A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. K. Tremayne: The Ice Twins

Grand Central Publishing, New York

Fordította: Dobos Lídia

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Jo Blackwood, 2013

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-165-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A szerző előszava

Szeretnék köszönetet mondani Joel Franklinnek, Dede MacGillivraynek, Ben Timberlake-nek és különösen Angel Sedgwicknek, hogy kutatásaikkal segítettek könyvem megírásában.

Aki ismeri a Belső-Hebridákat, azonnal felismeri az Eilean Torran, a Mennydörgés-sziget, és a valóságos Eilean Sionnach közötti hasonlóságot. A sziget Skye-ban, IsleOrnsay közelében található. Ez nem véletlen, hiszen a könyvet részben az inspirálta, hogy életem során számtalanszor jártam ezen a szépséges, árapály szigeten, sőt laktam is a világítótorony melletti, fehérre meszelt házban.

A könyvben megjelenő események és szereplők azonban kivétel nélkül a képzelet szüleményei.

Köszönetet mondok továbbá szerkesztési munkájáért Jane Johnsonnak, Helen Atsmának, Kate Stephensonnak és Eugenie Furnissnek – bátorításuk és bölcs tanácsaik nélkül ez a könyv nem jöhetett volna létre.

Hálával tartozom végezetül Hywel Daviesnek és Elizabeth Dohertynek, ők vetették el azt A magot, amelyből könyvem ötlete kinőtt.

Lányaimnak

1. fejezet

Székeink pontosan két méterre vannak egymástól, mindkettő szemben a hatalmas íróasztallal, mintha párterápián vennénk részt. Túl jól ismerem az érzést. A szobát eluralja a két nagy, 18. századi franciaablak, bennük páros látkép a londoni alkonyatról.

– Nem lehetne villanyt gyújtani? – kérdezi a férjem, mire Andrew Walker, a fiatal ügyvéd enyhe ingerültséggel néz fel a papírjaiból.

– Dehogynem – mondja –, elnézést. – Odahajol a háta mögötti kapcsolóhoz, és a két magas állólámpa sárga fénnyel tölti el a szobát, a nagy ablakok elfeketülnek.

Megpillantom tükörképemet az ablaküvegben: összeszedett vagyok, ám túl merev, a térdem szorosan összezárva. Ki ez a nő?

Nem az, aki volt valaha. A szeme kék, mint régen, ám szomorúbb, ovális arca sápadt, beesett. Még mindig szőke, és elég csinos, igaz, mintha megfakult, elfonnyadt volna. Egy harminchárom éves nő, akiből rég kiveszett minden lányos vonás.

És hogy van öltözve?

Tavalyi divat szerinti farmer, tavalyi cipő. A lila kasmírpulóver egész csinos lenne, de viseltes, a túl sok mosástól kibolyhosodott. Elfintorodom a tükörképemtől – jobban kellett volna felöltöznöm. De miért is? Csak egy ügyvéddel jöttünk tárgyalni. És megváltoztatni az egész életünket.

Kintről beszűrődik a forgalom zaja, olyan, mint amikor valaki mélyen alszik melletted az ágyban, mégis nyugtalanul szedi a levegőt. Azon gondolkodom, vajon fog-e hiányozni a londoni forgalom, ez az állandó és megnyugtató fehér zaj, mint azok az elalvást segítő appok a telefonon, amelyek azt utánozzák, ahogy a magzat hallja az anya szívverését.

Az ikreim is biztos hallották ezt a zajt, amikor összeölelkeztek bennem. Emlékszem, amikor a második ultrahangon láttam őket, olyanok voltak, mint valami címertani szimbólumok, egymás tükörfordítottjai. A két egyszarvú.

Végrendelkező. Végrehajtó. Törvényes rész. Közjegyzői hitelesítés…

Andrew Walker úgy beszél hozzánk, mintha katedráról szólna, ő a professzor, aki nincs megelégedve a diákjaival.

Örökhagyó. Elhunyt. Örökös. Túlélő gyermekek.

Angus, a férjem türelmetlenül sóhajt, ismerem ezt az elnyomott sóhajt. Unatkozik, sőt biztos ingerült. Megértem én, de sajnálom az ügyvédet is. Nem lehet könnyű Walkernak egy dühös, ugrásra kész apával és egy még mindig gyászoló anyával, miközben egy bonyolult öröklési ügyet kell intéznie – embert próbáló feladat. Nyilván ezzel az óvatos, lassú, pontos beszédmóddal akar távolságot tartani, biztos így kezeli a nehéz ügyeket. Ez talán az orvosi szaknyelv jogászi megfelelője. Kisgyermekkori peritonitishez vezető duodenális hematómák, serosus avulsiók.

– Ezt már mind megtárgyaltuk! – csattan fel Angus hirtelen.

Vajon ivott? Hangjában düh bujkál. Amióta az megtörtént, Angus mindig dühös. És sokat iszik. Ma azonban teljesen világosnak tűnik az elméje, nyilván józan.

– Tudja, szeretnénk, ha ez kész lenne még a klímaváltozás előtt.

– Mint ahogy már említettem, Mr. Moorcroft, Peter Kenwood szabadságon van. Ha gondolja, megvárhatjuk, míg visszajön…

– Nem – rázza a fejét Angus. – Azt akarjuk, hogy most csinálja meg.

– Akkor újra végig kell néznem az iratokat és a vonatkozó problémákat, csak a magam megnyugtatására. És Peter… szóval…

Nézem őket. Az ügyvéd elhallgat, majd még óvatosabban szólal meg ismét.

– Mint tudja, Mr. Moorcroft, Peter a család régi barátjának tartja magát. Nem csupán jogi tanácsadó. Tisztában van a körülményekkel. Nagyon jól ismerte a néhai Mrs. Carnant, a maga nagyanyját, ezért megkért engem, még egyszer győződjek meg arról, hogy mindketten pontosan tudják, mire vállalkoznak.

– Tudjuk, mit csinálunk.

– A sziget, mint tudják, nem igazán lakható – mondja Andrew Walker kínosan feszengve, mintha ez valahogy a cég hibája lenne, és ő el akarná kerülni a pereskedést. – Attól tartok, a világítótorony őrének háza tönkrement, évek óta nem lakott benne senki. Fent van azonban a műemlékvédelmi listán, tehát nem bonthatják le és nem építhetnek másikat a helyére.

– Igen. Mindezzel tisztában vagyok. Kölyökkoromban rengeteget jártam arra. A sziklák közti kis tavakban játszottam.

– De valóban felmérte, mekkora kihívást jelent, Mr. Moorcroft? Ez óriási vállalkozás. Kérdéses, ugye, a megközelíthetőség, hiszen árapálysíkságról van szó, és hát igen nagy gondok vannak a vízvezetékkel, a fűtéssel, és általában a villannyal. A végrendeletben viszont nem esik szó pénzről… nincs tehát…

– Maga aztán valóban mindenre felhívta a figyelmünket.

Csönd. Walker rám néz, aztán Angusra.

– Úgy tudom, eladják a londoni házukat.

Angus előreszegett állal, elszántan néz vissza az ügyvédre.

– Elnézést, de annak mi köze bármihez is?

Az ügyvéd a fejét csóválja.

– Peter aggódik, mert… szóval, a közelmúltban történt veszteségükre tekintettel… egészen biztos akar lenni.

Angus rám néz, én bizonytalanul megvonom a vállam. Angus előrehajol.

– Na, jó. Igen. Eladjuk a házat Camdenben.

– És ebből elegendő összeg áll majd rendelkezésre, hogy felújítsák El… – Andrew Walker a homlokát ráncolja, mert nem tudja kiolvasni a szavakat. – Hogy is kell ejteni? Ell…

– Eilean Torran. Ez a skóciai gael neve. Mennydörgés-sziget. Torran-sziget.

– Ó, igen, természetesen. Torran-sziget. Szóval azt remélik, hogy a jelenlegi házuk eladásából származó összeg elég lesz, hogy felújítsák a Torran-szigeti világítótorony őrének a házát?

Úgy érzem, mondanom kéne valamit. Nyilván meg kell szólalnom, hiszen mindent Angus csinál. Némaságom azonban megnyugtat, akár ha be lennék bábozódva a saját hallgatásomba. Mint mindig. Én ilyen vagyok, mindig csöndes, sőt tartózkodó, és ez Angust évek óta elkeseríti. Min gondolkodsz? Mondd el! Miért nekem kell mindig beszélnem? És amikor ilyeneket mond, általában megvonom a vállam és elfordulok, mert épp elég sokatmondó az, ha nem mondok semmit.

És tessék, most is csöndben vagyok, és hallgatom a férjemet.

– Már két jelzálog is van a camdeni házon. Elvesztettem az állásomat, nehezen élünk. De igen, remélem, hogy valami kis pénzt azért látunk ebből.

– Vevőjük már van?

– Alig várja, hogy megírhassa a csekket. – Angus nyilván megpróbálja leplezni a dühét, de azért folytatja: – Nézze, a nagyanyám a végrendeletében rám és a bátyámra hagyta a szigetet. Így van?

– Természetesen.

– És a bátyám igen nagylelkűen azt mondja, ő lemond róla. Így van? Az anyámat egy otthonban ápolják. Nemde? Így aztán a sziget az enyém, a feleségemé és a lányomé. Így van?

A lányomé. Egyes számban.

– Valóban…

– Akkor hát ennyi. Érti? El akarunk költözni. Nagyon el akarunk költözni. És igen, a ház rossz állapotban van. Igen, majdnem összedől. De megcsináljuk. Végtére is – Angus hátradől a székben –, átmentünk mi már rosszabb dolgokon is.

Alaposan szemügyre veszem a férjemet. Ha most látnám először, még mindig vonzónak találnám. Magas, jóképű pasi a harmincas éveiben, a háromnapos borosta is jól áll neki. Sötét szemű, férfias, erős.

Amikor először találkoztunk abban a nagy és zajos tapasbárban Covent Gardenben, akkor is volt egy kis borosta rajta, de tetszett nekem, hangsúlyozta az állát. Nem sok ilyen csinos pasit ismertem addig.

Egy nagy asztalnál ült a huszonéves barátaival és nevetett. Én a társaságommal a szomszédos asztalnál ültem. Mi valamivel fiatalabbak voltunk, de éppen annyira jól szórakoztunk, mint a fiúk. Meglehetősen sok rioját ittunk.

Hát így történt. Az egyik fiú valami vicceset beszólt nekünk, és mi visszavágtunk. Akkor összekeveredtek az asztalok, helyet cseréltünk, nevetve és viccelődve lökdösődtünk, aztán bemutatkoztunk egymásnak, ő Zoe, ő meg Sacha, ő itt Alex, Imogen, Meredith…

Ő Angus Moorcroft, ő meg Sarah Milverton. Angus Skóciából való, huszonhat éves, Sarah félig angol, félig amerikai, huszonhárom esztendős. És most együtt vannak, míg meg nem halnak.

Kint egyre erősebb a csúcsforgalom zaja, felriadok az álmodozásból. Andrew Walker megkéri Angust, írjon alá még néhány papírt. Igen, ismerem ezt a procedúrát, az elmúlt év során rengeteg dokumentumot kellett aláírnunk. A tragédia utáni papírmunka.

Angus az íróasztal fölé hajol, és odakanyarítja a nevét. A keze mintha túl nagy lenne a tollhoz. Elfordítom a fejem, és a sárgára festett falon függő képet bámulom: az Old London Bridge. Még szeretnék kicsit emlékezni, hogy ne kelljen figyelnem. Arra az első estére akarok gondolni, amikor Angusszal találkoztam.

Mindenre tisztán emlékszem. A zenétől – mexikói salsa – a közepes minőségű tapasig, az élénkvörös patata bravára meg az ecetes fehér spárgára. Azt is szinte látom magam előtt, ahogy a többiek mind sorra elszállingóznak – el kell érnem az utolsó metrót, ki kell aludnom magamat –, mintha megérezték volna, hogy mi egymásnak lettünk teremtve, hogy ez több mint a szokásos péntek esti flört.

Milyen könnyen fordul az ember sorsa! Vajon milyen lenne most az életem, ha akkor egy másik asztalhoz ülünk, vagy egy másik helyre megyünk? De aznap éppen azt a helyet választottuk és azt az asztalt, és éjfélkor már csak én maradtam ott ezzel a magas sráccal, Angus Moorcrofttal. Azt mondta, építész. Azt is elmondta, hogy skót, és nőtlen. Aztán mesélt egy jó viccet, amiről először azt sem tudtam, hogy vicc, csak később jöttem rá. És ahogy nevettem, észrevettem, hogy alaposan megnéz magának.

Én is visszanéztem rá. Sötétbarna, szép színű szeme volt, hullámos, sűrű, nagyon fekete haja, a foga fehér, ajka piros, körben a sötét borostával. És tudtam a választ: Igen.

Két órával később elcsattant az első részeg csók a helyeslőn ránk pillantó Hold fényénél a Covent Garden piazza sarkán. Emlékszem az esős macskakövek csillogására, arra, ahogy ott állunk összeölelkezve, emlékszem a hűvös éjszakai levegő édességére. Már akkor éjjel együtt aludtunk.

Nem egészen egy évre rá összeházasodtunk, és alig kétéves házasokként megszülettek a lányikreink. És most már csak egyikük él.

Elönt a fájdalom, az öklömet a szájamhoz kell szorítanom, hogy leplezzem a reszketésemet. Mikor múlik ez el? Talán soha? Olyan, mint egy háborús sérülés, mint egy repeszszilánk az ember húsában, ami évekkel később ki akar szabadulni.

Lehet, hogy mondanom kéne valamit, csak azért, hogy elnyomjam a fájdalmat, hogy rendeződjenek a gondolataim. Már fél órája ülök itt némán, mint valami puritán háziasszony. Túlságosan gyakran hagyatkozom Angusra, hadd beszéljen ő, hadd nyújtsa azt, ami belőlem hiányzik. De most elég a hallgatásból.

– Ha rendbe tesszük a szigetet, egymilliót is megér majd.

Hirtelen mindketten felkapják a fejüket. Jé, ez a nő tud beszélni!

– Az a kilátás magában is megér egymilliót, a Sound of Sleat-szorosra, Knoydart felé.

Nagyon ügyelek, hogy jól ejtsem ki a neveket. Hiszen mindennek alaposan utánanéztem, a Google-ban kerestem meg a képeket és a történeteket is.

Andrew udvariasan elmosolyodik.

– Ó, járt már ott, Mrs. Moorcroft?

Érzem, elpirulok, de nem érdekel.

– Nem, de láttam képeket, olvastam könyveket. Ez Skócia egyik legnevezetesebb vidéke, nekünk pedig saját szigetünk lesz ott.

– Igen, valóban. Ámde…

– Volt egy ház az Ornsay nevű faluban, a szárazföldön, fél mérföldre a Torran-szigettől… – Ránézek a telefonomban tárolt bejegyzésre, bár jól emlékszem a tényekre. – Idén január 15-én hétszázötvenezerért kelt el. Négy hálószoba, szép kert, terasszal. Nagyon kellemes hely, bár nem túl nagy, de remek kilátás nyílik a tengerszorosra, és ez az, amit megfizetnek az emberek. Hétszázötvenezret ér.

Angus rám néz, és bátorítón bólint, majd átveszi a szót.

– Így van. És ha rendbe hozzuk, csinálhatunk akár öt hálószobát is, elég nagy az a ház. Könnyen megérhet majd egymilliót is.

– Igen, Mr. Moorcroft, most alig ér ötvenezret, de megvan benne a lehetőség.

Az ügyvéd mosolyog, de hamis a mosolya. Nagyon kíváncsi vagyok, vajon miért nem akarja, hogy a szigetre költözzünk? Mit tudhat? És mi a valódi köze Peter Kenwoodnak mindehhez? Talán ők akartak ajánlatot tenni? Ennek lenne értelme: Kenwood évek óta ismeri a Torran-szigetet, ismerte Angus nagyanyját is, ő biztos a tudatában van a hely rejtett értékeinek.

Ezt tervezik hát? Ha igen, ugyancsak vonzó és egyszerű megoldás. Csak kivárták, amíg Angus nagyanyja meghal, aztán rávetik magukat az unokákra, különösen a gyászoló házaspárra, akiket lesújtott a gyerekük halála, és anyagilag sem állnak jól. Felajánlanak nekik százezret, kétszer annyit, mint kellene, kedvesek és együtt érzők, melegen, mégis szomorúan mosolyognak. Biztos nagyon nehéz, de mi majd segítünk, levesszük a vállukról ezt a terhet.

Onnantól már semmiség az egész. Egy busznyi lengyel építőmunkást elszállítani Skye-ba, beruházni kétszázezret, és egy év múlva kész.

Eladó 1,25 millió fontos irányáron ez a saját szigeten álló, gyönyörű birtok a híres Sound of Sleat-szorosnál…

Ez lenne a tervük? Andrew Walker rám néz, és hirtelen bűntudatot érzek. Nyilván nagyon rosszhiszemű vagyok a Kenwood és Társai ügyvédi iroda iránt. De bármi legyen is az indítékuk, csak azért sem adom fel a szigetre költözés tervét, ez az én kiutam, menekülés a gyász elől, az emlékek elől… no meg az adósságok és kételyek elől is.

Túl sokat álmodoztam róla. Hajnali háromkor bámulom a villogó képeket a konyhában a laptopomon. Amikor Kirstie alszik a szobájában, Angust meg kiütötte a whisky. Ilyenkor nézem a kristálykék szépséget, a Torran-sziget, azaz Eilean Torran, a Sound of Sleat. Szinte elvesztem a Belső-Hebridák mesés világában, ott vagyok azon a szépséges birtokon, a saját szigetünkön.

– Nos, hát, rendben. Csak még szükségem van néhány aláírásra – mondja Andrew Walker.

– És kész is vagyunk?

Jelentőségteljes csönd.

– Igen, kész.

Negyed órával később kilépünk Angusszal a sárgára festett falú irodából, végigmegyünk a vörösre festett folyosón, és kilépünk a párás októberi estébe. Bloombsburyben, a Bedford Square-en.

Angus hátizsákjában ott vannak az iratok. Minden kész. Más szemmel nézem a világot, a kedvem ennek megfelelően egyre jobb.

A Gower Streeten nagy piros buszok gurulnak, kétemeletnyi üres tekintet bámul kifelé.

Angus a karomra teszi a kezét.

– Jól csináltad.

– Mit?

– Hát, ahogy közbeszóltál. Jól volt időzítve. Már azt hittem, leütöm azt a pasast.

– Én is azt hittem – mondom, és egymásra nézünk, sokatmondón, szomorúan. – De végül is megcsináltuk, nem?

– Meg, drágám, és tökéletesen csináltuk – feleli Angus mosolyogva, és felhajtja a gallérját, mert esik. – De Sarah… Még egyszer utoljára meg kell kérdeznem… Egészen biztos vagy benne?

Grimaszolok, mire türelmetlenül hozzáteszi: – Tudom, tudom. Igen. De még mindig úgy véled, ez a legjobb, amit tehetünk? Igazán azt akarod, hogy… – széles mozdulattal rámutat az esőben a londoni taxik sárgán kígyózó lámpasorára –, igazán és csakugyan itt akarod hagyni azt az egészet? Feladni mindent? Skye annyira csöndes.

– Aki Londont unja – mondom –, az esőt unja.

Angus elneveti magát, és odahajol hozzám. Barna szeme az enyémet keresi, talán az ajka is az enyémet. Gyengéden megsimogatom az állát, csókot adok a borostás arcára, és beszívom az illatát… nincs whiskyszaga. Angus-szaga van. Szappan és férfiasság. Tiszta, erős… az a férfi, akibe beleszerettem. Akit szeretek és mindig is szeretni fogok.

Talán ma szeretkezni is fogunk, először hosszú hetek óta. Talán túljutunk ezen. Egyáltalán valaha is túl tudunk jutni ezen?

Kéz a kézben megyünk végig az utcán, Angus szorosan fogja a kezemet. Az elmúlt évben nagyon sokszor fogta szótlanul, amikor az ágyban fekve sírtam éjszakánként. És fogta végig Lydia temetése alatt, az Én vagyok a feltámadás és az élettől egészen a Legyél velünk mindörökkön örökkéig.

Ámen.

– Metróval menjünk vagy busszal?

– Metróval – felelem. – Gyorsabb. El akarom mesélni Kirstie-nek a jó híreket.

– Remélem, ő is így fogja fel.

Ránézek Angusra. Nem.

Nem lehet most bizonytalankodni, mert ha megtorpanok és gondolkodni kezdek, előjönnek a rossz gondolatok, és örökké itt maradunk.

Gyorsan bököm ki a szavakat.

– Hát biztos így fogja fel, Angus, hogyan is másképp? Lesz saját világítótornyunk, jó, tiszta levegőnk, és ott lesznek az őzek meg a delfinek…

– Igen, de ne feledd, a legtöbb kép, amit láttál, nyáron készült. Amikor süt a nap. De nem mindig olyan. Télen sötét van.

– Hát akkor télen majd… hogy is mondják… begubózunk és védekezünk. Kalandos lesz.

Már majdnem a metrónál járunk. A lépcsőn csak úgy zúdul lefelé az utasok fekete áradata, a zuhatagot elnyeli a londoni földalatti. Hirtelen megfordulok, és a ködbe burkolózott New Oxford Streetre nézek. Olvastam valahol, hogy Bloomsburyben az őszi ködök afféle szellemei vagy látható emlékei Bloomsbury középkori mocsarainak.

Rengeteget olvasok.

– Gyere.

Megfogom Angus kezét, összekulcsoljuk az ujjainkat, így megyünk le a metróba. Három megállót kell kibírnunk a csúcsforgalom idején szokásos tömegben, össze vagyunk préselve, aztán Mornington Crescentnél bezsúfolódunk a zörgő liftbe, és mire fölérünk, szinte már rohanunk.

– Hé – kiáltja Angus nevetve –, ez valamilyen olimpiai szám?

– El akarom mesélni a lányunknak!

Igen, nagyon szeretnék az életben maradt lányunknak valami jó hírt mondani, vidámat, reménytelit. Lydia, az ikertestvére ma tizenhárom hónapja halt meg – gyűlölöm, hogy még mindig olyan pontosan tudom a dátumot. Kirstie-nek rémséges éve volt, hiszen elvesztette ikertestvérét, a második lelkét. Tizenhárom hónapja él végtelen elszigeteltségben, de most talán ki tudom onnan szabadítani.

Friss levegő, hegyek, fjordok, és kilátás a vízen túl Knoydartra.

Odaszaladok a nagy fehér ház ajtajához, a házhoz, amelyet sosem kellett volna megvennünk, amelynek fenntartására már nem telik.

Imogen ott áll az ajtóban. A házban gyerekebéd, frissen mosott ruha és gőzölgő kávé illata. Mindenütt világos van. Lehet, hogy hiányozni fog.

– Immy, köszönöm, hogy vigyáztál rá.

– Ó, semmiség. De mondd, minden simán ment?

– Igen, megvan, költözünk!

Imogen örömében összecsapja a kezét; az okos, barna hajú, elegáns barátnőm, aki egyetem óta kitart mellettem. Megölel, de én mosolyogva eltolom magamtól.

– Meg kell neki mondanom, ő még nem tud semmit.

Imogen elmosolyodik.

– A szobájában van, az Egy ropi naplóját olvassa.

Végigfutok a folyosón, fel a lépcsőn, és megállok az ajtónál, amelyen ott a felirat: EZ KIRSTIE SZOBÁJA, TESSÉK KOPOGNI, ügyetlenül kivágva csillogó papírból. Kopogok, ahogy felszólítottak.

Halk mmm-mmm a válasz, a lányomnál ez a tesséket jelenti.

Kinyitom az ajtót, és megpillantom a hétéves lányomat: törökülésben ül a földön az iskolai egyenruhájában, fekete nadrág, fehér póló, szeplős kis orrát szinte beledugja a könyvbe, az ártatlanság és a magány szobra lehetne. Szinte lüktet bennem a szomorú szeretet. Minden erőmmel azon vagyok, hogy jobb legyen az élete, hogy megint teljes ember legyen.

– Kirstie…

Nem válaszol. Olvas. Van, hogy ezt csinálja. Eljátssza, hogy nem akar beszélni.

– Kirstie, kicsikém…

Most felnéz a tőlem örökölt kék szemével, igaz, az övé még kékebb. Mint a Hebridák vize. Szőke haja szinte fehér.

– Anya…

– Valamit szeretnék neked elújságolni, Kirstie. Jó hírem van, remek hír.

Leülök mellé a földre, körben a játékai, a pingvinek és Leó, az alvós leopárd, meg az Egykarú Baba, és mindent elmondok neki. Kapkodva beszélek, hogy elköltözünk egy új, egy különleges helyre, oda, ahol újra tudunk kezdeni mindent. Szép hely, tiszta, ragyogó – a mi saját szigetünk.

Míg beszélek, Kirstie végig engem néz, alig pislog. Meghallgatja, de nem szól semmit, mintha el lenne bűvölve, mintha az én hallgatásaimat adná most nekem vissza. Bólint, mintha mosolyogna is. Talán meg van lepve. A szobában csönd van, és én kifogytam a szavakból.

– Na, szóval – mondom –, mit gondolsz? Nem izgi, hogy a saját szigetünkre költözünk?

Alig észrevehetően bólint, majd becsukja a könyvét, és rám néz.

– Anya, miért szólítasz engem állandóan Kirstie-nek?

Némán nézem, szinte süvít a csönd.

– Mi van, édesem? – szólalok meg nagy sokára. – Mit mondtál?

– Hogy miért hívsz állandóan Kirstie-nek? Kirstie meghalt. Kirstie halt meg. Én Lydia vagyok.

2. fejezet

Rámeredek Kirstie-re, és megpróbálok mosolyogni, megpróbálom nem mutatni, mennyire aggódom.

Biztos a lappangó gyász próbál utat törni magának Kirstie fejlődő kis lelkében. Össze van zavarodva, ami nem ritka, ha valaki elveszíti az egypetéjű ikertestvérét. Megszoktam, hogy a lányaim… hogy a lányom különleges.

Attól kezdve, hogy az anyám eljött hozzánk Devonból a legnagyobb télben Hollowaybe, a kis lakásunkba, attól a pillanattól fogva, hogy ránézett a kiságyban fekvő ikerlányokra, akik egymás ujját szopták, és a döbbenettől szédülten elmosolyodott, tudtam, hogy ikrek anyjának lenni még sokkal nagyobb dolog, mint egyszerűen csak anyának lenni. Az ikrek szülésével, különösen, ha egypetéjűek, hírességeknek adsz életet, olyanoknak, akik már a puszta létükkel is óriási hatást keltenek.

Kitűnnek a többiek közül.

A papám még becenevet is adott nekik, a Fagyos ikrek, mert az év leghidegebb napján születtek, jeges kék volt a szemük és hófehér szőke a hajuk. Nekem kicsit szomorúnak tűnt ez a becenév, és soha nem használtam igazán, azt azonban nem tagadhattam, hogy bizonyos értelemben illett rájuk. Megfogta a megfoghatatlant.

Így aztán Kirstie-nek ez a döbbenetes kijelentése, hogy, anya, én Lydia vagyok, Kirstie halt meg, az ikerlét egy újabb példája lehet, az egyediségük újabb tünete. Mert ő Lydiát emlegeti, én viszont Kirstie-ért aggódom.

Miféle szörnyű téveszme kísérti a gondolatait, mi mondatja ki vele ezeket a rémes szavakat? Anyu, én Lydia vagyok, Kirstie halt meg. Miért hívsz folyton Kirstie-nek?

– Drágám – mondom tettetett nyugalommal –, nemsokára aludni kell menni.

Rám néz azzal a nyugodt, közömbös kék szemével, ami éppen olyan, mint a testvéréé. Fönt hiányzik egy tejfoga, egy másik pedig, lent, kilazult. Ez teljesen új dolog, Lydia haláláig mindkét lánynak megvolt az összes foga, még ebben is hasonlítottak, hogy későn váltottak fogat.

– De ez a fejezet már csak három oldal – mondja a könyvét feltartva Kirstie. – Tudtad?

– Igazán?

– Igen, itt a vége, anyu.

– Rendben, akkor azt a három oldalt a fejezet végéig még elolvashatjuk. Olvasd te nekem hangosan, jó?

Bólint, és nekifog.

Nagyon sokat fejlődött az olvasása az elmúlt időben. Ami azt jelenti, hogy…

Elhessegetem a gondolatot.

A szobában csönd van, csak a kislány olvas. Angus, gondolom, lent van Imogennel a konyhában. Talán épp kinyitnak egy üveg bort, hogy megünnepeljék a híreket. De miért is ne? Tizenhárom hónap alatt volt éppen elég rossz nap, rossz hírekkel.

– Így töltöt-tem a nyári szünet leg-na-gyobb részét…

Átfogom a vállát, míg olvas, és belecsókolok a puha, szőke hajába. Közben valami kis éles tárgyat érzek magam alatt, belevág a combomba. Megpróbálom nem megzavarni Kirstie-t az olvasásban, és nem gondolni arra, amit mondott. Megnézem, mi az.

Egy kis játék, egy apró műanyag sárkány, a londoni állatkertben vettük. De Lydiának. Ő nagyon szerette a sárkányokat és a krokodilokat, az összes félelmetes hüllőt és szörnyet. Kirstie inkább az oroszlánokért, leopárdokért volt oda, a puha, bolyhos, emlős állatkákért. Ez volt az egyik dolog, amiben különböztek.

– Amikor ma iskolába mentem, mindenki furcsán viselkedett.

Nézegetem a műanyag sárkányt, forgatom a kezemben. Miért van ez itt a földön? Angusszal gondosan összecsomagoltuk Lydia minden játékát az után, hogy az történt. Nem bírtuk kidobni őket, az túlságosan végleges lett volna, túl primitív. Így aztán mindent, a játékokat és a ruhákat, mindent, ami csak az övé volt, felvittük a padlásra, lélekben eltemettük ide, a fejünk fölé.

Lydia imádta ezt a műanyag sárkányt. Emlékszem a délutánra, amikor vettük, emlékszem, ahogy Lydia végigugrált a Regent’s Park Roadon, a levegőben lóbálta a kis sárkányt, és arról álmodozott, hogy ő lesz a saját élő kis sárkánya. Mindenkit megnevettetett. Az emlékektől elönt a szomorúság, észrevétlenül a farmerom zsebébe csúsztatom a sárkányt, és megpróbálok megnyugodni. Hallgatom Kirstie-t még pár percig, míg vége nincs a fejezetnek. Vonakodva csukja be a könyvet, és rám néz, ártatlan, várakozásteli szemmel.

– Na, jól van, drágaságom, most már igazán ideje lefeküdni.

– De anya…

– Semmi de anya. Indulás, Kirstie.

Elhallgatok. Azóta, hogy azt mondta, amit, most először szólítom a nevén. Összevont szemöldökkel néz rám. Vajon megint kimondja azt a rettenetet?

Miért hívsz állandóan Kirstie-nek? Kirstie meghalt. Kirstie halt meg. Én Lydia vagyok.

A lányom megrázza a fejét, mintha valami alapvető hibát követtem volna el, majd így szól: – Na jó, megyünk aludni.

Megyünk? Megyünk? Mit ért ez alatt a többes szám alatt? Érzem, ahogy a csöndes szorongás odakúszik mögém, de nem vagyok hajlandó átadni magam az aggodalomnak. Mégis… aggódom, de nincs rá okom.

Megyünk?

– Jól van, jó éjszakát, drágám.

Holnapra mindez elmúlik. Biztosan. Kirstie-nek ki kell magát aludnia, és amikor reggel felébred, vége lesz ennek a zavartságnak, elmúlik az álmaival együtt.

– Rendben, anyu. Egyedül is fel tudjuk venni a pizsamánkat.

Mosolygok, megpróbálok semleges hangon beszélni. Ha tudomásul veszem ezt a cserét, azzal csak rontok a dolgokon.

– Jól van, de sietnünk kell. Már tényleg késő van, és holnap iskola.

Kirstie ünnepélyesen bólint, rám néz.

Iskola.

Iskola.

Ezzel is csak a gond van.

Tudom, és fáj is nekem, meg bűntudatot is érzek emiatt, hogy Kirstie nem nagyon kedveli az iskolát. Már nem. Akkor szerette, amikor a testvére is ugyanabba az osztályba járt. Minden csínyben benne voltak. Reggelente bekötöttem a kocsim hátsó ülésére őket az egyszínű formaruhájukban, és miközben végighajtottam a Kentish Town Roadon a St. Luke’s kapujáig, a tükörből figyeltem őket. Sutyorogtak, emberekre mutogattak az ablakon keresztül, és hatalmasakat kacagtak azokon a vicceken, amelyeket csak ők érthettek, az ikervicceken, amelyeket sosem fogtam fel igazán.

Ilyenkor minden reggel, minden áldott reggel elöntött a büszkeség és a szeretet, de néha meg is döbbentem, mennyire egymásnak valók. A saját ikernyelvüket beszélik.

Kicsit persze úgy éreztem, engem kizártak, én nem vagyok annyira fontos, mint ők egymásnak, ők, akik életük minden pillanatát egymással töltik. Imádtam őket, valahogy felnéztem rájuk.

És most mindez oda: Kirstie most egyedül jár iskolába, teljes csöndben. Ül a hátsó ülésen, és nem szól egy szót sem, mintegy transzban nézi a megszomorodott világot. Vannak barátai az iskolában, de nem helyettesítik Lydiát. Soha senki és semmi még csak meg sem közelítheti Lydiát. Lehet, ez is egy újabb jó ok arra, hogy itt hagyjuk Londont, új iskola, új barátok, játszótér, ahol nem kísért majd a kacarászó és grimaszoló testvére szelleme.

– Mostál fogat?

– Immy megmosta nekem tea után.

– Jó, akkor ugrás az ágyba. Betakargassalak?

– Nem… hmmm, igen, takargass be.

Már nem beszél többes számban. Elmúlt volna ez a butácska, de mégis zavaró szokás? Bebújik az ágyba, leteszi a fejét a párnára, ilyenkor egészen kicsinek látszik. Mintha megint pár éves lenne csak.

A szeme megrebben, magához öleli Leót, én pedig ellenőrzöm az éjjeli lámpát.

Éppen úgy, mint hat éven át minden este.

Az ikrek mindig is rettenetesen féltek a teljes sötétségtől, annyira, hogy sikítottak. Egy év alatt lassan rájöttünk, miért: mert nem látják egymást. Ezért aztán Angusszal nagyon ügyeltünk arra, hogy mindig égjen valami fény a szobájukban. Amikor már külön szobában aludtak, akkor is kérték a lámpát, mintha a falon át is látnák egymást, ha van elég fény.

Persze kíváncsi vagyok, vajon idővel elmúlik-e ez, most, hogy az egyikük örökre elment, és nem látható többé. Egyelőre azonban még tart a fóbia, mint egy betegség, ami nem múlt el, noha itt lenne az ideje.

Az éjjeli lámpa rendben van.

Lerakom az asztalkára, és már indulok kifelé, amikor Kirstie-nek kipattan a szeme, és vádlón néz rám. Vagy dühösen? Nem, nem dühösen, nyugtalanul inkább.

– Mi az? – kérdem. – Mi van, aranyom? Aludnod kéne már.

– De anya…

– Mi van?

– Beany…

A kutyánk, a család spánielje, Beany. Kirstie imádja.

– Ő is jön velünk Skóciába?

– Jaj, drágám, ne butáskodj! Hát persze hogy jön! – mondom. – Csak nem hagyjuk itt? Jön természetesen.

Kirstie bólint, látszik, megnyugodott. Aztán lehunyja a szemét és szorosan átöleli Leót. Nem tudom megállni, hogy ne adjak neki még egy puszit. Most sokkal többet csinálom ezt, sokkal gyakrabban, mint eddig. Angus volt kettőnk közül, aki többet ölelgette, csókolgatta őket, én voltam a szervező, a gyakorlatias anya. Úgy mutattam ki szeretetemet, hogy etettem és ruháztam őket. Most azonban olyan hévvel csókolgatom a megmaradt lányomat, mintha valami babonás szertartás lenne, hogy levegyem róla a további rontást.

Olyan a szeplős, fehér arca, mint a tej fölén a fahéjpor. Ahogy csókolom, beszívom az illatát, fogkrém, és talán az a főtt kukorica is, amit vacsorára kapott. Kirstie-szaga van. Ez azonban egyben azt is jelenti, hogy Lydia-illata van. Mindig ugyanolyan volt, bármit csináltak is, az illatuk ugyanolyan volt.

A harmadik csókkal azt jelzem, hogy biztonságban van. Jó éjt, suttogom, majd óvatosan elindulok kifelé, de ahogy halkan becsukom az ajtót, megint jön egy zavaró gondolat: a kutya.

Beany.

Mi lehet az? Tudom, valami a kutyával kapcsolatban aggaszt, de nem tudom pontosan, mi az, és miért.

Ott állok a lépcsőfordulóban, erősen koncentrálok.

Három éve vettük Beanyt, az izgága spánielt. Akkor telt rá először, hogy törzskönyvezett kutyát vásároljunk.

Angus ötlete volt egy olyan kutya, ami illik az első rendes kertünkhöz, ami passzol a Regent’s Park-i környékhez is. Sawney Beannek hívtuk a skót kannibál után, mert mindent megevett, különösen a széklábakat szerette. Angus és az ikrek is imádták Beanyt, nekem meg nagyon tetszett, ahogy együtt játszanak. Már maga a látvány is elbűvölt: két teljesen egyforma szőke kislány, ahogy Mária királyné rózsakertjében kergetőzik egy boldog, ugrándozó, mahagónibarna spániellel.

Még a turisták is megálltak és lefotózták a jelenetet. Olyan voltam, mint valami híresség. Tudod, neki vannak azok az aranyos ikrei és az a helyes kutyája.

Nekidőlök a falnak, lehunyom a szemem, hogy világosabban tudjak gondolkodni. Lentről, a konyhából távoli zajok szűrődnek fel, evőeszköz csörgése, vagy talán valaki egy dugóhúzót rakott vissza a fiókba.

Mi az a valami Beanyvel kapcsolatban, ami nincs rendben? Valami zavaros gondolat, ami a kutyához kapcsolódik… de nem tudok rájönni, mi az, a sok fájdalmas emlék kavargásában nem látom világosan.

Lent valaki becsapja az ajtót. A zaj megtöri a különös pillanatot.

– Sarah Moorcroft – mondom félhangosan, és kinyitom a szememet. – Szedd össze magad.

Le kell mennem beszélgetni Immyvel, inni egy pohár bort és aztán lefeküdni aludni. Holnap Kirstie – igen, Kirstie – iskolába megy a piros hátitáskájával, fekete gyapjúpulóverben. Abban, amelynek hátul a címkéjére az van írva: Kirstie Moorcroft.

A konyhában Imogen ott ül a pultnál, be van csípve és mosolyog, a vörösbor halvány színe megfesti fehér fogait.

– Angus, azt hiszem, leszaladt.

– Igen?

