő lenne: Amikor szerelmes belé! Hogy Steven nem tud róla, az nem számít! Micsoda igazságtalanság ez az egész! Sam forrt a dühtől, föl-alá rohangált a házban, mint egy ketrecbe zárt tigris, szitkozódott, és Stevent átkozta.

Végül is elernyedve, bosszúsan, józan gondolkodásra képtelenül lefeküdt, de nem tudta lehunyni a szemét. Újra meg újra végiggondolt mindent. Amikor már azt hitte, több órája forgolódik álmatlanul, felkelt, és teát főzött magának.

Ez az utálatos, szívtelen csaló! – fortyogott magában, s a teát olyan lendülettel tette le, hogy az ital a csészéből az asztalra löttyent. Ó, nem! Ezt nem ússza meg Steven ilyen könnyen! Felugrott, és a szobájába szaladt felöltözni. Ahogy észrevette a férfi pulóverét a földön, fölkapta, és leszaladt vele. Gyorsan felvette a kabátját meg a cipőjét, kapta a kulcsot, és kirohant.

Még sötét volt. Éppen hat óra, állapította meg Sam a műszerfal órájára pillantva Mindegy! Ha Steven még alszik, majd felébreszti! Ha ő nem aludhatott, ne aludjon a férfi se!

Hastings felé menet egyre jobban dühöngött, arra gondolva, mennyit gyötörte őt a férfi.

Majd szétvetette a méreg, amikor megállt Steven háza előtt. A haja ziláltan lógott, a szeme szikrázott, s öklével verni kezdte az ajtót.

De semmi nem mozdult. Sam újra dörömbölni kezdett. Végre kigyulladt egy lámpa odabent, és az ajtó lassan kinyílt.

*

Steven nagyon megviseltnek látszott, és miután ijedt pillantást vetett Samre, be akarta csapni az orra előtt az ajtót.

A lány azonban villámgyorsan cselekedett. Nekifeküdt az ajtónak, és berontott.

– Próbálj meg viselkedni! Nem bánhatsz így velem! Beszélni akarok veled! – közölte Sam határozottan. Becsapta maga után az ajtót, és elszántan nézett Stevenre.

A férfi borostás volt, a haja kócos, a szeme körül karikák sötétlettek.

– Szörnyen nézel ki – állapította meg a lány.

– Köszönöm, Mire számítottál az éjszaka kellős közép®?

– Nincs éjszaka, Fél hét van – jegyezte meg Sam hűvösen, anélkül hogy az órájára nézett volna.

– Fél hét? – kiáltott Steven ijedten – Akkor megyek vissza az ágyba.

– Nem, itt maradsz! Beteg vagy?

– Beteg? – ismételte meg a kérdést Steven értetlenül. – Dehogy vagyok! Én soha nem vagyok beteg. És boldog lennék, ha elmennél.

Ásítva dőlt. jobban mondva esett a falnak. Közben leplezetlenül ellenséges tekintettel mérte végig Samet.

– Részeg vagyok. Világos? – közölte végül.

– Nem. És miért vagy ebben az időpontban részeg?

– Miért? – visszhangozta Steven dühösen, – Mert tegnap este kiürítettem egy üveg whiskyt, azért!

A lány megvető pillantást vetett rá, és otthagyva öt, a konyhába ment. Semmi sem úgy történik, ahogy elterveztem, gondolta idegesen. Hogyhogy berúgott? És most egyszerre miért látszik olyan megbántottnak? Eddig még sosem mutatkozott sebezhetőnek!

Sam az asztalra rakta a pulóvert, és feltett a tűzhelyre egy kanna vizet. Míg csészéket, kávéi és cukrot keresett, Steven bevonszolta magát a konyhába, és lerogyott egy székre. Sam azonban tudomást sem vett róla.

– Muszáj ilyen lármát csapnod? – panaszkodott a férfi. – Pokolian fáj a fejem.

– Nem lep meg – válaszolta Sam minden részvét nélkül. – Még mindig nem mesélted el, miért ittad le magad.

– Azért jöttél, hogy megtudd? – tért ki a válasz elő! Steven. – Ez meg mi? – kérdezte, és gyanakodva vizsgálgatta a szürke gyapjúgubancot az asztalon.

– Az egyik pulóvered. Azt gondoltam, még szükséged lehet rá.

– Nagyon kedves – mondta gúnyosan a férfi. – Frissen mosva?