– Aha. Kisebbfajta pánikrohamot kapott, hogy elég lesz-e a pia. Már csak – mondja, és a hűtő melletti bortartóra néz – hat üveg van, elment hát a Sainsburybe, hogy feltankoljon. Beanyt is magával vitte.

Udvariasan elnevetem magam, és odahúzok egy széket.

– Igen, ez jellemző rá.

Kiöntök magamnak egy fél pohár vörösbort a pulton levő kinyitott üvegből, és megnézem a címkéjét. Olcsó chilei merlot. Valaha Barossa-völgyi shirazt ittunk. De nem érdekel.

Imogen elgondolkodik, majd megszólal: – Angus még mindig… kicsit sokat iszik, nem?

– Nagyon finoman fejezted ki magad, Immy. „Kicsit sokat.” Elvesztette az állását, mert annyira berúgott, hogy megütötte a főnökét, sőt leütötte.

– Jaj, sajnálom – mondja bólogatva Imogen. – Igen, túl finoman fejezem ki magam, bocs. Tudod, a munkámmal jár – teszi hozzá mosolyogva. – De a főnöke egy marha, nem?

– Igen, undorító egy pasas, de hát akkor sem valami jó dolog, nem? Betörni London leghíresebb építészének az orrát…

– Hű… hát nem – mondja halvány mosollyal. – Bár, tudod, annyira azért nem rossz. Úgy értem, legalább ütni tud… mint egy férfi. Emlékszel arra az ír krapekra, akivel tavaly jártam? Jégeralsót hordott.

Rám kacsint, én meg egy félmosolyt erőltetek az arcomra.

Imogen is újságíró, mint én, bár ő sokkal sikeresebb nálam. Egy női pletykalap főszerkesztő-helyettese, és a lap csodával határos módon növelni tudja a példányszámát, én pedig mint szabadúszó keresek néha valamicskét. Emiatt akár féltékeny is lehetnék rá, de a barátságunk megmaradt, mert kiegyenlítettem azzal, hogy én meg férjhez mentem és gyerekeim születtek. Imogen szingli és gyermektelen. Néha beleképzeljük magunkat a másik életébe.

Kezemben a borospohárral hátradőlök, és megpróbálok kikapcsolni.

– Valójában már nem iszik annyit, mint korábban.

– Az jó.

– De már akkor is késő. Mármint a karrierjének a Kimberlynél vége.

Imogen együtt érzőn bólogat, és közben iszik. Én is belekortyolok a boromba, és sóhajtok, mintha azt mondanám: hát-mit-lehet-tenni. Körülnézek a nagy és csillogó camdeni konyhánkban, bámulom a csupa fényes acél és gránit konyhapultot, a fekete kávéfőzőt az arany kapszulákkal. Mintha azt üvöltené minden: ilyen egy tehetős, középosztálybeli házaspár konyhája.

És az egész egy nagy hazugság.

Igen, valaha tehetős, középosztálybeli házaspár voltunk, egy ideig, miután Angust három év alatt háromszor előléptették. Egy jó ideig minden ígéretesnek tűnt: Angus a cég társtulajdonosi státuszának várományosa volt, csinos fizetéssel, én meg nagyon is örültem, hogy ő a családfenntartó, mert így lehettem félállásban újságíró, és közben rendesen el tudtam látni a gyerekeket. Elvihettem őket az iskolába, egészséges, főtt ételt tudtam nekik adni reggel, és amíg az ikrek az egyik iPadünkkel játszottak, még bazsalikompesztót is csinálhattam nekik. Öt éven át mi voltunk a szinte tökéletes camdeni család.

És akkor Lydia meghalt, kiesett a szüleim devoni házának erkélyéről, és Angus teljesen magába zuhant. Apró darabjaira esett szét eszelős fájdalmában. Kínját még az esténként megivott üveg whisky sem csillapította. Pedig minden áldott este próbálkozott.

A cégnél türelmesek voltak vele, sőt néhány hét szabadságot is adtak neki, de ez nem volt elég. Irányíthatatlanná vált, túl korán visszament dolgozni, és folyamatosan vitázott, majd mindenkivel összeveszett. Egy órával azelőtt mondott fel, hogy kirúgták volna, tíz órával az után, hogy kezet emelt a főnökére. És azóta nem dolgozott, kivéve néhány alkalmi munkát, amit az együtt érző barátai szereztek neki.

– A fene egye meg, Imogen – mondom neki –, legalább elköltözünk. Végre.

– Igen – vigyorodik el. – Egy barlangba, Shetlanden?

Ugratni akar, de nem bánom. A baleset előtt állandóan vicceltünk egymással.

A kapcsolatunk kicsit megbillent, de mindketten próbálkozunk, hogy helyreálljon. A többi barátommal Lydia halála után teljesen megszűnt minden kontaktus, a legtöbben nem tudták, mit mondjanak, így aztán semmit sem mondtak. Imogen ezzel szemben megpróbálja élesztgetni a régi barátságunk parazsát.

– Torran-sziget, nem emlékszel? Az elmúlt hónapban valahányszor csak eljöttél, mutattam fotókat róla.

– Aha, igen, Torran! A híres otthon. De mesélj még róla, szeretem hallgatni.

– Nagyszerű lesz, Immy, már ha nem fagyunk meg. Nyulak vannak, vidrák és fókák…

– Fantasztikus! Imádom a fókákat.

– Tényleg?

– Ja, különösen a piciket. Összeszedsz nekem egy bundára valót majd?

Őszintén elnevetem magam, de kis bűntudattal. Mindkettőnknek jó a humorérzéke, de az övé kicsit gonoszabb. Imogen folytatja.

– Szóval itt van ez a Torran. De figyelj csak, még mindig nem jártál ott?

– Nem.

– Sarah, hogy vagy képes olyan helyre költözni, amit még csak nem is láttál?

Nem szólok semmit.

Kiiszom a pohár merlot-t, és töltök még.

– Mondtam már. Nem akarom látni.

Újabb csönd.

– Hogy mi?

– Immy, nem akarom a valóságban látni, mert… mert mi van, ha nem tetszik? – Tágra nyílt, zöld szemével rám bámul. – Hm? Akkor mi van? Akkor az azt jelenti, hogy elakadtam, Imogen. Megfeneklettem, és itt maradok az emlékekkel, az anyagi gondokkal, mindennel. Különben sincs pénzünk, és el kéne költöznünk valami vacak kis lakásba, olyanba, mint amiből elindultunk… és akkor mi van? El kellene mennem dolgozni, Angus pedig megbolondulna, meg hát… érted… ki kell mozdulnom, mindkettőnknek ki kell innen mozdulnia, és ez a menekülési útvonal. A fotókon ráadásul annyira szép. Gyönyörű. Olyan, mint egy álom, de nem érdekel. Álmodni akarok. Most éppen ez az, amire vágyom. Mert a valóság egy jó ideje már kurva szar.

Csönd van a konyhában. Imogen felemeli a poharát, finoman koccint velem, és így szól: – Drágám. Nagyon jó lesz. Csak arról van szó, hogy hiányozni fogsz.

Pillantásunk találkozik, és akkor Angus belép a konyhába, kabátja pöttyös az őszi esőcseppektől. Narancsszínű műanyag szatyrokban bort hoz, és pórázon vezeti az átázott kutyát is. Óvatosan leteszi a földre a szatyrokat és elengedi Beanyt.

– Na, eredj!

A spániel megrázza magát, és a farkát csóválva egyenesen a vesszőkosarához megy. Én közben kiveszem a borosüvegeket és felrakom őket a konyhapultra, ott sorakoznak, mint egy kis létszámú, de ütőképes sereg.

– Hát ennek ki kell tartania egy óra hosszát – mondja Imogen a borosüvegekre.

Angus megfogja az egyiket és kinyitja.

– Jaj, a Sainsburyben egymást tapossák az emberek. Egy csöppet sem fognak hiányozni a camdeni junkie-k a limonádéjukkal.

– Na, várj csak, amíg nem háromszáz mérföldre leszel a legközelebbi szarvasgombaolajtól.

Angus felkacag – jóféle nevetés, természetes. Akkor nevetett így, még mielőtt az történt. Végre én is megnyugszom, bár az eszembe jut, hogy meg akarom kérdezni tőle azt a kis műanyag játékot, a sárkányt. Hogy került az Kirstie szobájába? Az a játék Lydiáé volt, és biztos vagyok benne, hogy bedobozoltuk és eltettük.

De minek rontsam el ezt a ritka és kellemes estét a kérdezősködésemmel? Várhat a kérdésem még egy napot. Vagy akár egyáltalán meg se kérdezem.

Újra töltünk, beszélgetünk és konyhai pikniket rögtönzünk: nagy ciabattaszeleteket olívaolajba mártogatunk és olcsó vastagkolbászt eszünk hozzá. Több mint egy óra hosszát cseverészünk, megelégedetten, jó hangulatban, mint három régi baráthoz illik. Angus elmeséli, hogyan mondott le a részéről a most Kaliforniában élő bátyja.

– David egy raklap pénzt keres a Szilícium-völgyben, nem hiányzik neki a pénz, sem a papírmunka. És tudja, hogy nekünk nagyon is kell – mondja és lenyeli a kolbászt.

– Én csak azt nem értem, Gus – szól közbe Imogen –, hogyan lehetett a nagymamádé ez a sziget? Úgy értem – mondja egy olajbogyót rágcsálva –, szóval ne sértődj meg, de azt hittem, hogy az apád rabszolga volt, és ti a mamáddal a kinti árnyékszékben laktatok. És akkor előkerül ez a nagymama a szigetével.

Angus felkacag.

– Ez a nagyi az anyám anyja, Skye-ból. Egyszerű gazdálkodók voltak, a bérlőknél eggyel magasabb rangban. De volt egy kis birtokuk, ahhoz tartozott a sziget is.

– Jó, értem…

– Ez nem ritkaság arrafelé. A Hebridákon ezernyi kis sziget van, és ötven évvel ezelőtt egy kis moszattal benőtt sziget Ornsay mellett úgy háromezret ért, és egyszerűen nem adták el. Aztán, amikor az anyám leköltözött oda Glasgow-ból, és utánament a nagyi is, Torran afféle nyaraló lett nekem meg a bátyámnak.

Angus hoz még olajbogyót, így én fejezem be a történetet helyette: Angus mamája és papája Glasgow-ban találkoztak. A mama tanítónő volt, a papa pedig a kikötőben dolgozott.

– Ő… ugye… vízbe fúlt?

– Igen, baleset volt, tragikus baleset.

Angus közben visszajön, és közbeszól: – Nagy piás volt az öreg, és verte a feleségét. Nem hiszem, hogy a tragikus szó illik ide.

Mindnyájan a konyhapulton álló három megmaradt üveget nézzük.

– De hát mégis – szólal meg Imogen –, hogy jön a képbe a világítótorony és a ház? Hogy került oda, ha a családod szegény volt?

– Skóciában a világítótornyokat az Északi Világítótorony Testület tartja fenn. A múlt században, ha újat kellett építeniük, a föld tulajdonosának bérleti díjat ajánlottak fel. Így volt ez a Torran-szigeten is. Ám a 60-as években automatizálták a világítótornyot, a ház kiürült, és visszakerült a családomhoz.

– Mint egy főnyeremény – mondja Imogen.

– Visszatekintve – vágja rá Angus –, igen. Van egy nagy, jól megépített házunk. Ingyen.

– Anya… – szólal meg ekkor egy hang fentről.

Kirstie az. Felébredt, és a lépcsőfordulóról kiabál le. Ez elég gyakran előfordul, mégis, különösen, ha váratlanul hallom meg a hangját, hirtelen belesajdul a szívem. Mert úgy hangzik, mintha Lydia szólna.

Szeretném, ha elmúlnának ezek a fojtogató érzések.

– Anyaaaaa…

Angusszal lemondóan egymásra nézünk, mindketten azt számolgatjuk, mikor is volt ilyen utoljára. Mint amikor a két szülő azon vitázik, ki eteti meg az újszülöttet hajnali háromkor.

– Megyek – mondom –, én vagyok a soros.

És valóban, utoljára pár napja, az egyik lidérces álmából ébredt, és akkor Angus ment fel, hogy megvigasztalja.

Leteszem a borospoharat, és elindulok az emeletre. Beany buzgón baktat a nyomomban, mintha nyulászni mennénk, és ahogy a farkát csóválja, az nekiverődik az asztal lábának.

Kirstie mezítláb áll a lépcső tetején. Maga a gondterhelt ártatlanság, nagy kék szemével, ahogy Leót szorítja a gombos pizsamájához.

– Már megint jött, anyu. Az az álom.

– Ugyan már, kicsikém. Csak egy rossz álom.

A karomba veszem, már nagyon nehéz, és visszaviszem a szobájába. Úgy tűnik, nincs nagyon oda, de jó lenne, ha elmúlnának ezek a visszatérő rémálmok. Ahogy megigazítom a takaróját, már félig csukva a szeme, bár még beszél.

– Fehér volt… anya, minden fehér volt körülöttem, egy szobában voltam és az emberek néztek rám.

– Psszt.

– Minden fehér volt és én féltem, és nem tudtam megmozdulni, és akkor… akkor…

Megsimogatom a kicsit meleg, sima homlokát, a szemhéja lassan lecsukódik, ám amikor valami nyöszörgés hallatszik mögülem, Kirstie megmoccan.

A kutya bejött utánam a hálószobába.

Kirstie kérőn néz rám.

– Itt maradhat Beany, anya? Itt aludhat ma éjjel a szobámban?

Ezt általában nem szoktam megengedni, de ma este le akarok menni és meginni még egy pohárral Immy és Angus társaságában.

– Rendben, Sawney Bean most az egyszer maradhat.

– Beany! – kiált fel Kirstie, felül, és megvakargatja a kutya fülét.

Szigorúan nézek a lányomra.

– Na, és mit mondasz?

– Köszönöm, anya.

– Jól van, és most aludj, holnap iskola.

Nem többes számban hivatkozott magára, és nem nevezte magát Lydiának sem. Nagy kő esett le a szívemről. Amikor látom, hogy leteszi a fejét a párnára, elindulok kifelé.

Közben ránézek a kutyára, aki ott fekszik Kirstie ágya mellett, a fejét letette, aludni készül.

És visszatér a rettegés, mert rájöttem, mi aggasztott. A kutya. Megváltozott a viselkedése.

Az óta a nap óta, hogy hazahoztuk az izgalomtól remegő ikreinkhez, Beany különbséget tett a két lány között. Lehet, hogy a lányaim egyformák voltak, de Beany nem egyformán viselkedett velük.

Kirstie-vel, az izgő-mozgó, élénk, pajkos kislánnyal, a megmaradttal, azzal, aki most itt fekszik az ágyában, a kutya is úgy viselkedik, ráugrik, amikor hazajön az iskolából, kergeti a folyosón, míg a lányunk vidáman sikongat.

Lydiával, a nyugodtabbal, a finomabb lelkűvel, azzal, aki órákon át képes volt olvasni mellettem, azzal, aki tavaly halálra zúzta magát, a spániel mindig óvatosan viselkedett, mintha érezte volna, hogy sebezhetőbb személyiség. Odament hozzá és megszaglászta, a mancsát kedvesen az ölébe tette.

Sawney Bean szeretett Lydia szobájában aludni, hacsak tehette. Bár rendszerint kikergettük, de ha néha beszökött, és ugyanúgy feküdt le az ágya mellé, a fejét lesunyva, mint most Kirstie ágya mellé.

Ránézek a kezemre: remeg. A szorongás úgy szúr, mint ezernyi tű.

Mert Beany már nem olyan ugrálós Kirstie-vel, hanem pontosan úgy viselkedik, mint annak idején Lydiával.

Finoman, óvatosan, bújósan.

Rám tör a kérdés: mikor változott meg a kutya viselkedése? Rögtön Lydia halála után? Vagy később?

Akárhogy is erőltetem az agyamat, nem tudok visszaemlékezni. Az elmúlt év során minden összemosódott a bánattól és a gyásztól, és annyi minden megváltozott, hogy nem figyeltem a kutyára. De akkor mi történt? Lehet, hogy a kutya is gyászol? Képes erre egy állat? Vagy valami más, valami rosszabb? Ezt meg kell vizsgálnom, nem hagyhatom ennyiben. Gyorsan kilépek Kirstie szobájából, égve hagyom neki a biztonságot jelentő éjjeli lámpát, majd átmegyek a pár méterre levő másik szobába, Lydiáéba.

Irodává alakítottuk át, sikertelenül ugyan, de megpróbáltuk munkával kitörölni az emlékeket. A falakon könyvespolcok, jobbára az én könyveimmel. Legalább fél polc ikrekről szóló könyvem is van.

Amikor várandós voltam velük, mindent elolvastam, amit csak tudtam a témáról. Én így dolgozok fel mindent: olvasok. A koraszülött ikrekről, az ikrek egyéniségéről, megkülönböztetésükről, arról, hogy az ikrek sokkal közelebb állnak egymáshoz genetikailag, mint bármelyik szülőhöz, vagy akár a gyerekeikhez.

És biztos vagyok benne, hogy olvastam valamit az ikrek és a kutya viszonyáról is.

Átnézem a polcokat. Ez lehet az? Nem. Talán ebben volt?

Végül leveszem a Többes szülések – gyakorlati kézikönyv címűt, és a mutatóhoz lapozok.

Kutyák, 187. oldal.

És itt is van, amire emlékeztem.

Az egypetéjű ikreket még kamaszkorukban is nehéz megkülönböztetni egymástól, néha a saját szüleik sem tudják, melyik kicsoda. Különös, de a kutyáknak nincsenek ilyen nehézségeik. A kutyának kiváló a szaglása – egy házi kedvenc pusztán a szag után néhány hét alatt különbséget tud tenni az ikrek közt.

Könyvvel a kezemben bámulok a szoba sötétjébe, és rakosgatom össze a bizonyítékot.

Az elmúlt évben Kirstie személyisége megváltozott, nyugodtabb lett, félénkebb, tartózkodóbb. Olyan, mint Lydia volt. Mostanáig mindezt a gyásznak tudtam be, hiszen ebben az évben mindnyájan megváltoztunk.

De mi van, ha szörnyűségeset tévedtem? Ha elkövettem ezt az iszonyatos hibát? Hogyan bizonyosodom meg? Mit tehetünk? És mit fog ez valamennyiünkön változtatni? Egy dolgot biztosan tudok: nem beszélhetek erről a férjemnek, aki teljesen össze van törve. Senkinek sem beszélhetek erről. Nincs értelme ledobni ezt a bombát, amíg nem vagyok biztos a dolgomban. De hogyan tudok bármit is bebizonyítani?

Kiszárad a szám, remegek, kimegyek a lépcsőhöz. Nézem az ákombákom kivágott papírbetűket a szoba ajtaján.

EZ KIRSTIE SZOBÁJA.

3. fejezet

Olvastam valamikor egy felmérésben, hogy a költözés éppen annyira traumatikus, mint a válás vagy egy szülő elvesztése. Én épp az ellenkezőjét érzem, két hete, amióta Walkernél jártunk, nagyon is örülök, hogy költözünk. Rengeteg dolgom van, és ez legalább néha leköti a figyelmemet.

Szeretem, ha szomjas vagyok, ha izomláz van a karomban a dobozok emelgetésétől, szeretem a por ízét a számban, ahogy kiürítem a végtelen hosszú könyvespolcokat.

De a kételyeim nem csitulnak el teljesen. Naponta legalább egyszer eltöprengek az ikrek fejlődésén és Lydia halálának körülményein. Lehetséges, hogy nem jól azonosítottuk a lányunkat, akit elvesztettünk?

Nem tudom, elakadtam. Az utóbbi két hétben, valahányszor elbúcsúztam Kirstie-től az iskolába, „drágámnak” meg „kicsimnek” szólítottam, mindennek, csak nem a saját nevén, mert rettegek attól, hogy megfordul, rám néz azzal az átható pillantásával, a nagy kék szemével, és azt mondja: Lydia vagyok. Nem Kirstie, Kirstie meghalt. Az egyikünk meghalt. Mindketten meghaltunk, de én élek, és Lydia vagyok. Hogy keverhetted ezt össze, anya? Hogyan?

Ilyenkor belevetem magam a munkába, és megpróbálok nem gondolkodni.

Ma van a neheze. Angus elrepült a korai géppel Skóciába, hogy előkészítse az utat, Kirstie pedig, Kirstie Jane Kerrera Moorcroft, iskolában van, így én rendet rakok a padláson. Ahol azt tároljuk, ami Lydiából megmaradt. Lydia May Tanera Moorcroftból.

A padláshoz vezető csapóajtó alatt állva a helyére teszem a hihetetlenül könnyű alumíniumlétrát, és megállok. Nem tudok mit csinálni, megint rajzanak a gondolataim.

Kezdd az elejéről, Sarah Moorcroft. Bogozd ki a szálakat.

Kirstie és Lydia.

A lányoknak eltérő, de egymáshoz illő neveket választottunk, mert hangsúlyozni akartuk az egyéniségüket, mégis jelezni iker mivoltukat, így tanácsolták a könyvek meg a különféle honlapok is. Kirstie az apjától kapta a nevét, a szeretett nagymamája után, skót név, aranyos, lírai.

Az egyenlőség jegyében én választhattam Lydia nevét. Azt akartam, hogy klasszikus legyen, régi görög. Részben, mert szeretem a történelmet, részben meg, mert nagyon tetszik a Lydia név, meg hát azért is, mert egy kicsit sem hasonlít a Kirstie-re.

A második neveiket az én két nagyanyám után kapták, a harmadikat Angus választotta, két kis skót sziget neve: Kerrera és Tanera.

Egy héttel a megszületésük után – és jóval azelőtt, hogy az elegánsabb Camdenbe költöztünk – a drága két kis újszülöttünket a szállongó hódarában a kocsi hátsó ülésén hazavittük a szerény kis lakásunkba. Nagyon meg voltunk elégedve a névválasztással, nevettünk, megcsókoltuk egymást, és még parkolás közben is a neveiket mondogattuk.

Kirstie Jane Kerrera Moorcroft.

Lydia May Tanera Moorcroft.

Úgy éreztük, afféle távoli rokonság van a nevek közt, költőiek és szépen illenek egymáshoz, de nem elcsépeltek.

És mi történt utána?

Ideje kitakarítani a padlást.

Fölkapaszkodok a létrán, belököm a csapóajtót, ami fájdalmas nyikorgással kinyílik, és nagy dörrenéssel nekiverődik a gerendáknak. A hang annyira erős, tolakodó, hogy az az idegesítő érzésem támad, hogy ott fönt valami alszik, és épp most ébresztettem fel.

A farmerem hátsó zsebéből kiveszem a zseblámpát, bekapcsolom, és felfelé világítok vele.

A fekete négyzet lebámul rám. Mintha el akarna nyelni az üresség. Megint megállok, megpróbálok úrrá lenni a rettegésemen. De nem megy. Egyedül vagyok a házban, csak Beany alszik a konyhában, a kosarában. Hallom, ahogy a fejem felett a novemberi eső kopog a tetőcserepeken, mintha idegességében valaki az ujjaival dobolna.

Kop-kop-kop.

Rettegő gondolatok cikáznak végig az agyamon. Fellépek egy fokot a létrán, Kirstie-re és Lydiára gondolok.

Kop-kop-kop. Kirstie-re és Lydiára.

Amikor az ikreket hazahoztuk a kórházból, rájöttünk, hogy igen, a neveiket jól választottuk meg, ám volt még egy dilemmánk, hogy hogyan különböztessük meg egymástól a lányokat.

A mi ikerlányaink ugyanis teljesen egyformák voltak, a nővérek az egész épületből odasereglettek, csak hogy lássák őket.

Vannak egypetéjű ikrek, akik nem is nagyon hasonlítanak, más a bőrük színe, máshol van rajtuk egy-egy kis folt, más a hangjuk. Vannak aztán „tükörkép” ikrek, akik egyformák, de úgy, mintha egyik a másiknak a tükörképe lenne, az egyiknek balra göndörödik a haja, a másiknak jobbra.

De Kirstie és Lydia Moorcroft valódi egypetéjű ikrek voltak, egyforma szőke hajuk volt, azonos acélkék szemük, pontosan egyforma kis orruk, még a hamiskás mosolyuk is egyforma volt, nem beszélve a rózsaszín szájacskájukról, amikor ásítottak, ugyanott szaladt ráncba a kis arcuk.

Kop-kop-kop.

Lassan, félve teszem meg az utolsó lépcsőfokokat, és a zseblámpám fényét követve benézek a sötétbe. Még mindig cikáznak a gondolataim, még mindig emlékezem szüntelenül. A lámpa fénysugarában megpillantom a Maclaren ikerkocsi barna fémkeretét. Akkoriban egy vagyonba került, de nem érdekelt minket. Azt akartuk, hogy az ikrek egymás mellett, arccal előre üljenek, ahogy toljuk őket. Mert ők születésüktől fogva egy csapat voltak. Saját nyelvükön gagyogtak, úgy össze voltak nőve, mint már a fogantatásukkor.

A terhességem alatt, az ultrahangok során megfigyeltem, hogy egyre közelebb húzódnak egymáshoz. A 12. héten még csak megérintették egymást, a 14.-en már ölelkeztek. A 16. hétre a gyerekorvos szerint néha meg is csókolták egymást.

Az eső most hangosabban kopog, olyan, mint valami ingerült sziszegés. Siess, várunk rád. Siess.

Nem kell engem rábeszélni a sietésre, végezni akarok mielőbb ezzel a munkával. Kémlelem a sötétséget, a lámpa fénye most egy régi, leeresztett gumimatracra vetül. Thomas, a gőzmozdony idióta vigyorral bámul rám. Vörös-sárga, olyan bohócos. Ez maradhat. Meg a másik is, annak is itt kell lennie valahol. A kéket Kirstie-nek vettük.

Egyes számú lány, kettes számú lány. Sárga és kék.

Eleinte úgy különböztettük meg őket, hogy kékre, illetve sárgára festettük a körmüket. A sárga volt Lydiáé, a kék Kirstie-é.

Ez a lakkozás csak afféle kompromisszumos megoldás volt. Az egyik nővér a kórházban azt javasolta, hogy valami diszkrét helyen tetováltassuk őket, a lapockájukon vagy a bokájukon, csak épp egy kis kitörölhetetlen jelet, hogy ne téveszthessük őket össze. Ezt azonban nem akartuk, túlságosan drasztikusnak, sőt barbárnak tűnt, hogy a tökéletes kis bőrüket tetováltassuk. Nem!

Valamit viszont tennünk kellett, így aztán egy éven át hetente lakkoztuk a körmüket. Ez után mindaddig, amíg nem tudtuk őket az eltérő személyiségük miatt megkülönböztetni, más-más ruhában járattuk őket – azokban, amelyek most itt sorakoznak zsákokban a poros padláson.

Csakúgy, mint a körömlakkal, itt is a sárga volt Lydia színe, és a kék Kirstie-é. Nem teljesen egyszínűben járattuk őket azért, nem volt sárga lány meg kék lány, de arra ügyeltünk, hogy Kirstie-n mindig legyen legalább egy kék pulóver, zokni vagy sapka, míg a másikon semmi kék nem volt. Ugyanígy, Lydiára sárga pólót adtunk, vagy a lenszőke hajába fontunk sötétebb sárga szalagot.

Siess, siess már.

Sietni akarok, de valahogy az sem illik ide. Hogy lehetnék céltudatos itt fent? Ezen a helyen? Ahol L betűvel jelzett kartondobozok hevernek mindenütt. Vádlón, hangtalanul, telepakolva. Ezekben a dobozokban van a lányom élete.

Üvölteni akarom a nevét: Lydia, Lydia! Gyere vissza! Gyere, Lydia May Tanera Moorcroft! Úgy akarom kiáltani, mint akkor, amikor meghalt, amikor lenéztem az erkélyről, és láttam a kis testét, széttárt karokkal, mégis egy kupacban, még lélegzett, de már haldoklott.

Most meg itt fuldoklom a padlás porában. Vagy az emlékektől.

A kis Lydia, ahogy a karjaimba szalad, amikor sárkányt eregetünk Hampstead Heathen, és megijed a zizegő hangtól. A kis Lydia, amikor az ölemben ülve nagy komolyan először leírja a nevét. Amikor szinte eltörpül apa nagy székében, és bebújik egy akkora atlasz mögé, mint ő maga. Lydia, a csöndes, a könyvmoly, akinek nagy lelke volt, aki kicsit el volt mindig veszve – éppen úgy, ahogy én. Lydia, aki egyszer azt mondta a parkban egy padon ülve a testvérével: Anya, gyere, ülj ide közém, és olvass nekünk.

Gyere és ülj közém? Már akkor is volt valami zavar, bizonytalanság az azonosságuk körül. És a drága Lydia elment. Vagy még él, ott van lent, a holmija pedig itt van bedobozolva? Ha ez van, akkor hogyan tudjuk kibogozni ezt a dolgot úgy, hogy tönkre ne menjünk bele?

Elviselhetetlenül bonyolult. Magamban beszélek.

Csináld, Sarah, csináld. Rakj rendet a padláson. Csináld meg, amit kell. Ne foglalkozz a bánatoddal, dobd ki, ami nem kell, aztán költözz el Skóciába, Skye-ba, ahol széles a látóhatár. Ahol Kirstie – igen, Kirstie, Kirstie, Kirstie – szabadon futkározhat. Ahol valamennyien elfuthattok a múlt elől, mint ahogy a vadludak húznak a Cuillins-hegység felett.

Az egyik doboz ki van nyitva.

Döbbenten bámulom. Valaki durván feltépte Lydia legnagyobb játékosdobozát. Ki tenne ilyet? Csakis Angus lehetett. De miért? És miért ilyen vadul, durván? Miért nem szólt nekem? Lydia holmiját illetően mindent megbeszéltünk egymással. Most pedig hozzányúl a játékaihoz anélkül, hogy szólna nekem?

Az eső sisteregve kopog a tetőn, ráadásul nagyon közel, éppen a fejem felett.

A feltépett doboz fölé hajolok, kinyitom az egyik fülét, és ahogy belenézek, újabb zajt hallok, valami fémes csörgést. Csak nem mászik felfelé valaki a létrán?

De igen.

Összetéveszthetetlen a hang. Valaki van a házban. Hogy került be úgy, hogy nem is hallottam? És ki mászik fel a padlásra? Beany a konyhában van, miért nem ugatott?

Rettegve hőkölök hátra.

– Ki az? Ki van ott?

– Minden rendben, szívem?

– Angus!

Ott áll mosolyogva a lentről beszűrődő félhomályban. Különösen néz ki, mint valami betörő egy ócska horrorfilmből, akit alulról világít meg a rémisztő lámpafény.

– Jézusom, Angus, úgy megijesztettél!

– Sajnálom, szívem.

– Azt hittem úton vagy Skóciába.

Fölegyenesedik, szembeáll velem. Nagyon magas, közel két méter, és kicsit meg kell hajolnia, különben beverné azt a szép fejét a gerendába.

– Elfelejtettem magammal vinni az útlevelemet. Manapság nálad kell hogy legyen, még a belföldi járatokon is. – Angus mögém néz, a kinyitott játékosdobozt nézi. A zseblámpám fénye rávetül a köztünk lógó poros pókhálókra. Egyenesen a szemébe akarok világítani. A homlokát ráncolja? Mosolyog? Dühösen néz? Nem látom. Túl magas, és fény sincs elég. De a hangulat kínos, zavart.

– Mit csinálsz, Sarah? – szólal meg végül.

A lámpa fényét egyenesen a kartondobozra irányítom, a durva hasadásra.

– Hogy néz ez ki?

– Jól van, na.

Nyugtalanító a sziluettje a lentről felszűrődő fényben, mintha feszült vagy dühös lenne. Fenyegető. De miért?

– Kiválogatom ezt a holmit itt. Gus, valamit csinálnunk kell, nem? – mondom hadarva. – A… – visszafojtom a fájdalmamat és Angus árnyékba borult arcába nézek. – Ki kell válogatni Lydia játékait és ruháit. Tudom, hogy te nem akarod, de döntenünk kell. Visszük őket magunkkal vagy… valami mást csinálunk velük.

– Kidobjuk?

– Igen… talán.

– Jól van, jól. Hát… nem tudom.

Hallgatunk, csak az eső kopog szüntelen.

Beszorultunk ide, erre a helyre, erre a padlásra. Én azt szeretném, ha kimozdulnánk, de meg kell tudnom az igazságot a dobozról.

– Angus!

– Figyelj, mennem kell – mondja hátrálva, és elindul a létra felé. – Majd később beszéljünk erről, Skype-olok Ornsayből.

– Angus!

– Lefoglaltam a helyet a következő járatra, de ha nem vigyázok, azt is lekésem. Úgy néz ki, Invernessben kell éjszakáznom – mondja, és a hangja egyre halkul, ahogy megy lefelé a lépcsőn. Elmegy, és ebben az elmenésben van valami bűntudatos menekülés.

– Várj!

Majdnem megbotlom a létrán, annyira sietek utolérni Angust, aki már a lépcsőnél jár.

– Angus, várj!

Megfordul, és a karórájára néz.

– Mi van?

– Te… – nem akarom megkérdezni, de muszáj megkérdeznem. – Gus, te nyitottad ki Lydia játékosdobozát?

Hallgat.

– Igen, persze – szólal meg egy idő után.

– De miért, Angus? Mi az istenért csináltad?

– Mert Kirstie már unta a játékait.

Látszik az arcán, hogy szándékosan nyugalmat erőltet magára, nekem meg az a szörnyű érzésem van, hogy hazudik. A férjem nem mond nekem igazat.

Teljesen össze vagyok zavarodva, mégis mondanom kell valamit.

– Szóval felmentél a padlásra, és kivettél valamit a dobozból? Lydia egyik játékát? Csak így egyszerűen?

Farkasszemet néz velem. Az alsó szintről már összeraktuk a bútorokat, az egyik kedvenc könyvespolcomat, Angus értékes komódját, nagyanyai örökségét. Nagy, portalan négyszögek a helyükön.

– Igen, és akkor mi van? Mi a gond, Sarah? Ellenséges területre léptem volna? – Már nem biztató a tekintete, a homlokát ráncolja. Ez az a sötét, vészjósló pillantás, ami a dühkitöréseit előzi meg. Arra gondolok, amikor megütötte a főnökét. Az apjára gondolok, aki verte az anyját. Nem. Ez az én férjem, aki soha nem emelne kezet rám. De nyilvánvalóan dühös. – Kirstie unatkozott, szomorúnak tűnt. Azt mondta, hiányzik neki Lydia. Te nem voltál itthon, Sarah, beültetek egy kávéra Imogennel. És akkor én úgy gondoltam, hogy lehozom neki Lydia valamelyik játékát. Hogy az majd megvigasztalja, és talán unatkozni sem fog. Na, ezt csináltam. Baj? Nem lett volna szabad?

Metszően gúnyos a hangja.

– De…

– Miért, te mit csináltál volna? Nemet mondtál volna neki? Azt mondtad volna, hogy fogja be a száját és játsszon a saját játékaival? Hogy felejtse el, hogy létezett egyáltalán a testvére?

Megfordult és elindul. Most én érzek bűntudatot. Teljesen érthető a magyarázata. Igen, azt hiszem, ebben a helyzetben én is ezt csináltam volna.

– Angus…

– Tessék – mondja, és megáll öt lépésre tőlem.

– Sajnálom. Ne haragudj, hogy kérdőre vontalak. Csak kicsit megdöbbentem, ennyi.

– Ugyan, semmi baj – mondja, és halványan elmosolyodik. – Semmi baj, drágám. Majd Ornsayben találkozunk, rendben? Te mész a lenti úton, én meg a fentin.

– És te előbb leszel Skóciában, mint én?

– Aha.

Most már nevet, igaz, örömtelenül, aztán elköszön, és megfordul, hogy elhozza az útlevelét és a táskáját, majd elrepüljön Skóciába.

Hallom, ahogy a konyhában motoz, szinte még látom a mosolyát.

Lent csapódik az ajtó, Angus elment, nekem pedig hirtelen fizikailag is hiányozni kezd.

Még mindig kívánom, sőt egyre jobban. Talán jobban, mint valaha is, hiszen oly régen nem voltunk már együtt.

Vissza akarom csábítani, kigombolni az ingét, szeretkezni akarok vele, mint ahogy már hónapok óta nem. Ráadásul azt akarom, hogy ő akarjon engem. Azt akarom, hogy jöjjön vissza, tépje le rólam a ruháimat, úgy, ahogy az elején, az első években, amikor hazajöttünk a munkából, és egyetlen szó nélkül már az előszobában vetkőzni kezdtünk, és szépséges vágyunk bódulatában ott estünk egymásnak, ahol éppen tudtunk, a konyhaasztalon, a fürdőszoba padlóján, az esőáztatta kertben.

Aztán kacagva hátradőltünk a boldogan csillogó veríték láttán, ami mindkettőnket beborított, nevettünk a ruháinkból kirajzolódó nyomvonalon a bejárati ajtótól a szeretkezés helyéig, olyan volt, mint a mesében a kenyérmorzsa, majd elindultunk visszafelé az úton, felvettük a gatyát, a farmert, az én ingemet, az övét, a dzsekijét, a kardigánomat. Aztán hideg pizzát ettünk mosolyogva, bűntelenül, ujjongva.

Akkor boldogok voltunk. Boldogabbak, mint a többi pár, akiket ismertem. A legkegyetlenebb az, hogy most a régi önmagunkat irigylem, a korábbi énemre vagyok féltékeny. Azok a rohadt Moorcrofték a tökéletes életükkel: két imádnivaló ikerlány meg egy szép kutya.

Csakhogy ez nem egészen igaz, ez a tökély afféle illúzió volt csupán. Nem voltunk mindig boldogok, legalábbis miután az ikrek megszülettek. A szülés utáni hónapokban egyenesen boldogtalanok voltunk.

Hogy ki volt a hibás? Alapvetően én, de Angus sem sokat segített. A szülés után szexuálisan megváltozott, mintha száműzte volna magát fizikailag. Nem akart hozzám érni, és amikor mégis, úgy tette, mintha a testem teljesen más lett volna, olyasmi, amivel tudományos gondossággal kell bánni. Egyszer megláttam a tükörben, ahogy engem néz, felméri az új, anyai meztelenségemet, a striákat és a csöpögő mellbimbóimat, majd elfintorodik.

Túl sokáig, közel egy évig nem is szexeltünk. Amikor az ikrek már átaludták az éjszakát, és amikor már én is kezdtem magam összeszedni, megpróbáltam kezdeményezni, de Angus gyenge kifogásokat találva kitért: túl fáradt, túl sokat ivott, sok a dolga. Soha nem volt otthon.

Így másutt találtam meg a szexet a magányomból ellopott néhány rövid estén. Angus egy új projekten dolgozott a Kimberley és Társánál, ügyet sem vetett rám, minden éjjel későn járt haza. Kétségbe voltam esve, végletesen elszigetelődtem, elveszve az anyaság útvesztőjében, és untam a tejesüvegek mikrózását. Elegem lett abból, hogy egyedül lássak el két sivalkodó csecsemőt. Felhívott egy régi barátom, hogy gratuláljon a gyerekekhez. Én kapva kaptam az alkalmon, csábított a régi kapcsolat izgalma. Miért nem jössz át egy italra, megnézhetnéd az ikreket. Megnézhetnél engem.

Angus nem magától jött rá, én vetettem véget a jelentéktelen ügynek, és egyszerűen elmeséltem a férjemnek. Egyrészt nagy volt a bűntudatom, másrészt, azt hiszem, meg is akartam büntetni őt. Látod csak, mennyire magányos voltam. A sors iróniája, hogy ez a bántó vallomás valójában megmentett minket, mert fellángolt a szexuális életünk.

A vallomás óta ugyanis más szemmel nézett rám, már nem az az unalmas, fáradt, szótlan fiatal anya voltam, hanem megint afféle díj, szexuális tulajdon, egy test, amelyet a vetélytárs megkíván. Angus visszaszerzett engem, és újra meghódított. Megbocsátott azáltal, hogy megkefélt. Aztán elmentünk párterápiára, és újra sínen voltunk. Mert még mindig szerettük egymást.

De mindig azon gondolkodom, miféle maradandó károsodást okoztam. Lehet, hogy annyi éven át csak rejtegettük, mert mint házaspár, nagyon jók vagyunk rejtegetésben.

És most itt vagyok: megint a padláson, és nézem a dobozokat, amelyek a halott lányunk holmiját rejtik. De legalább eldöntöttem valamit: el fogjuk őket raktározni. Igen, lerakjuk, egy raktárba az összeset.

Gyáva megoldás, sem az egyik, sem a másik, de képtelen vagyok Lydia játékait elcipelni Észak-Skóciába – és miért is tenném? Hogy Kirstie múló szeszélyeinek megfeleljünk? De kidobni őket kegyetlen, és így lehetetlen lenne.

Majd egy nap megteszem, de nem most.

Szóval marad a raktár.

A döntésem miatt végre képes vagyok haladni a munkával. Három órán át dobozolok és ragasztok, kirámolok és újra becsomagolom a dolgokat, aztán gyorsan eszem egy kis levest, hozzá tegnapi kenyeret, és előveszem a mobilomat. Örülök a hatékonyságomnak. Van azonban még valami, még egy kétely, amit el akarok oszlatni, és akkor vége ennek a butaságnak.

– Miss Emerson?

– Halló!

– Khmm, itt Sarah. Sarah Moorcroft.

– Jaj, igen, elnézést, igen, és szólítson, kérem, Nualának.

– Rendben – mondom, de elhallgatok. Miss Emerson Kirstie tanítónője, okos, lelkes huszonéves. Rengeteget vigasztalt az elmúlt iszonyatos év során. De a lányok – már csak Kirstie – mindig is Miss Emersonnak szólították, furcsa lenne a keresztnevén szólítani. Kínosnak érzem, de meg kell próbálni. – Nuala.

– Igen?

Élénk a hangja, pedig délután öt óra. Kirstie a napköziben van, de a tanítónőjének még van munkája.

– Lenne egy szabad perce? Csak pár kérdést szeretnék feltenni Kirstie-vel kapcsolatban.

– Van, hogyne, öt is. Miről van szó?

– Tudja, ugye, hogy nemsokára elköltözünk?

– Skye-ba? Igen. Megvan már, melyik iskolába fog járni a kislány?

– Igen, Kylerdale a neve. Ellenőriztem minden róla szóló jelentést, kétnyelvű, angol és gael. Persze olyan nem lesz, mint a St. Luke’s, de…

– Sarah, kérdezni akart valamit.

Nem türelmetlenül mondja, csak mint akinek más dolga is lenne.

– Aha, igen, elnézést.

Kibámulok a nappali félig nyitott ablakán.

Elállt az eső, mindent átölel az őszi este hűvös sötétje. Szemben a fákról egyenként hullanak le a levelek. Szorosabban markolom meg a telefont, és folytatom.

– Nuala, azt akartam kérdezni… – annyira feszült vagyok, mintha hideg vízbe készülnék beleugrani. – Nem vett észre valami különöset újabban Kirstie-n?

Eltelik egy kis idő.

– Különöset?

– Hát tudja… szóval különöset…

Szánalmas vagyok ezzel a szóval, de hát mi mást mondhatnék? Hogy figyeljen, Miss Emerson, nem mondogatja Kirstie azt, hogy ő a meghalt testvére?

– Nem, nem vettem észre semmi különöset – feleli Miss Emerson kedvesen, olyan hogyan-bánjunk-a-gyászoló-szülőkkel-hangon. – Persze, Kirstie-nek hiányzik a testvére, ez világos, de a nehéz körülmények ellenére azt mondhatnám, hogy a lánya igen jól bírja. Jobban nem is lehetne.

– Köszönöm – felelem. – Még egy kérdésem lenne, egy utolsó.

– Rendben – mondja.

Összeszedem magam ismét. Érdeklődnöm kell Kirstie olvasásáról. Arról, mennyit javult rövid idő alatt, mert ez is idegesít.

– Szóval, Nuala, hogy áll Kirstie a készségek fejlődésével? Észrevett újabban valami változást? Az iskolai munkájában.

Ezúttal hosszabb a csönd.

– Háát… – motyogja Nuala.

– Igen?

– Semmi különös, de azt hiszem, van valami, amit megemlíthetnék.

A fák kínlódva hajladoznak a szélben.

– És mi az?

– Észrevettem, hogy Kirstie az utóbbi időben sokkal jobban olvas. És mindez igen rövid idő alatt történt. Meglepő fejlődés. Ugyanakkor azonban matematikából nagyon jó volt, most pedig… nem annyira. – Látom magam előtt Nualát, ahogy kínosan vonogatja a vállát a vonal végén. Folytatja. – Ez váratlan, nemde?

Kimondom, amit talán mindketten gondolunk.

– A testvére volt jó olvasásból és nem annyira jó matematikából.

– Igen, ez azt hiszem, így van – mondja Nuala halkan.

– És van még valami? Valami hasonló?

– Igen, talán – szólal meg Nuala újabb fájdalmas szünet után. – Az elmúlt pár héten vettem észre, hogy Kirstie barátságosabb Roryval és Adelie-vel.

Zizegnek a lehulló falevelek.

– Rory. És. Adelie – ismétlem meg lassan a neveket.

– Igen, de ők – Nuala tétován folytatja –, ők Lydia barátai voltak, mint ahogy gondolom, tudja. És Kirstie mintha hanyagolná a saját barátait.

– Zolát és Theót?

– Zolát és Theót. Ráadásul elég hirtelen. Ezek a dolgok azonban gyakran előfordulnak, és a lány még csak hétéves, nagyon kicsi.

– Hát akkor jó. – Kiszáradt a torkom, megismétlem. – Jó, rendben van. Értem.

– Kérem, ne aggódjék. Ha nem kérdez rá, nem is említettem volna ezeket.

– Értem.

– Tudja, Sarah, az az érzésem, hogy Kirstie valahogy kompenzálni akarja magát a testvére hiánya miatt, szinte megpróbál ő lenni, hogy helyettesítse, hogy tompítsa a fájdalmát. Így például ráfeküdt az olvasásra, hogy jobban olvasson, és ezzel betöltse az űrt. Nem vagyok gyerekpszichológus, de úgy tudom, ez nem szokatlan.

– Nem, nem az. Igen, értem.

– Minden gyerek a maga módján gyászol. Gondolom, ez a gyógyulási folyamat része. Akkor mikor is utaznak? Nemsokára, igaz?

– Igen – felelem. – A hétvégén.

Nehéznek tűnik a telefon a kezemben.

Nézem szemben az elegáns házakat, az utcai lámpák alatt csillogó leparkolt autókat. Már teljesen besötétedett, az ég tiszta. Látom a London felett röpködő gépek fényeit, mint valami hatalmas, láthatatlan tűz parazsai pislognak.

4. fejezet

Angus Moorcroft leparkolt a Selkie Hotel előtt, és kiszállt az olcsó kocsiból, amit előző este bérelt az invernessi reptéren, majd átnézett az árapálysíkságon és a csöndes vízen Torran felé. Az égen egy felhő sem látszott, ritka pillanat volt, hogy itt, északon, novemberben felragyog a nap. Annak ellenére, hogy a levegő tiszta volt, a házat alig lehetett látni, ott állt a moszattal borított sziklák felett, mögötte a világítótorony.

Angus ellenzőt csinált a kezéből, úgy nézte a családja új otthonát. Gondolataiban egy autó zaja zavarta meg. Egy régi kék Renault állt meg csikorogva.

Josh Freedland, a barátja szállt ki belőle egy kibolyhosodott kötött pulóverben, a farmerja kőportól foltos. Angus intett neki, és egy pillanatra ránézett a saját nadrágjára. Hiányozni fognak a jó öltönyök és a selyem nyakkendők.

– Megérkezett a fehér telepes! – kiáltotta oda neki Josh.

Megölelték és jól hátba veregették egymást. Angus elnézést kért a késésért, amiért nem a korábbi járattal jött, Josh pedig azt mondta, semmi baj.

Angus úgy érezte, a válaszban van egy kis irónia. Volt idő, amikor Josh késett mindig. Amikor ő volt Nagy-Britanniában a legmegbízhatatlanabb ember. De minden megváltozott.

Egyszer csak, mintegy vezényszóra mindketten megfordultak és a Soundra nyíló kilátást nézték.

– Tudod, már el is felejtettem, milyen gyönyörű – motyogta Angus.

– Mikor is jártál erre utoljára?

– Még veled. Meg a bandával. Az utolsó vakációkor.

– Igazán? – mosolyodott el meglepve Josh. – Junkie a vízben! Junkie a vízben!

Ez a mondás arról az emlékezetes nyaralásról származik, amikor egyetemistákként idejöttek Angus nagymamájának a szigetére. Egy eseménydús hétvégét töltöttek el, rengeteget ittak, rengeteget nevettek, förtelmesen hangosak voltak, amivel kiborították a helyieket – de nagyon jól szórakoztak. Majdnem elsüllyesztették a csónakot, amikor a Selkie-ből visszafelé eveztek abban az édes, bíborszínű skót nyárban, az örökös hajnalban, amikor sosincs sötét. A „junkie a vízben” egy különösen nagy berúgás alkalmával született, amikor az ecstasytól teljesen beállt Josh megpróbálta megölelni az egyik fókát, és este tizenegy körül beesett a hideg, sötét vízbe.

Akár halálos vége is lehetett volna a balesetnek, de huszonegy évesek voltak és nyilvánvalóan halhatatlanok. Josh ruhában kiúszott a szigetre, ahol valamennyien berúgtak újra meg újra, a világítótorony őrének abban a lerobbant, de meseszép házában.

– Mikor is volt az? Tizenöt éve? Jesszusom! – mondta Josh zsebre vágott kézzel. A hűvös szellő belekapott vörös fürtjeibe. – De jót mulattunk, igaz? Az a rengeteg cider, amit Coruiskban megittunk! Találkoztál azóta valakivel a fiúk közül?

– Nemigen.

Angus hozzátehette volna, hogy nyilvánvaló okokból, de nem volt rá szükség, Josh mindenről tudott.

Az elmúlt évben, Lydia halála után Angus leginkább Joshhoz fordult vigasztaló telefonokért, majd azokért az egyoldalú kocsmázásokért, amikor Josh Londonba látogatott. Josh megtette, amit vártak tőle, hallgatta Angust, ahogy Lydiáról beszél. Beszél, amíg a szavak nyállá változva nem csordogálnak a szájából, egészen addig beszél, amíg a whisky és az álmosság mindent el nem homályosít.

Josh volt az egyetlen, aki egy sötét, lidérces éjszakán látta Angust igazán sírni a halott lánya miatt. Aznap egy tabu dőlt le, de talán jó értelemben: egy férfi sír egy másik előtt, úgy, hogy taknya, könnye egybefolyik.

És most?

Josh valamit megnézett a telefonjában, Angus pedig még egyszer szemügyre vette a távoli Torran-szigetet. Hosszú út vezetett oda az árapálysíkságon át, sokkal hosszabb, mint ahogy emlékezett rá. Le kell majd mennie a hullámtérbe, aztán megkerülni Salmadair szigetét, és úgy át a kisebb szigetre, Torranra. Legalább harminc- vagy negyvenpercnyi út.

És ez az idő ugyancsak lényeges volt, hiszen a sziget régi evezős csónakja már régen elkorhadt, ami azt jelentette, hogy nem volt csónakjuk, és ameddig nem szereznek egy újat, neki, Sarah-nak és Kirstie-nek gyalog kell megközelíteni a szigetet ezen a nedves, csúszós, becsapós lapályon át, és azt is csak apálykor tehetik.

– Nem tudsz valakit, akinek van eladó csónakja olcsón?

Josh felnézett a telefonjából.

– Öreg, nem mondod, hogy nem gondoskodtál csónakról?

– De mondom, nem gondoskodtam.

– Gus, ne vacakolj már, tényleg. Hogy képzeled el az életet Torranon csónak nélkül?

– Nehezen, de kénytelenek leszünk, amíg nem veszek egyet. És hát a pénz…

– Most elvihetlek az enyémmel.

– Nem, gyalog akarom kipróbálni, az árapálysíkságon át.

Josh kétkedő mosollyal nézett rá.

– De emlékszel még, hogy veszélyes ez az ártér?

– Hát, igen.

– De most komolyan, Gus, este, alkonyat után nem képzeled, hogy átmész ezen a síkságon? Még ha van is nálad zseblámpa, eltöröd a bokádat a sziklákon, beleragadsz a sárba, és akkor megnézheted magad.

– Josh…

– Skye-ban senki nem hallja meg, ha kiáltasz, a part menti házak fele üres. Ezek csak nyaralók. Télen a dagály hideg, megfulladhatsz.

– Josh, mindezt tudom. Ez az én szigetem. Gyerekkoromban gyakorlatilag itt laktam.

– De mindig nyáron jöttél, ugye? Télen egy nap öt óra hosszat tart, vagy még annyi ideig se. Öregem, gondold meg. Torran télen még csónakkal is elég húzós lehet. Napokig ott ragadhatsz.

– Rendben, értem. Tudom, hogy a telek kemények. Tudom, hogy nem lesz könnyű, de nem érdekel.

– Értem, azt hiszem, értem – nevetett fel Josh.

– Szóval délután említetted a telefonban az árapályt. Hogy áll ma délután?

Josh a visszahúzódó tengerre nézett, majd Angusra.

– Már korábban e-mailben elküldtem egy linket neked, a hivatalos árapály-táblázatot Mallaigból, minden részlettel együtt.

– Még nem értem rá megnézni, reggel óta úton vagyok.

Josh bólintott, alaposan szemügyre vette az árapálysíkságot és a halvány napsütésben száradó moszatokat.

– Na, lássuk, az apály ma délután négykor van. Maximum plusz-mínusz egy órád van. Egy órát még el kell ütnünk valahogy, három körülig.

Kis időre mindketten elhallgattak. Angus tudta, mi fog következni. A barátja ekkor halkan megkérdezte: – Hogy van Kirstie?

Most mit mondjon erre?

Meg akarta mondani az igazat. Hogy úgy fél éve Kirstie igen különösen kezdett viselkedni. Az életben maradt lányával történt valami nagyon furcsa és nyugtalanító: a személyisége. Annyira rosszul álltak a dolgok, hogy Angus majdnem elment egy orvoshoz, de akkor, az utolsó pillanatban talált egy megoldást. Legalábbis annak tűnt.

Képtelen volt azonban erről bárkinek is beszélni, még Joshnak is. Különösen nem Joshnak, mert elmondaná Mollynak, a feleségének, ő pedig meglehetős jóban van Sarah-val. És nem szabad, hogy Sarah megtudja, ezt senki sem mondhatja meg neki. Angus egyszerűen nem bízott eléggé Sarah-ban ezzel kapcsolatban. És hát hosszú ideje egy csomó más dologban sem bízott meg benne…

Tehát hazudni kell. Még Joshnak is.

– Kirstie jól van. Már amennyire lehet.

– Akkor jó. Hát Sarah? Hogy is mondjam, jobban van?

Már megint egy elkerülhetetlen kérdés.

– Aha, jól van. Mind jól vagyunk. És tényleg nagyon várjuk, hogy költözhessünk. – Angus megpróbált a lehető legnyugodtabb hangon beszélni. – Kirstie hableányt szeretne látni. Vagy fókát. Igen, talán a fóka is megteszi.

– Ez jó.

– Szóval, ha még van időnk, kávézhatnánk.

– Jó, rendben. Majd észreveszel némi változást itt – mondta Josh, ahogy belökte a kocsma nyikorgó ajtaját.

Nem tévedett, ahogy beléptek a Selkie-be, Angus meglepetten nézett körül.

Átalakult a heringhalászok régi, koszos kocsmája. Dudaszó helyett modern filmzene szólt, és a sáros szőnyeg helyett drága szürke padlólapokat raktak le.

A kocsma túlsó végén a krétával írt táblán rákmenüt hirdettek, a pulton dobozokban a helyi moziműsor meg mindenféle szórólapok tengerisas-néző túrákról. A sörcsapok mögött egy kövérkés kamaszlány állt, unottan piszkálta az orrába rakott karikát, és szemmel láthatóan meg volt sértve, amiért Josh kávét rendelt.

A változás imponáló volt, ám nem kivételes. Ez is az egyike volt a skót felföld és szigetvilág iránt érdeklődő, gazdag turistákat megcélzó boutique hoteleknek és gasztropuboknak. Nem az a düledező, ecetszagú helyi krimó volt már, ami húsz éve.

Igaz, mivel november közepe volt, ráadásul hétköznap, a kocsmában csak helyieket lehetett látni.

– Igen, mindkettőt tejjel kérjük, köszönöm, Jenny.

A szemközti sarokban öt különböző korú férfi ült a nagy kerek faasztalnál, szinte teljesen egyforma, hosszú ujjú garbóban. Más nem volt a kocsmában. A férfiak hangtalanul nézték Angust a sörük mellől.

Aztán egymáshoz fordultak, és mint az összeesküvők újra beszélni kezdtek, valami idegen nyelven.

Angus megpróbált nem túl feltűnően bámulni.

– Gael? – kérdezte Joshtól.

– Aha. Manapság sokan beszélik Sleatben, itt van nem messze egy új gael egyetem is. És persze az iskolában is tanítják. – Josh alig észrevehetően elmosolyodott. – De fogadok, hogy mielőtt beléptünk ide, angolul beszéltek. Tudod, viccelnek, hogy bosszantsák, aki bejön.

Intett az egyiküknek, egy borostás, zömök, jóképű negyvenes férfinak.

– Jól vagy, Gordon?

Gordon odafordult, és halvány mosolyt küldött Josh felé.

– Jó napot, Joshua, jó napot. Ciamar a tha thu fhein?

– Persze, persze. A nagynénémet villámcsapás érte – felelte kedvesen kacagva Josh. – Gordon, hiszen tudod, hogy sose tanulom ezt meg.

– Nem, nem, de azért egyszer megpróbálhatnád, Josh.

– Rendben, megígérem. Nemsokára utolérlek!

Közben az unott arcú pultoslány elkészült a kávéval. Angus elnézte Josh durva, vörös kőműveskezében az apró csészéket.

Angus nagyon megkívánta a whiskyt. Skóciában az embertől szinte elvárják, hogy igyék, mégis, kínos lett volna neki délután a színjózan Josh társaságában leküldeni egy scotch-ot.

Josh Freedland nem mindig volt józan. Épp ellenkezőleg. Míg Angus elszívott pár szál füves cigit, de nem ízlett neki és inkább az alkoholnál maradt, Josh a bandából valamennyiüknél tovább ment a kemény drogok felé. Az első években sokat gúnyolódtak és nevettek Josh elszánt hedonizmusán.

Aztán már egyáltalán nem nevettek.

Húszas éveinek közepe óta Angus döbbent rémülettel figyelte, ahogy a legjobb barátját elkapja a heroin örvénye, és belezuhan a drogos kétségbeesés sötétjébe. Angus megpróbált neki segíteni, de mindhiába. Mindenki segíteni akart. Ám akkor, amikor Josh harmincéves lett, amikor már úgy nézett ki, hogy az egész élete egy csődtömeg, vagy még annál is rosszabb, hirtelen kijózanodott és megmenekült.

Josh ugyanakkora hévvel vetette bele magát a józanodásba, mint annak idején a drogozásba, teljes elszánással. Hatvan gyűlésre ment hatvan nap alatt. Megcsinálta a tizenkét lépéses programot, és rábízta magát a felsőbb erőre. Akkor az egyik NA gyűlésen Notting Hillben találkozott egy helyes és jómódú fiatal nővel, Molly Margettsonnal. A lány kokainista volt, de ő is a józanodás útjára lépett, mint Josh.

Azonnal szerelembe estek, és nem sokkal később egy megható kis szertartáson összeházasodtak, majd elköltöztek Londonból északra. Eladták a lány Holland Park-beli lakását, és vettek egy szép házat is Sleatben, a vízparton, félmérföldnyire a Selkie-től, ott, ahová oly szívesen járt mindenki, Angus nagymamájának szigete közelében.

A gyönyörű Sound of Sleat, a legszebb hely a földön.

Josh kőművesként dolgozik, Molly háziasszony és üzletasszony is, egész szépen keres, gyümölcsöt termeszt, és házi dzsemet, csatnit meg mézet árul. Néha festeget is.

Angus elmerengve nézett szét a kocsmában. Éveken át sajnálta Josht, most azonban inkább irigyelte. Örült persze Josh és Molly együttlétének, de irigyelte az egyszerű életüket. Semmi más, csak levegő, só, ég, üveg, szikla, tenger. És a Hebridákról való hangaméz. Angus is vágyott erre, le akarta mosni magáról a város bonyolultságát, és megmártózni a tiszta egyszerűségben. Friss levegő, igazi kenyér, és a sós szél fújja az ember arcát.

A két barát odalépett egy üres asztalhoz, távol Gordontól és gaelül beszélő haverjaitól. Josh leült, belekortyolt a kávéjába, és mindentudó arckifejezéssel megszólalt: – Ez Gordon Fraser volt. Ezermester, mindenhez ért itt a környéken, a kenyérpirítótól a csónakon át a magányos feleségekig. Ha csónak kell, ő segíthet.

– Igen, azt hiszem, emlékszem rá – mondta a vállát vonogatva Angus. Vajon valóban emlékszem, gondolta. Oly régről mit is tudna felidézni? Igazából még mindig sokkolta az, hogy sokkal közelebbinek vélte a Torran-szigetet a szárazföldhöz. Mire emlékszik még rosszul? Mit felejtett még el?

Angus szeretett volna valami másra gondolni.

– Josh, mennyit változott Torran? Nagyon lepusztult?

– A ház? Hát, öregem, jobb, ha felkészülsz rá. Mint ahogy a telefonban is mondtam, megpróbáltam rajta tartani a szememet, és Gordon is, tudod, ő nagyon szerette a nagymamádat. A helyi halászok is megállnak arra néha. De mi tagadás, nagyon le van pukkanva.

– És a világítótorony őrei?

Josh csak ingatta a fejét.

– Á, azok kéthetente egyszer, ha jönnek erre, és már mennek is, kifényesítenek egy lencsét, elemet cserélnek, és mennek vissza a Selkie-be egy korsóra.

– Értem.

– Mindent megtettünk, amit csak tudtunk, de hát mindenkinek sok a dolga. Molly nem szeret egyedül kimenni a csónakkal. A nagymamád négy éve volt itt utoljára, szóval azóta senki sem lakott a házban.

– Hosszú idő az.

– Nagyon is, barátom. Négy hosszú tél a Hebridákon. A pára, a rothadás és a szél mind megtette a magáét – mondta sóhajtva, majd kisvártatva felderült az arca. – Igaz, a múlt nyáron voltak lakóitok.

– Ne mondd!

– De. Egész rendesek voltak. Két fiú, két lány, gyerekek, diákok. Egyik este bejöttek a Selkie-be, mind kopasz volt. Gordon meg a fiúk azzal ijesztgették őket, hogy Torranon kísértetek járnak, jól be is rezeltek. Másnap reggel elmentek. Nem csináltak nagy kárt azon kívül, hogy elégették a nagymamád megmaradt tűzifáját. A hülye londoniak már csak ilyenek.

Angus tudomásul vette az iróniát. Felidézte, hogy akkoriban a fiúkkal épp ilyenek voltak, itt ültek ebben a kocsmában, hallgatták a helyiek mondáit, amiket egy felesért cserébe meséltek. A nagymamája is gyakran mondogatta ezeket a skye-i regéket. A portree-i özvegy, A sötétben járó rettegés, és a Gruagach, akinek hófehér haja volt és a saját tükörképét gyászolta…

– Te miért nem jártál fönt azóta?

– Tessék?

– A rohadt életbe, hát tizenöt éve nem jártál erre. Miért?

Angus a homlokát ráncolta, és felsóhajtott. Jó kérdés, már ő is feltette magának. Megpróbált válaszolni.

– Nem tudom. Nem igazán tudom. Lehet, hogy Torran afféle szimbólum lett. Egy hely, ahova egy nap majd visszatérek. Az elveszett paradicsom. Ráadásul ötmillió mérföldre fekszik. Állandóan fel akartam jönni, különösen, amióta ti ide költöztetek, de persze… – és megint az a rémes csönd. – De akkor megszülettek a lányok, az ikrek. És attól minden megváltozott. Egy hideg skót szigetre a lányokkal? Csecsemőkkel? Kicsit merész lett volna. Majd megérted, Josh, amikor nektek is lesznek gyerekeitek.

– Ha lesznek – csóválta meg a fejét Josh, és a kávéfoltokat bámulta a csészéjében. Ha.

Fájdalmas csönd ült közéjük, az egyik férfi az elvesztett gyerekét gyászolja, a másik a még meg nem születettet.

Angus kiitta a langyos kávéja maradékát, megfordult a kényelmetlen padon, és kinézett a vastag, szélálló üvegű ablakon.

Az üveg elcsúfította a Torran-sziget szépségét. Elmosódott, csúnya tájéknak tűnt. Angus Sarah-nak az imbolygó fénytől eltorzult arcára gondolt, ahogy a padlás félhomályában belenéz a dobozokba.

Ennek véget kell vetni.

– Legfeljebb két órád van a dagályig – szólalt meg ekkor Josh. – Biztos nem akarod, hogy veled menjek vagy elvigyelek csónakkal?

– Nem, egyedül akarok átkelni.

Kiléptek a kocsmából a hidegre. Ahogy a dagály visszavonult, feltámadt a szél.

– Majd benézek hozzátok holnap – mondta Angus. Ahogy Josh elhúzott a kocsijával, sár fröccsent a nyomában.

Angus kivette a hátizsákját a kocsi csomagtartójából. Reggel nagyon gondosan csomagolt az olcsó invernessi szállodában, hogy minden meglegyen, amire szüksége lehet egy éjszakára a szigeten. Majd holnap veszek ezt-azt, gondolta. Ma csak el kell oda jutnom.

A mocsáron át.

Hirtelen úgy érezte, mintha valaki csúfondárosan figyelné, ahogy beállítja a hátizsák szíjait, és elosztja a súlyt a zsákban. Körülnézett, arcokat keresett az ablakokban, mutogató és nevetgélő gyerekeket, de csak a csupasz faágak meg a kihalt házak bámultak vissza rá. Ő volt az egyetlen élőlény a környéken, és neki is mennie kellett már.

Az út egyenesen a Selkie parkolójából indult, mohával benőtt, kopott lépcsőkön vezetett lefelé. Angus a lépcső aljánál elhaladt egy sor fából készült csónak mellett, amelyekből kiemelték a svertet a téli viharok miatt. Aztán teljesen eltűnt az út, csak a moszattal sűrűn benőtt sziklák látszottak, és a bűzlő sár szürkéllett. Legalább fél óra kell, gondolta Angus.

Megszólalt a telefonja.

Csodálkozott, hogy van térerő, és halvány remény ébredt benne, hogy a szigeten is lesz. Ledobta hátizsákját a kavicsra, és kivette a farmerzsebéből a telefont.

Sarah – olvasta a kijelzőn.

Aznap már negyedszer hívta a felesége.

– Halló!

– Ott vagy már?

– Épp most készülök átkelni. Ornsayben vagyok. Az imént találkoztam Joshsal.

– Oké, na, milyen?

– Nem tudom, édesem. Megmondtam, még nem vagyok ott. Hagy érjek előbb át, és amint lehet, visszahívlak.

– Persze, bocs – mondta Sarah és elnevette magát, de nevetése hamisan csengett, ezt Angus még a telefonban és hatszáz mérföldnyire is tudta.

– Sarah, rendben vagy?

Csönd, jelentőségteljes hallgatás volt a válasz.

– Igen, Gus. Kicsit feszült vagyok, ennyi…

Megint elhallgatott. Angusnak ráncba szaladt a homloka. Mi lesz ebből? El kell terelnie a felesége figyelmét, hogy az asszony a jövőre koncentráljon. Óvatosan szólalt meg.

– Nagyon jól néz ki a sziget, Sarah, olyan, mint az emlékeimben, csak még sokkal szebb. Nem hibáztunk. Igazunk volt, hogy ide költözünk.

– Oké, jó. Bocs, csak kivagyok… az a sok pakolás.

Még mindig szorong, hallani. De meg kell kérdeznie, bár nem akarja tudni a választ.

– Hogy van Kirstie?

– Jól, csak…

– Micsoda?

– Semmi, semmi.

– Tessék?

– Mondom, semmi baj.

– Nem igaz, Sarah, egyértelmű, hogy nem így van. Mi van? – Angus igyekezett kordában tartani az elkeseredését. Az ő szótlan feleségének ez is az egyik stratégiája, elejt egy apró kis nyugtalanító célzást, majd azt mondja, „semmi”. Arra kényszeríti őt, hogy kierőszakolja belőle, amit mondani akar, és így bűntudata legyen, még akkor is, ha nem is akarja annyira azt az információt.

Újabban megőrült ettől a taktikától, fizikai dühöt érzett.

– Sarah, mi van? Mondd meg!

– Hát… – újabb dühítő csönd szakította félbe a beszélgetést. Angus megállta, hogy ne kiáltson fel: Mi a fasz van már?

Sarah végre megszólalt: – Tegnap éjjel… újabb rémálma volt.

Angus kicsit megkönnyebbült. Csak egy rémálom? Erről van szó csupán?

– Jól van, na, egy újabb rossz álom.

– Igen.

– Ugyanaz?

– Igen – majd megint csönd. – Azt álmodta, hogy abba a szobába van bezárva, a fehér szobába, és mindenki őt nézi. Majdnem mindig ugyanaz. Miért?

– Nem tudom, Sarah, de azt tudom, hogy egyszer biztosan vége lesz. Nemsokára. Emlékszel, mit mondtak az Anna Freud-központban? Ez is az egyik oka annak, hogy költözünk. Új hely, új álmok. Új kezdet. És semmi emlék.

– Persze, persze, rendben. Holnap beszéljünk, jó?

– Igen, szeretlek.

– Szeretlek.

Angusnak a saját szavai hallatán ráncba szaladt a homloka. Zsebre vágta a telefont és felvette a nehéz hátizsákot. Úgy érezte magát, mint egy hegymászó, aki most készül megtámadni a csúcsot. Hallotta, ahogy a súlyos borosüveg valaminek nekikoccant, talán a svájci bicskájának.

Elindult, megpróbálta meglelni a legbiztosabb utat a hol sziklás, hol homokos talajon. Mindenütt rothadó alga és moszat szaga terjengett. Az égen sirályok köröztek rikoltva, mintha valami olyasmiért kárhoztatnák, amit el sem követett.

Apály volt, a víz messze visszahúzódott, látni lehetett a műanyag bójákhoz erősített, sárba ragadt régi fémláncokat. A szárazföldön jobbra, Skye erdős parti ívén fehérre meszelt házak néztek rá közömbösen. Bal felől Salmadair látszott, a sziklás és füves dombot méltóságteljes fenyők vették körül, Angus épphogy látta a svéd milliárdos nagy, lakatlan házának tetejét.

Josh mesélt Angusnak Karlssenről, aki csak pár hétre szokott idejönni nyáron vadászni és vitorlázni, és gyönyörködni a Sound pazar látványában, a Loch Horn és a Loch Nevis vizeiben, a Knoydart hatalmas, hófödte tömbjében.

Ahogy Angus roskadozva a nehéz hátizsák súlya alatt lépdelt előre, néha fölnézett az ismerős hegyekre. Knoydart hatalmas csúcsaira, Nyugat-Európa utolsó igazi vad vidékére. Hirtelen rájött, hogy még mindig tudja minden egyes hegycsúcs nevét. Hiszen a nagyi annyiszor elmondta: Sgurr an Fhuarain, Sgurr Mor, Fraoch Bheinn.

Mintha vers lenne az egész. Angus nem volt valami nagy verskedvelő, de ez a hely, ez maga az életre kelt költészet. Sgurr an Fhuarain, Sgurr Mor, Fraoch Bheinn.

Csak ment és ment előre. Szinte hallható volt a csönd a nyugalom országában. Nem voltak kint halászcsónakok, egy ember sem látszott, motor zaja sem hallatszott.

Angusról folyt a veríték, és majdnem megcsúszott. Hihetetlen nyugodt, szélcsendes volt a délután, annyira tiszta volt a levegő, hogy látta a távoli kékségben az Armadale-ből Mallaigbe tartó utolsó kompot.

A fenyők és berkenyék közt megbúvó házak nagy része télire le volt zárva, ettől az a nagy csend, az elhagyatottság érzete. A Skye-nak ez a védett, déli félszigete bizonyos értelemben egyre inkább hasonlított London egyik leggazdagabb negyedéhez: épp a vonzereje miatt volt elhagyatott, csak a gazdagok használták évente pár napra. Kiváló befektetés volt, afféle pénzmegőrző. Fura módon a Hebridák más, kevésbé vonzó részein nagyobb volt az élet, hiszen ott olcsóbban lehetett házat kapni.

Ez a hely éppen a szépsége miatt volt átkozott.

De attól még szép.

Közben besötétedett, és Angusnak ötven hosszú percébe került, míg odaért, mert a sötétszürke sár marasztalta a bakancsát, és mert egyszer a rossz úton haladt. Amikor felért a Salmadairra, ösztönösen a milliárdos hatalmas üvegablakos háza felé vette az irányt. Egyszer csak ott tornyosult előtte az egyre növekvő szürkületben, rozsdás szögesdróttal védett kerítés mögött.

Balra fordult, ahelyett, hogy Salmadair part menti fövenyén haladt volna el.

Eszébe jutott Josh figyelmeztetése az éjszakai átkelésről. Az ember oda is veszhet. Vannak, akik meghaltak itt.

De valójában hányan? Évente egy? Vagy tízévente egy? Még mindig sokkal biztonságosabb, mint átkelni egy londoni utcán. Itt nincs bűnözés, a levegő tiszta, sokkal nagyobb biztonságban vannak a gyerekek. Azaz hogy Kirstie.

Lassan haladt a rekettyebokrok közt a kitaposott úton, elesett néhány nagyon csúszós, öreg kagylókkal borított kövön. Felsértette a kezét, kicsit vérzett is az ujja. Fáradt volt, elgyötört. Az északi szél sirályszar és rothadó halhólyag szagát hozta, meg talán egy kis frissen aprított fenyőfáét is.

Már majdnem odaért. A délutáni fényben látta a kövekből és szürke fövenyből álló gázlót, amelyet apró rákpáncélok tarkítottak. A Torranhoz vezető úton egy karcsú zöld cső kanyargott, hol kint, hol a homokba bújtatva. Angus felismerte a vízvezetéket, ahogy már az útnak ezt a részét is felismerte. Felidézte, amikor erre járt kisfiúként, majd fiatalemberként. És lám, megint itt van.

Az alacsonyan érkező, fagyos napsugarakban megpillantotta a világítótornyot és a házat. Alig két perc, és lenyomja új otthona kilincsét, a családja új otthonáét, ahol a lehető legjobb élet vár rájuk.

A telefonjára nézett: nincs térerő, állapította meg. Hát persze, mit is várt? A sziget teljesen magában áll, ennél távolabb már nem lehet az ember Nagy-Britanniában.

Ahogy elindult a dombra a ház felé, visszapillantott a sárlapályon átvezető útra.

Igen, ennél távolabb már nem lehetne. És ez jó, gondolta. Örült, hogy sikerült rávennie a feleségét, hogy ide költözzenek, és örült, hogy azt is sikerült elérnie, hogy Sarah azt higgye, ez az ő döntése volt. Angus már hónapok óta azt akarta, hogy mindentől távol legyenek, és íme, most elérték. A Torran-szigeten végre biztonságban lehetnek. Senki nem fog kérdezősködni, nem lesznek tolakodó szomszédok, sem barátok, sem rokonok. Rendőrség sem.

5. fejezet

Kirstie.

Fölnézek, és megpillantom Kirstie rezzenéstelen, komor arcát a visszapillantó tükörben.

– Mindjárt ott vagyunk, édesem!

Ezt mondogatom, amióta elhagytuk Glasgow-t, és valóban, amikor Glasgow-ba értem, azt hittem, hogy „mindjárt ott vagyunk”, annyira közelinek tűnt a Google Mapsen. Hiszen félig keresztülmentünk Skócián, nem? Nem tarthat már soká, még öt centi.

De, akárcsak egy rossz mesélő végtelen története, az út csak nem akart a végéhez érni. Most pedig itt vagyunk elveszve a kísérteties Rannoch-lápvidék közepén.

Emlékeztetnem kell magamat, miért is vagyunk itt.

Két nappal ezelőtt Angus felajánlotta, hogy a nem létező pénzünkből repüljünk Invernessbe, ahol ő majd felvesz minket, a költözést meg hagyjuk a szakemberekre.

De nekem úgy tűnt, hogy ez afféle csalás lenne, valami azt súgta nekem, hogy az egész utat kocsival tegyem meg, Kirstie-vel és Beanyvel, és különben is, valakinek most vagy később, úgyis el kell hoznia a kocsit. Így aztán ragaszkodtam hozzá, hogy Kirstie-vel végigautózzuk az utat Nagy-Britannia alsó sarkától egészen a tetejéig, és Angusszal csak a Selkie parkolójában találkozzunk, Ornsayben, ahonnan pompás kilátás nyílik a Torran-szigetre.

Mostanra azonban már megbántam.

Minden hatalmas és kopár. A Rannoch-lápvidék egy zöld és ridegszürke teknő, minden bizonnyal a jégkorszakból. A savas talajt tőzegszínű patakok szaggatják, olyan, mintha a füvet felhasították, majd újra összevarrták volna.

A tükörben Kirstie-re nézek, majd saját magamra.

Nem akarom, mégis meg kell tennem, újra végig kell mennem gondolatban ezen az egészen. Rá kell jönnöm, mi történik Kirstie-vel, és hogy őhozzá vagy a balesethez van-e köze. Ahhoz, ami kettétörte az életünket.

Lássuk tehát.

Nyáreste volt, Instow-ban.