– Nem! Örülj, hogy nem dobtam a tűzbe, amilyen hangulatban vagyok! Olyan dolgokat hánytál a szememre, amelyek teljesen alaptalanok voltak.

Steven szeme kerekre nyílt, és egy pillanatig nem tudott megszólalni.

– Alaptalanok? – kiáltotta aztán. – Alaptalanok…

– Maradj csöndben! Van egy csomó tény, egy csomó féligazság és néhány fellevésed, s ezekből szépen kikerekítettél valamit a magad kedve szerint Egyáltalán hogy jutott az eszedbe azzal gyanúsítani, hogy részem volt Julie tervében?

– Te magad adtál okot rá – mondta Steven, és belekortyolt a kávéba, melyet a lány eléje tett.

– Ez nem igaz! És aztán.., aztán engem okoltál a saját rossz döntéseidért

– Az én micsodáimért? – kérdezte felháborodva a férfi, és olyan hirtelen tette le a poharát hogy a forró kávé a kezére fröccsent. – Aú!

Gyorsan letörölte a kezét, és villámló szemmel nézett a lányra.

– És a féltékenységed…

– Nem vagyok féltékeny!

– Jó, jó, a birtoklási vágyad! Hogy jutott eszedbe az az ostobaság, hogy köztem és Dávid között van valami? Sosem hallottam még nagyobb őrültséget! Dávid elképedne, ha hallaná a gyanúsításodat Szereti a feleségét. Egyenesen bálványozza!

– Nevetnem kell! Azt hiszed, vak vagyok? Azt hiszed, nem vettem észre, hogy néztek egymásra? És az a pusmus karácsony este… ?

– Azért pusmogtunk – magyarázta Sam bosszúsan mert Dávid nem akarta, hogy halld, mit vett neked!

– Vagy úgy! És most biztosan azt fogod nekem bemesélni, hogy azért csókolgattad Dávidét olyan táláradó szeretettel, mert ajándékot hozott nekem.

– Azért csókoltam meg, mert karácsony volt! Mert szeret engem! És ram barátok vagyunk! – kiáltotta Sam.

– Ne olyan hangosan! – kiabált vissza Steven, aztán felnyögött a fájdalomtól, és a fejéhez kapott – Au!

– Ne játszd meg magad! – mondta Sam most már nyugodtabban. Hogy vitatkozzon egy másnapos alakkal? Hiábavaló, és sehová nem vezet. – Nincs fejfájás-csillapítód? – kérdezte a férfitól.

– Nincs.

– Akkor idd meg a kávéd!

– Szeretnék inkább visszafeküdni.

– Előbb hallgass meg!

– Ettől féltem! – morogta Steven, és szürcsölni kezdte a kávét.

– Jobb, ha túl leszel rajta.

– Igen.

Sam haragosan nézett Stevenre. A legszívesebben felpofozta és addig rázta volna, amíg újra magához tér. Akár részeg volt, akár nem, ez a modor egyszerűen nem illett, hozzá, A düh, a támadókedv, a gúny jellemző volt rá, de tiszteletlen soha nem volt Sam elgondolkodva nézte a férfit, és megpróbálta kitalálni, miért viselkedik ilyen furcsán.

– Semmit nem tudtam az egész történetről, fogalmam sem volt rólad, Julie-ról és Lesterről – mondta halkan a lány. – Tényleg azt hittem, hogy te vagy Robbie apja.

– Megmondtad neki, hogy nem jövök vissza többet? – szakította félbe Steven.

– Nem – válaszolt Sam barátságtalanul. – Hogy mondtam volna meg? Tegnap óta nem láttam.

– Akkor azt javaslom, menj haza, és meséld el neki – mondta a férfi, azzal letette a csészéjét, és felállt – Méghozzá most rögtön.

Lépett egyet… s a következő pillanatban felüvöltött a fájdalomtól. Kábultan támaszkodott a székre, behunyta a szánét, és nagyot nyelt.

– Mi történt? – kiáltott fel Sara, és aggódva ugrott fel. Ijedten pillantotta meg a vért, amely Steven kissé felemelt lábából csöpögött a földre. – Na még csak ez hiányzott! – jegyezte meg.

– Nagyon együtt ér/ő vagy – nyöszörögte panaszosan Steven, – Ne állj ott! Hozz valamit, amivel megállítjuk a vérzést!

A lány mérgesen odatett elé egy tekercs papírtörülközői az asztalra.