A szüleim közel tíz éve Észak-Devon partvidékére, ebbe a kisvárosba vonultak vissza. Épp annyi pénzük volt, hogy egy nagyobbacska házat vegyenek a lustán hömpölygő folyó torkolatánál.

Magas, háromszintes ház volt, erkélyekkel, hogy minél több helyről lehessen élvezni a kilátást. Rendes nagy kert is tartozott a házhoz, hátul meg egy lankás rét, ahol nyulak futkároztak. A felső emeletről a tengert is lehetett látni a zöld szirtek között, a vécén ülve pedig megfigyelhette az ember, ahogy a piros vitorlás hajók a Bristol-csatorna felé tartanak.

Nekem rögtön megtetszett, hogy a szüleim Instow-t választották. Helyes kis házuk volt egy helyes kisvárosban. A kocsmákban vitorlázók és jachttulajdonosok üldögéltek, de nem voltak nagyképűek. Az angliai viszonyokhoz képest nagyon kellemes volt a klíma, délnyugati szellő fújdogált. Szalonnával és egy madzaggal ki lehetett menni rákászni a rakpartra.

Instow persze azonnal a családi nyaralónk lett. Kényelmes, olcsó menedék Angusnak meg nekem, majd az a hely, ahová nyugodtan elvihettük a lányokat, mert tudtuk, hogy az őket rajongva szerető nagyszüleiknél a legjobb helyen vannak.

Valóban rajongtak értük. Részben azért, mert az ikrek szépek, imádnivalók voltak, már amikor nem civakodtak, részben pedig azért, mert az öcsém a világot járta, és nem úgy nézett ki, hogy valaha is megállapodik. Így az ikrek voltak nagy valószínűséggel AZ UNOKÁK.

Apám nagyon örült, ha odamentünk hozzájuk, és amerikai anyám, Amy, aki visszahúzódóbb, tartózkodóbb, jobban hasonlít rám, szintén majdnem annyira lelkes volt.

Így aztán amikor a papa felhívott, és mintegy mellékesen megkérdezte, mit csinálunk a nyáron, készségesen belementem, hogy Instow-ban vakációzzunk. Immár a hetedik vagy nyolcadik alkalommal, már össze sem tudtuk számolni, de az ingyenes gyerekfelvigyázás lehetősége ugyancsak csábító volt. Mi vakációztunk, és sokáig aludhattunk édesdeden, az ikrek pedig jól elvoltak nagyival meg nagypapával.

Az utolsó nyaralás első napján történt.

Reggel odavittem a gyerekeket kocsival. Angusnak még dolga volt Londonban, őt későbbre vártuk. Anyám és apám elmentek egyet inni, én a konyhában ültem.

A szüleim házában minden a nagy és levegős konyhában zajlott, mert onnan nyílott a legszebb kilátás és ott volt a legnagyobb asztal is. Békés csend honolt. Olvastam és a teámat szürcsölgettem. Hosszú, szép este volt, a felhők rózsaszínben játszottak a kék égen a szirtek és az öböl felett. Az ikrek, akiket már délelőtt megkapott a nap a parton, úgy tudtam, a kertben játszanak. Minden és mindenki biztonságban volt.

És akkor meghallottam az egyik lányom sikítását.

Ez a hang soha nem megy ki a fejemből. Soha.

Amíg élek.

Most itt, a Rannoch-lápvidéken megragadom a kormányt, és rálépek a gázpedálra, mintha el tudnék menekülni a múlt rémségei elől, amelyek ott maradnának egyre kisebbedve a visszapillantó-tükörben.

Mi történt azután? Van valami kulcs, amit eddig nem találtunk meg, ami nyitná ezt a rejtélyt?

Ott, a konyhában ülve egy fél pillanatig nem tudtam semmit sem. A lányoknak a kertben, a fűvön kellett volna játszaniuk a bágyadt napon, ám az az iszonyatos sikítás fentről jött. Pániktól elvakulva rohantam hát fel a lépcsőn, és kerestem őket, itt sincsenek, ott sincsenek. És akkor valahogy megéreztem… beszaladtam a vendégszobába, aminek volt egy erkélye. Hét méter magasan.

Azok a rohadt erkélyek! Ha valamit utáltam Instow-ban, azok az erkélyek voltak, minden ablak alatt volt egy. Angus sem állhatta őket.

Mindig mondtuk az ikreknek, ne menjenek a közelükbe, a vaskorlát túl alacsonyan volt, akár felnőttnek, akár gyereknek. Mégis, annyira csábítóak voltak, mert valamennyiről el lehetett látni a folyóra. Anyám a saját balkonján szeretett üldögélni svéd krimiket olvasva, és a szupermarketben vett Chardonnay-t iszogatott hozzá.

Ahogy rohantam fel, már belém hasított a rossz sejtés az erkéllyel kapcsolatban. Amikor beléptem a hálószobába, megláttam az egyik lányom körvonalát, ahogy fehér ruhácskájában üvölt az erkélyen.

Paradox módon nagyon szépnek tűnt abban a pillanatban. A haján megcsillant a lemenő nap, mintha izzó glória lett volna a feje körül, akár egy gyermek Jézus valami viktoriánus képeskönyvben, még akkor is, amikor jeges rémületében üvöltött.

– Anya, anya, anya, Lydia leesett, anya, segíts neki, ANYAAAAA!

Egy pillanatra mintha megbénultam volna, csak néztem rá.

Aztán a pániktól fuldokolva átnéztem a korláton.

Igen, ott feküdt a lányom összetörve, vér folyt a szájából, olyan volt, mint a képregényekben a buborék, csak ki volt töltve csillogó vörössel. Akár a bukott ember jelképe lehetett volna, mint egy horogkereszt, úgy álltak a végtagjai. Szimbólum volt.

Amint megláttam, hogyan fekszik ott, tudtam, hogy vége, de lerohantam, a karomba vettem a még meleg testét, és megpróbáltam kitapintani a pulzusát. A szüleim abban a pillanatban jöttek meg a vendéglőből, ahogy közelítettek az úton, egyenesen erre az iszonyatos helyre érkeztek. Megálltak és csak bámultak lesújtva… az anyám üvölteni kezdett, az apám pedig, mint egy eszelős, a mentőket hívta. Összevesztünk azon, hogy megmozdítsuk-e Lydiát, és az anyám megint visítani kezdett.

Aztán zokogva bementünk a kórházba, beszéltünk a hihetetlenül fiatal orvosokkal, fehér köpenyes fiatal nőkkel és férfiakkal; szemükben fáradt szégyen. Valamennyien imádságot mormoltak.

Akut subduralis hematóma, súlyos, stellaris zúzódások, retinális vérzés…

Egy iszonyatos pillanatban Lydia visszanyerte az eszméletét. Akkorra már Angus is megérkezett, így valamennyien bent voltunk a kórteremben, Angus és én, az apám, az összes orvos és nővér. A lányom akkor kicsit megmozdult, kinyitotta a szemét, csövek lógtak ki a szájából, és szomorúan ránk nézett, mintha elköszönne, majd megint elveszítette az eszméletét, és többé már nem nyerte vissza.

Gyűlölöm ezeket az emlékeket. Emlékszem, amikor az egyik orvosnő, miközben velünk beszélt, elfojtott egy ásítást, miután Lydiát halottnak nyilvánították. Nyilván ügyeletes volt az éjjel. Egy másik orvos azt mondta „nem volt szerencsénk”.

Bármilyen rémes is, valójában igaza volt, mint ahogy arra hetekkel később rájöttem, amikor már össze tudtam magam szedni annyira, hogy beüssem a szavakat a keresőbe. A legtöbb kisgyerek a tízegynéhány méternél alacsonyabbról való leesést túléli. Lydiának nem volt szerencséje. Nekünk sem volt szerencsénk. Rosszul esett, és az, hogy erre rájöttem, csak fokozta az amúgy is elviselhetetlen bűntudatomat. Lydia azért halt meg, mert nem volt szerencsénk, és mert én nem vigyáztam elég jól rá.

Be akarom csukni a szememet, hogy kizárjam a világot, de nem lehet, mert vezetek. Így aztán haladok tovább, és kérdőre vonom a világot, az emlékezetemet. Kérdőre vonom a valóságot.

Ki volt az a lány, aki leesett? Lehetséges, hogy tévedtem?

Azért gondoltam, hogy Lydia az, aki ott lent fekszik holtan, mert az életben maradt ikertestvére azt mondta.

Anya, anya, gyere gyorsan, Lydia leesett.

Természetesen hittem neki, mert másképp nem tudtam volna őket megkülönböztetni egymástól. Aznap ugyanis éppen teljesen egyforma ruha volt rajtuk. Fehér kis ruha, semmi kék, semmi sárga.

Nem én akartam így, az ikrek maguk akarták. A vakáció előtt pár hónappal azt kérték, sőt követelték, hogy öltöztessük őket egyformán, a hajukat is vágjuk egyformára, hogy ugyanúgy nézzenek ki. Anyu, gyere, ülj ide közém, és olvass nekünk. Mintha megint teljesen eggyé akartak volna olvadni. Mintha elegük lett volna az egyéniségükből. Akkoriban gyakran előfordult, hogy reggel felébredve ugyanazt az álmot mesélték el nekünk. Nem tudtam, higgyek-e nekik. Most sem tudom. Lehetséges, hogy az ikrek ugyanazt álmodják?

Lehetséges?

Rálépek a gázra, sietve befordulok egy sarkon, mintha a választ a parton találnám meg. Ám a válasz, ha van egyáltalán, csakis az én fejemben lehet.

Azért hagytuk rájuk Angusszal ezt az egyformán öltözést, mert úgy gondoltuk, csak átmeneti szeszély, majd elmúlik, olyan, mint a hisztizés vagy a fogzás, ráadásul akkoriban a személyiségük alapján is könnyű volt megkülönböztetni őket. Másképp civakodtak egymással.

Amikor azonban felrohantam a lépcsőn és megláttam az egyik lányomat fehér ruhában, mezítláb, akkor nem volt semmi személyisége. Abban a pillanatban nem. Csak az ikrek egyike volt, aki visított. És azt visította, hogy Lydia leesett. És onnan tudtam, hogy ő Kirstie.

Lehet, hogy tévedtünk?

Nem tudom. Elvesztem a lelki tükrök útvesztőjében. Újra meg újra belém hasít az a rettenetes mondat.

Anya, anya, gyere gyorsan, Lydia leesett!

Akkor tört derékba az életem. Akkor veszítettem el a lányomat. Minden elsötétült.

Akárcsak most. Reszketek a fájdalomtól, annyira erős az emlékkép, hogy képtelen vagyok bármire is. A kezem remegve fogja a kormányt, majdnem elsírom magam.

Elég. Meg kell állnom, kiszállnom és levegőt vennem. Hol vagyok? Hol vagyunk? Fort William külterületén?

Jaj, istenem, jaj, istenem. Állj meg.

Egy hirtelen mozdulattal elrántom a kormányt, hogy behajtsak egy BP kút udvarára, a kerekek csikorognak, kis híján nekimegyek egy benzinkútnak.

Gőzölög a kocsi. Döbbent csend.

– Anyu!

Belenézek a tükörbe, Kirstie bámul rám, ahogy a kezem fejével törölgetem a könnyeimet. Nézem az arcát a tükörben, ahogy ő is nemegyszer nézte már a saját képmását. És látta a halott testvérét is.

Kirstie rám mosolyog.

Miért? Miért mosolyog? Nem szól egy szót sem, nem is pislog, mégis, mosolyog? Mintha halálra akarna rémiszteni.

Hirtelen végighullámzik bennem a félelem. Abszurd és nevetséges, de tagadhatatlan.

Most azonnal ki kell szállnom.

– Anyu elmegy, iszik egy kávét, rendben? Muszáj egy kávét innom. Te kérsz valamit?

Kirstie nem szól egy szót sem, a keze ökölbe van szorítva, a karjával átöleli Leót. Fagyos a mosolya, üres, mégis, mintha mindent tudna. Lydia mosolygott így néha, Lydia, a csöndesebb, a lelkizős, a különc. Az én kedvencem.

Szinte elmenekülök a saját gyerekem és a kételyeim elől a kis üzletbe.

– Nem kérek benzint, köszönöm, csak egy kávét.

Túl forró. Kibotorkálok a metsző, tengerszagú levegőre, megpróbálom összeszedni magam. Nyugodj meg, Sarah, nyugodj meg.

Kezemben a forró csésze kávéval visszaülök a kocsiba, és mélyeket lélegzem, hogy lelassítsam a szívverésemet. Aztán belenézek a tükörbe. Kirstie továbbra is hallgat. Már nem mosolyog, elfordította a fejét. Beany fülét vakargatja, és közben kinéz az ablakon, bámulja a garázs mellett álló külvárosi házakat. Furán néznek ki, nagyon angolok, egy csöppet sem illenek a jól nevelt ablakaikkal és apró kis verandáikkal a skót felföld méltóságteljes méreteihez.

Menjünk tovább. Tovább, tovább.

Elfordítom a slusszkulcsot és elindulok. A hosszabbik utat választottam Fort Augustus felé, Loch Lochy, Loch Garry és Loch Cluaine mellett. Még csak itt tartunk. Arra gondolok, milyen könnyen, egyetlen pillanat alatt tönkrement a baleset előtti boldog életünk. Mintha törékeny jégen jártunk volna.

– Most már mindjárt ott vagyunk?

A lányom kizökkent a gondolataimból, újra a tükörbe nézek.

Kirstie a szürke ködbe és esőbe vesző hegycsúcsokat nézi. Megnyugtatón mosolygok rá, és azt felelem, igen. Tovább viszem a lányomat, a kutyát és a reményeinket a végtelen pusztaságon át vezető egysávos úton.

De már valóban majdnem ott vagyunk. Most helyénvalónak és szükségesnek tűnik a távolság a mostani és a régi énem, a régi életem, a halott lányom tengerparton szétszórt hamvai között. Mindenképp tovább akarok menni. Sokatmondó volt ez a kétnapos út Camdentől Skóciába, amikor a skót határvidéken éjszakáztunk. Jól kifejezi azt, hogy mekkora változásra vállalkoztunk. Akkora a távolság, hogy már nincs visszaút.

Olyanok vagyunk, mint a 19. századi pionírok Oregon felé menet. Megragadom hát a kormányt, és kimenekítem magunkat a múltból, megpróbálok nem arra gondolni, ki ül a kocsi hátsó ülésén. Kirstie. Kirstie-nek kell lennie.

– Nézd csak, Kirstie, ez az!

Skye felé közeledünk. A rozsdás Ford Focusunk végigzötyög a szép, de most esőben ázó kikötőn, a Kyle of Lochlashen, aztán az út egy nagy hídhoz vezet. Hirtelen eláll az eső.

Loch Ash szürke, fehér tajtékos vize ott hömpölyög a magas híd alatt, az embernek összeszorul a gyomra. Lefelé megyünk tovább, és egy körforgalomba jutunk.

Skye-ba értünk, a kis elővárosi házak újabb csoportja nemsokára eltűnik a semmiben.

Sérült, mégis szépséges táj ez. Bal felől a sötétlila vízben visszatükröződnek a szigetek és a hegyek, az ívelt hátú lápvidék a partig ér. Egy magányos csónak halad a vízen. Egy fenyőligetet út szel ketté, mintha a semmibe vezetne, eltűnik a baljós sötétben.

Szigorú és félelmetes táj ez, mégis szépséges. A távoli dombokon a késő őszi napsugár aranylik, mint egy gyorsan futó fényfüzér. Amikor egy akadály miatt lassítunk, látom a részleteket is, a harmat csillog a napfényben, mint megannyi parányi ékkő.

Pár mérföldnyire vagyunk Ornsaytől. Az út kiszélesedik, felismerem a Google képein látott zöld dombokat és acélkék tavakat.

– Látom apát! – kiált fel Kirstie és lelkesen mutogat. Beany felmordul.

Lassítok, szinte lépésben haladunk, szememmel követem a kislányom mozdulatát, igen, igaza van. Egy kőből rakott mólón egy, a tengerre néző, nagy fehér, nyeregtetős, viktoriánus épület előtt két férfi áll. Felismerem Angust és Josh Freedlandet, őt különösen jól megismerni a göndör, vörös hajáról.

Ez az. Biztos. Ez a Selkie, a tenger felől ott a parkolója. Maga a falu, Ornsay meg a rendezett kertjeivel, üvegfalú új épületeivel az apró kikötő köré épült.

És ez azt jelenti – felemelem a tekintetemet, mint a hívők a templomban –, hogy az a kis sziget a világítótoronnyal, amely eltörpül a hatalmas óceán és a hegyek mellett, az a mi úti célunk.

Az én új otthonom, neve, akár a harangzúgás: Torran.

Öt percet haladok a keskeny úton, és már ott is vagyok a Selkie parkolójában, a kikötött csónakok, a vitorlások, spinakerrudak és orrsudarak csörögnek-zörögnek a szélben. Nem tudom ezeknek a szavaknak a jelentését, de majd megtanulom. Mint szigetlakónak, új nyelvet kell elsajátítanom, a tenger mellett élők nyelvét. Tetszik a gondolat. Azt akarom, hogy minden új legyen.

– Szia, drágám – üdvözli Angus Kirstie-t, ahogy a kislány félve, a szélben pislogva kikászálódik a hátsó ülésről, Leót, mint mindig, most is szorosan öleli. A kutya fészkelődik, ugat, majd a lányom nyomában kiugrik. – Helló, Beany – mondja Angus, széles mosollyal. Az imádott kutyája.

Szomorúságom ellenére is boldog vagyok, sikeresen leszállítottam Angusnak a lányát meg a kutyáját.

– Köszönj Josh bácsinak, szívem – mondja Angus, ahogy a hétévesem eltátott szájjal körbenéz. Angus még egy köszönet-mosolyt küld felém, a lányunk pedig szégyenlős sziát mormol Joshnak.

– Nem volt nagyon rémes az út?

– Csak két nap – felelem. – Még vezettem volna.

– Haha!

– Angus, legközelebb inkább Vlagyivosztokba költözzünk.

Angus udvariasan felkacag. Máris sokkal skótabbnak néz ki itt, Skóciában. Az arca pirosabb, a borostája sötétebb, láthatóan koszosabb egy kicsit, rongyosabb, sótól cserzettebb, férfiasabb. Nem az építész az, bordó selyem nyakkendővel, össze van karmolva a keze és festékfoltos a haja. Három napja itt van már „előkészíteni a helyet”, azaz lakhatóvá tenni Kirstie-nek meg nekem.

– Josh elvisz minket a csónakján.

– Tudjátok – mondja Josh és kétfelől melegen arcon csókol –, MUSZÁJ VENNETEK egy csónakot. Torran lidércnyomás csónak nélkül, az árapálytól meg fogtok őrülni.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Köszi, Josh, éppen ez az, amit az első itteni napunkon hallani akarunk.

Kisfiús a mosolya. Igen, kedvelem Josht, Angus barátai közül őt a legjobban. Az is sokat nyom a latban, hogy nem iszik, teljesen józan, ami fékezi Angus vedelését.

Mint amikor a felfedezők hajóra szállnak, lemászunk a móló lépcsőin Josh csónakjához. Beany megy másodiknak, Angus hajkurássza, majd a kutya szokatlanul kecsesen ugrik a csónakba. Utána jön Kirstie, izgatott, de azon a különös, nyugodt módon, ahogy Lydia szokott, szinte katatón állapotban, de a szeme elragadtatottan csillog.

– Mindenki a fedélzetre, lobogjanak a vitorlák, Torran a láthatáron! – mondja Josh Kirstie kedvéért, és Kirstie felkacag. Josh a csáklyával betolja a csónakot, Angus pedig gyorsan beszedi a kötelet, majd megkezdjük rövid, de annál jelentőségteljesebb utunkat, megkerülve a Torrant Ornsaytől elválasztó nagyobb árapályszigetet, Salmadairt.

– Ott lakik az a csomagolástechnikai milliárdos.

Csak félszívvel figyelem Salmadairt, inkább Kirstie boldog kis arcát nézem, kék szeme tágra nyitva a csodálkozástól a víz, a szigetek és a végtelen égbolt láttán.

Felrémlik bennem a kétségbeesett kiáltása.

Anya, anya, gyere gyorsan, Lydia leesett!

Megint csak fájdalmasan belém villan, hogy kizárólag ezekből a szavakból van bizonyítékunk arra, hogy Lydia halt meg, nem Kirstie. De miért hittem el, amit mond?

Azért, mert nem volt nyilvánvaló oka arra, hogy hazudjon éppen abban a pillanatban. De lehet, hogy zavart volt. És azt is sejtem, miért. Azért, mert azon a tragikus nyáron nevet, sőt egyéniséget cseréltek. Egyformán öltöztek, egyforma volt a frizurájuk is. Ezt játszották azon a nyáron Angusszal meg velem. Na, melyik vagyok én, anyu? Én ki vagyok?

Lehet, hogy aznap este is ezt játszották? És akkor megtörtént a tragédia, a személyiségük végzetesen összekeveredett, és jéggé dermedt.

Vagy Kirstie még mindig ezt a játékot játssza? Ráadásul a legrémesebb módon. Talán ezért nevet. Talán azért játszik, hogy bántson, hogy büntessen engem.

De miért akarna megbüntetni?

– Na, tessék – szólalt meg Angus –, ez a Torran-sziget.

6. fejezet

A következő öt nap a munkáról szól, nincs időm megállni és gondolkodni, merengeni. A ház ugyanis maga a borzalom. Isten tudja, milyen lehetett, mielőtt Angus „előkészítette” az érkezésünkre.

Az alaprajza jól átlátható, a két nyeregtetős fehér házat Robert Louis Stevenson apja tervezte 1880 táján, majd az 50-es években összeépítették őket egy családi házzá. Nagyon hamar kiderül azonban, hogy azóta hozzá sem nyúltak az épülethez.

A konyha leírhatatlan: a hűtő rohad, valami fekete izé borítja belül. Ki kell dobni az egészet. A tűzhely használható, de pokolian koszos, az első nap délutánján órákon át tisztítom, amíg a térdem nem sajog, de amikor bealkonyodik – nagyon-nagyon korán –, csak félig vagyok kész vele. A mély, kerámiamosogatóhoz még hozzá sem nyúltam, olyan a szaga, mint amiben sirályokat beleztek ki.

A konyha többi része kicsivel jobb. A csapból színes víz folyik: Angus elfelejtette megmondani nekem, hogy a folyóvizet egy vékony műanyag csövön keresztül kapjuk a szárazföldről. Apálykor kilátszik a cső, és az apró lyukakon befolyik a tengervíz. Ahogy kinézek a konyhaablakon, látom is a lyukakat, vidám kis szökőkutacskák integetnek az ég felé.

A sós szennyeződés miatt mindent forralni kell, ám még így is mindennek halíze van. A legfontosabb a vízellátás megoldása, nem hordhatjuk a palackozott vizet a broadfordi szupermarketből, sem pénzünk, sem erőnk nincs rá. A tablettás víztisztító hosszú távon nagyon bonyolult és időigényes. De hogyan vesszük rá a vízműveket, hogy jöjjenek ki és segítsenek nekünk, három embernek, akik önként választották, hogy egy ilyen nevetségesen elhagyatott szigeten telepedjenek le?

Ha a vizesek mégis a segítségünkre sietnének, akkor szánalomból talán a patkányoktól is megszabadítanának.

Mert patkány mindenütt van. Felébresztenek éjjel, hallom, ahogy a falban motoznak, játszanak, forgolódnak, táncolnak és visítanak. A patkányok miatt minden ennivalónkat drótra felfüggesztett fémkosarakban kell tartanunk a konyhában.

Szeretném betenni az ennivalót a konyhaszekrényekbe, de nedvesek és rohadnak; amikor a legnagyobbnak kinyitottam az ajtaját, semmi más nem volt benne csak penész, kosz és üresség, és a polc közepén egy cickány apró, finom csontváza.

Olyan volt, mint valami szép régiség egy múzeumban, valami különleges, egyedi, félelmetes, mégis nagyszerű. Megkértem Angust, dobja a tengerbe.

Ma van az ötödik nap, itt ülök koszosan és fáradtan, egyedül az egyetlen lámpa mellett a félhomályban. Szeretem nézni, ahogy a kandallóban a lángok elhalnak, és a fahasábok pattogva semmivé lesznek. Angus horkol a hálószobánkban, a hatalmas fakeretes ágyban, amit nagyágynak hív. A lányom is alszik a ház túlsó végén levő saját szobájában az éjszakai lámpa mellett.

A tűz egy hatalmas szikrát köp ki a török szőnyegre. Nem mozdulok meg, mert tudom, a szőnyeg túl nedves ahhoz, hogy lángra kapjon. Az ölemben levő tennivalók listájára nézek. Lohasztóan hosszú, és még mindig csak írom a félhomályban.

Kell szereznünk egy csónakot. Angus minden nap tárgyal a lehetséges eladókkal, de egy csónak rémisztően drága. Mégsem kockáztathatjuk meg, hogy valami olcsóbbat veszünk, ami elsüllyedhet.

Meg kell csináltatni a telefont is: az ősrégi, fekete bakelitkészülék tele festékpettyekkel, még a 60-as évekből, a jéghideg ebédlőben, egy kisasztalon áll, az alján titokzatos módon megpörkölődve. Gondolom, valaki egyszer rárakta a forró kályhára. Talán valaki, aki a hideg és a patkányok ellen whiskyvel védekezett, és nagyon berúgott.

Bármi legyen is a magyarázat, a vonal annyira hangosan recseg, hogy alig hallani a hangot a túlsó végén, attól tartok, azért, mert a kábel elrohadt a tengervízben, ami azt jelenti, hogy hiába veszünk egy új készüléket, nem lesz összeköttetésünk. Internetelérhetőség persze nincs és térerő sem. Nagyon nagy az elszigeteltség.

De mit tehetnék?

Fejezd be a listát.

Hallgatom az öreg ház nyikorgását, ahogy szinte meghajlik a szélben, hallgatom a tűz kényszerű pattogását, a vizes fa alig akar égni. Minden ruhámnak füstszaga van.

Mi is van még? Ki kell pakolnunk az edényeket és a poharakat, amit Angus, Josh és a költöztetők hoztak át, ott állnak bedobozolva még. Befőttesüvegekből isszuk a vörösbort.

Aláhúzom a dobozok szót, és körülnézek.

Egyik-másik falon fura, nyugtalanító festmények vannak, táncosok, hableányok és skót harcosok: nyilván a vissza-visszatérő önkényes lakásfoglalók művei. Ezeket le kell festeni, elég frászosak. A konyhából nyíló kamra még rosszabb, az évszázados rendetlenséget Gusra hagyom. Kint a nagy csűr megroggyant, tele kosszal, sirálytollal. A kőfallal elkerített kert gyomos és sziklás, évekbe telik, míg fel lehet támasztani.

És ott van a vécé a fürdő mellett, amelynek a víztartályán kartontábla Angus nagymamájának öreges írásával: Kérem, hagyják a követ az ülésen, hogy a nyércek ne jöjjenek fel.

Vécét megcsináltatni, írom a listámhoz. Majd még ezt is: Kiirtani a nyérceket.

Aztán mosolyra húzódik a szám, és leteszem a tollat.

Mindennek ellenére tetszik nekem itt, sőt. Azt is érzem, hogy valamikor majd jól fogom itt érezni magam. Derekas projekt, hatalmas kihívás, mégis, tetszik, ahogy teljesen lefoglal és ural. Biztos lehetek benne, hogy mit fogok a következő harminc hónapban csinálni, kényelmes otthont ebből a szép, de rettenetes házból. Életet lehelek belé.

Igen, nincs más választásom, csinálnom kell. És én szívesen engedelmeskedem ennek a belső parancsnak.

Mert van azért sok jó is. A két nagyobb hálószoba és a nappali lakható, rendes a fal, és működnek a radiátorok. A többi hálószoba, az ebédlő és a mosókonyha már túl sok. Nagy ez a hely.

Szeretem a világítótornyot is, különösen éjjel. Kiszámoltam, kilenc másodpercenként villan fel. Nem annyira, hogy ne tudjak tőle aludni, sőt segíti is az alvást, olyan, akár a metronóm vagy egy nagyon lassú, anyai szívverés.

És végül, de nem utolsósorban imádom a kilátást. Igaz, ezt vártam, de akkor is, minden nap ámulatba ejt.

Néha azon kapom magamat, hogy ott állok tátott szájjal, a kezemben ecset, a lábamnál festékesvödör, és akkor döbbenek rá, hogy már húsz perce nézem csöndben, ahogy a nap beragyogja a rőt hegycsúcsokat, aranyszínűre festve a vörös sziklákat, a fehér felhők unottan vonulnak Knoydart hófödte csúcsai – Sgurr nan Eugallt, Sgurr a’Choire-Bheithe, Fraoch Bheinn – fölött.

Leülök, és az ölembe veszem a jegyzetfüzetet.

Sgurr nan Eugallt, Sgurr a’Choire-Bheithe, Fraoch Bheinn.

Angus tanítgatja nekem ezeket a szavakat: ezeket a szépséges, gördülékeny, sós ízű gael neveket, amelyek úgy áramlanak a kultúrába, mint ahogy a Ciullinsben eredő patakok sietnek a Coruiskba. Este együtt isszuk a whiskyt, miközben Angus a térképen mutogatja nekem a gael neveket, én meg ismételgetem azokat a titokzatos magánhangzókat és mássalhangzókat. Lazán, nevetve, összebújva a pokróc alatt. Együtt, szeretetben, a férjemmel.

Angus most alszik az ágyunkban, én pedig alig várom, hogy odabújjak hozzá. De ma még egyszer utoljára leírom a dombok neveit, mintha valami varázsige lenne, ami megvédi a mi kis családunkat. A Moorcroft családot, akik egyedül élnek a saját szigetükön, ezüst partjaival és kíváncsi fókáival.

Majdnem kiesik a toll a kezemből, érzem, hogy lehúz a fejem, a nehéz fizikai munka okozta jó fáradtságtól.

Egyszer csak felriadok.

– Anya! Anya!

Egy hang szólít, távolról, több ajtón át.

– Anya, anya!

Újabb rémálom? Ledobom az írótömböt, felkapok egy zseblámpát, bekapcsolom, és elindulok a hideg, sötét folyosón Kirstie szobájába. Az ajtaja zárva. Vajon álmában beszél?

– Anya…

Különösen cseng a hangja, egy pillanatra lebénulok a küszöbön. Nem akarok bemenni.

Félek.

Hihetetlen, de a szívemet rettegés járja át. Nem merek bemenni a lányom szobájába? Valami ismeretlen visszatart, mintha valami gonosz leselkedne rám, gyerekesen félek a kísértetektől, az ágy alatti szörnyetegektől. Lehet, hogy a lányom ott bent megint furcsán mosolyog rám. Ahogy a kocsiban, amikor megpróbált összezavarni, megbüntetni. Hagytad, hogy meghaljon a testvérem. Nem voltál ott.

De ez ostobaság. Csak az apám emléke, ahogy kiabál velem. Amikor kezdett hanyatlani a pályája, egyre többet kiabált. Üvöltött a félelemtől reszkető anyámmal. A kiabálás olyan volt a bezárt ajtó mögött, mint a mennydörgés vagy a szörnyetegek hangja, ezért idegesítenek a zárt ajtók.

Nem, nem. Én jobb anya vagyok ennél.

Erőt veszek magamon, lenyomom a kilincset, belépek és kémlelem a sötétet.

Félelmem egy csapásra átadja helyét az aggodalomnak: Kirstie az ágyában ül, és egyáltalán nem mosolyog, ömlik a könny a szeméből. Mi baj? Az éjszakai lámpa ég, bár elég halvány a fénye. Mi történt?

– Kicsikém, mi a baj, mi van?

Odamegyek hozzá és átölelem, ő pedig csöndben sír perceken át, ahogy ringatom. Nem szól semmit, látszik, hogy szenved.

Biztos megint lidérces álmot látott, csak zokog és zokog. A tenger mintha a bánatát kísérné, hallom a nyugtalan hullámok zaját kintről. Mintha ki-be lélegeznének. Vajon ki hagyta nyitva az ablakot? Talán Angus. Mániája a friss levegő.

A kislányom lassan elcsendesedik. Két kezembe fogom a könnyáztatta arcát, érzem az ujjaim végén a forró könnycseppeket.

– Jaj, kicsikém? Mi van? Megint rosszat álmodtál?

Kirstie a fejét rázza, és szaggatottan felsóhajt, majd újra nemet int, és felemelt ujjával mutat valamire.

Az ágyán egy nagy fénykép fekszik. Megnézem, belém hasít a fájdalom. Rossz minőségű kép, számítógéppel nyomtatva, de ennek ellenére éles. Lydia és Kirstie látható rajta, vidáman nyaralnak Devonban, talán egy évvel a baleset előtt. Instow-ban vannak, a parton, mosolyognak a Legoland rózsaszín kapucnis fürdőköpenyében, kezükben kisvödör, lapát, hunyorognak a napfényben, de rám mosolyognak, bele a fényképezős telefonomba.

A bánat mint vízesés zúdul végig rajtam.

– Kirstie, hol vetted ezt?

Nem szól semmit. Tanácstalan vagyok. Angusszal elhatároztuk, hogy ha lehetséges, az összes fotót eldugjuk a lányunk elől, nehogy előjöjjenek az emlékei. Talán a pakolásnál találta az egyik dobozban?

Megint a képet nézem, és megpróbálok nem tudomást venni a saját szomorúságomról, de ez nem könnyű. Az ikrek nagyon boldogoknak tűnnek a fotón. Hirtelen belém hasít a felismerés, hogy az életben maradt lányom valójában elárvult.

A rózsaszín pizsamás Kirstie kikapja a képet a kezemből, megfordítja, és odamutatja nekem a félhomályban.

– Anya, melyik vagyok én?

– Mit mondasz, drágám?

– Melyikük vagyok én? Anya, melyik?

Édes jó istenem, segíts meg! Ezt nem bírom elviselni, mert nincs rá válaszom. Az igazat megvallva, nem tudom. Képtelen vagyok különbséget tenni köztük ezen a fotón, semmi vizuális kulcs nincsen. Hazudjak neki? És mi van, ha tévedek?

Kirstie kivár. Én nem szólok semmit, összevissza motyogok értelmetlen szavakat, meg akarom nyugtatni, és közben azon gondolkodom, mit is hazudjak. A helyes válasz hiánya azonban csak tovább rontja a dolgokat.

Kirstie egy szemvillanásra rám néz, aztán felüvölt, visszaesik az ágyra, összevissza hadonászik, úgy hisztizik, mint egy kétéves. Visítása rettenetes, kétségbeesett és kétségbeejtő. Azt azonban érteni, amit mond: – Anya! Anya! Anya! Ki vagyok én?

7. fejezet

Egy órába telik, míg sikerül megnyugtatnom a lányomat, csak annyira, hogy végre elalszik, szorosan ölelve Leót, mintha meg akarná fojtani. Addigra azonban én vagyok képtelen aludni. Oldalamon a horkoló Angusszal hat hosszú órán át fekszem tágra nyílt, rebbenő szemmel, és folytonosan Kirstie szavait ismételgetem.

Ki vagyok én?

Milyen lehet, ha az ember nem tudja, kicsoda, nem tudja, hogy ő halt-e meg vagy a testvére?

Reggel hétkor felkelek a szétzilált ágyamból, kétségbeesésemben felhívom Josht a recsegő telefonon, ő pedig nagy ásítozva igent mond a kérésemre, hogy vigyen el csónakkal a Selkie-nél parkoló kocsinkhoz, mert épp dagály van. Angus álmosan kibotorkál az ebédlőbe, épp akkor, amikor leteszem a telefont. Miért hívod Josht? Hova mégy ilyen korán? Mi folyik itt? És ásít.

Megpróbálok válaszolni, de elakad a szavam. Nem akarom elmondani az igazat, még nem, majd csak ha muszáj. Annyira bizarr és ijesztő, hogy jobb lenne, ha hazudnék neki. Lehet, hogy a múltban is többet kellett volna hazudnom. Talán arról a régi viszonyról sem kellett volna igazat mondanom. Lehet, hogy én tettem tönkre a házasságunkat, ami azóta sem jött egészen rendbe. Nincs azonban időm lelkifurdalásra, így aztán azt mondom, hogy korán kell indulnom Glasgow-ba egy cikkhez anyagot keresni, mert Imogen szerzett nekem egy munkát, és meg kell csinálnom, kell a pénz. Mondtam, hogy Kirstie-nek megint rémálma volt, és vigasztalja, míg nem vagyok itthon.

Rémálom. Csak egy lidérces álom.

Gyenge hazugság, mégis, úgy tűnik, elhiszi.

Aztán megjön Josh a csónakkal, a szeméből épp dörzsöli ki az álmot. Megkerüljük Salmadairt, Ornsaybe érve felszaladok a móló lépcsőjén, beugrom a kocsiba, és mint az őrült hajtok Glasgow-ba: Kyle-ból Fort Williamen át a városközpontba. Közben felhívom Imogent, hogy tegyen meg nekem egy szívességet. Ő ugyanis ismeri Skócia legjobb gyerekpszichiáterét, Malcolm Kellawayt. Onnan tudom, hogy hónapokkal ezelőtt olvastam Imogen egyik cikkét, amelyben az egekbe magasztalta Kellawaynek a modern anyaságról írott tanulmányát. Most segítséget kérek.

– Tudsz nekem kérni egy időpontot tőle? Most rögtön?

– Micsoda?

– Immy, kérlek – és közben kibámulok a kísértetjárta Rannoch-lápvidékre, egyszerre vezetek és telefonálok. Nem hiszem, hogy vannak erre rendőrök, hogy elkapjanak figyelmetlen vezetés miatt. A kis tavak piszkos ezüstszínben csillognak, amikor néha kisüt a nap.

– Kérlek, Immy. Fontos.

– Igen… igen, megpróbálhatom. Esetleg majd visszahív. De, figyelj csak, Sarah, biztos, hogy rendben vagy?

– Mert?

– Hát, csak… tudod…

– Imogen!

Igaz barát, aki mindvégig mellettem volt, megérti, és nem kérdez többet, bontja a hívást, hogy megtegye, amire kértem. És valóban, az orvos rendelője visszahív, miközben még vezetek, a híváshoz képest négy óra múlva vár.

Köszönöm, Imogen.

Most pedig itt vagyok a George Streeten, Kellaway rendelőjében. A pszichiáter, dr. Malcom Kellaway egy bőr forgószéken ül a karcsú, fém íróasztala mögött. Kezét úgy zárja össze, mintha buzgón imádkozna, ujjai az állát érintik.

Már másodjára teszi fel a kérdést: – Valóban azt hiszi, lehet, hogy tévedett akkor este, Devonban?

– Nem tudom. Őszintén nem tudom.

Mindketten hallgatunk.

Kint már sötétedik, bár még fél három sincs.

– Rendben, akkor lássuk még egyszer a tényeket.

És Kellaway újból számba veszi a tényeket. Az ügy tényeit. A jelenlegi állást, a lányom halálát, és a megmaradt gyerekem esetleges ideg-összeroppanását.

Hallgatom az előadását, de valójában inkább a kinti szürkén gomolygó felhőket nézem a négyzet alakú ablak kormos gránitpárkánya fölött. Glasgow. Télen pokoli ez a város, viktoriánus, áporodott, határozottan fenyegető. Minek jöttem én ide?

Kellawaynek további kérdései vannak.

– Mindebből mennyit beszélt meg a férjével, Mrs. Moorcroft?

– Nem túl sokat.

– Miért nem?

– Hát csak… nem akarok tovább rontani a dolgokon, mielőtt… szóval mielőtt nem tudom biztosan.

Újra elfog a kétely: mit keresek itt? Mi értelme volt? Malcolm Kellaway bőven középkorú, mégis farmert hord, és ettől nem lesz meggyőző. Zavaróan nőies mozdulatai vannak, ronda magas nyakú pulóvere, és tökéletesen kerek szemüvege, keret nélkül. A lencsék mintha azt mondanák, oo. Mit tud ez az ember a lányomról, amit én ne tudnék? Mit mondhat nekem, amit én nem mondhatnék el magamnak?

A szemüvege mögül rám néz és így szól: – Mrs. Moorcroft, talán ideje továbblépni azoktól a dolgoktól, amiket tudunk, azokhoz, amiket nem tudunk.

– Rendben.

– Vegyük szépen sorjában – mondja, és előredől. – Miután ma délelőtt felhívott, utánanéztem pár dolognak, és konzultáltam a Royal Infirmary-beli kollégáimmal is. Sajnos, attól tartok, nincs megbízható módszer arra, hogy az egypetéjű ikreket meg lehessen különböztetni egymástól, pláne ilyen meglehetősen egyedi körülmények között.

Visszabámulok rá: – Hát a DNS-vizsgálat?

– Nem, az sajnos, nem működik. Még ha lenne is – mondja szinte nyöszörögve –, még ha lenne is kellő mennyiségű minta az elhunyt lányától, a standard DNS-vizsgálatok szinte biztosan nem mutatnak ki különbséget. Az egypetéjű ikrek már csak ilyenek, azonosak. Azonosak genetikai, fizikai és pszichikai értelemben egyaránt. Ez a rendőrségnek is gondot okoz, voltak esetek, amikor egy ikerpár mindkét tagja megúszta az ítéletet, mert a rendőrség képtelen volt megállapítani, melyikük volt a tettes, holott a helyszínen vettek DNS-mintát.

– Hát az ujjlenyomatok? Azok nem különböznek?

– Igen, ott néha adódik némi kis eltérés, a kéz- és lábujjak esetében még az egypetéjűeknél is, de természetesen az ön lánya… hamvasztás volt, ugye?

– Igen, az.

– És egyik lánytól sem vettek korábban ujjlenyomatot, igaz?

– Nem, nem vettek.

– Látja, hát ezért nehéz.

Meglepően energikusat sóhajt, majd feláll, odalép az ablakhoz, és nézi, ahogy épp felkapcsolják az utcai világítást. Délután háromkor.

– Megoldhatatlannak tűnő probléma ez, Mrs. Moorcroft. Ha mindkét lány élne, vannak más módszerek is arra, hogy meg tudjuk különböztetni őket egymástól, talán az arcukon levő erek elágazásával, termográfiával, de amikor az egyikük nem él, és az ember visszamenőleg akarja megoldani a kérdést… akkor természetesen ez lehetetlen. Az anatómia sem segít.

Megfordul, és szemügyre vesz, ahogy ott ülök a zavaróan mély bőrfotelben. Úgy érzem magam, mint egy kisgyerek, alig ér le a lábam a földre.

– Lehet azonban, hogy mindez szükségtelen.

– Tessék?

– Gondolkozzunk pozitívan, Mrs. Moorcroft, nézzük a dolgot más oldalról, lássuk, mit mondhat a pszichológia. Tudjuk, hogy az ikertestvér elvesztése a megmaradt számára igen nagy csapás.

Kirstie. Az én szegény kislányom.

– Az ikertestvérüket elveszített egypetéjű ikreknek a nyolcas GEI-veszteségskálán négynél magasabb a pontszámuk. Sokat rágódnak, nagyon szenvednek a kétségbeeséstől, bűntudattól, a személyiség elvesztésétől. – Sóhajt egyet, majd folytatja: – Ennek a nagy bánatnak a fényében, különösen, ami a személyiség elvesztését illeti, igen nagy a valószínűsége annak, hogy az ön lánya, Kirstie egyszerűen hallucinál, illetve téveszméi vannak. Az edinburgh-i egyetem orvosai kutatást végeztek az ikertestvérüket elveszített ikrek témájában. Azt állapították meg, hogy az élő ikerpárokkal való összehasonlításban a magukra maradt ikreknél megnő a pszichés rendellenességek valószínűsége.

– Kirstie megőrült?

A pszichiáter alakját keretbe foglalja a mögötte levő ablak.

– Nem őrült, csak zavart, talán súlyosan zavart. Gondolja csak el, min megy keresztül Kirstie egyedül: ő maga az élő emlékeztetője a meghalt testvérének. Valahányszor a tükörbe néz, a halott testvérét látja. És átveszi az ön és a férje határozatlanságát is. Gondoljon arra is, mennyire félhet a közelgő születésnapoktól, a viszonylagos magányban töltött élettől, miután születése óta ikerként élt. Olyan magánnyal kell megbirkóznia, amilyent mi valószínűleg nem is tudunk felfogni.

Megpróbálok nem sírni.

Kellaway folytatja: – Mélységes mély lehet a zavar benne. Az életben maradt iker ráadásul a másik halála után bűntudatot, lelkifurdalást érezhet, amiért ő maradt életben. Ezt tovább fokozza, hogy látja a szülei fájdalmát, különösen akkor, ha a szülők közt viszály dúl. Az ilyen esetekben sajnos, elég gyakori a válás. – A szemembe néz, egyértelmű, hogy választ vár.

– Mi nem veszekszünk – mondom, ez minden, ami kijön belőlem, ez is halkan. – Szóval valamikor veszekedtünk, igen, volt egy nehezebb időszak, tudja, a házasságunkban, de ezen már túl vagyunk. A lányunk előtt nem szoktunk veszekedni. Nem, nem hiszem.

Kellaway odamegy a másik ablakhoz, és az utcai lámpákat nézi, miközben beszél: – A bűntudat, a gyász és a hirtelen rászakadt magány különös módon boríthatja fel a megmaradt iker lelki egyensúlyát. Ha a gyászoló ikrekről szóló irodalmat megnézi, mint ahogy én is tettem, számtalan példát talál rá. Amikor az egyik meghal, a másik átveszi a jellemvonásait, hasonlít a meghaltra. Egy amerikai vizsgálatban szerepel egy ikerfiú, aki tizenkét éves korában veszítette el a testvérét. Annyira kezdett hasonlítani meghalt bátyjára, hogy a szülők meg voltak győződve arról, hogy, mint mondták, „megszállta a másik szelleme”. Egy másik esetben egy kamaszlány, akinek meghalt a nővére, szándékosan felvette a nevét, hogy – és Kellaway félig megfordul és rám néz – ne kelljen többé önmagának lennie. Így mondta, nem akar többé önmaga lenni. Az elhunyt testvére akart lenni.

Elhallgat.

Érzem, válaszolnom kell.

– Szóval azt gondolja, hogy Kirstie az Kirstie, csak – megpróbálok a lehető legnyugodtabban beszélni –, hogy megszabaduljon a bűntudattól és a fájdalomtól, úgy tesz, mintha ő lenne Lydia, vagy azt hiszi, ő Lydia?

– Nagyon nagy a valószínűsége szerintem. De ennél többet nem mondhatok, anélkül, hogy láttam volna.

– De mi van a kutyával? Mi van Beanyvel?

Kellaway visszamegy a forgószékéhez, és leül.

– A kutya viselkedése bizonyos fokig érthetetlen. És önnek természetesen igaza van, a kutyák különbséget tudnak tenni az egypetéjű ikrek között a szaguk alapján, még akkor is, ha ez a legjobb DNS-teszttel sem lehetséges. Mégis, az is ismert tény, hogy az életben maradt iker gyakran nagyon szoros kapcsolatba kerül a háziállatokkal. Az állat helyettesíti a meghalt testvért. Ezért azt gondolom, hogy Kirstie és Beany szorosabban kötődnek egymáshoz, Beany tehát, válaszul erre a bensőségesebb kapcsolatra, másképp viselkedik.

Az eső most már az ablakot veri, én pedig nem tudom, mitévő legyek. Már-már elhittem, hogy az én drága Lydiám visszajött, és mégis, úgy tűnik, Kirstie az, aki él. Csak beképzeltem az egészet. De vajon Kirstie is? Még jobban sajog a szívem.

– Most mit tegyek, dr. Kellaway? Hogyan kezeljem a lányom zavartságát? A gyászát?

– Legyen olyan normális, amilyen csak lehet. Viselkedjen úgy, mint most.

– Elmondjam mindezt a férjemnek?

– Ezt önre bízom. Lehet, hogy jobb lenne annyiban hagynia a dolgot, de ezt természetesen önnek kell eldöntenie.

– És aztán? Mi lesz aztán?

– Biztosat nehéz lenne mondani. Én úgy vélem, hogy elmúlik ez a zűrös állapot, ha Kirstie látja, hogy önök Kirstie-nek tekintik, annak is szeretik, nem hibáztatják azért, hogy ő Kirstie, és akkor majd megint Kirstie lesz.

Úgy beszél, mintha kinyilatkoztatna, olyan véglegesek a szavai. Világos, hogy vége a rendelésnek. Kellaway az ajtóhoz kísér, felsegíti a ballonomat, mint egy elegáns hotel portása, majd sokkal közvetlenebb hangon hozzáteszi: – Kirstie új iskolába fog járni?

– Igen, a jövő héten kezd. Időt akartunk neki adni az átállásra. Tudja…

– Ez nagyon jó, nagyon helyes. Az iskola fontos része a normalizálódási folyamatnak, néhány hét után, remélem, sőt hiszem, hogy új barátai lesznek, és elmúlik ez a zavarodottság. – Halvány, de egyértelműen őszinte a mosolya: – Tudom, hogy ez nagyon kegyetlen lehet a maga számára. Szinte az elviselhetetlenségig. – Egy pillanatra elhallgat, egymásra nézünk. – Maga hogy van? Magáról nem is beszélt. Hihetetlenül fájdalmas év van ön mögött.

– Hogy én?

– Igen, maga.

Megdöbbent a kérdés. Kellaway arcát fürkészem, szívélyes, profi mosolyát.

– Azt hiszem, én jól vagyok. A költözés elvonja a figyelmemet, és ez jó. Azt hiszem, működni fog. Csak szeretném, ha az egész már elmúlna.

Még egyszer bólint, a szemüvege mögött látszik, elgondolkodik.

– Kérem, tartsuk a kapcsolatot! Viszontlátásra, Mrs. Moorcroft.

Ennyi. A rendelő ajtaja becsukódik mögöttem, én lemegyek az acél-fa lépcsőn a főbejárathoz, majd ki az esőáztatta glasgow-i utcára.

Az utcai lámpák körül sejtelmes glória, szinte teljesen üresek az utcák, csak egy fekete ruhás nő küszködik az esernyőjével. Az is én vagyok.

A Holiday Inn Express Hotel itt van mindjárt, a sarkon. Egész este a szobámban maradok, hozatok egy curryt, műanyag kanállal megeszem a műanyag edényből a túlságosan kemény ágyamon, és apatikusan meredek a tévére. Próbálok nem gondolni Kirstie-re, természetfilmeket és főzőműsorokat nézek, míg el nem zsibbad az agyam. Nem érzek semmit. Se bánatot, se szorongást, csak nyugalmat. Talán elmúlt a vihar, talán mehet tovább az életünk.

Korai reggelim is épp olyan műanyag, mint a vacsorám volt, örülök, hogy beszállhatok a kocsiba és elindulhatok a vad északra. Ahogy a szürke tanácsi házak átadják a helyüket a zöld mezőknek, majd a nagyobb erdőknek, s végül a korai hósapkával fedett igazi hegyeknek, javul a hangulatom.

Kellawaynek biztos igaza van, hiszen országos hírű gyermekpszichiáter. Ki vagyok én, hogy vitába szálljak vele? Kirstie Moorcroft az Kirstie Moorcroft, nevetséges másra gondolni. A szegény kislányom össze van zavarodva és bűntudatot érez. Ha hazamegyek, egy óra hosszat ölelgetem majd, és aztán újrakezdjük az életünket a hűvös és balzsamos levegőjű Hebridákon.

Balra tőlem a Loch Linnhe kék és sötétszürke színben játszik, mögötte a szigetekre vezető út sövényei, az út erdőn-mezőn kanyarog a Mallaig nevű halászfaluig és kompkikötőig.

Vezetés közben megnézem, hány óra. Azt mondták, hogy ha elkapom a Mallaig és Armadale közötti jó kompjáratot, akkor két órával lerövidül az út Ornsaybe, mert nem kell megtenni a kitérőt Kyle-ba.

Lehúzódom egy leállósávba, és felhívom Carmacban azt a vidám hölgyet a komptársaságtól. Jó hírei vannak, a következő egykor indul, simán elérem. Telefonálok hát a Torran-szigeti házba, és a recsegésen át is meghallom, hogy Angus azt mondja: – Jól van, rendben, majd felveszlek a csónakkal.

– Csónakkal? Végre van csónakunk?

Recsegés.

– Igen, egy kis… – Recsegés.

– Hát ez remek…

Sziszegés, recsegés, krrrrr.

– Felveszlek Orsnayben a mólónál, amikor… – A légköri feltöltődés miatt elhalkul Angus hangja. Ez a vonalas telefon hamarosan teljesen tönkremegy.

– Fél háromkor, Angus! Fél háromkor. Akkor gyere elém Ornsaybe.

Alig hallom, amit válaszol. Azt hiszem azt mondta, rendben.

De van csónakunk!

Van egy csónakunk!

Amikor odaérek a mallaigi kikötőbe, a parti őrség tagjai, a csevegő halászok és a vidám rákászok meg a kikötő mentén sorakozó csónakok látványa meg az egész sürgés-forgás hirtelen jó kedvre derít. Gyorsan felhajtok a kompra, és ott ülök félig mosolyogva, félig álmodozva, ahogy kiadom a pénzt az ablakon a csinos, anorákos lengyel fiúnak, aki egy ügyes gépből jegyeket osztogat.

Aztán kigurulok, és izgatottan vezetek a főúton Ornsay felé… van csónakunk! Igazi, saját csónakunk. Gázt adok, és nagy lelkesen letudom az utolsó dombot is Ornsaytől délre.

Közben egy nagy sivár, mocsaras helyre érkezem, ami fura módon mégis forgalmas, itt állnak meg a helyiek, mert itt van térerő, itt tudják elérni a netet az okostelefonjaikon. Ez egyben az utolsó látható akadály is Ornsay előtt. Ahogy a másik oldalon ereszkedem lefelé, meglátom. Az új otthonomat.

Felgyorsul a szívverésem, ahogy illik.

Torran. A szépséges Torran-sziget.

Először érzek kötődést, amióta ideköltöztünk. Minden nyersesége és lerobbantsága ellenére oda vagyok az új otthonunk valódi szépségéért, a dél felé rohanó patakokért, Knoydart magányos méltóságáért. Szinte fáj ez a szépség, mint a gyógyulás kínja.

Nem akarok többé visszamenni Londonba. Itt akarok maradni.

Torran-sziget, a mi szigetünk.

Csapongó gondolataim közepette végighajtok a falun és a Selkie melletti parkon. És valóban, ott áll Angus, karjával óvón átfogja a pink dzsekis Kirstie vállát. A kislány bátortalanul mosolyog, Angus sehogy sem. Különösen néz rám és én tudom, hogy valami nincs rendben.

– Szóval – mondom, és megpróbálom leplezni a félelmemet, hogy most meg mi lehet a baj –, mibe került?

– Ötszáz fontba az invernessi Gaelforce szakboltban. Josh segített idehozni. Két és fél méteres, felfújható. Jó vétel volt. – Kicsit mereven, nem túl meggyőzőn rám mosolyog, majd odavezet a mólóhoz, ahol egy rikító narancsszínű, felfújható csónak ringatózik a nyugodt vízen. – Josh aggódik, hogy ez nem lesz elég jó, ha eljövünk bulizni a bárba. De ez baromság.

– Akkor jó.

Kirstie az egyik kezével Leót szorongatja, a másik az apja nagy kezében. Várja, hogy apával és anyával beszálljon a csónakba, és hazamenjen. Az apja folytatja: – Láttam, hogy ilyennel mennek ki a jachtokhoz. És elég könnyű ahhoz is, hogy egyedül ki lehessen húzni a partra. És mivel nincs biztonságos bikánk, ez fontos, nem?

– Aha – mondom, mert fogalmam sincs, mit kéne válaszolnom, nem értek a csónakokhoz. Még mindig örülök neki, de valamit érzek a levegőben. Valami nincs rendben.

– Én szállok be elsőnek – mondja Angus –, és majd besegítelek titeket. – Leszalad a kőlépcsőn, majd bemászik a csónakba, ami meginog a súlya alatt. Angus megfordul, kitárja a karját a lányunknak, és így szól: – Oké, Kirstie, gyere te elsőnek, anya előtt.

Angusra nézek tágra nyílt szemmel, és gondolkodom.

Kirstie rám néz: – Képzeld el, hogy van egy kutyád meg egy macskád, meg még egy macskád, az egyiket úgy hívnák, hogy Helló, a másikat, Viszlát, a harmadikat meg Gyere ide, és te egy parkban volnál velük és kiabálnál.

– És?

Halkan kuncog magában, csillognak a fehér fogai, az egyik épp lötyög. Most már hangosan nevet.

– Ha a parkban kiabálnál velük, anya, azt hogy helló, meg viszlát meg gyere ide, akkor összevissza futkosnának, és nem tudnák, mit csináljanak.

Megpróbálok mosolyogni. Ez az a fajta vicc, az a spontán értelmetlenség, amit Kirstie Lydiával szeretett játszani. Egyre különösebb fantáziaszüleményeik voltak, úgy nevettek rajtuk, mintha egyek lettek volna. És most már nincs, aki ezt játssza Kirstie-vel.

Nevetek, de hamisan cseng. Kirstie rám néz, és most szomorúnak látom, a háttérben a hideg, kék hullámokkal.

– Megint álmodtam – mondja. – Rossz álmom volt. Nagypapi ott volt a fehér szobában.

– Micsoda, drágám?

– Sarah! – kiált rám Angus, a hangja élesebb, mint a tengeri szél. – Sarah!

– Mi van?

– Nem bírsz neki segíteni? – A szemembe néz, úgy folytatja: – Segíts Kirstie-nek beszállni a csónakba.

Megfogom a lányom kezét, beemelem a csónakba, majd utána beszállok én is. Kirstie szórakozottan, bánatosan nézi a hullámokat. Közel hajolok a férjemhez, úgy sziszegem a fülébe: – Mi történt?

Megvonja a vállát, és suttogóra fogja.

– Újabb rémálom. Az elmúlt éjjel.

– Ugyanaz?

– Igen, az arcok. De nem érdekes, el fog múlni. – Megfordul, erőltetetten felcsillan a szeme és mosolyog. – Rendben, isten hozta önöket a Moorcroft fedélzetén. Indulás!

Angus merev műmosolyáról a nekem háttal ülő lányom kis szőke fejére nézek, és a visszatérő álomra gondolok. Már hónapok óta időről időre előjön. Most meg a nagyapja is megjelent? Miért nem tartja ezt Angus fontosnak? Ennek szimbolikus értelme van. Biztos jelent valamit, de nem tudok rájönni, mit.

Angus beindítja a csónakmotort. Éles, metsző a szél. Kirstie áthajol a csónak oldalán, a hullámokat nézi. Aggódom, hogy megfázik, mert nincs rajta a kapucnija. Sikeresen elérünk azonban a szigetre, Kirstie kiugrik, és felszalad az úton a házhoz, látszik rajta, örül, hogy itthon van. Beany a kedvenc helyén, a konyhaajtóban várja.

Mintha nem akarna bemenni.

Mi lemaradunk, mert Angus tanítgatja nekem, hogy kössem a csónakot a világítótorony vaskorlátjához.

– Nem, nem úgy – mondja. – Nézd, így csináld.

Megpróbálom elsajátítani a csomókötést, de nem sikerül a félhomályban. Angus mosolyogva korhol.

– Milverton, te aztán egy igazi szárazföldi patkány vagy.

– Te meg, Gus, micsoda? Vén tengeri medve?

Angus felnevet, és újra jobb köztünk a hangulat. Végül is sikerül a csomót is úgy-ahogy megkötnöm, bár nem vagyok benne biztos, hogy megjegyeztem a módját.

Bemegyünk, határozottan kellemes a hangulat. Olyanok vagyunk, mint egy család. Az ebédlőasztalon nagy kanna tea, öntünk a bögrékbe, süteményt majszolunk és döntéseket hozunk. Mint egy házaspár, aki az otthonát rendezi be. A házat belengi a friss festék illata, Angus kimegy a kamrába, fát vág, tüzet rak, míg én a vacsorát főzöm.

Arra gondolok, miközben a krumpliból kivágom a csírákat, és Ornsay pislákoló fényeit nézem, hogy az egyszerű életkörülményeink hogyan térítenek vissza minket a hagyományos férfi és női szerepekhez. Angus Camdenben gyakran főzött, de itt alig, azért, mert az erejét és az idejét kemény, férfias munkákra tartogatja. Favágás, nehéz tárgyak emelése, falazás.

Én egy csöppet sem bánom ezt, sőt nagyon is tetszik. Egy férfi és egy nő egy szigeten, ahol csak önmagukra támaszkodhatnak, és csapatban dolgoznak, de női és férfi munkát végezve. Régimódi, lehet, de szexi.

Vacsorához olcsó bort kortyolgatunk, megfogom Angus kezét, és azt mondom: – Ügyes voltál a csónakban. – Ő motyog valamit a víz veszélyeiről és a zsákmányra váró cápákról. Nem tudom pontosan, mit mond, de tetszik a dallama. Zsákmányra leső cápák közt élünk.

A nagy tűz csöndben felemészti a fahasábokat, mi kinyitunk még egy üveg vöröset, Kirstie pedig boldogan vonul vissza a szobájába egy magazinnal. Angus előhoz egy könyvet a csomókötésről, és egy vékony kötéllel megpróbálja nekem megtanítani a csomókat: csathurok, kikötői nyolcas, kötélvégi nyolcas.

Annyi idő után újra ott ülünk összebújva a pléd alatt. Nézem a vékony szürke kötelet, és megpróbálom a lehető legjobban csinálni, de a csomó szétesik a kezem között, immár hetedjére.

Angus türelmesen felsóhajt.

– Még jó, hogy nem vagy oda a kötözős játékokért – mondja –, nem sok hasznodat lehetne venni.

– De nem én kötném meg a csomókat, ugye? – mondom és ránézek.

Kivár, majd felkacag, azzal a régi, ismerős, mély, nagyon szexi nevetéssel, aztán finoman megcsókolja a számat. Egy férj csókja, egy szerető csókja ez. És tudom, még mindig működik köztünk a kémia, az valahogy túlélt mindent. Boldog vagyok, vagy legalábbis nagyon közel járok a boldogsághoz.

Az este hátralevő részében még dolgozunk a házon: Angus a fürdőszobát vakolja, és új csöveket rak be, én meg boldogan festem le a korábbi lakók falfestményeit, egyszerűen nagyon rondák.

Odaviszem a széket, hogy elérjem róla a második falfestményt, a bohócot. Aztán hirtelen megállok a festőhengerrel a kezemben, és felnézek. A bohóc visszanéz rám, szomorú, fehér arcával.

Hirtelen a semmiből hatol belém a felismerés.

A fehér szoba, a szomorú arcok, ahogy lenéznek. Az az állandó, ismétlődő rémálom. És még a nagypapa is.

Rájöttem Kirstie álmára. Megint minden megváltozott, és én félek.

8. fejezet

A férfi a feleségére nézett. Legalább már nem befőttesüvegből isszák a bort. Legalább már ezen túlléptek, van igazi borospoharuk.

Ez már valami, de még nem elég. Ő körbejárta Skye-t, munkát keresett, bármilyet, mindegy, milyet, épített volna disznóólat vagy kerti sufnit is, vállalt volna tetőtér-beépítést, ha kell. A feleségének nem kellett volna mást csinálnia, csak kipakolni az edényeket, ami úgy tűnik, egy hónapjába került. Vagy hat napjába. Igen, keményen dolgoztak a házon együtt, és elég jól kijöttek, mindennek ellenére. És igen, Sarah-nak volt egy munkája Glasgow-ban, de mi is volt az valójában? Angus nem igazán hitte el. Imogen ködösített, amikor felhívta tegnap a Selkie-ből, és megkérdezte, mit keresett a felesége Glasgow-ban.

Igyekezett, hogy ne egy hajtásra igya ki a borát, és hallgatta, ahogy az asszony a telepátiáról beszél.

Telepátia?

Sarah ránézett, aztán folytatta.

– Gus, gondolj csak bele. Mármint az álomba. Kirstie Lydiával álmodik. Azt álmodja, hogy Lydia a kórházban van. Ugye? Úgyhogy talán azt képzeli, hogy ő volt Lydia abban a rettenetes pillanatban, amikor felébredt és mindnyájunkat látott, a családját, az ápolónőket, az orvosokat. A nagyapja is ott volt a kórteremben. A kórházi fehér szobában.

– De Sarah, én…

– De Kirstie-nek fogalma sincs arról, hogy Lydia felébredt, hogy egyetlen, utolsó pillanatra a tudatánál volt. Soha senki nem mondta neki. Így aztán… – Az asszony teljesen pánikban volt. – Gus, hogyan másként tudott volna a kórházról? Hogyan?

– Sarah, nyugodj már meg.

– De nem, komolyan, gondolj csak bele, kérlek!

Angus a vállát vonogatta és nem szólt semmit, megpróbálta az arckifejezésével Sarah tudomására hozni, mi erről a véleménye.

– Angus!

A férfi most sem válaszolt, szándékosan büntette a nőt a szótlanságával. Hirtelen érezte, hogy elönti a düh, amiért az asszony megpróbál mindent elrontani. Megint. Ráadásul épp, amikor kezdenek végre megállapodni.

Letette a poharát, és az esőcsíkokat nézte az ebédlő ablakán. Hogyan csinálja meg a házat, hogy ne ázzék be, és a szél se süvítsen át rajta? Josh figyelmeztette, hogy amikor megjönnek a szelek és az esők Skye-ba, a Torran-szigeti ház bent valójában hidegebb, mint kint, mert nedves, hiszen oly régen áll már fűtetlenül.

– Angus, mondj valamit.

– Miért? Miért, amikor ostobaságokat beszélsz?

Angus megpróbálta visszafogni magát. Sarah utálta, ha rákiabál, és biztos elsírná magát, ha valóban kieresztené a hangját. Ez a basáskodó apja miatt van. Ráadásul hozzáment egy meglehetősen nyers férfihoz, aki kicsit hasonlít az apjára.

Sarah hibája lenne? Vagy éppenséggel senki sem hibás, csak megismétlődnek a családi minták? Angus sem volt más, ő sem volt immúnis a gének és a környezet ismétlődéseivel szemben, abban a pillanatban épp egy rendes italt kívánt. Egy nagy pohár erős whiskyt, mint a sikertelen, káromkodós apja, aki havonta legalább egyszer alaposan elverte Angus anyját. Aztán beesett a folyóba és megfulladt. Helyes, te vén gazember, ott ihatsz eleget.

– Mi ez a baromság, Sarah?

– Hogyan másképp tudhatta meg a lányod, hogy Lydia kórházban volt?

– Honnan veszed, hogy erről álmodik?

– Fehér szoba, szomorú arcok, lenéznek rá, és ott a nagyapja is. Annak kell lennie, Gus, mi más lehetne? Annyira éles a kép, rettenetes. Te jóságos ég!

Már megint mindjárt zokogásban tör ki? Angus mintha kicsit akarta is volna, hogy sírjon az asszony, úgy, ahogy ő is majdnem sírt, amikor Kirstie elmondta azt a bizonyos dolgot.

Könnyű Sarah-nak.

Angus ellenállt annak, hogy szembesítse az asszonyt az igazsággal. Ehelyett hatalmas kezét a felesége kis kezére tette, az apró, helyes, kis ügyetlen kezére, amellyel nem tudott megkötni egy csúszócsomót, mégis, ő ezt a két kis fehér kezet szerette. Valamikor. Vajon képes lesz egyszer még rendesen szeretni? Kétségek nélkül, tisztán, harag és bosszúvágy nélkül?

– Sarah, nem lehet, hogy az apád beszélt neki? Tudod, milyen néhány pohár után. Vagy a mamád. Az én bátyám. Bárki mondhatott valamit a kórházakról általában, és Kirstie meghallotta, aztán a többit hozzáképzelte. Gondold el, milyen rémes is lehet, már maga a fogalom egy gyereknek. Kórház. Kórtermek. Halál. Befészkeli magát a fejébe, és ezért álmodik vele.

– De én nem hiszem, hogy bárki is mondta volna neki, vagy mondott volna olyasmit, amit kihallgathatott. Csak a család tudta, hogy Lydia magához tért. Megkérdeztem őket.

– Hogy mit csináltál?

Csönd.

– Megkérdezted az anyádtól és az apádtól?

Újabb hallgatás.

– Atyaúristen, Sarah! Te képes voltál felhívni embereket, elmesélni nekik ezt az egészet, a mi magánéletünket? Hogy képzeled, hogy ez majd segít?

A felesége kortyolt a borából, megrázta a fejét, az ajkát összeszorította, egész fehér volt az elfojtott feszültségtől.

Angus a borospoharát bámulta. Teljesen hiábavalónak érzett mindent, mintha egy kádban ülne, a víz meg folyna le a lefolyón, amitől ő egyre jobban fázik és elnehezül, akárha egy rút bolygóra röpítették volna. Dideregnek bent a házban, belefulladnak a tennivalókba és a kihívásokba, és lehet, hogy mindennek semmi értelme.

Nem. Pozitívnak kell lennie. Kirstie miatt.

Majd holnap újra megpróbálja. Talán megint elviszi a portfólióját abba az építészirodába Portree-ben. Már majdnem felajánlottak neki egy részmunkaidős állást. Csak kicsit noszogatni kell őket. Nézzék, valaha felhőkarcolókat terveztem, egy birkaóllal csak megbirkózom. Talán majd könyörögni fog. Segítsenek, munkára van szükségem, tízezer kéne, mert a lányom gyakorlatilag egy hűtőkamrában él.

– Gus, rengeteg történet szól arról, hogy az ikrek közt működik a telepátia, valami kapcsolat, tudod, már beszéltünk erről… és, tudod, mindig ugyanazt álmodják. Emlékszel, amikor egyszerre nevettek fel, nekünk meg fogalmunk sem volt róla, min?

Angus hátradőlt a székben és koszos kezével megtörölte a szemét. A ház hangjaira figyelt. Kirstie a régi iPaddel játszott a szobájában. Angus hallotta a távoli kattogásokat és a számítógépes játék csilingelését, ami duettet énekelt az ebédlő ablakát verő esővel. A lánya elveszett a komputervilágban, de Angus nem hibáztatta érte, jobb volt, mint a valóság.

A valóság pedig az volt, hogy igen, Angus emlékezett, amikor Kirstie és Lydia egyszerre kacagtak fel valamin, látszólag minden ok nélkül. Persze, hogy emlékszik: döbbenten nézte őket, amikor az ikrek egyszer csak kuncogni kezdtek, egészen máshol ültek, de ugyanabban az időben jött rájuk a nevetés, úgy, hogy láthatóan nem is szóltak egymáshoz. Néha olyankor is előfordult ez, amikor más-más szobában voltak. Átment az egyik helyiségből a másikba, és azt látta, hogy pontosan egyformán kacagnak, nem tudni, miért.

Angus annyi mindenre emlékezett. Amikor egyszer Lydia Roald Dahl könyvét, a Szofi és a habót olvasta a szobájában, és kiderült, hogy Kirstie lent a nappaliban ugyanazon az oldalon tart az olvasásban. Egyszer, emlékszik, jöttek haza az iskolából, Kirstie ment elöl, lassan, akár egy temetési menetben, totyogva, és akkor meglátta, hogy Lydia mögötte vagy harminc méterre ugyanúgy, szinte transzban lépdel. Miért csinálták ezt? Hogy ráijesszenek az emberekre? Vagy valóban volt köztük valami lelki kapocs? Angus nem hitte, és nem is volt képes elképzelni. Utána is olvasott: ikertelepátia nem létezik, csak az azonos gének mindennapi csodái.

Az esőverte ablaktáblát nézte. A kinti zord világ egyszerre vonzotta és taszította.

Egyik része ott kint akart lenni a szélben, a hidegben, bejárni a Black Cuillins ormait szélfútta arccal. De ő itt ül bent, és várja, hogy a felesége megszólaljon. Sarah kiitta a borát, az üveg alját. Nyissanak ki még egyet? Angus mindig hagyta, hogy a nő irányítsa, mennyit iszik ő. Ám most még akart inni, délután ötkor.

– Angus, kérlek. Csak gondolj bele. Nem lehet valamiféle telepátia? Ott vannak azok a finn ikrek, akik ugyanakkor haltak meg autóbalesetben. Mi volt az, ha nem…?

– Tíz mérföldre egymástól, ugyanaznap este. Igen. És?

– Hát nem döbbenetes? Nem bizonyít ez valamit?

– Nem.

– De…

– Sarah, még ha volt is valamiféle mentális kapocs kettejük közt, amiben nem hiszek, de ha volt is, Lydia több mint egy ÉVE halott. És az álmok csak néhány hónapja kezdődtek.

Mintha elállt volna az eső. A felesége ránézett.

Angus folytatta: – Még ha azt gondolod is, hogy az ikrek képesek egymásnak álmokat küldözgetni a távolból, nem hiszem, hogy az éteren keresztül is képesek lennének. Amikor az egyikük HALOTT. Te elhiszed ezt?

Elhallgattak, majd Angus felkacagott.

– Hacsak azt nem mondod, hogy Lydia kísértetként visszajár. Egy kis fantom, aki itt lebeg valahol, és az ikertestvérével beszél. Hol van most? A szekrényben, a hóna alatt a fejével?

Tréfának szánta, vicces akart lenni.

De beleszédült, amikor rájött, hogy az asszony elevenére tapintott. Sarah nem nevetett, a homlokát sem ráncolta, csak bámult rá, miközben újra eleredt az eső és egyre jobban belevájta magát ennek a hülye háznak a vakolatába.

– Basszus, csak nem hiszel a kísértetekben, Sarah? A rohadt életbe, szedd már össze magad! Lydia meghalt, Kirstie pedig egy zavart és boldogtalan kislány. Ennyi. Arra van szüksége, hogy a szülei normálisak legyenek.

– Nem, nem kísértetek, valami más.

– Micsoda?

– Én…

– Hogy mi?

– Hát hogy… – elhallgatott.

Angus úgy érezte, mindjárt üvöltenie kell. Mi a rosseb van? Elöntötte a düh. Alig bírta türtőztetni magát, de a lehető legnyugodtabb hangon megkérdezte: – Mi az, Sarah? Mi az a nagy rejtély?

– Nem… nem tudom. Az álmok… Mi van az álmokkal?

– Azok csak kibaszott ÁLMOK! – kiáltotta, és fejét a két kezébe temette, kicsit túldramatizálva, de őszintén.

Egy ideig egyikük sem szólt semmit, majd Sarah felállt, és kivitte az üres borosüveget a konyhába. Amikor Angus utánanézett, látta, hogy a farmer csak úgy lóg rajta. Volt idő, amikor egy keféléssel levezették volna a feszültséget. És ő még mindig kívánta, még mindig, noha haragudott rá.

Mi lenne, ha ágyba vinné? Mindig is vadul szeretkeztek, Sarah így kedvelte. Ez volt az egyik ok, amiért Angus oda volt érte, a meglepő, állatias szexualitásáért. Harapj meg, üss meg, kúrj meg. De ha most durva lenne vele, és ha felülkerekedne a lappangó dühe, hova vezetne az?

Sarah visszajött a konyhából. Nem volt nála másik üveg bor. Angusnak, ha lehet, még rosszabb lett a kedve. Vajon kinyithat később még egy üveggel úgy, hogy Sarah ne lássa? Nem kéne ennyit innia. Kirstie-nek viszonylag józan apára van szüksége, akinek helyén van az esze. Valakinek vigyáznia kell rá.

De annyira nehéz fenntartani a hazugságokat! Ráadásul ez a hely sem segített úgy, ahogy remélte. Elég rémes volt a november hideg szürkesége, és ez még csak a késő ősz. Milyen lesz vajon az igazi tél? Talán épp a szigorú, brutális időjárás jön majd a segítségükre, össze kell tartaniuk.

Vagy az jelenti majd a végüket.

Sarah csak járkált a szobában, nem ült le.

– Sarah, van valami, amit nem mondasz el nekem? Egy ideje már ilyen vagy… talán Glasgow óta. Ha nem még korábban kezdődött. Mi történt?

Semmi.

– Sarah!

– Sajnálom, hogy megemlítettem. Ki kell készítenem Kirstie ruháit, még csak ki sem pakoltam őket, csak ma reggel érkeztek, és… – Angus megfogta az asszony kezét. – Pár nap múlva kezd az új iskolában.

A férfi megcsókolta a nő kezét, nemigen tudta, mi mást tehetne. Sarah azonban szótlan, bocsánatkérő mosollyal elhúzódott tőle, megfordult és kicsoszogott az ebédlőből a festetlen ajtón. Három zoknit viselt a hideg kőpadlón. Angus nagyot sóhajtva nézett utána.

Kísértetek?

Nevetséges. Ha csak ez lenne a probléma.

A kísértetekkel könnyen elbánna. Mert azok nem léteznek.

Angus úgy döntött, kemény fizikai munkával foglalja el magát, hogy levezesse a szomorúságát, dühét. Az endorfinok talán majd jobb kedvre derítik. Fát kell vágni, és már alkonyodik.

Átment a konyhán, ki az ütött-kopott hátsó ajtón, elhaladt a vödrök és felmosófák közt a kamra felé. Ahol minden éjjel eksztázisban tomboltak a patkányok.

Mindenféle limlomot tároltak itt ebben a csűrszerű helyiségben, ócska bútorokat, amelyek arra vártak, hogy tűzifának hasogassa fel, és volt ott egy különös zsák szén is, talán még a második világháborúból. Serpenyők és üvegek halomban, mintha egész falvak menekültek volna ide, majd elmentek volna, rengeteg nejlonzsák és kék nejlonzsinór tekercsekben, meg régi porcelánflakonok, a legtöbb törött. A nagymamája gyűjtögette őket, igazi szigetlakó volt. Megelőzte a korát, bár akkor még szükségből gyűjtött, nem divatból, kimentett mindent, amit a partra vetett a dagály. Nézd csak, kisfiam, ez még jó lehet valamire. Ne dobjuk ki.