– Kérlek – mondta a férfi idegesen –, tépj le egy darabot! Egy kézzel nem bírom.

– Akkor ülj le!

Steven megvető pillantást lövellt Sam felé, miközben a székre hanyatlott, és a sebesült lábát a másikra fektette. Aztán leszakított néhány lapot a papírtörölközőből, és a lábujjára szorította.

– Legközelebb nézd meg jobban, hová lépsz! – jegyezte meg Sam, – Van a házban elsősegélycsomag?

– Nincs.

– Tulajdonképpen mi vágta el a lábad?

– A nyelved! Legalábbis nem csodálkoznék rajta.

– Ha-ha.

Sam lenézett a földre, és üvegcserepeket fedezett fel.

– Mik ezek?

Steven a könyökére támaszkodott, és gúnyosan nézett a lányra.

– Hogyhogy mik? Egy pohárnak a darabjai, Sam, amely tegnap este le talált esni.

– Miért nem söpörted össze?

– Mert nem nagyon láttam a padlót , az üvegcserepeket pedig még kevésbé. Tudniillik nem voltam teljesen magamnál. Most már elégedett vagy?

– Nem. Miért ittál annyit?

– Mert egy bizonyos hölgy, akit véletlenül nagyon kedvetek, az orromnál fogva vezetett, és teljesen hülyét csinált belőlem. Ezt akartad hallani, ugye?

– Nem… és nem csináltam hülyét belőled.

A férfi csak komoran ránézett, aztán ismét elmerült a lába ápolgatásában.

– Még mindig vérzik – mondta kedvetlenül.

Sam sóhajtva felállt, leszakított néhány lapot a tekercsről, és megnedvesítette a vízcsap alatt Aztán Stevenhez ment, félretolta a kezét, és kicserélte az ideiglenes kötést.

– Tartsd erősen rajta!

A véres papírt a szemétkosárba dobta.

– Biztosan össze kell majd varrni – fintorgott a férfi.

– Biztosan – bólogatott Sam, és leült.

Steven egy pillanatra felnézett rá, és Sam vidám fényt veti észre a szemében, ami azonban rögtön ki is hunyt.

– Te tényleg el is hitted mindazt, amit a szememre vetettél? – kérdezte a lány.

– Talán.

– Steven!

A férfi egy kicsit töprengett.

– Amikor mondtam, igen.

– És most?

– Fogalmam sincs. Azóta volt időm gondolkodni rajta, de tegnap teljesen kiborultam, Sam. Neked volt egy éjszakád, hogy aludj rá, de nekem alig jutott óra, hogy elolvassam azt a könyvet, és feldolgozzam. Megalázottnak éreztem magam.

– Megalázottnak? – csodálkozott el Sam, – Miért?

– Mit tudom én – felek Steven kitérően, s közben szorgalmasan törülgette a vért a lábáról.

– De igen, tudod. Ki vele!

A férfi felsóhajtott és hátradőlt a széken.

– Julie otthont és biztos jövőt keresett a fiának. Úgy látszik, arra gondolt beugorhatnék apaként és férjként. Te csak Rabbié miatt jöttél hozzám…

– Te akartál mindenáron Robbie miatt összeházasodni , nem én!

– Igen, tudom – mondta Steven izgatottan. – Akkor sejtelmem sem volt róla, hogy mire kellettem. Azt hittem, az egész csak véletlen, és az, hogy feleségül veszlek, nemes gesztusnak tűni a szememben, szép áldozatnak.

Steven ajkán keserű mosoly jelent meg, aztán a lányra nézve folytatta:

– De- az egész csak önámítás volt Bebeszéltem magamnak, hogy Robbie a fiam, és hogy gondoskodnom kell róla. Tegnap este, az üveg jótékony segítségével, átgondoltam a dolgot s kivallattam magam, hogy vajon akkor is elveszlek-e, ha jelentéktelen vagy, buta és csúnya. Nem, természetesen nem. Akkor pedig hol itt az áldozat? Ha nem vagy ilyen vonzó, akkor néhány anyagi intézkedést teszek, és felszívódom.