Angus kiválasztott néhány hasábot, hogy felvágja őket, felrakta a műanyag védőszemüvegét, egy nedves régi kesztyűt húzott a kezére, és beindította a villanyfűrészt.

Két órán át berregett és fűrészelt a kamra harmincwattos égőjének fényénél. Ahogy a felhők eloszlottak, feljött a telihold Camuscross berkenyebokrai fölött. Beany az orrával kinyitotta az ajtót, és belehempergett az illatos fűrészporba, majd leült a közepére, lassan csóválta a farkát, és nézte, ahogy a sárga fűrészpor szerteszét szóródik.

– Jól van, jól van, öregem. Minden rendben?

A kutya szomorúnak tűnt. Szomorú volt, amióta csak ideköltöztek. Angus azt várta, majd tetszeni fog neki Torran, sőt hogy nagyon fogja élvezni, hogy az egész szépséges sziget az övé, üldözheti a nyulakat, fókákat, madarakat. Az a sok a sáros, iszapos tócsa – hát csak jobb, mint Camden koszos betonlabirintusa, nem?

A kutya gyakran volt rosszkedvű, mint most is, orrát a mancsai közé dugta.

Angus lerakta a fűrészt, három műanyag kád lett tele fahasábokkal. Levette az átizzadt védőszemüveget, és vastag kesztyűs kezével megvakargatta Beany füle tövét.

– Mi van, öregem? Ez csak egy sziget?

A kutya felnyüszített.

– Nem akarsz patkányt fogni, Beany? Rengeteg itt a patkány.

Angus harapott egyet a levegőbe, majd a két öklével úgy tett, mintha elkapna valamit a kutya mancsával. Utánozta a kutyát.

– Hamm. Nem kell patkány, Beany? Patkány? Hiszen te véreb vagy, patkányölők ivadéka. Vagy nem?

Beany ásított egyet, majd megint a két szfinx módra tartott mancsa közé dugta az orrát. Angust elöntötte az együttérzés hulláma. Szerette a kutyáját, hosszú, boldog órákat töltött vele a London környéki erdőkben sétálva.

Nem értette, mitől változott meg a kutya hangulata.

Visszagondolva rájött, hogy Beany különösen viselkedik, amióta csak idejöttek. Néha elbújik valamelyik sarokban, mintha félne, máskor meg nem akar bemenni a házba. És Sarah közelében más a viselkedése. Kirstie és Sarah közelében már régóta más.

Vajon tanúja lehetett a kutya annak, ami Devonban akkor este valójában történt? Ott volt ő is akkor? Egy kutya képes emlékezni vagy felfogni egy ilyen emberi történést?

Angusnak meglátszott a lehelete a nedves, hideg levegőn. A kamrában nagyon hideg volt most, hogy már nem küzdött a fűrészeléssel. Annyira hideg, hogy az ablakok befagytak.

Épp, mint amikor az ikrek születtek, az év leghidegebb napján.

A jégvirágok repedéseit nézte.

És hirtelen úgy tört rá a bánat, mint amikor a térde hátsó részét megrúgja valaki. Mint a rögbiben, úgy, hogy lerogyott, meg kellett támaszkodnia a poros fahasábokból rakott halomban.

Lydia, az ő kis Lydiája. Ahogy ott feküdt a kórházban, csövekkel a szájában, kinyitotta bánatos szemét még egyszer utoljára, hogy elbúcsúzzon. Mintha bocsánatot kért volna.

Lydia, az ő kis Lydiája, a drága kislánya.

Ő is szerette, éppen úgy, mint Sarah, mégis, mintha az ő bánatát kisebbnek ítélték volna. Az anya bánata valahogy fontosabb az emberek szemében, az asszonynak szabad volt összetörnie, neki lehetett sírnia, neki szabad volt hónapokon át gyászolnia a kedvencét. Igen, ő elvesztette az állását, de végig keresett munkát, míg gyászolt is. És nem az ő hibája volt. Ez volt benne az őrjítő. Sarah sokkal inkább hibás, mint ő, és ő meg akarta büntetni ezért.

Miért is ne? Hiszen az ő lánya halt meg.

Angus elővett egy kalapácsot a polcról, kicsit rozsdás, de gonosz szerszám volt. Olyan, mintha alvadt vér száradt volna rá. Nehéz volt, épp megfelelő a súlya. Szinte kérte, hogy valaki sújtson le vele, hogy valamit hasítson ketté vele. Mint egy görögdinnyét, ahogy szétfröccsen a puha belseje. Vajon ragadna majd a kalapács feje?

Elállt az eső, a tenger szürke volt az ablakból nézve. Angus kétségbeesetten bámulta a koszos, csupasz padlódeszkákat.

Egy hosszú nyüszítés térítette észhez. Beany felemelt fejjel nézett rá, szomorú, mégis kérdő arckifejezéssel. Mintha megértette volna Angus abszurd, rettenetes gondolatait.

Angus összeszedte magát, a kutyára nézett és így szólt: – Hé, Beany! Kimegyünk? Elkapunk egy fókát?

A kutya halkan vakkantott egyet és csóválni kezdte a farkát; Angus óvatosan visszarakta a kalapácsot a polcra.

9. fejezet

Lehetett volna bármelyik brit iskola. Alacsony, tágas épület volt, nagyobbacska játszótérrel, vidám színekkel kifestett hintákkal és csúszdákkal, meg az álmos, gondterhelt szülőkkel, akik bűntudatosan megkönnyebbültek, amikor letették a kicsiket. Csak az elhelyezkedése miatt más, mint a többi: bal felől tenger, a háttérben nagy, méltóságteljes hegyek, rajtuk néhol a december eleji hó. És persze a csavarral felerősített tábla a kapun:

RACHADH LUCHD-TADHAIL GU FAILTEACHE

Alatta, kisebb betűkkel az angol fordítás:

A LÁTOGATÓKNAK BE KELL JELENTKEZNIÜK A RECEPCIÓN.

Kirstie szorosan fogja a kezemet, ahogy a kocsitól az áramvonalas városi autók és koszos Landroverek között az üvegajtó felé haladunk. A többi szülő kedvesen köszönti egymást abban az irigylésre méltó, nyugodt, beszélgetős-csevegős stílusban, amit én soha nem igazán tudtam elsajátítani, és itt, idegenek között még nehezebb lesz.

Némelyik szülő gaelül beszél. Kirstie épp úgy hallgat, ahogy a mamája. Ideges és feszült, az új kék-fehér kylerdale-es egyenruhája van rajta a steppelt pink anorákja alatt. Amikor leveszem róla a dzsekit, az egyenruha kínosan nagynak tűnik, lóg rajta, akár egy bohócon a ruha. A cipője is ormótlan, a haját pedig nem fésültem meg szépen.

Rám tör a bűntudat. Vajon rossz méretű ruhát vettem? És miért nem fésültem meg rendesen? Annyira siettünk. Angus korán akart átkelni, Portree-ben kapott egy félállást egy építészeti vállalkozásnál, ami elég messze van ahhoz, hogy ha van munka, éjjelre is ott maradjon. Anyagilag ez jó, de azt jelenti, hogy a közlekedés bonyolultabb.

Így aztán együtt mentünk ma reggel a kis csónakunkon. Sietnem kellett, fújtam egy kis hajbalzsamot Kirstie lenszőke hajára, és miközben a két térdem közé fogva fésültem, a játékával játszott és egy új, saját dalt dünnyögött.

És most már késő, Kirstie haja kócos maradt.

Eluralkodik rajtam a védelmező ösztön. Nem akarom, hogy kinevessék. Amúgy is nagyon magányos lesz, az új iskolát már jóval a tanévnyitó után kezdi, ráadásul a testvére nélkül. Meg persze az identitászavara… Néha úgy beszél magáról, hogy „mi”, nem pedig „én”. Van, hogy „a másik Kirstie”-ként hivatkozik magára. Ma reggel is ez volt.

A másik Kirstie?

Megdöbbentő és fájdalmas, ezért nem is reagáltam rá. Csak remélni tudom, hogy Kellawaynek igaza van, és az iskola, az új barátok és az új játékok izgalma majd megoldja.

Szóval itt vagyunk.

Bóklászunk az iskola ajtajánál, miközben a többi gyerek egyenesen az osztályába siet, beszélget, nevet, a műanyag hátizsákjával ütögeti a másikat. Toy Story, Moshi Monsters. Egy nagy orrú, nagy szemüveget és rendezett rakott szoknyát viselő nő megnyugtatóan rám mosolyog, és kitárja az üvegajtót.

– Mrs. Moorcroft?

– Igen!

– Megnéztem magát a Facebookon, elnézést. Csak tudni akartam, milyenek az új szülők. – Átható pillantást vet Kirstie-re. – Ő meg biztos a kis Kirstie. Kirstie Moorcroft – mondja és bevezet minket. – Épp olyan, mint a fotókon. Én Sally Ferguson vagyok. Örülök, hogy van egy új kislány az iskolában. Szólítson csak Sallynek – mondja ismét rám nézve. – Én vagyok az iskolatitkár.

Azt várja, hogy mondjak valamit, de én képtelen vagyok rá. Mert Kirstie megszólal.

– Én nem Kirstie vagyok.

Az iskolatitkár elmosolyodik, biztos azt hiszi, ez valami tréfa. Játék, mint amikor a gyerek elbújik a kanapé mögé, és egy bábot mutat fel maga helyett.

– Kirstie Moorcroft. Láttuk a fotóidat. Biztos szeretni fogod ezt az iskolát, nagyon különleges nyelven tanítunk.

– Én NEM Kirstie vagyok, hanem Lydia.

– Jaj…

– Kirstie meghalt. Én Lydia vagyok.

– Kirrr… – A nő érthető módon össze van zavarodva és rám néz.

A lányom megismétli, jó hangosan: – Lydia. Én Lydia vagyok. Mi Lydia vagyunk. Lydia!

Csönd van a folyosón, csak a lányom hangja hallatszik, ahogy eszelősen hajtogatja ezeket a szavakat. Sally Ferguson mosolya nagyon hamar lehervad az arcáról. Riadtan összevonja a szemöldökét és rám néz. A falakon vidám szövegek virítanak gaelül. Az iskolatitkár még egyszer próbálkozik: – Hmm… szóval Kirss…

A lányom úgy csap rá Sally Fergusonra, mintha darazsat látott volna.

– Lydia! Hívjon Lydiának! Lydia! Lydia! Lydia! Lydia, Lydia, Lydia, Lydia, LYDIA!

A nő hátrál, de a kislányom már nem bír magával. Úgy hisztizik, mint a kétévesek a bevásárlóközpontban, csakhogy mi iskolában vagyunk, ő hétéves, és azt állítja, hogy ő a meghalt testvére.

– Meghalt! Kirstie meghalt! ÉN LYDIA VAGYOK! Lydia. Lydia van itt!

Mit tegyek? Abszurd, ahogy normálisan próbálok meg beszélgetni: – Hmmm, ez csak olyan… majd érte jövök…

De alig hallható a küszködésem, mert a lányom újra felkiált: – Lydia, LYDIA LYDIA LYDIA LYDIA LYDIA… Kirrrrstie MEGHALT, és én GYŰLÖLÖM, én Lydia vagyok!

– Kicsim, kérlek – mondom neki kedvesen. – Drágám, légy szíves…

– Kirstie MEGHALT. Kirstie meghalt, megölték, megölték. Én LYDIIIIAAAA vagyok!

És akkor, épp olyan gyorsan, mint ahogy jött, el is múlik az egész. Kirstie megrázza a fejét, elfut a szemközti falig, és leül egy kis székbe, egy tabló alá, amelyen iskolás gyerekek a kertben dolgoznak, a kép alatt filctollal a felirat:

AG OBAIR SA GHARRAD.

A lányom szipogva, nagyon halkan megszólal: – Légy szíves, szólíts Lydiának. Miért nem tudsz Lydiának hívni, anya? Hiszen az vagyok! Kérlek! – Könnyes kék szemét rám emeli: – Nem megyek iskolába addig, amíg nem hívsz Lydiának. Kérlek, anya!

Meg vagyok bénulva, kérése szívbemarkolóan őszintének hallatszik. Nincs más választásom.

A csönd mintha örökké tartana. Vívódom, hiszen most a lehető legrosszabb pillanatban kell mindent megmagyaráznom az iskolatitkárnak, és ahhoz Kirstie-nek be kell mennie az osztályába.

– Jól van, jól – gügyögöm, akár egy gyerek. – Mrs. Ferguson, ő itt Lydia. Lydia Moorcroft. – Rettegve, dadogva hozzáteszem: – Szeretném beíratni Lydia May Tanera Moorcroftot.

Hosszú csönd. Sally Ferguson egyre zavartabban néz rám a vastag szemüvege mögül.

– Tessék? Khmm. Lydia? De… – Elpirul, aztán benyúl egy nyitott tolóablak mögé, és kivesz egy papírlapot. – De itt világosan az áll, hogy Kirstie Moorcroft fog ide járni – suttogja. – Ez áll a jelentkezési lapon. Kirstie, egyértelműen. Kirstie Moorcroft.

Nagy levegőt veszek, mondani akarok valamit, de a lányom megelőz. Mintha hallotta volna, amit beszéltünk.

– Lydia vagyok – mondja. – Kirstie meghalt, aztán feléledt és most megint meghalt. Én Lydia vagyok.

Sarah Ferguson újból elvörösödik, és nem szól semmit. Én túlságosan szédülök ahhoz, hogy mondjak bármit is, a mélységes abszurditás szakadékának szélén tántorgok. Összeszedem mégis magam, és így szólok: – Hadd menjen be Lydia az új osztályába, és akkor megmagyarázom.

Újabb kétségbeesett csend. Hallom, ahogy a gyerekek vidáman énekelnek a folyosón:

Kinn a fákon újra szól a víg kakukkmadár…

Szédülök attól, mennyire nem illenek össze a dolgok.

Sarah Ferguson a fejét csóválja, majd közelebb lép hozzám és így szól: – Igen… ez lesz a legjobb. – Odafordul egy jóképű fiatalemberhez, aki szűk farmert visel, és épp akkor lép be az ajtón. – Dan, Daniel, kérem, vezesse el… hmmm… Lydia Moorcroftot az új osztályába, a második osztály, a folyosó végén. Jane Rowlandson.

Kinn a fákon újra szól a víg kakukkmadár.

Dan lassan, kedvesen bólint, és leguggol Lydia mellé, mint a túlbuzgó pincérlány, aki várja a rendelést.

– Szia, Lydia. Velem jössz?

Kinn a fákon újra szól a víg kakukkmadár.

– Lydia vagyok – mondja Kirstie és karját szorosan összefonja a mellén, ráncolja a homlokát, alsó ajkát előre biggyeszti. Olyan makacs arcot vág, amilyet csak bír. – Szólítson Lydiának.

Kinn a fákon újra szól a víg kakukkmadár.

Végül csak megindul. Lassan szétnyitja összefont karját, és megfogja Dan kezét, együtt lépnek be egy újabb üvegajtón. Olyan picinek tűnik az őt elnyelő hatalmas ajtó mellett.

Egy pillanatra megáll, megfordul, szomorú, riadt mosolyt küld felém, majd Dan bekíséri a folyosóra… elnyeli őt az iskola.

A sorsára kell bíznom, odafordulok hát Sally Fergusonhoz.

– Meg kell ezt magyaráznom.

Sally ünnepélyesen bólint: – Igen, jöjjön az irodámba, ott egyedül lehetünk.

Ötven percbe telt, mire elmeséltem Sallynek tizenhárom hónapos történetünk legfontosabb, mégis megrázó részleteit. A baleset, Lydia halála, Kirstie személyiségzavara. Sallyt annak rendje és módja szerint megrázta, amit mondtam, és együtt érez velem, ám csillogó szemmel hallgatja a történetemet. Nyilván vittem némi színt egy amúgy szürke tanítási napba. Elmondhatja a férjének és a barátainak ma este: nem hiszitek el, ki jött be ma az iskolába, egy anya, aki nem tudja, melyik ikerlánya maradt életben, egy anya, aki azt szeretné tudni, hogy a lánya, akit halottnak vélt és elhamvasztották, valójában nem élt-e tizenhárom hónapon át.

– Döbbenetes történet – mondja Sally Ferguson –, nagyon sajnálom. – Leveszi, majd újra felteszi a szemüvegét. – Különös, hogy nincs… szóval nincs tudományos módja, annak, hogy…

– Hogy megtudjuk? Vagy bebizonyítsuk?

– Hát, igen.

– Csak annyit tudunk… mármint úgy gondolom, hogy ha ő Lydia akar lenni most, akkor talán rá kell hagynunk. Ugye, nem baj?

– Persze, hogy nem. Ha maga így szeretné. És a beiratkozással sem lesz gond, hiszen – látszik, keresi a szavakat – a koruk azonos… szóval csak át kell javítanom a papírokat, de emiatt ne aggódjon.

10. fejezet

A csónak ott vár, a Selkie parkolója melletti mólóhoz kikötve. Távolról a világítótorony és az őr háza: fehér, kedves, de eltörpül a Knoydart sötét hegyeinek árnyékában. Leállítom a Fordot és leparkolok.

Vagy négyszer-ötször kell berántanom a motort, míg elindul. Korábban tíz kellett hozzá. Kezdem megszokni, és jobban is kormányozom a csónakot. Már csomót kötni is tudok.

Kirstie kicsit vörös szemmel, de nyugodtan ül a csónak elejében, ahogy a hűvös szélben pöfögünk. Először rám néz, aztán Salmadair sziklás partjára. Szőke haját megborzolja a szellő. Annyira szép a pisze orrú profilja a vízzel mint háttérrel. Imádom őt, az én kicsi lányomat. Szeretem, mert ő Kirstie, és szeretem, mert Lydiára emlékeztet.

Az egyik felem persze szeretné visszakapni Lydiát, nagyon örülne neki. Rettenetesen hiányzik Lydia, ahogy egész délutánokon át ülünk egymás mellett és olvasunk, vagy csak ülünk csöndben, boldogan. Kirstie mindig is sokkal kevésbé volt türelmes, állandóan ugrándozott. Csodával felér az a gondolat, hogy Lydia visszatérhetett. Lehet, hogy minden csoda ijesztő. De ha Lydia visszajött, és ő ül itt most – akkor Kirstie az, aki meghalt.

Miket gondolok… Ez Kirstie, és éppen most akarom bebizonyítani. Ráadásul nagyon kegyetlen módon. Ha bírok annyira könyörtelen lenni, hogy kiderítsem.

– Miért hívják ezt Salmadairnek, anya?

Na, ez jó. Normális beszélgetés.

– Azt hiszem, azt jelenti, a zsoltárok szigete, valaha kolostor állt itt.

– Mikor? És mi az a kolostor?

– Sok éve, talán ezer éve is, itt imádkoztak az emberek.

– Mielőtt még mi kisbabák voltunk?

Mintha meg sem hallottam volna a többes számot, bólintok.

– Igen, jóval azelőtt.

– És most már nincsenek ott apácák?

– Nem, nincsenek. Nem fázol?

A szél cibálja a haját, a rózsaszín dzsekije nincs begombolva.

– Nem, jól vagyok. A szél belefújja a hajamat az arcomba, de én szeretem, ha az arcomban van a hajam.

– Jól van akkor. Mindjárt ott vagyunk.

Jobbra egy fóka emelkedik ki a vízből, függőlegesen, hogy csak a feje látszik ki, ránk néz azzal a bánatos és bölcs szemével. Aztán egy olajos csobbanással eltűnik, Kirstie pedig mosolyog a fogatlan szájacskájával.

A hullámok jóságosak hozzánk, elvisznek a világítótorony alatti partra. Elég könnyen kihúzom a csónakot a dagályvonalra, ahol rákok rejtőznek és döglött lazacok rohadnak, néha felkapja őket egy-egy sirály.

– Fúj – mutat Kirstie a büdös haltetemekre, aztán felszalad a házhoz, benyomja a mindig nyitva álló ajtót, és eltűnik. Hallom, ahogy Beany halkan ugat, üdvözli a lányomat. Feltűnik, hogy régebben hangosan, boldogan csaholt. Kikötöm a csónakot, én is bemegyek. Hideg van a konyhában, a patkányok nyugton vannak. Az ebédlő fehér falán ott táncolnak a bohócok, és a kő is a vécé ülésén van, hogy ne jöjjenek fel a nyércek.

Angus nincs itthon, ma éjszakai műszakja van Portree-ben. Egyedül vagyunk a szigeten, és ez nagyon jól van így.

Kirstie megsimogatja Beanyt, aztán bemegy a szobájába olvasni, én pedig vacsorát készítek a sötét konyhában, ahol a félhomályban ott lógnak a drótkosarak, hogy az ennivalónk megmeneküljön a patkányok elől. Hallom a tenger lélegzetét, mintha valaki tornagyakorlatokat végezne. Nyugalom van. Vihar előtti csönd?

Összeszedem magam, hogy képes legyek arra, amit csinálni akarok.

Lehet, hogy már három hete meg kellett volna tennem: tesztelni fogom Kirstie-t. Egy olyan próbának teszem ki, amiben nem tud csalni, és amiben nem tévedhetek én sem. Ma reggel jutott eszembe az ötlet, ahogy az iskolában visító Lydián járt az eszem, de teljes egészében csak délután gondoltam végig.

A kísérletem a lányom fóbiáján fog alapulni, azon, hogy gyűlöli a sötétet.

Ha valami kiváltotta ezt a félelmet, mindketten visítottak, de a maguk egyedi módján, különbözőképpen. Kirstie vonyított, lihegett és kiabált, félelmében mindenfélét összevissza hordott. Lydia egyszerűen csak visított, magas, vérfagyasztó hangon.

Csak néhányszor hallottam ezt a visítást, de minden mástól különbözik. Lehet, hogy épp ezért nem gondoltam eddig rá. Egyik alkalommal áramszünet volt Camdenben. Két éve történt. Az ikreket teljes sötétség vette körül, az a sötétség, amelytől mindig is rettegtek.

Mindketten megijedtek, de Kirstie lihegett és üvöltött, Lydia pedig velőtrázóan sikított.

Én most szándékosan fogom előidézni ezt a rettegést, hirtelen sötétséget csinálok. A reakciója ösztönös lesz, annyira hirtelen, hogy nem lesz képes tettetni, így majd megtudom az igazat. Kegyetlen a tervem, bűntudatom is van miatta, de nem látok más megoldást. Kegyetlenebb lenne, ha hagynám, hogy tovább folytatódjék ez a zűrzavar.

Most kell megtennem, különben belefulladok a kétségek és az öngyűlölet tengerébe.

Kirstie felnéz rám, amikor belépek a szobájába. Nagyon szomorúnak tűnik. Kicsit otthonosabbá tette ezt a csupasz szobát, a polcon a könyvei sorakoznak, kalózképek függnek a falon. De még így is egy magányos gyerek szobája, hiányzik belőle az ikertestvére. A rádióból a Kids Pop műsora szól, a One Direction egyik száma. A sarokban vesszőkosár tele játékkal, de nem nagyon játszik velük. Csak Leó van az ágyában. Mindketten szerették Leót. De Lydia talán egy kicsit jobban…

Nehéz elviselni a lányom szomorú pillantását.

– Drágám – mondom óvatosan –, meséld el, mi volt ma az iskolában.

Csönd.

Újra próbálkozom.

– Jó napod volt? Az első nap. Mesélj a tanáraidról!

Továbbra is hallgat, egy újabb One Direction-szám megy. Kirstie lehunyja a szemét és én csak várok és várok, érzem, valamit fog mondani, aztán igen, lassan odahajol hozzám, és alig hallhatóan azt mondja: – Anya, senki sem akart velem játszani.

Megszakad a szívem.

– Aha, értem már.

– Kértem őket, de senki sem akart.

Mardos a fájdalom, az ölembe akarom kapni a lányomat és megvédeni mindentől.

– Semmi baj, édesem, ez csak az első nap volt, szívem, előfordul az ilyesmi.

– Így aztán Kirstie-vel játszottam.

Hevesen dobog a szívem, megsimogatom a haját.

– Kirstie-vel?

– Ő játszott velem, mint ahogy mindig.

– Jól van akkor.

Most mit tegyek? Legyek dühös? Sírjak? Kiabáljak? Megmagyarázzam neki, hogy Lydia meghalt és hogy ő Kirstie? Talán én magam sem tudom, melyikük halt meg.

– De akkor, amikor épp Kirstie-vel játszottam…

– Igen?

– Mindenki kinevetett, anya. Olyan… Sírnom kellett, és mindenki nevetett.

– Mert valójában egyedül voltál?

– Nem! Kirstie ott volt. Ott volt! Most is itt van! Itt!

– Drágám, ő nincs itt, ő…

– Ő micsoda?

– Kirstie, a testvéred… ő… ő…

– Mondd csak, mondd. Tudom, hogy meghalt, te mondtad, hogy meghalt.

– Drágám…

– Állandóan azt mondod, hogy meghalt, de visszajön mindig, hogy játsszon velem, itt volt, és az iskolában is ott volt, ő játszott velem, ő a testvérem, nem számít, hogy meghalt, ő még mindig itt van, itt van, én is itt vagyok, mindketten itt vagyunk… Miért mondod állandóan, hogy meghaltunk, amikor nem, nem, nem.

Ebből az üvöltésből dühös, hangos sírás lesz, Kirstie elrántja magát tőlem, bebújik az ágy sarkába, a párnába temeti a piros arcát… én meg tehetetlen vagyok. Itt ülök, mint egy drámai hősnő, a Rémes Anya. Mit tettem a lányommal? Mit csinálok? Mire készülök?

Nem kellett volna már Londonban nem tudomást venni a zavarodottságáról? Soha nem támadt volna bennem gyanú, ha ragaszkodom hozzá, hogy ő Kirstie, és akkor talán Kirstie is maradt volna. De most meg kell tennem ezt.

Rossz anya vagyok, gonosz anya.

Várok pár percet, míg csillapul a dühe. A rádióból újabb dal szól, aztán meg Britney Spears.

Megfogom Kirstie lábát.

– Kicsim…

Megfordul, vörös a szeme, de már nyugodtabb.

– Igen.

– Kirstie!

Nem kezd el azonnal nyüszíteni a név hallatán. Most már biztos vagyok benne, hogy ő Kirstie. Az én Lydiám halott.

– Kirstie, kimegyek a konyhába, csak egy pillanatra, hozok valami meleg innivalót. Mit kérsz? Iszol valamit?

– Fruit Shootot – mondja rezzenéstelen arccal a szemembe nézve.

– Rendben. Te csak olvass, én meg hozok magunknak inni.

Úgy tűnik, elfogadja az ajánlatomat. Odaveszi magához az Egy ropi naplóját, én meg közben csöndben összehúzom a függönyt. Szorosan, úgy, hogy semmi fény ne tudjon behatolni. Nem nehéz, a holdat felhők takarják, Torran szigetén pedig nincs utcai világítás.

Aztán feltűnés nélkül, mintha játékokat szedegetnék fel a földről, kihúzom az éjjeli lámpát.

Kirstie nem veszi észre. Olvas tovább, mozog az ajka közben. Lydia olvasott így.

Most már csak egy dolgom van, hogy lekapcsoljam a nagyvillanyt, és becsukjam az ajtót. Kirstie-re teljes sötétség fog borulni. Könnyes a szemem, ahogy megyek kifelé.

Megtehetem én ezt? Hogyan ne tegyem meg?

Gyorsan lekapcsolom a villanyt, aztán kilépek a szobából, és becsukom az ajtót. A folyosó sötét, alig kap valami fényt a végén levő nappaliból. Kirstie szobájában teljes lesz a sötét.

Várok, a gyomromban ég a bűntudat. Ó, kicsikém, Kirstie. Bocsáss meg, nagyon sajnálom.

Mennyi idő kell ahhoz, hogy sikítson?

Nem sok.

Egyáltalán nem sok.

Három másodperccel az után, hogy becsukom az ajtót, felsikít, magas, fülsértő visítás, mintha valami vékony fémet hasítanának ketté. Összetéveszthetetlen és iszonyú, átható és egyedi.

Kinyitom az ajtót és felkapcsolom a villanyt, odarohanok a rettegő lányomhoz, aki ott ül az ágyban.

– Anya, anya, anya…

A karomba veszem, odaszorítom magamhoz, úgy ringatom.

– Sajnálom, kicsim, drágaságom, nagyon sajnálom. Elfelejtettem az éjszakai fényt, jaj, bocsáss meg, nagyon sajnálom.

De a bűntudat mélyén ott van egy rettenetes gondolat.

Kirstie halt meg.

Ez itt Lydia.

Tizenhárom hónappal ezelőtt összekevertük őket.

11. fejezet

Másnap reggel Angus felhív. Szombat van. Azt kéri, menjek át érte a Selkie mólójához délután ötkor.

– Már sötét lesz akkor.

Alig hallja a hangom a tengermarta kábelen át.

– Mi van, Sarah? Mit mondasz?

– Nem lesz akkor már sötét, Angus?

– Telihold lesz – mondja, legalábbis azt hiszem.

A hangja elhal, a semmibe vész. Az órámra nézek, délelőtt tizenegy van. Hat óra múlva érte kell mennem elé Ornsaybe, majd elmondanom neki, hogy iszonyatos tévedésben voltunk, Kirstie meghalt, Lydia az, aki él. Vajon hogy fog erre reagálni? Egyáltalán, hisz majd nekem?

Kilépek a konyhából a repedezett kőútra, és kelet felé nézek, a világítótorony meszelt oszlopára, a tengerre és a Knoydart-hegység hóval behintett csúcsaira. Nem tudom, miért, de a világítótorony látványa, a puszta léte mindig megvigasztal és megnyugtat. Biztató őrfény, bölcs és derűs. Éjjel minden kilenc másodpercben felvillan, jelzi a világnak, itt vagyunk. Angus, Sarah és Lydia Moorcroft. Mi hárman.

Látom Lydiát, ahogy magányosan játszik lent a parton az új kék gumicsizmájában, átgázol a pocsolyákon, a sziklák közti vízben kis halakat és lüktető tengeri csillagot keres. Annyira könnyűnek tűnik, hogy Lydiának szólítsam. Ő Lydia. Lydia visszajött. Kirstie elment. Másodjára gyászolok, mégis, csöndben és némi bűntudattal örvendezek. Lydia visszatért a krematóriumból. A második lányom, aki imádja a sziklában levő kis tavakat, aki szereti nézegetni a tengeri csillagokat, ahogy finoman összehúzódnak – él, újra él.

Lydia megfordul és rám néz, aztán a sós fűvön felszalad a konyhába, hogy megmutassa, milyen kagylókat gyűjtött.

– Jaj, hát ezek nagyon szépek.

– Megmutathatom a papának?

– Hát persze, hogy meg, Lydia.

A kagylók nedvesek, homokosak, sárgás krémszínbe hajló finom erek futnak rajtuk. A bizonytalanul csordogáló csap alatt lemosom róluk a homokot, és visszaadom őket a kislánynak.

– Vigyázz rájuk, apa később jön haza.

Kicseréltem a csizmáját edzőcipőre, ő meg boldogan eltűnik a szobájában. A csöndben levest főzök, hogy oldjam a szorongásomat: nagyon sok levest eszünk, mert azt könnyű újra felmelegíteni ebben a kísérteties konyhában. Lefagyaszthatom, és újból életet lehelhetek belé a mikróban, ha valamiért épp nem tudok főzni.

Minden nagyobb baj nélkül múlik az idő. Már fél öt van, majdnem besötétedett, amikor bedugom a fejem Lydia ajtaján, és szólok neki, jöjjön, apa elé megyünk a Selkie-hez.

Ott áll a huzatos szobájában, pink leggingjében, rózsaszín edzőcipője sarkában izzik a fény. És rázza a fejét.

– De apa szeretne látni téged.

– Nem. Nem akarok menni.

– Lydia, kicsi lányom, miért nem?

– Csak mert nem. Most nem.

– Lydia, de akkor egyedül leszel a szigeten.

Annyira könnyű őt Lydiának szólítani. Talán tudat alatt mindig is Lydiának tartottam őt.

Megrázza a fejét.

– Nem baj!

Nincs kedvem vitatkozni a lányommal ma délután, épp elég gond nekem az, hogyan találkozzak majd Angusszal. És semmi okom félni, hogy ne lenne a lányom biztonságban a szigeten, már ha nem kóborol el. Ez egy sziget. Apály van, én meg fél órát leszek távol. Hétéves, nyugodtan elvan egyedül a házban. Itt nincsenek erkélyek.

– Rendben, akkor gyere ide. Csak ígérd meg, hogy a szobádban maradsz, oké?

– Igen.

Megölelem, és begombolom a kék kardigánját, aztán adok egy csókot a samponillatú hajára, ő meg engedelmesen visszavonul a szobájába.

A sötétség akkorra már körülöleli a szigetet. Egy zseblámpát viszek magammal, hogy lássam az ösvényt, lemegyek a világítótorony melletti partra, ahol lehúzom a csónakot a füves sziklákról. Elkötöm, a horgonyt pedig felhúzom, mintha egy kis test lenne, amelyet el akarok tüntetni a Sound mindent elrejtő vizében.

Úgy tűnik, Angusnak igaza volt, az éjszaka tiszta, világos és nyugodt, még a zseblámpa sem szükséges, mert a Hold, ez az érett sajt világít, csillog tőle a víz.

És ott van, ott vár a férjem a Selkie mólóján, mögötte a kocsma fényei. Sötétkék farmert visel, de a kockás ingére V kivágású pulóvert vett fel, afféle kompromisszum ez a szigetlakó és az építész viselete közt. Energikus, mosolygós, lehet, hogy boldog, mert jó ideje ma volt rendes munkája először?

– Szia, te hajósok gyöngye! Pontos voltál.

Angus beugrik a csónakba és ad egy csókot. Van egy kis whiskyszaga, de alig érezhető. Talán egy gyors, melegítő pohárkával felhajtott a Selkie-ben.

– Hogy van Kirstie?

– Háát…

– Micsoda?

– Semmi.

A Yamaha motor szeli a sötét, hideg, holdsütötte vizet, ahogy Salmadair körül kormányzok. A milliárdos nagy háza sötét, üres. Körülötte őrt állnak a fekete fenyőfák.

– Sarah!

Sikerül szépen kihúzni a csónakot a hólyagmoszat fölé. A hold fényénél megyünk fel a házba. Lydia meghallja, hogy jövünk, és kiszalad a szobájából, odaadja az apjának a kagylókat, aki nagy markába zárja őket, majd így szól: – Szia, édesem. Gyönyörűek. Tényleg nagyon szépek. Köszönöm – majd lehajol, és ad egy puszit a kislány sápadt homlokára. A lányunk ismét eltűnik a szobájában.

Asztalhoz ültetem Angust, és csinálok magunknak egy teát. Angus nem szól semmit, mintha valami nagy bejelentésre várna. Vajon gyanakszik már? Az nem lehet.

Amilyen nyugodtan csak képes vagyok rá, odahúzok egy széket, és leülök vele szemben.

– Mondanom kell neked valamit.

– Jó, mondd.

Nagy levegőket veszek, de egyenletes a légzésem.

– Nem Lydia esett le az erkélyről, hanem Kirstie. Rosszul tudtuk. Tévedtünk. Itt a szobában, az életben maradt lányunk, az Lydia.

Angus nem szól semmit. Kortyolgatja a teáját, sötétbarna szemét rám függeszti. Nem is pislog, csak les, mint egy ragadozó.

Hirtelen veszélyt érzek. Valami fenyegetettséget, mint akkor ott, a padláson. Visszatér a gyerekkori dadogásom.

– Én… én… azt…

– Nyugi, Sarah – mondja, és sötéten néz. – Mondd el.

– Leoltottam az összes lámpát a szobájában. Hogy sikítson.

– Micsoda? – mondja és homlokán mély ráncok jelennek meg.

– Emlékszel, hogy az ikrek különbözőképpen sikítottak, amikor nagyon megijedtek, vagy amikor valami kiváltotta belőlük a rettegést? Emlékszel, amikor rövidzárlat volt? Újra előidéztem. Sötétet csináltam. Igen, tudom, hogy ez szörnyű, de… ezt nem lehet tettetni, ugye? Az a sikoly reflexszerű volt, a félelem szülte, és hát ez ösztönös különbség… szóval… szóval úgy sikított, mint Lydia, amikor sötétben maradt. Szóval ő Lydia. Biztosan az.

Angus megint kortyol a meleg teából. Bárcsak normálisan reagálna! Vagy akárhogy, de reagálna. Sírna, kiabálna, csinálna valamit. Az sem lenne baj, ha rosszul reagálna.

De csak ez a fenyegető nézés. Iszik egy kortyot, és így szól: – Ennyi? Egy sikoly? Egy sikítás az egyetlen bizonyítékod?

– Nem… nem csak az, istenem, annyi minden van még.

– Jól van na, mondd el. Nyugodj meg. Mi van még?

Angus nagy kezével megfogja a bögréjét, kortyol még egyet, és közben le nem veszi a szemét rólam.

– Mondd el, Sarah. Mondj el mindent.

Igaza van, neki mindent kell tudnia, és így, mint egy alkoholos éjszaka után, mindent kiadok magamból. Kimondom a hazugságokat és az elhallgatásokat, az igazsággal hozok magamnak megváltást. Beszélek a kutya viselkedéséről, az olvasásról, a barátok felcseréléséről, az iskolai hisztiről, a fura hetekről, meg hogy a lányunk most már csak Lydiának engedi magát szólítani. Elmondom, hogy Glasgow-ban Kellawaynél voltam, és hogy egy pillanatra meggyőzött, hogy tévedtem, de aztán visszajöttek a kétségek. Sokkal erősebben és meggyőzőbben, mint korábban.

– Ő Lydia – mondom végül, és nézem a férjemet, aki visszanéz rám.

Látom, hogy a fogát csikorgatja a borostája alatt. Dadogva, de folytatom.

– Tévedtünk… tévedtem… valahogy, Gus, de csak a miatt az egy mondat miatt, a baleset után. Lydia talán össze volt zavarodva, emlékszel, akkoriban mindig szerepet cseréltek, játszottak és hülyéskedtek ezzel, ugyanolyan ruhát vettek fel, és azt kérték, vágassuk a hajukat is egyformára. Emlékszel ezekre? És aztán jött a baleset, ki tudja, mégis valami telepátia működött, amikor Kirstie kórházban volt, nem tudhatjuk biztosan, talán a lelkük valahogy összekeveredett, talán, mint amikor ugyanabban az ágyban aludtak, és egymás ujját szopták.

Míg beszélek, Angus nem szól semmit. Annyira erősen szorítja azonban a bögrét, hogy látom, fehérek az ujjpercei. Mintha fel akarná kapni és a fejemhez vágni a bögrét. Dühös, és ilyenkor erőszakos lesz. Félek is, meg nem is. Angus meg fog ütni, az edinburghi várral díszített bögrét a képembe fogja vágni. Mert épp azt magyarázom neki, hogy az ő kedvence halt meg, az enyém meg feltámadt.

De nem érdekel, meg kell mondanom.

– Az a kislány ott a szobájában, az Lydia. Nem Kirstie. Kirstie-t elhamvasztattuk, Lydia még él.

Igen, jön már a reakciója. Az utolsó csöppig kiissza a teáját. Leteszi a foltos, poros asztalra a bögrét. A Hold fehér és riadt kint, látom, ahogy bebámul az ablakon át.

Angus végre megszólal.

– Tudom, hogy Lydia.

Megdöbbenésemben eláll a szavam, csak nézek rá.

Megvonja a vállát, de közben feszültek az izmai.

– Egy ideje tudom.

Még mindig nem vagyok képes megszólalni. Angus nagyot sóhajt.

– Azt hiszem, ki kéne cseréltetni a halotti anyakönyvi kivonatot.

Már-már beteges, hogy nem tudok megszólalni.

Angus feláll, kimegy a konyhába. A mosogatóban csörögnek a lábasok és a fazekak. Beany belopakodik az ebédlőbe, megáll, rám néz. A vágatlan körmeivel összekaristolta a hideg padlólapokat. Kell ide egy szőnyeg vagy valami futó legalább. Minden csupasz, hideg, kemény.

Valahonnan találok energiát, hogy válaszoljak. Kimegyek a konyhába, ahol Angus a nagy kerámiamosogatóban elmossa a bögréket. A víz bugyborékol, bizonytalan hangokat ad, mint amikor a viharban a csatorna nem bírja elnyelni az esővizet. A férjem a vastag ujjaival bögréket öblöget. Mint egy megszállott.

– Josh és Molly csütörtökre meghívtak minket vacsorázni. Valami londoni barátaik vannak itt, Kinlochban nagy esküvő lesz.

– Angus…

– És jó hírt hallottam a Selkie-ben. Úgy néz ki, felállítanak egy mobiltornyot, Duisdale mellett, talán lesz rendesen térerő. Nem kell felmenni arra a francos hegyre.

– Gus!

Háttal áll nekem, nagy műgonddal mosogatja az edényeket, kibámul a sötét konyhaablakon, a Selkie mögötti alacsony, csupasz dombokra, a mélykék horizont fölött ragyognak a csillagok.

Látom Angus arcát, visszatükröződik az ablakban. Nem veszi észre. És látom az egyre nagyobb dühöt is azon a szép arcán, szinte eltorzul a visszafojtott dühtől.

De miért?

Meglátja, hogy nézem, és azon nyomban eltűnik a dühe. Kiteszi a rácsra a bögréket száradni, megfordul, és egy konyharuhában gondosan megtörölgeti a kezét.

Végre megszólal.

– Úgy fél éve… – elhallgat, a hűtő tetejére rakja a konyharuhát, felnéz – Lydia odajött hozzám, és elmondta, amit neked mondott. Hogy ő Lydia. És hogy Kirstie halt meg. Hogy rosszul tudtuk, te is, mindnyájan.

A kutya itt van, a konyhában nyüszít, nem tudni, miért. Talán érzi a feszültséget? Angus Beanyre néz, és bólint.

– Én is észrevettem, hogy a kutya másképp viselkedik Lydiával.

– Beany? És te is…

– Így aztán, mindent összevetve, azt gondoltam, hogy talán… Lydiának igaza lehet. Vagyis hogy inkább igazat mond. Ezért vettem elő Lydia játékát.

– Ő kérte?

– Nem.

– Hogyan? Nem értem…

– Próba volt, Sarah. Kísérlet. Ugyanolyan, mint a tiéd.

Csak nézek magam elé. Hallom a patkányokat motozni a kamrában. Beany miért nem fogja meg őket? Levert ez a kutya, mogorva, depressziós, riadt.

– Hogy micsoda? Miféle próba?

– Hogy lássam, hogyan reagál. Teszteltem Lydiát. Vagy Kirstie-t. Hogy kiderüljön, másképpen reagál-e a saját játékára. Lydia játékára.

– És? Másképpen reagált?

– Aha. Titokban elővettem a kis sárkányt. Anélkül, hogy tudta volna, lehoztam a padlásról. És beraktam a szobájába, a többi játéka közé. És titokban megfigyeltem, hogy kiderüljön, mit csinál.

– Titokban megfigyelted?

– Igen. Ahogy meglátta a játékot, rögtön azt vette elő. Egyértelműen Lydia játékát választotta. Minden külső befolyás nélkül. De egyértelműen.

Most esett le nekem. Logikus és eredményes is. Ez jellemző Angusra. Ésszerű, világos, kreatív… a mérnök, a problémamegoldó. Egy kíméletes tesztet talált ki a lányunknak, egy játékkal. Mennyivel kevésbé durva, mint az én tesztem!

– Szóval te végig tudtad, vagy legalábbis gyanítottad? Akkor hát egyetértesz velem? Szerinted is Lydia?

Angus hátradől, keze a mosogató szélén, és szembenéz velem. Merész, kihívó vagy netán lenéző? Vagy csak beképzelem? Mintha valami zavaros örvény húzna el, úgy érzem, megfulladok.

– De Gus, miért nem szóltál nekem akkor?

– Nem akartalak kiborítani. Nem voltam benne biztos.

– Ez az oka?

– Mi más lenne? Mit csináltam volna? Alig voltál túl Kirstie halálán. És akkor menjek oda, és mondjam azt, hogy rosszul értetted a balesetkor? Ugyan már, Sarah, csak nem képzeled? Hogy még tetézem a fájdalmadat?

Már nem ráncolja a homlokát, az arca ellágyul. Nem mosolyog, de nem is elutasító. Megcsóválja a fejét, és közben látom, hogy csillog a szeme. Nem könnyezik, de majdnem. És nekem majd’ megszakad a szívem érte, mint ahogy mindnyájunkért. Annyira nehéz lehet neki, egyedül küszködött meg ezzel a dologgal, és akkor még én vádolom. Angus a tőle telhető legjobban viselte ezt a súlyos tudást. És ő elveszítette Kirstie-t, miközben azt hitte, Lydiát veszítette el.

– Szóval akkor ő Lydia? – kérdezem.

– Igen. Ha ő ezt hiszi, márpedig ez így van, akkor ő Lydia. Nincs más választásunk. Ez itt Lydia, Sarah. Kirstie halt meg ott és akkor. Ennyi.

Nyel egy nagyot, mintha a feszültségét nyelné le. Aztán kitárja a karját, int felém. Én meg érzem, hogy megadom magam, elegem van ebből a kiújuló és szorongó ellenségeskedésből kettőnk közt. Családként kell működnünk, együtt kell tovább lépnünk. Lydia Moorcroft és a szülei. Odamegyek hozzá, Angus átölel, a vállára hajtom a fejem.

– Na, gyere, csináljunk vacsorát – mondja. – Te meg én és Lydia. És Beany, a haszontalan kutya.

Sikerül nevetnem, ráadásul őszintén. Bemegyünk a nappaliba, Angus nagy tüzet rak, én tésztát főzök ki, Angus pedig halkan, kedvesen beszól Lydia szobájába: – Lydia – mondja, a kislány meg szalad ki, átöleli, amilyen magasra csak tud nyújtózni, épp az apja derekáig ér. Angus megborzolja a kislány szőke haját, csókot ad a feje búbjára, és amikor azt mondja, Lydia, látom rajta, hogy úgy is gondolja.

Angus Lydiának szólítja, én is úgy, ő pedig azt mondja magáról, hogy ő Lydia. Tehát akkor az. Ennyi.

Milyen könnyen is lehet személyiséget cserélni!

Túl könnyen?

De ezt valahogy szentesíteni kell. Nem lehet csak úgy az egyik névről a másikra váltani, az egyik személyiségtől a másikra, mintha ez valami mindennapos dolog lenne. Valami komolyat, valami jelképeset kell csinálnunk. Talán egy temetés, egy szertartás, igen, szinte biztos vagyok benne, hogy egy temetést kéne rendezni. Kirstie lányom meghalt, és ezt annak rendje és módja szerint emlékezetessé kell tenni.

Ám ez várhat. Most azt akarom, hogy ez az este legyen emlékezetes, végleges, afféle katarzis. És valóban az: mire kész vagyok a vacsorával, és Angus még egyszer elmosogatott, Lydia a barátságos kandalló előtt ül és Beanyvel játszik.

És akkor hirtelen felrémlik előttem Angus arca a sötétben. Dühös volt. Mélységes, heves düh volt benne. Mintha valami rémes titkot fedtem volna fel, és ő gyűlölne ezért. De mi lehet az a titok?

A férjem bejön a nappaliba, és leguggol a tűz mellé.

Megpiszkálja a tüzet, cserélgeti a fahasábokat, gondosan kiegyensúlyozza őket, míg végül olyan lesz az egész, mint egy narancsszínben izzó seb az elszenesedett és lángoló hasábok közt, pattognak szerteszét a szikrák. Angus igencsak férfiasan néz ki. A férfi és a tűz. Szeretem Angus férfiasságát, sötét tónusú, magas, tipikus szexszimbólum.

De az elbeszélésében valami mégis nyugtalanít. Hagyta volna, hogy Lydia úgy folytassa az életét, mint Kirstie, talán örökre, csak azért, hogy engem ne kavarjon fel? Valóban? Ennek mi az értelme? Tudom, hogy én ugyanezt tettem vele, de csak néhány héten át, és mindig is el akartam neki mondani. Lehet, hogy inkább arról volt szó, hogy azt akarta, Lydia legyen csak Kirstie, mert őt szerette jobban? Ezért hallgatott hát? De még ez sem tűnik helyesnek.

Angus leül mellém a kanapéra, és átöleli a vállamat. Ez az. A pillanat. Hogy mi hárman vagyunk egy család. Kényelmesen, meghitten élünk a házunkban, ami immár félig lakható, a fürdő ki van csempézve, és a falak nagy részét is kifestettük. A konyhában még van tennivaló, de tiszta és használható. Itt vagyunk hát, a kutya, a lányunk, a hideg, tiszta éjszaka kint, a világítótorony villogása, ahogy odaszól a többieknek ezen a magányos parton, integet Hyskeirnek és Waternishnak, Chanonrynak és South Ronának.

Erről álmodoztam annyi éjjelen át, amikor csak bámultam a laptopom képernyőjét, és a Torran-szigetről készült pazar képeket, a házat a tengerparton. Ahol minden meg van bocsátva és minden el van feledve.

Mégis, erőt kell vennem magamon, hogy ne húzódjak el a férjem érintésétől. Érzem, hogy Angus tud valamit, amit még mindig nem mond el nekem. És bármi legyen is az, hazudni fog, ahogy hónapokon át hazudott. Lehet, hogy tizenhárom hónapon át.

Össze kéne szednem magam, és hagyni az egészet.

Pattog a tűz. Lydia játszik. Bánatos kutyánk hortyog, és biztos álmodik, mozog az orra. Angus egy betontemplomokat tervező japán építészről, Tadao Andóról olvas. Kortyolok a borból, aztán egy ásítással megpróbálok magamhoz térni a félálomból, alvás előtt még van pár dolgom, Lydia iskolai holmija közt kell rendet tennem.

A hálóban felgyújtom a halvány fényű lámpát az éjjeliszekrényen. Az ágyon egy összehajtott papír fekszik. Levél?

Riadtan feldobog a szívem. Nagy gyerekes betűkkel ott áll rajta a címzés.

Anyának.

Reszket a kezem, nem is tudom, miért, ahogy kinyitom a levelet és olvasom. És a szívem is reszket.

Anya. Kirstie. Itt van velünk.

12. fejezet

Angus a hálóban ült, és nézte, ahogy Sarah a Freedlandék vacsorájához készülődik. Volt idő, amikor ez kettejük közt afféle érzéki közjáték lett volna, a felesége félig megfordul, majd megkéri, húzza fel a cipzárt a hátán. Ő engedelmeskedik, finom csókokat lehel a fehér nyakára, aztán látja, hogy Sarah itt és ott parfümöt is rak magára.

Most pedig össze kellett szednie magát, nehogy kimenjen, vagy valami ennél is rosszabbat csináljon. Meddig bírja ezt még? És most még azt is kell tettetnie, hogy Kirstie Lydia.

A felesége már felvette a cipőjét is, majdnem elkészült. Angus elnézte a válla finom izmait, jól látszottak a hát nélküli ruhában, ahogy az asszony előrehajolt, hogy lesimítsa a ruhát a combján. A gyenge bőre a gerincén, a nemes, csillogó szépsége. Angus még mindig kívánta. De ennek most már nincs jelentősége.

Lehet, hogy idővel majd ő is képes lesz meggyőzni magát, hogy Kirstie valóban Lydia? Angus azt hitte, mindent tud, az egészet érti, mégis, volt ebben az egészben valami különös. Kirstie másképp viselkedik. Úgy viselkedik, mint Lydia, és a kutya is másképp viszonyul hozzá. És Angus elhitte, amit Sarah arról a sikításról mondott. Vajon ő maga is összekeverte volna őket?

Nem, ez ostobaság. Csak a körülmények zavarták össze. A tükörlabirintus.

– Idehoznád Lydiát? – szólt rá Sarah. – Angus, helló! Lydiának is el kell készülnie. Érte mennél?

Nagyon óvatosan, összeszedetten mondta, mint mindent az utóbbi időben. Mintha azt akarná mondani: Tudom, hogy ez kész lidércnyomás, de meg kell próbálnunk úgy tenni, mintha nem lenne az.

– Igen, megyek már.

A férfi elindult Kirstie szobája felé. Nem, Lydia szobája felé. Úgy kell tennie, mintha a kislány Lydia lenne. Sőt: neki magának is el kell kezdenie azt hinni, hogy Lydia, azt kell gondolnia, legalábbis most, hogy a család normális maradjon. Olyan volt, mint valami idegen nyelvet tanulni, azon a nyelven kellett gondolkodnia.

Angus kopogott, és benyitott.

A kislány fel volt öltözve, feszengett a nyári ruhájában és a pántos szandáljában. Csak állt ott a szoba közepén. Egy szót sem szólt, magányosnak tűnt. Miért csinálja ezt? Angust egyre jobban idegesítette a lánya viselkedése, újra elfogta a rémület. Kezdenek kifogyni az időből. Ki kell mentenie ebből az őrületből, de hogyan?

– Apu, lesznek ott más gyerekek is?

– Lehet – hazudta. – Azt hiszem, Gemma Conwaynek vannak gyerekei.

– Milyen Gemma?

– Conway. Tetszeni fog neked, kicsit fura, de mindenről mindent tud.

– Nem, apu, senki sem tud mindenről mindent, csak talán isten, és nem tudom, vajon ő van-e elég okos ahhoz, hogy mindent tudjon.

Angus a lányát nézte. Ez valami új, ez az isten izé. Honnan jöhet? A Kylerdale-iskola a skót egyházhoz tartozik, de nem tűnt túl vaskalaposnak. Talán az új barátai vallásosak? A Hebridákon néhol igen bigott népek laknak, Lewis szigetén például még mindig zárva tartanak a sportpályák szombaton.

De aztán eszébe jutott, hogy a lányának nincsenek barátai. Mindig azt mondogatta: Apu, senki sem akar velem játszani.

Angusnak sajgott a szíve ettől. De hiszen nem csoda, a többi gyerek nyilván azt gondolja, hogy a kislány bolond. Azt mondja, feltámadt a halott testvére. Elment az esze.

És mindez az anyja bűne. Angus vajon valaha is meg tud neki bocsátani? Hiszen egész életében mást sem csinált, csak megbocsátott Sarah-nak. Mégis, szüksége volt rá, hogy szeresse, és még egyszer feloldozza, ha lehetséges.

Túlságosan gyakran előfordult azonban, hogy a szeretetnek éppen az ellenkezőjét érezte, mégpedig igen hevesen.

– Oké, menjünk – mondta, majd kikiabált a folyosóra: – Sarah!

– Igen, kész vagyok.

A konyhában bevárták egymást, majd Angus fogta a zseblámpát, és elvezette a kis családját a kavicsos úton a világítótorony alatti partra, ahol csónakba szálltak, és elindultak a Selkie felé.

Metszően hideg este volt, tiszta a levegő, a csillagok egyenként tükröződtek a víz sima felszínén. Knoydart a rosszalló arcát mutatta, a bíbor látóhatáron mintha burkás asszonyok nézték volna a tavat a holdfényben.

Angus kikötött a Selkie mólójánál, ahol a többi csónak mintha már vidáman várta volna, kolompoltak a kikötőkötelek karabinerei a szélben.

Csöndben hajtottak Freedlandék nagy, kivilágított házához, a kocsinak valamennyien más-más ablakán néztek ki, mintha mindegyikük egy másik sötétséget nézett volna.

Angus szerette volna lemondani a meghívást, a lányával végbemenő iszonyat, illetve minden más miatt. Sarah azonban azzal érvelt, hogy törekedniük kell a normális életre. Még ha ők küszködnek is, úgy kell tenniük, mintha minden rendben lenne, mintha ez valami csoda folytán valóban rendbe is tenne mindent.

Itt voltak hát, a jobb londoni napokra emlékeztető öltözékben. Beléptek a nagy, szögletes házba, ahol a hatalmas konyhában, a drága rézüstjei királynőjeként, a szendvicsestálak felett ott trónolt Molly. Két másik pár aperolos fröccsöt kortyolgatott elegáns poharakból a konyhaasztalnál. Angus mélyen beszívta a rendes főtt étel illatát, ez hiányzott neki Torran szigetén, az ő kezdetleges konyhájukban.

– Csak egy kis sült hús lesz – mondta Molly mintegy bocsánatkérőn –, nem valami Michelin-csillagos.

Beléptek a nagy, nyílt terű nappaliba, amelynek hatalmas ablakaiból feledhetetlen kilátás nyílt a szorosra. Valami buborékosat kaptak pezsgőspohárból.

– Parancsoljatok – mondta Josh –, van egy jó kis piám, Trentodoc a Ferraritól, rendes olasz pezsgő, nem az a prosecco szemét.

– Te honnan tudod, Josh? Tíz éve nem ittál.

– Látom a buborékokon. Nézni szabad.

Kicsit mesterkélten volt vidám mindenki: Molly szertartásosan bemutatta egymásnak a házaspárokat, Gemma Conway, akivel Angus egyszer már találkozott Londonban, a férje, Charles (gazdag londoni műkereskedő), egy fiatal amerikai pár, Matt és Fulvia (gazdag amerikai bankárok), gyerek nem volt a társaságban. Ezek a párok egy nagy, flancos esküvő miatt voltak kitt Kinlochban, ahová őket Sarah-val nem hívták meg.

Angust nem érdekelte az esküvő, őt csak a lánya érdekelte. Már megint egyedül van. Miért nem voltak képesek ezek a röhejes emberek legalább egy gyereket magukkal hozni, hogy legyen kivel játszania? Nagy nehezen úrrá lett ingerültségén, miközben a többiek kötelességszerűen Lydiával foglalkoztak három unalmas percig, aztán visszatértek a pezsgőjükhöz és a felnőtt beszélgetéseikhez.

A lánya pedig ott állt némán és magányosan, Leót szorongatva a hóna alatt. Angus nagyon szerette volna a kislányt mindettől megkímélni, és elvinni innen Torran szigetére, hogy ott éljenek. Csak ők ketten. A családja szigetén. Eilean Torranon.

Ott, ahová tartoznak. Ahol a nagyanyja boldog volt. Ahol ők is boldogok voltak az öccsével kisfiúkorukban. Ahol boldog lehetne a kislányával.

Angus hallotta, hogy a lánya megkérdi az anyjától, felmehet-e videojátékozni.

– Anya, légy szíves, hadd játsszak apu telefonjával, rajta van az Angry Granny meg minden.

– De…

– Anyaaa… légy szíves… csöndben leszek.

Sarah sokatmondón meresztgette a szemét Angus felé, de a férfi nem akarta Lydiát itt lent tartani, itt, ahol csak unatkozna, és lehet, hogy jelenetet is rendezne. És Angus el tudta képzelni, miféle jelenet lenne az.

A lányát kísértetek gyötrik. És ő azt is tudta, miért.

– Hadd menjen fel, ha akar – súgta oda nyersen Sarah-nak.

Az asszony bólintott, és odafordult a konyhából épp visszatérő Mollyhoz. Molly kipirult a főzéstől, és nem is figyelt oda, de felkacagott: – Hát persze, hát persze hogy felmehet. Istenem, bárcsak volna még itt más gyerek is, hogy Kirs… izé… hogy… Lydiának legyen kivel játszania.

Molly elhallgatott, látszott, zavarban van. Josh összevonta a szemöldökét, bár a Kirstie-Lydia dologról csak előző nap szereztek tudomást, így Molly nyelvbotlása teljesen érthető volt. Mégis, ciki. Úgy tűnt viszont, a többi vendég minderről semmit sem tud.

A kínos csöndet Josh törte meg: – Nem arról van szó, hogy ne próbálkoznánk, amúgy meg akár örökbe is fogadhatnánk.

Molly zavartan vihorászott, de hamar napirendre tért mindenki a közjáték felett, és tovább fecserésztek semmiségekről. Megbeszélték az esküvőt, majd az időjárást. Charles az ingatlanárak felől érdeklődött Sarah-tól, Torran értékéről, aztán valami maldív-szigeteki nyaralásról beszéltek, és ahogy a csevej a maga középosztálybeli módján folytatódott, Angusban egyre nőtt a harag.

Mit tudhatnak a gazdagok a villáikkal, árveréseikkel és tőzsdei opcióikkal? Ezeknek az embereknek soha életükben nem kellett aggódniuk semmi miatt. Minek hallgatja ő ezt a burzsoá blablát? A nagyanyja parasztasszony volt, az anyja egyszerű tanítónő, az apja egy részeges dokkmunkás, asszonyverő, alkoholista. Angus tudta, amit tud, ezek meg nem.

És Angus ivott, csak ivott, és merengett. Azon, hogy vajon kibír-e csak még egy estét. El akart menni, amint leültek a langusztához, amit Molly legfinomabb majonézével és friss kenyérrel szolgáltak fel.

Az étel, mint az várható volt, mesés volt, Angus hangulata meg egyre csak romlott. Ki akarta mondani, jó hangosan: „Az életem semmivé vált, szétesett, a lányom halott, a másik meg megőrült. Rémes, de néha komolyan fantáziálok arról, hogy valami kárt teszek a feleségemben, mert el akar temetni egy gyereket, aki még mindig él.”

Nyugodtan akarta mindezt bejelenteni, de úgy, hogy mindenki döbbenten bámuljon rá.

Ehelyett így szólt: – Természetesen fontos, hogy a kamat alacsony maradjon.

– Igen, persze, még egy krach, és összeomlik az ország, a tőzsde bedöglik.

Ekkor felszolgálták a bort, nem is keveset. Angus észrevette, hogy a felesége túl sokat iszik, majdnem annyit, mint ő.

– Ó, igen, csak még egyet.

Csak még egyet, meg még egyet és még egyet.

A fő fogás szopós malac volt a helybéli hizlaldából, kiváló töpörtyű, szilvaszósz és egy iszonyúan divatos zöldség, aminek Angus nem tudta a nevét. Akkor egyszer csak valaki a halálra és a kísértetekre terelte a szót.

Mi a francért beszélnek erről? Épp most?

Angus épp a tizedik pohár borát szürcsölte. Hátradőlt, kortyolt, és azon gondolkodott, vajon vörös-e a foga a bortól, amikor Gemma Conway megszólalt: – Chatwin nagyon járatos a témában az ausztrál könyvében, azt mondja, hogy a kísértetektől való félelmünk valójában a ragadozóktól való rettegés, attól, hogy áldozatok leszünk.

Molly lerakta a villáját, és kész volt a válasszal: – Valahol olvastam, hogy az ember tudja utánozni a kísérteteket, vagy legalábbis a hatásukat, ha infrahangot ad ki, ami az emberi fül számára nem hallható. Ezzel ijesztik meg a ragadozók az áldozataikat.

– Valóban?

– Igen, kipróbálták embereken is. Az infrahang tartományát nem hallja emberi fül, de a lelkünk és az elménk igen, ez az a megnevezhetetlen félelem, amit az emberek átélnek, ha kísértettel találkoznak.

Ha átéltétek volna azt, gondolta Angus, amit én és a lányom, úgy fél évvel ezelőtt Camdenben, tudnátok, mi az a megnevezhetetlen félelem.

Körülnézett. A felesége láthatóan még mindig szorongott, túl gyorsan öntötte magába a bort. És természetesen csöndben volt. Valahonnan, ki tudja, honnan, a múltból, lelkének valamelyik homályos, alig érthető bugyrából Angus hirtelen mélységes közösséget, testvériséget érzett az asszonnyal. Bármi választja is el őket egymástól – és volt sok ilyen, túl sok is –, ezt a lidércnyomást együtt élik át. Angus szinte már mindent megbocsátott neki, a bajtársának.

És valaha nagyon-nagyon szerette.

De hát hogy lehetséges ez? Hogy érezhet még mindig így iránta, azok után, hogy vad vágyálmaiban szenvedni akarta látni azokért, amiket tett. Lehet, hogy ha valakivel közös gyereked van, akkor mindig marad a szeretetből, még akkor is, ha azt hitted, már elfogyott? Ott lent a mélyben még megvolt a szeretet, mint egy elsüllyedt hajó.

És ha ráadásul egy gyerek halálában is osztoznotok kell, akkor az örökkévalóságig össze vagytok kötve. És ők nemcsak egyszer osztoztak a gyerekük halálában, hanem kétszer, mert most feltámasztották a másikat. Ők ketten Sarah-val sírrablók. Hullagyalázók.

Angus részeg volt és zavart, de nem törődött vele.

És Molly még mindig beszélt: – Ezért kísértik az embereket a régi házakban, pincékben, templomokban, mert ezeken a helyeken visszhangzik és rezonál, és ezek a rezgések ugyanolyanok, mint amikor a ragadozók morognak.

– Szinte túl szép magyarázat a szellemekre.

– Van mindenkinek elég bora?

– Ez a szopós malac valóban kiváló, remekeltél, Molly.

– Azt mondják, hogy ha a macskafélék megmarják az embert, akkor az afféle zen állapotba kerül.

– Hogy tudhatnák, hiszen felfalják őket, szerencsétleneket a tigrisek? Kikérdezik őket a mennyországban?

– Ugyan, Charles – legyintette meg játékosan a férjét Gemma.

Megint a New York-i nő szólalt meg: – Ha ez az elmélet igaz, akkor az egész Biblia az isteni morgással van tele, mindenkit halállal fenyeget.

– Jehova mennydörgő hangja. Az égő csipkebokor. Ez a bor valóban Rioja, Josh? Biztos Gran Reserva, valami pompás.

– Köszönöm, igen, kérek még – mondta Angus.

Újratöltette a poharát, és a felét egyetlen hajtásra itta ki.

– Ez tehát tagadja az isten létét, miszerint az csak a haláltól való félelem?

– Hát, én mindig is azon a véleményen voltam, hogy mindnyájunknak hívőknek kellene lennünk. Hiszen a gyerekek is természetüknél fogva hisznek, mintegy ösztönösen. Kiskorukban az én gyerekeim is hittek, most, hogy felnőttek, ateisták. Elég szomorú.

– A gyerekek a Mikulásban is hisznek. Meg a húsvéti nyusziban.

Charles ügyet sem vetett a feleségére.

– Lehet akkor, hogy az élet afféle korrózió? A gyermek tiszta, igaz, hívő lelke idővel elrozsdásodik, az évek beszennyezik…

– Charles, te nem olvastál elég Nietzschét, az a te bajod.

– Mintha azt mondtad volna, hogy az internetes pornó a baja – mondta Josh, és mindenki nevetett, Josh pedig tovább cukkolta a nagyképű barátját, Gemma a kalóriákkal kapcsolatban viccelődött lenézően, ám Angus csak Charlest nézte, és azon gondolkodott, hogy valójában talán nem is annyira felszínes. Ez az egyébként idegesítő londoni műkereskedő néha mondott valami meglepőt vagy érdekeset, amit a többiek mintha nem egészen vettek volna komolyan. De épp most, ezek a megjegyzései arra késztették Angust, hogy vehemensen egyetértsen, és azon gondolkodott, vajon Charles, a műkereskedő tudja-e, milyen hatást gyakorolt rá.

Ekkor Charles így szólt: – Nem is annyira a saját halálom elviselhetetlen, hanem a többieké. Mert szeretem őket, és akkor belőlem is meghal egy darab velük együtt. Ezért aztán úgy is fel lehet fogni, hogy minden szeretet az öngyilkosság egy formája.

Angus csak nézett maga elé, ivott és figyelt. Josh Gemmával és Sarah-val a rögbin vitatkozott, Angus pedig kézen akarta fogni ezt az embert, és azt mondani neki, igen, nagyon igazad van, mindenki más téved. Vajon miért nem figyelnek rád? Minden, amit mondasz, teljes mértékig helyes, a szeretteink halála sokkal rosszabb, mint a sajátunk, és igen, a szeretet minden formája öngyilkosság, az ember elpusztítja magát, megadja magát, megöl valamit magában, ha valóban szeret, ráadásul mindezt a saját akaratából.

– Elmegyek Lydiáért – mondta Sarah, és felállt.

Angus felriadt az álmodozásból, letörölte a bort a szája széléről, megfordult és felnézett.

– Igen, az jó lesz.

Angus segített leszedni az asztalt. Mire a desszerttányérokkal visszaért – barna kenyérfagylalt valami sós, karamelles izével – lánya, Lydia már ott állt az anyjával a Soundra néző nagy, fekete ablakoknál.

– Kaphat Lydia egy kis fagylaltot? – kérdezte Molly, és Sarah megérintette Lydia vállát.

– Ó, igen, köszönjük, kicsim, a fagyi a kedvenced.

Angus csak nézte őket és látta, hogy valami nincs rendben a lányával.

Lydia kinézett az ablakon a nagy feketeségbe. A Holdat nézte a vízen, a fenyők és égerfák sziluettjeit. A függöny nélküli ablakok természetesen visszatükrözték a benti fényt is, az asztalt és a székeket, a falakon a képeket, a felnőtteket az italaikkal. És a kislányt, aki az anyjával állt ott.

Angus rájött, mi történik, de későn.

– Menj el! Menj, gyűlöllek! – kiáltotta, majd nekirohant az ablaknak, és a kis öklével belevágott az üvegbe. Iszonyatos csörrenéssel hasadt szét az ablaktábla. És vér folyt mindenütt. Nagyon-nagyon sok vér.

13. fejezet

Látom a rémületet Angus és Molly arcán, de az ő rettegésük semmi az enyémhez képest. Mintha Devonban mindez már megtörtént volna.

Lydia megint visít, hátralépett a betört ablaktól, vértől piros kezét feltartja, mint egy sebész, aki várja, hogy felhúzzák rá a gumikesztyűt.

Angusszal elindulunk a lányunk felé, tétován, reszketve, mintha valami vadállatot akarnánk megközelíteni, ő ugyanis hátrál, ahogy megyünk feléje. Közben rám néz, riadtan. Mintha saját magától félne.

Hallom, hogy mögöttem Josh hívja a mentőket.

– Igen, Maxwell Lodge, Ornsay a falu, fél mérföldre a Selkie-től, igen, a kápolnánál, igen, kérem, jöjjenek azonnal, KÉREM.

– Lydia…

– Lydia, kicsim…

Nem szól semmit. Merev az egész teste, vörös a keze, és továbbra is csak hátrál. Szótlansága legalább annyira rettenetes, mint az, hogy vérzik.

– Atyaisten…

– Lydia…

– Josh, hívd már azt a kurva mentőt!

– Már hívtam… most…

– Lydia, kicsikém, Lydia…

– Molly, hozz vizet, kötszert…

– Jól van, Lydia… nincs semmi baj… maradj nyugton, hadd…

– Anyaaaaaa… mi történt velem?

Még beszéd közben is hátrál, a keze a levegőben. A vér végigfolyik a csupasz könyökéig, és már a fényes padlóra csöpög.

– Lydia… figyelj csak…

Mögöttem Molly szalad egy lavór vízzel és kendőkkel meg mosdókesztyűkkel, mi meg Angusszal megint közelíteni próbálunk Lydiához, térden állva, kitárt karral, de ő csak kitér előlünk, és ömlik belőle a vér. Vajon átvágta egy artériáját, vagy csak mély a horzsolás?

Valami kemény, élesre térdelek. Üvegszilánk.

Fölállok, de Angus előreszalad, felkapja Lydiát, a sarokba viszi, ahol szorosan magához öleli, a kislány túlságosan meg van rémülve ahhoz, hogy ellenálljon. Angus rám rivall: – Mosd meg a kezét, mosd le a vért, hogy lássuk, mennyire komoly.

– Josh…

– Tíz perc, és itt vannak a mentők.

– Kicsikém… kicsikém…

Angus a karjában ringatja Lydiát, csitítgatja, én meg odahajolok, és leitatom, letörlöm a vért az ujjáról, a hideg rongyokat kicsavarom Molly lavórjában. Úgy gomolyog a szivacsról a vér a vízbe, akár a füst. Megkönnyebbülve látom, hogy csak a tenyerén és az ujjain vágta meg magát, és több helyen lehorzsolta a bőrt, de nem úgy néz ki, mintha az erét is elvágta volna, annyira nem mélyek a sebek.

De rengeteg a vér, gyülekeznek halomban a véres papír zsebkendők, Molly, akár egy segédápolónő elviszi őket.

– Jézusom – suttogja Angus, miközben a gyereket öleli –, Jézusom…

Molly papírtörlőt hoz, kenőcsöt, kötszert.

– Lydia – szólok oda neki –, aranyom…

Annyira kicsinek, sebezhetőnek néz ki itt, az apja karjában, az ünneplő ruhájában, az elején rózsaszínnel kihímzett vidám pillangókkal. Olyan pici, és mennyire sebzett! Fehér zokniján és rózsaszín szandálján vérfoltok, és az egyik kis csupasz térde is véres.

Mit tegyek? Tudom, hogy boldogtalan, és azt is tudom, hogy ahhoz még túl fiatal, hogy ennyire boldogtalan legyen, és nem felejtettem el az ágyamon talált levelet sem: Kirstie még mindig itt van. Miért írta ezt? Mi jár a fejében? Miféle kétségek, kínok gyötrik? Aggodalmam harcol a félelmeimmel meg a bűntudattal, miközben lemosom a kis ujjait, kinyomom a vizet a kendőből, és a vér nagyját letörlöm.

– Lydia, drágám. Mi történt?

Persze, tudom, mi történt. Vagy legalábbis sejtem. Az ablakban megpillantotta magát, de közben a halott testvére képét látta. A személyiségcsere a pokol egyre sötétebb bugyraiba viszi.

Lydia az apja ölében ülve a fejét rázza, és még szorosabban öleli Angust, aki óvatosan, gyengéden simogatja a kislány haját.

Lydia nem néz rám, úgy mondja: – Semmi.

Bár remeg a kezem, sikerült már majdnem az összes vérfoltot leitatnom. Azt hittem, valamiféle rettenetes, gyermek-öngyilkossági kísérlet során ejtett mély vágást a csuklóján, vagy mert félt a benne lakozó szellemtől, attól, akivé lett.

– Lydia, miért törted be az ablakot?

Angus rám néz.

– Az isten szerelmére, ezt nem kell megkérdezni, nem itt, nem most!

Nem veszek róla tudomást. Mit tudhat ő? Ő nem volt ott Devonban akkor este. Nem ment ezeken keresztül, nem volt azon a rémséges helyen. Nem hallotta az üvöltést, nem ő fedezte fel, hogy a lánya meghalt.

– Kicsikém, mi volt a baj az ablakkal? Olyan volt, mint egy tükör?

Lydia vesz egy mély levegőt, még egyszer megöleli az apját, aztán felül, és hagyja, hogy letöröljem a kezéről az utolsó vérfoltot is.

Lehet, hogy össze kell varrni, biztos egy csomó kötszer is kell majd, de Lydiának mindenekfelett szeretetre, nyugalomra, békére van szüksége, és hogy vége legyen ennek a rettenetnek… nem tudom, ezeket hol találjuk meg.

Molly négykézláb áll, és egy lapátra összesöpri az üvegszilánkokat.

– Annyira sajnálom, Molly – mondom bűntudatosan.

– Ugyan, kérlek… – megrázza a fejét és sajnálkozva néz rám, amitől csak még rosszabbul érzem magam. – Sarah…

A lányomhoz fordulok, tudni akarom, mi történt.

– Lydia…

Egyszer csak kinyitja a szemét, és a betört ablakot nézi, a fekete szaggatott szélű űrt, aztán remegő hangon hozzám fordul.

– Kirstie volt… itt volt az ablakban, anya, láttam, de nem olyan volt, mint a múltkor, mert… most rossz dolgokat mondott, féltem… anya… de… de…

– Jól van, na, hőscincér, nyugi.

Rámeredek Angusra.

Hőscincér?

Kirstie-t szólította így. Hőscincér. Valami tévéreklámból van, a mamája hívta így. A hőscincér. Azért adta Kirstie-nek a nevet, mert ő volt a bátor, a rosszcsont, aki fára mászott, de sose esett le, aki mindig valamiben törte a fejét apával.

És most így szólítja a lányát. Lydiát öleli, de hőscincérnek szólítja, ahogy Kirstie-t valaha. Ez vajon azt jelenti, hogy Angus még mindig azt hiszi, ez Kirstie? Vagy tud valamit, amit én nem? Vagy csak a mostani riadalom okozza?

– Nem kell mondanod semmit.

– Nem – Lydia megrázza a fejét, és rám néz. – El akarom mondani. Anya… – kinyújtja a kezét értem, odajön, és ott ülünk, anya és lánya a divatos, török szőnyegen, ő az ölemben. Pár pillanatig csak a levegőt veszi, majd megszólal: – Kirstie fönt, az emeleten is ott volt az ablakban, és nem tudtam vele mit csinálni, akármikor odanéztem, ott volt, pedig meghalt, de otthon ott van a tükörben, és most itt is itt volt, és anya, rossz dolgokat… rémes dolgokat mond. Ez most más volt, de félek. Annyira félek tőle, légyszi, mondd, hogy menjen el, ott van a szigeten is, meg az iskolában is, most meg még itt is…

– Jól van, jól van – simogatom –, minden rendben lesz.

Josh sápadt, riadt arca jelenik meg az ajtóban.

– Itt vannak a mentők.

Nem hinném, hogy szükség van a mentőkre, semmiképp sem kell szirénázva, életmentő tempóban száguldani Portree-be, ennek ellenére levisszük Lydiát a kocsihoz és mind beszállunk. Josh és Molly meg az amerikaiak, Charles és Gemma Conway motyogva, megilletődve búcsúznak. Aztán elindul a szerencsétlen kis család Skye sötét útjain, a csillagokkal koronázott hegyek lábánál, egy hallgatag mentőssel a kocsiban. Mi ketten, Angusszal sem szólunk semmit.