Steven egy pillanatig magáról megfeledkezve bámulta a lányt De mivel az makacsul hallgatott S tovább beszélt:

– Még azt sem tudtam, miért zavart annyira, ahogy Davidre néztél. Azt akartam elhitetni magammal, hogy a sértett büszkeség ágál bennem, amiért ót előnyben részesíted velem szemben. Persze nem ez volt az igazság. Lám, én kész voltam ezt a nemes gesztust megtenni, és senki nem akarta értékelni. Dicséretet, köszönetet vártam, olyan voltam, mint egy durcás gyerek – tette hozzá Steven gyámoltalanul. – A múlt éjszaka azon töprengtem, miért is vagyok olyan dühös. Örülnöm kellene, hogy megszabadultam tőled és Robbíe-tól. De egyáltalán nem Örültem – mondta csendesen, és újra a sebesült lábát vizsgálgatta – Vissza akartalak kapni. Azt akartam, hogy Robbie az én fiam legyen, hogy szeressen.

Tényleg szeret téged – jegyezte meg Sam gyengéden.

– Igen…

A lány nem mondott mást, ezért Steven bizonytalanul elmosolyodott.

– Csak amikor Julie naplóját elolvastam, akkor világosodott meg bennem, mit érzek. És amikor a fejemhez vágtad, hogy csak Robbie miatt jöttél hozzám, mert azt hitted, én vagyok az apja, nyomorultul éreztem magam. Mivel a naplóból kiderült az igazság, rám már nem volt szükség, tehát viszlát. Steven! AA vártad tőlem, hogy elmenjek, ugye, Sam?

– Igen – suttogta a lány, és közben lesütötte a szemét és zavarában kis köröket rajzolgatott az asztalra. – Azt vártam, de nem azt akartam. Azért voltam úgy oda, amikor elmentél.

– De meg sem próbáltál visszatartani.

– Azt hittem, megkönnyebbültél, és örülsz. Miért is maradtál volna? Nem szeretsz, semmi nem köt hozzám.

– Nem vagy közömbös nekem. De mi a szerelem? Eddig nem hittem, hogy van ilyen egyáltalán. Ha a szerelem azt jelenti, hogy valakiről gondoskodni akarunk, hogy kedveljük, hogy akit a versenytársunknak tartunk, azt a legszívesebben meggyilkolnánk, akkor… Ha a szerelem azt a leküzdhetetlen vágyat jelenő, hogy éjszaka a másikat átölelve tartsuk… Ezért akartad, hogy maradjak, Sam? Mit reméltél tőlem?

A lány lopva felpillantott, aztán megint a kezét nézegette. Á férfi csak nem mondja ki, hogy szereti, csűri-csavarja a szót. De neki most már nem szabad elhallgatnia az igazat. Nagy levegői vett, hogy erőt gyűjtsön, keresztbe fonta a karját, és eltökélten Stevenre nézett.

– Azt, hogy szeretni fogsz – mondta ki egyenesen.

Steven mélyen a May szemébe nézett, az arca komoly volt, és csendesen kérdezte:

– De hát miért?

– Mert én szeretlek. És mert fáj, ha az embert nem szeretik viszont. Meg akartam mondani ezt neked, de nem voltam képes rá.

– ó, Sam! – sóhajtotta Steven. Kedves mosoly jelent meg a szája körül. Átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a lány kezét. – Erre mi történik? Hajnalok: hajnalán dörömbölsz az ajtómon, dühöngve rám törsz. Én meg másnapos vagyok, iszonyúan nézek ki, és a legszívesebbem megfojtanálak. Pedig eredetileg ágy képzeltem, hogy ma reggel felkelek, lezuhanyozom, megborotválkozom, felveszem a legszebb öltönyömet Azután venni akartam neked egy hatalmas csokor piros rózsát. Elmentem volna hozzád, és megkérdeztelek volna, visszafogadnál-e. Tényleg, visszafogadnál?

– Igen – mondta a lány kertelés nélkül, és a férfi arcát lassan boldog mosoly öntötte el. Az álla borostás volt a szeme alatt sötét árnyékok húzódtak, a haja csapzottan lógott, Sam mégis úgy döntött, ennél szebb mosolyt életében nem látott még. Visszamosolygok Stevenre, és megszorította a kezét.

– Nem ülsz egy kicsit messze tőlem? – kérdezte a férfi gyengéden.

– De.

A lány felállt Anélkül, hogy elengedte volna Steven kezét megkerülte az asztalt, és megállt előtte.

– Rettenetesen nézel ki – mondta lágyan.

– Rettenetesen is érzem magam – vallotta be a férfi. – De még soha nem voltam ilyen boldog.

A lány szeretettel nézett rá, megsimogatta kócos haját, végighúzta a kezét az arcéi, és azt mondta:

– Meg kell borotválkoznod.

– És le kell zuhanyoznom, és fogat is kell mosnom…

– És a lábad is be kell ragasztani. Hozok sebtapaszt a kocsiból.

A férfi még mindig ragyogva a boldogságtól felemelte a lány kezét, és megcsókolta a tenyerét.

– Felmegyek, és megpróbálok emberi külsőt ölteni. Hozd a sebtapaszt.

Sam csak bólintani tudott, hirtelen összeszorult a torka, és a testét gyönyörűséges melegség járta át Elhúzta a kezét és elindult kifelé.

*

Néhány perc múlva Sam visszajött a tapasszal a kezében. Lassan felment a lépcsőn, & a csobogó víz hangja felé indult. Bár a zuhanyozófülke ajtaja be volt csukva, a lány jól ki tudta venni a férfi körvonalait A fürdőszoba ajtajának támaszkodva, vágyakozással telve figyelte Stevent. Akkor sem fordult el, amikor a férfi előjött.

S te vert megállt, és viszonozta a lány pillantását.

– Ó, Sam! – szólalt meg. – Ahogy nézni tudsz! Ugye te is azt akarod, amit én?

– Igen – suttogta Sam.

A férfi megremegett lehunyta a szemét, és mélyet lélegzett. A törülközőért nyúlt Nedves hajából az arcába csöpögött a víz. Megpróbálta a vágyait visszafogni. Még egyszer nagy levegőt vett, kinyitotta a szemét, és a dereka köré tekerte a törülközőt.

– Még meg akarok borotválkozni – mondta rekedten, és a mosdóhoz ment.

Mivel Sam nem mozdult, és nem is válaszolt, Steven a halványzöld mosdóra támaszkodott, és lehajtotta a fejét.

– Ne nézz így rám, Sam! – kérte nyögve. – Szépen kérlek!

Sam elfordult, és észrevette a földön a vérnyomokat, amiről eszébe jutott, hogy a tapasz még mindig a kezében van.

– A legjobb volna, ha előbb a lábadat hoznád rendbe- javasolta. – A kádra teszem a sebtapaszt.

A lány a hálószobába ment, amely a fürdő mellett volt Kinézett az ablakon, de semmit sem észlelt abból, ami a szeme elé tárult Csakis és kizárólag Stevent látta. Gondolatban megérintette kisportolt, nap barnította testéi, érezte erős izmait, a csípőjét. .. Halk nyögéssel szorította a kezét a hasára, mert hirtelen sajátos, édes fájdalmat érzett. Kétségbeesetten próbált meg nyugodtan lélegezni, és nem vette észre, hogy Steven bejött.

– Sam?

A lány gyorsan megfordult, és kábultan nézett a férfira, a halántékában hevesen dobolt a vére. Egy pillanatra megijedt az elhatalmasodó érzékiségétől, és a heves fájdalom tói, Steven rövid fürdőköpenyben volt a keze zsebre dugva, szeméből szinte már alig elviselhető sóvárgás sütött.

– Szia – mondta Sam zavartan.

Steven mosolygott.

– Szia.

Aztán kihúzta a kezét a zsebéből, és kitárta a karját a lány felé, Sam felsóhajtott odaszaladt, és szorosan hozzásimult, arcát a férfi mellkasára hajtva.

– Steven!

– Sam! – mondta a férfi rekedten. – Mikor kell elhoznod Robbie-t?

– Fogalmam sincs. De nem sürgős.

– Az jó – mondta S te vers szorosan magához ölelve a lányt, és fejét sűrű, csillogó hajához hajtotta, – Szeretni akarlak, Sam. Nemcsak a testi vágyaimat kielégíteni, hanem igazán szeretni, szóval, érzéssel.

– Jó – sóhajtotta Sam, felemelte a fejei, és szerelmesen nézett a férfira.

Steven nagyon gyengéden megcsókolta, mintha így akart volna bocsánatot kérni az eddig történtekért.

– Jó – ismételte meg a lány. – Szeress! Most rögtön!

A férfi a karjába vette, és átvitte a szobájába, ahol ügyesen és csupa gyöngédséggel levetkőztette. Amikor Sam már meztelenül állt előtte, levette a fürdőköpenyt, és magához húzta a lányt.

– Látod, milyen jó, ha nincsenek szomszédok – jegyezte meg halkan nem kell behúzni a függönyt.

Szeretettel rámosolygott a lányra, lassan közelebb hajolt hozzá, és az ajkuk találkozott.