Lydia mozdulatlanul, szomorúan fekszik a hordágyon, a két kezén laza kötés. A mentő felgyorsít. Nem tudom, mit mondjak. Nincs mit mondani. Portree körforgalommal fogad minket, sok autóval, két szupermarkettel és egy rendőrséggel, én meg hirtelen nagyon vágyom vissza Londonba. Most először.

A kis kórház Portree-ben egészen új, a sürgősségin néhány apró öltéssel összevarrják Lydia ujjait, bekenik hűsítő krémmel és rendesen bekötözik. Együtt érzőn, kedvesen, helyi akcentussal beszélnek hozzá, mi meg Angusszal végig csak szótlanul nézünk egymásra.

Aztán a mentős szívességből visszavisz minket Ornsaybe, így nem kell taxit hívnunk. Mindketten többet ittunk ugyanis annál, hogy kocsiba ülhetnénk. Csak fél mérföld a Selkie-től Josh házáig, úgyhogy nem törődtünk vele, iszunk-e. Ez most rémesnek tűnik, és ennek a szégyene hozzáadódik a többihez. Szégyenteljes pár vagyunk, rettenetes emberek. A világ legrosszabb szülőpárja. Az egyik lányunkat úgy veszítettük el, hogy leesett, a másikat pedig bizonyos értelemben épp most veszítjük el.

Megérdemeltük mindezt.

Angus beindítja a csónakot, átszeljük a sötét vizet vissza Torranba, otthon lefektetem Lydiát, majd mi is elfoglaljuk a nagyágyat. Angus megpróbál kedveskedni, de én eltaszítom. Egyedül akarok maradni a gondolataimmal. Hőscincérnek szólította. Nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mit jelent ez.

Akkor éjjel álmodom: a konyhában vagyok, hajat vágatok, és amikor belenézek a tükörbe, látom, hogy teljesen kopaszra nyírtak. Aztán végignézek magamon, meztelen vagyok, az emberek látnak a sötét ablakon keresztül. Nem tudom, kik ezek az emberek, akik bámulnak, aztán egy hideg csókot érzek az ajkamon, és amikor felébredek, maszturbálni akarok, az ujjaimmal a combom közt matatok, hajnali négy óra van.

De ahogy megint leteszem a fejem a párnára, elkap a lelkifurdalás és a bűntudat, mintha a fejemben sötét üledék lenne, amit az álom felkavart. Mit jelentett mindez? A viszonyom miatti bűntudatot? Annyi év után? Vagy amiatt, hogy nem voltam ott, nem voltam jó anya, amikor a lányom leesett?

Angus horkol, semmiről nincs tudomása. A Hold beles az ablakon Camuscross sötétzöld skót fenyői és a télire lehorgonyzott vitorlások fölött.

Aznap délelőtt nem csinálunk semmit sem, Lydia nyilván nem megy iskolába, a keze be van kötve, a szemében szomorúság. Angus láthatóan örül, hogy otthon marad, és a lányunkat ápolja. Teát és gyümölcslét iszunk, aztán Lydia odajön velem az ablakhoz, és nézzük a salmadairi sziklán a magányos fókát. Szomorúan ugat, olyan, mintha nyomorék lenne, egy végtagok nélküli állat.

Aztán kiteregetem a mosott ruhát, hideg van, szeles, de süt a nap. A tavakat nézem: Loch Alsh, Loch Hourn és Loch na Dal, a sok folyót és torkolatot, ahogy csillognak a téli nap bágyadt sugaraiban, nézem a szétváló, majd újból, más alakzatban összefutó felhőket. A tavak hidegek, de felszínük sima.

Kint a vízen ott egy nagy kék hajó, az Atlantis. Már láttam korábban is, ez az egyik turistahajó, átlátszó az alja, a Kyle-ból induló utasok megnézhetik, mi van a jeges víz alatt: sötétalgák és cápák, a ringatózó moszatok úgy táncolnak, akár az elvarázsolt udvaroncok, a lilás, lüktető medúzák pedig bánatosan vonszolják a tapadókorongjaikat.

Azt mondják, némelyik medúza mérgező, ha megcsíp. Valahogy ezt mindig igazságtalannak találtam, hogy lehet, hogy a hideg északi vizekben ugyanazok a veszélyek leselkednek az emberre, mint a trópusokon?

Kiakasztom és csipesszel megtűzöm az utolsó ingeket is, Lydia immár vértelen ruháját és fehér zokniját. Még egy pillantást vetek a hajóra és visszamegyek a házba.

Lydia ott ül Angus ölében, Charlie és Lola-könyveket olvasnak, épp úgy, ahogy évekkel ezelőtt, amikor még mindketten éltek. Elnézem őket. Lydia már túl idős ezekhez a könyvekhez, és egy pillanatra úgy tűnik, ahhoz is, hogy a papája ölében üljön. Néha megfeledkezem róla, hogy minden iszonyat ellenére nő, fejlődik. Angus mindig is Kirstie-t szerette az ölébe ültetni.

De talán vigasztaló ez a kisbabásdi. Lenézek, a földön éppen a Sohadesoha nem eszem paradicsomot fekszik, és a Kicsit láthatatlant olvassák.

Az utóbbira emlékszem, Lola láthatatlan, képzeletbeli barátjáról, Soren Lorensenről szól. A könyvben úgy jelenik meg, mint egy kísértet, csak félig van megrajzolva, jeges és szürke.

Kirstie szeretett Soren Lorensenről, Lola képzeletbeli barátjáról olvasni.

És most rögeszmésen újra az ágyon talált levélre gondolok. A múlt heti események ellenére sem feledkeztem meg róla. A kislányom írta, csakis ő. Senki más nem lehetett, hacsak Angus nem akar kínozni engem. De még ha így lenne is, bár nincs rá indítéka, nem tudta volna ilyen jól utánozni azt a kézírást.

Lydia és Kirstie kézírása viszont, természetesen, azonos volt. Lydia is megtehette. Így ez azt jelenti, hogy valóban ő írta.

És én most mit csináljak? Megfogjam Lydiát és rázzam addig, amíg színt nem vall? De miért ő szenvedjen, amikor az egész elsősorban a mi hibánk? Lydiát tévedésből egy éven át Kirstie-nek szólítottuk, mert egy tragikus és ostoba hibát követtünk el, tehát Lydia biztos össze van zavarodva, nem tudja, hova lett Kirstie.

Ki kell mennem, agyonnyom a lelkifurdalás súlya.

– Elviszem a csónakot – mondom Angusnak.

– Oké – feleli és megvonja a vállát.

– Sétálnom kell. Egy kis időre el kell mennem innen.

– Hát persze – mondja langyos mosollyal.

Kettőnk közt továbbra is megmarad a feszültség, csak a tegnapi nap rémségei enyhítik valamelyest, túlontúl kimerültünk ahhoz, hogy ne bízzunk egymásban. De vissza fog térni az egyre növekvő bizalmatlanság.

– Vásárolok ezt-azt Broadfordban.

– Rendben.

Most még csak rám sem néz, segít a bekötött kezű Lydiának lapozni.

Fáj nekem a látvány, kimegyek, le a csónakokhoz, és áthajózom a Selkie mólójához. Gyalog elmegyek Freedlandékhez, ahol gyorsan beülök a kocsiba, és a Sleat-félszigetet átszelve eljutok a négy-öt kilométerre levő Tokavaigbe. Meg akarom nézni, milyen az a híres kilátás Cuillinsból Eisort felé.

A szél csípős, hideg, szinte be akarja nyomni a kocsi ajtaját. Az államig becipzárazom a dzsekimet, zsebre dugom a kezemet, és mászkálok a parton, bámulok, gondolkodom.

Az itteni fény még jobban lenyűgöz, mint Torrannál. A hely nem olyan szép, mint amaz, de hihetetlen gyorsan változik az idő, köd- és esőfüggöny ereszkedik a hegycsúcsokra, majd hirtelen aranyban fürdik a táj, ahogy rávetülnek a nap villogó lándzsái.

A Black Cuillins vádlón tornyosul elém, akár az inkvizítorok fekete csuklyában. A cápafogszerű csúcsai felnyúlnak a vontatottan szálló felhők felé, megbökik őket, és eső jön ki belőlük. A felhők ezután tovább épülnek és esnek szét, végtelen, tépázott gomolygásban, minden látható szabály nélkül.

De itt nagyon is van szabály. És ha elég hosszú ideig nézek a Black Cuillinsra Eisort víztükrén át, akkor majd megértem.

Angus imádta Kirstie-t, de valami, amit csinált, megijesztette a kislányt. Szerette, de félt is tőle?

Mi ebben a szabály? Ha eleget gondolkodom, megtalálom, és mindent megértek.

Még mindig nem találtunk templomot Kirstie temetéséhez.

14. fejezet

Összefolynak a napok, mint Sgurr Alasdair felett a felhők. Angus hetente két-három napot dolgozik, én megpróbálok szabadúszóként munkát találni. Londoni terapeutáktól még mindig kapok e-maileket Kirstie halála miatt. Közönségesnek, idejétmúltnak és irrelevánsnak tűnik az összes, ha arra gondolok, mi történik éppen most a lányunkkal.

Vissza kell mennie az iskolába, különben soha nem lesz normális az életünk a szigeten, ám a kislánynak láthatóan nem akaródzik. A bekötött keze egy darabig felmentést adott neki, de amikor a kötést ünnepélyesen levesszük egyik este, úgy döntünk, hogy ismét meg kell próbálnia a Kylerdale-iskolát.

Másnap reggel a kis családunk átevez a csónakon a Selkie-hez. Lydia szerencsétlenül néz ki, lötyög rajta az egyenruhája, csúf a cipője. Félénk kis arcával kikandikál a rózsaszín kapucniból.

Angus ad egy puszit az arcomra és beül a kocsiba Josh mellé, aki elviszi Portree-be. Irigylem, hogy van állása és úgy látom, élvezi is. Legalább elkerül a szigetről, és találkozik emberekkel.

Leverten, elgondolkodva viszem Lydiát a Kylerdale Általános Iskolába. Enyhe a reggel, csak az eső szitál kicsit. A gyerekek ugrándoznak az úton, kipattannak a kocsikból, és elindulnak az osztályaik felé, ledobják a kabátjukat és vidáman lökdösődnek. Kivéve az én lányomat, aki apró léptekkel halad az iskola bejárata felé.

– Gyere, Lydia.

– Nem akarok.

– Ma sokkal jobb lesz már. Mindig az első hetek a legrosszabbak.

– De mi van, ha most sem akar senki játszani velem?

Úgy teszek, mintha nekem nem fájna, amit mond.

– De fognak, kicsim, csak várd ki. Egy csomó új gyerek van, épp olyanok, mint te.

– Kirstie-t akarom.

– Kirstie pedig már nincs itt. Játssz a többiekkel. Gyere szépen.

– Apa szereti Kirstie-t, ő is azt akarja, hogy visszajöjjön.

Ez meg mi? Megszaporázom a lépteimet.

– Na, itt is vagyunk. Vedd le a kabátodat, már nem kell.

Bekísérem az üvegajtón túlra, és közben néma pillantást váltunk Sally Fergusonnal. Lenéz a kislányomra.

– Szia, Lydia! Már jobban vagy?

Semmi válasz. Átfogom Lydia vállát.

– Lydia, köszönj, kérlek.

Semmi.

– Lydia!

Ekkor végre nagy nehezen a lányom elmotyog valami köszönésfélét.

Sallyre nézek, ő meg rám, és kicsit talán túl lazán is odaveti: – Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz ma. Mrs. Rowlandson a kalózokról fog mesélni.

– Kalózokról! Hallod, Lydia, te szereted a kalózokat…

Gyengéden hátba veregetem a lányomat és a folyosó felé irányítom. Lassan, nagyon lassan indul el, leszegett fejjel, a magába fordulás jelképe lehetne. Aztán eltűnik a folyosón. Beszippantotta az iskola.

Amikor a kislány már elment, Sally Ferguson bátorítóan ennyit mond: – Megmondtuk a gyerekeknek, hogy Lydiának meghalt a testvére, és lehet, hogy egy kicsit össze van zavarodva. Nem fogjuk engedni, hogy csúfolják.

Most meg kéne nyugodnom, de nem vagyok meggyőződve róla, hogy így jobb lesz. Ezennel ki van kiáltva különcnek: az a lány, akinek meghalt az ikertestvére. A lány, akit kísért a testvére. Lehet, hogy valamelyik gyerek hallott a Freedlandéknél történtekről is. Aha, az a bolond lány, aki betörte az ablakot, mert kísértetet látott! Nézd csak a sebeket a kezén.

– Köszönöm – felelem. – Negyed négykor érte jövök.

És így is van. Három után tíz perccel ott toporgok a többi anyával és néhány ismeretlen apával az iskola kapujánál. Arra gondolok, bárcsak ismerném ezeket az embereket, mert akkor lazán elbeszélgethetnénk, és ha Lydia látná, hogy én is elvegyülök, az talán segítené őt is, hogy jobban kijöjjön az iskolatársaival. De túl félénk vagyok ahhoz, hogy csak úgy beszélgetésbe elegyedjek ezekkel az idegenekkel, ezekkel a magabiztosan cseverésző szülőkkel a nagy négykerék-meghajtásos kocsikban. Megint elfog a bűntudat, hogy Lydia tőlem örökölte ezt a bénító félénkséget.

Kirstie minden bizonnyal jól meglett volna itt. Ami az elvegyülést illeti, mindenképpen. Ugrándozna, énekelne, és megnevettetné a többi gyereket. Nem így Lydia.

A gyerekek a megbeszélt időben kiözönlenek az ajtón, a kisfiúk az anyjuk karjába rohannak, a lányok kézen fogva jönnek, lassan mindenki feltűnik, mindenki megkapja a maga ölelését. Eltűnnek a gyerekek és a szülők, míg a végén csak én maradok az udvaron, beburkol a téli sötétség. És akkor megjelenik a lányom, ott áll az ajtóban szerencsétlenül, és egy fiatal szőke tanítónő, gondolom, Miss Rowlandson odavezeti hozzám.

– Lydia – mondom neki –, jól érezted magad? Jó volt ma? Mi van a kalózokkal?

Valójában azt akarom megkérdezni tőle, hogy játszott-e vele valaki. Meg hogy ma is úgy tett-e, mintha Kirstie még élne.

Lydia belém karol, én meg a fiatal tanítónőre nézek, aki halványan elmosolyodik, és elpirul, majd visszamegy az osztályterembe.

Lydia nem szól egy szót sem a kocsiban, és a csónakban sem. Megnémult. Az ennivalót halkan megköszöni, de mást nem mond, bemegy a szobájába olvasni. Aztán este a holdfényben lemegy a partra, és figyeli a csillogó tavacskákban visszatükröződő Hold fényét. A konyhából nézem a lányomat. Lydia Moorcroftot. Egy magányos kislányt egy szigeten, a sötétben. Egyes-egyedül van.

Így telnek a napok egymás után, borult, enyhe és nedves az idő. Tervezgetjük a temetést: Angus vállalja, hogy elintézi a telefonokat és a papírmunkát, mert ő többet jár el a szigetről, mint én. Érzem, hogy nincs nagy kedve. Minden nap elviszem Lydiát az iskolába, de nem szól semmit, minden nap érte megyek, és akkor sem szól semmit. Mindig ő jön ki utolsónak az osztályból.

Negyedik nap reggel korán viszem be, ki akarok próbálni valamit. Belököm Lydiát a kapunál gyülekező osztálytársai közé, majd úgy teszek, mintha hívott volna valaki a telefonon.

Lydiának nincs más választása, kénytelen kommunikálni, vagy ott fog állni teljesen elszigetelődve.

Figyelem, miközben úgy csinálok, mintha beszélnék. Lydia, úgy tűnik, megpróbál beszélgetni, kapcsolódni a csoporthoz. Ők azonban tudomást sem vesznek róla. A kislány kétségbeesetten hátranéz, engem keres a tekintetével, támaszt, vigaszt vár, de én nem figyelek rá, belemerültem a kitalált telefonbeszélgetésbe, aztán közelebb megyek, hallgatózom.

Felcsillan a remény. Úgy tűnik, a lányom mégis beszélgetni fog. Félénken odamegy egy barna hajú kislányhoz, egy karcsú, szemmel láthatóan magabiztos lányhoz, aki a barátnőivel beszélget.

– Grace, mesélhetek Leóról? A leopárdomról? – kérdezi Lydia remegő hangon.

A kislány, Grace odafordul Lydiához. Végigméri, majd megvonja a vállát, még válaszra sem méltatja. Elfordul, és nevetgél tovább a többiekkel, aztán az egész csapat nagy boldogan elvonul, otthagyják Lydiát, aki a cipőjét bámulja. Visszautasították. Kerülik.

Ezt nem lehet elviselni. Letörlöm a könnyeimet, de még akkor is folynak, amikor beviszem Lydiát az épületbe, akkor is, amikor kimegyek a kocsihoz, amikor beindítom a motort. Remélem, elmúlik a sírás, de nem, végig sírok Broadfordig, beülök a kávézóba, ahol van wifi, és válaszolok az e-mailjeimre. Délben már alig bírom. Meg kell néznem.

Száguldok végig az úton, a zöld szirten álló iskoláig. A szélfútta hullámok fölött magasan áll a hideg, fémes nap, Knoydart az acélos tengerből kiemelkedve arany- és bronzszínben tündököl.

Most van vége az ebédszünetnek, az összes gyerek, miután megebédelt, kint lesz az udvaron. Meg akarom lesni Lydiát, hogy megtudjam, javult-e a helyzet. Hogy lássam, beszélget-e, játszik-e a többiekkel, vagy még mindig csúfolják és piszkálják.

De azt nem akarom, hogy engem bárki is meglásson, ezért végigosonok az udvar mellett egy ritkán használt kis úton, ami a mögötte levő parthoz vezet. Nem láthatnak meg, a szúrós téli bozót eltakar a kerítés túloldalán boldogan visongó gyerekek elől.

A lányok ugróiskolát játszanak, a fiúk meg összevissza rohangálnak. Végignézem az összes kis rózsaszín arcot, fehér zoknit és kék nadrágot, keresem a lányom szőke haját, de nem találom. Minden gyerek itt kint játszik. Hol lehet Lydia?

Vajon bent van? Olvas magában? Remélem, nem. Biztos ő is itt van kint. Jaj, istenem, add, hogy ő is itt játsszon valakivel.

És akkor megpillantom.

Lehunyom a szemem, igyekszem megnyugodni, ám akkor alaposabban megnézem.

Lydia az udvar túlsó végében áll. Teljesen egyedül. Legközelebb hozzá egy kisfiú van, az is vagy három méterre és háttal. Bár egyedül van, azt látom, hogy a lányom csinál valamit. De mi lehet az?

Közelebb megyek, még mindig elrejtenek a bokrok.

Most már csak pár méterre vagyok tőle, és látom, hogy háttal áll az iskolának, az osztálytársainak, teljesen el van szigetelve a világtól.

Egyedül van, mégis, beszél. Lelkesen magyaráz. Látom, hogy mozog az ajka, hadonászik. Mosolyogva, kacagva beszél a levegőbe, a fáknak, a kerítésnek.

Most már hallom is.

– Nnneeooo nononon igen, ott, fönt… puff… pakapaka, hmmm, igennem, igennem. Nananana.

És közben integet, majd megáll, és hallgat, mintha valaki válaszolna neki. De senki sincs ott. És akkor bólint, nevet, majd folytatja a blablát.

Ez az az értelmetlen ikernyelv, amelyen Kirstie-vel beszéltek. Egész végig. És soha nem tudtunk rájönni, mit mondanak.

Lydia a halott testvérével beszélget.

15. fejezet

– An t-Eilean Sgithenac, a szárnyas sziget… Skye. – Josh dél felé kanyarodott a kocsival. – Ennyit sikerült megtanulnom gael nyelven.

Angus nem szólt semmit. Fényes, nagyon hideg volt a reggel. Talán az első igazán téli reggel.

– Molly kicsivel többet tud, őt elkapta ez a gaelügy. De az egész olyan komor. Szóval… ismered azt a kis öblöt Ardvasarnál, a Port na Faganaich, nagyon helyes, nem? – Josh felkacagott, majd folytatta: – És akkor rákérdezel, mit jelent, az hogy Port Faganaich, és megtudod, hogy „az elhagyottak kikötője”. Hát bájos, nem?

Gyorsított, mert egy emelkedőn mentek, egy időre maguk mögött hagyva a tengert, bár Skye szigetén az ember soha nem hagyhatja igazán maga mögött a tengert. Angus letekerte az ablakot és mélyen beszívta a jeges levegőt.

– Végre tél van, imádom. Rendes hideg van… hol is tartottam? Igen, van itt valami tó. Lagan vagy mi.

– Lagan inis na Cnaimg.

– Az, az. Elfelejtem, hogy hiszen te helybéli vagy. Igen, Lagan inis. És az, mint Mollytól tudom, azt jelenti, hogy „a csontok mezeje”. A jó életbe, miért? Tönkrevágja a telekárakat. Akarnál egy helyes ki nyaralót a Csontok mezején? Nem? Akkor építünk egy lakóparkot a Boszorkány-csúcson.

Josh jókat kacagott a saját viccein, Angus nem szólt semmit. Ő már ismerte a különös, olykor hideglelős helyi folklórt. Szó szerint emlékezett az összes mondára és regére, amit a nagyanyja mesélt neki. Külön megszentelt helyük volt az emlékezetében. A boldog vakációk és az ijesztő történetek… Amikor az öccsével tüzet raktak Torran szigetén. És nem volt ott az apja, így mindenki boldog volt, hallgatták a régi mondákat. A fenyéren kanyargó ösvény, ami a halálba és a mennybe vezet, a tündérek ősi helyére…

Angus kinézett Josh kocsijának az ablakán. Torrant most eltakarták a dombok. Lydiára gondolt, Lydiára, és Sarah-ra, akik kettesben vannak a házban. El kellett fogadnia, hogy ez Lydia. Így a legjobb. Hiszen ő találta ki. És hát az ő lánya, a sérült lelkével és a sebesült csuklójával. Mindenki csak ártott neki: az élet, a halál és ő maga, Angus.

Meg az anyja.

A kocsi egy vadátkelőn zötyögött végig, kelet–nyugati irányban szelték át a Sleat-félsziget tetejét, Tokavaig felé. Barna lápvidéken vágott át az út, kis ezüstös tavacskákkal tarkítva és szürke sirályok köröztek felette. Nem szép táj, de nemsokára megpillantják Loch Eisortot.

– Itt van mindjárt, az erdőn túl. És csupa lombhullató fa van rajta: tölgyek, mogyoró, hegyi szilfa.

– A nagyanyám szerette ezt a vidéket. Azt mondta, megszentelt liget, Doir’an Druidean, a viszály ligete a neve.

– Igen? Komolyan? A viszály ligete? Na, tessék. Nem igaz, haver, ezt el kell mondanod Mollynak.

Mitől annyira vidám Josh? Angus úgy vélte, a barátja erőlteti a jó kedvet a vacsoránál történtek után. Sem ő, sem Molly nem említették a dolgot azóta.

Mégis, nemsokára beszélniük kell róla.

A kocsi meghajlott törzsű, öreg fák és bazaltsziklák közt kanyargott, majd elindultak lefelé, Sleat nyugati partjára, az Ord nevű kis falucskába.

A látvány olyan volt, mint amilyennek Angus emlékezett rá, meseszép: mögöttük széles, zöld lankák tölgyesekkel és égerfákkal, előttük a Loch Eisort kékesszürke, nyugodt vize tükrözte vissza a Black és Red Cuillins méltóságteljes tömbjét.

Délen Soay látszott, a nyugati horizonton meg Sgurr Alasdair kettős hósapkája bámulta a vizet.

Annyira szép volt, hogy Angus kis híján elsírta magát. Siratta Lydiát, Kirstie-t, még Sarah-t is.

Kiszálltak a kocsiból, és lementek a hűvös tópartra. Egy távoli szigeten sirály rikoltott, a Loch a’Ghlinen felé lassan vitorlázva repült egy kócsag.

– Jól vagy, öregem? – szegezte neki egyenesen a kérdést Josh.

– Igen, igen, jól.

– Csak mert olyan csöndes vagy. Nem akarsz… szóval érted… nem akarnál beszélni a dolgokról?

Angus tehetetlenül megvonta a vállát. Az igazat megvallva abban a pillanatban mindent el akart mondani a barátjának. Szüksége volt rá, hogy valakinél letegye a terhét, hogy részletesen elmondja a Torran szigetén kibontakozó lidérces drámát. Beszélni akart a feleségéről, a lányairól, és a múltról, meg arról, hogy már soha nem lehet kideríteni, mi történt.

A kócsag egyszer csak eltűnt a szemük elől. Angus döntött: mindjárt elmond mindent Joshnak.

Megcsóválta a fejét, majd keresett egy lapos, kerek követ és elhajította. Egy, kettő, három… placcs.

– Na, miért is hoztál ide? – fordult ekkor Joshhoz.

– Mert szükségünk van rád az építkezésnél.

– Hogy micsoda?

– Tudnál itt építeni valamit?

– Én? Építeni? Nem értem, Josh. Ez a terület mind a Macdonald-birtokhoz tartozik. Az egész Tokavaig és Ord, nem?

Josh elmosolyodott.

– Pár éve vettünk itt Mollyval egy kis földet. Látod, ott a szögesdrót mögött… a rét és a kökénysor.

Angus bólintott.

– Kétezer négyzetméter, talán valamivel több – tette hozzá Josh.

– Kétezer négyzetméter csalán és mogyoróbokor? A gébicseknek jó, de hát ez csak egy rét.

– Megkaptuk az építési engedélyt. A múlt héten.

– Nem mondod…

– Igen, tényleg. Egy ötszobás házra szól az engedély, és azt szeretnénk, ha te terveznéd, öregem. A tanács valami szépet akar ide. Tudod, valami komolyat, amivel díjat lehet nyerni, és ami a lehető legjobban kihasználja a látványt.

Angus elnézte a kagylós-homokos tópartra lejtő rétet, agyában azon nyomban felrajzottak a gondolatok. Már látta is, először a rét felét vízszintbe kell hozni, aztán a legegyszerűbb és legtisztább anyagokat kell használni, kő, fa, acél, pala. És utána nagyszerű fénnyel elárasztani a tereket, padlótól a mennyezetig érő ablakok, üvegajtókkal egymásba nyitható helyiségek. Az egész épület félig üveg kell hogy legyen, hogy beleolvadjon a tengerbe és az égbe. Éjjel meg ragyogjon az egész.

– Gus!

– Hihetetlen szépre meg lehet csinálni.

– Aha – mondta mosolyogva Josh. – Benne vagy tehát? Jól van! Ki akarjuk adni. Télen művészeknek, nyáron nyaralóknak.

– Pénzetek van hozzá?

– Minden megvan, öregem, minden. Molly a nagymamájától csinos summát örökölt. Ugye, milyen jól nősültem? – tette hozzá kuncogva. – No, akkor menjünk vissza hozzánk, megmutatom a papírokat.

Angus kicsit szédült, ahogy mentek vissza a kocsihoz. Vajon így akar Josh és Molly segíteni nekik, átsegíteni őket a kínjaikon? Ha igen, az nagyon rendben van. Nagyon is. Angus szíve eltelt hálával. Végre alkalma nyílik, hogy valami valóban jót építsen.

Odaértek Freedlandék nagy, levegős házához a hatalmas acélkonyhájával, a tűzhelyen lábasokban áfonya főtt, Molly megkérte Angust, kóstolja meg a legújabb lekvárját. És a nappaliban ott volt az a nagy ablak.

Angus megpróbált nem gondolni arra az estére. Megpróbált nem nézni a hatalmas ablakra, amely immár meg volt csináltatva. Josh bevezette az ebédlőasztalhoz, és megmutatta neki a papírokat, a tervezési engedélyt, a beruházáshoz szükséges tőkerészt. Az álmot, amely megvalósulhat. A Skót Építészeti Díj nyertese a Freedland-ház Tokavaigben, tervezte Angus Moorcroft.

Angus fejében ez már egy kész ház volt, nem is nyaraló, hiszen nagy lesz. Talán a vörösfenyő borítást kombinálhatja caithnessi kővel, és persze napelemeket is felraknak majd. Az egész északi homlokzat tolóajtóval lesz megoldva, így a ház szó szerint a tóra nyílik majd…

Angusnak kis időre sikerült elterelnie a figyelmét, megittasult a rooiboseától és az álmodozástól. Lehet, hogy ez a fordulópont? Lehet, hogy most változnak a dolgok? Ahogy a délután télies estébe fordult, Angus eldöntötte, hogy elmondja Joshnak.

Legalábbis a féligazságot.

Elrakták a papírokat, Angus felvette a kabátját, és jelentőségteljes pillantást vetett Joshra.

– Bedobok valamit a Selkie-ben. Elkísérnél? Beszélgethetnénk.

A házat betöltötte az édes áfonya illata. Josh megértően nézett Angusra, elköszöntek Mollytól, és a metszően hideg alkonyatban lesétáltak a kocsmába. Angus mélyen beszívta a hideg levegőt, a jeges fuvallatba a parti illatok keveredtek, a rákvarsáké, aprított fáé és az édesen rothadó hínáré.

– Üljünk le kint – javasolta Angus –, magunk lehetünk.

Josh kacsintott és beleegyezően bólintott. Angus bement, kikért két italt, majd kijött. Letette a két poharat az asztalra és a Torran-szigeti világítótornyot nézte. A nyugalmas alkonyatban most a fénye is látszott.

Angus belekortyolt a whiskyjébe, látszott, szedi össze a bátorságát. Végül is Josh törte meg a csendet.

– Na, öreg, hogy van most Lydia? Jobban?

Angus megvonta a vállát, és újra ivott, ízlelgette a füstös alkoholt.

– Hááát… néha. De még mindig… játszik.

– Hogyhogy?

– Beszélget a halott testvérével, úgy tesz, mintha Kirstie ott lenne vele.

– Gyakran csinálja ezt?

– Igen, elég gyakran. Az iskolában is, otthon is, a kocsiban is. Néha csak rendesen beszél, de néha a kettejük ikernyelvén, így aztán elég félelmetes. Van, hogy mozog és gesztikulál is közben, mintha ott lenne a másik, fizikai interakcióba lép vele. És hát ezt elég fura látni.

– Jézusom, hát persze.

– Azt hiszem, ettől borult ki nálatok, a tükörképéről azt hitte, hogy a testvére szellemét látja az ablakban.

– Hát persze, hogy kiborult. Atyaisten. Nagyon sajnálom. – Josh elhallgatott, ivott egy kis gyümölcslevet, majd picit előrehajolt.

– Gus… szóval szerinted ő elhiszi ezt? Mármint ő, a lányod… valóban…

– Mármint hogy megőrült vagy valóban van szellem? Vagy csak úgy tesz?

– Hát…

– Szellem nyilván nincs – mondta Angus, és farkasszemet nézett Joshsal. – És nem is őrült meg.

– Akkor hát csak úgy tesz? – kérdezte a szemöldökét összevonva Josh. – De az istenért… minek? Nem kell persze elmondanod, de…

Angus nem szólt semmit, érezte, ahogy gyűlik benne a keserűség, és a vallomás kényszere. Elege volt a hazugságból, elege abból, hogy a hozzá közel állókat becsapja. De vajon megvan-e benne a bátorság, hogy őszinte legyen? Mindent úgysem tud elmondani. De egy részétől legalább meg akart szabadulni.

Ha iszik még egyet.

Fölemelte az üres poharát.

– Még egyet? – kérdezte bólintva Josh.

– Egy dupla Ardbeget. De én fizetek, nem neked kell perkálni a funkcionális alkoholizmusom miatt, Josh – mondta, és a farmerja első zsebébe nyúlt pénzért.

– Most az egyszer még megfinanszírozom a szenvedélyedet – mondta kényszeredett mosollyal Josh.

Fogta a barátja poharát, és belépett a bárba. Ahogy az ajtót kinyitotta, kiszűrődött a halk zene. Az üvegajtón keresztül a Selkie vidámnak, zsúfoltnak tűnt. Itt voltak a helyiek mind, itták a whiskyjüket és a McEwan’s sörüket, élvezték a hétvégi pihenőt, fociról és lovakról beszélgettek. Meg a Torran-szigeten lakó fura új családról.

Angus két keresztbe tett karjára hajtotta a fejét. Belebámult a sötétségbe, letaglózták az események.

Kinyílt a kocsma ajtaja.

– Hé – szólt rá Josh. – Gus, na, ne már. Annyira nem állnak rosszul a dolgok.

– De – nézett fel Angus.

Josh sóhajtott és leült vele szemben, a mindkettejüket beburkoló sötétben. Lerakta az italokat az asztalra és kibontott egy csomag cigarettát.

– Josh Freedland dohányzik? – szaladt fel Angus szemöldöke.

– Titkos bűnöm. Ne mondd meg Mollynak. Igen, hétvégéken néha elszívok egyet-egyet. Kérsz?

– Kösz, nem.

Csöndben ültek egy darabig, csak a tenger zihálása és a szél hallatszott a bükkfák között.

Angus bal felől látta Torrant és a szerény kis világítótornyot, a ház fehér négyszögét. A kis konyha fényei alig látszottak a ködben. Mi történhet éppen ezekben a pillanatokban ott?

Lehunyta a szemét. Igen, meg kell tennem, gondolta. Kinyitotta a szemét.

– Josh, érdeklődtél Lydia felől.

– Igen.

– Akarod tudni az igazságot?

– Persze, de csak ha te is el akarod mondani.

– Igen. El akarom mondani. Tőled tudom, hogy jó dolog megosztani, meggyónni. Hogy az segít, nem? Hiszen te is így tudtál lejönni a drogról, nem? Annak a segítségével, amit az anonim narkósok gyűlésein tanultál.

– Aha, igen.

– Oké, de amit most mondok, az titok, soha, de soha senkinek nem szabad elmondanod. Ezt komolyan gondolom. Soha senkinek.

Josh ünnepélyesen bólintott a sötétben.

– Értettem.

– Jól van akkor – mondta Angus nagy levegőt véve, és megdörzsölte arcán a borostát. Nehéznek tűnt a hideg levegő, harmat szállt alá a Soundra. Angus szavai nyomán pára szállt fel a csípős éjszakai levegőben. – Beszélek egy kicsit az előzményekről.

– Rendben.

– Tudnod kell, hogy Sarah mindig is Lydiát kedvelte jobban. Egyértelműen ő volt a kedvenc.

– Minden szülőnek van kedvence – mondta Josh –, legalábbis azt hallottam.

– Igen, de ez kivételes dolog volt. Lydia csöndes volt, mint Sarah, lelke volt, mint neki, szeretett olvasni. Annyira kivételezett vele, hogy az már bántotta Kirstie-t. Megpróbáltam kiegyensúlyozni azáltal, hogy kedvesebb voltam Kirstie-hez, de ez nem működött. Az apa szeretete nem annyira fontos vagy nem annyira hatásos. Amikor még ilyen kicsik, nem ér fel az anyai szeretettel.

Angus elhallgatott, nem látta jól a barátja arcát a sötétben. És ez rendben is volt így, anonimabb lett tőle a vallomása, olyan, mint egy igazi gyónás egy papnak a templomban, amikor nem látszik egyikük arca sem.

Folytatta hát: – Pár nappal a baleset előtt Kirstie azt mondta nekem, hogy utálja az anyját ezért, én pedig nagyon durván rászóltam. Majdnem adtam neki egy pofont. Addig soha, de soha nem ütöttem meg a gyerekeimet, de akkor volt bennem pia, és kijöttem a sodromból. – A fejét csóválva folytatta. – Kirstie komolyan fel volt dúlva, ahogy az várható is volt. Az anyja az ikertestvérét szereti jobban, az apja meg kiabál vele…

Josh most sem szólt semmit. Csak a cigarettája vége parázslott. Angus folytatta.

– És akkor megtörtént a baleset. Tudod… az erkély… Sarah szétesett, mindnyájan szétestünk, és minden egyre csak rosszabb lett… és akkor, vagy fél éve… – elhallgatott, nagyot kortyolt a whiskyjéből, hogy bátorságot merítsen belőle – az életben maradt lányom odajött hozzám, és azt mondta: „Apu, én csináltam. Én öltem meg a testvéremet. Lelöktem. Mert anya őt jobban szerette. És meghalt.”

– Te jóságos ég – szólalt meg Josh halkan.

– Úgy bizony.

– Jézusom… – Josh a cipője sarkával elnyomta a csikket, majd nagy sokára ismét megszólalt. – De Gus… hogy tudta… megölte? Hiszel neki? Hittél neki akkor?

Angus nagyot sóhajtott.

– Igen, talán. De csak hatéves volt, amikor történt, és hét, amikor ezt mondta. Vajon tudta-e egyáltalán, mit mond? Ebben a korban vajon tényleg felfogják, amit mondanak? A baj az, hogy hihető volt, Josh. Volt indítéka, mégpedig az, hogy az anyjának Lydia volt a kedvesebb. És a bizonyítékok is ezt igazolták. Úgy értem, vajon miért voltak annyira súlyosak Lydia sérülései egy hatméteres eséstől? A gyerekek ekkora esést túl szoktak élni, akkor miért…

– Mert?

– Mert a legfelső emeletről zuhant le, nem a középsőről. Kirstie erről is beszélt. Fönt voltak… a legfelső szinten, kiszaladtak az erkélyre, és akkor lökte le Lydiát…

– Még most sem tudom elképzelni.

Angus vett egy nagy levegőt és folytatta.

– A felső emeleti erkélyről lökte le, aztán, azt hiszem, lerohant az első emeletire, hogy megnézze, mit csinált… és Sarah akkor ment oda és ott találta üvöltve… Lydia leesett, Lydia leesett. Ez hát a magyarázat, valószínűleg ez történt. Kirstie megölte a testvérét. Történt már ilyesmi, utánaolvastam. Van erről irodalom. Egypetéjű ikrek rivalizálása, ami gyilkosságig fajulhat.

– Jó, de… – Josh a fejét ingatta, Angus épp csak látta a kocsmából kiszűrődő fényben. – De mi köze ennek a személyiségcseréhez?

– Amikor Kirstie ezt elmondta nekem, totál pánikba estem. El akarta mondani az anyjának és a barátainak, meg az iskolában is… mindenkinek. Akkoriban az anyja erősen instabil állapotban volt, nem akartam, hogy megtudja. Kirstie a rendőrségnek is akart szólni, mert igen erős bűntudat gyötörte. Az életben maradt lányom teljesen kiborult. Igen, pánikba estem.

– Miért?

– Hát mert mi történik, ha egy hatévest gyilkossággal vádolnak? Mit csinál a rendőrség? Csinál-e egyáltalán valamit is? Nyomoznak? Nyilván nyomoztak volna, mert a körülmények ezt bizonyították. Le kellett hát csitítanom, meg kellett nyugtatnom, azt kellett elérnem, hogy ne higgyen saját magának.

– És…?

– Mindent megtettem, hogy ne beszéljen. Mondtam neki, hogy nem akarom ezt többet hallani. Hogy nem akarok róla tudni. És hogy senkinek sem kell erről tudnia. A végén azt mondtam neki, hogy Lydia nem is igazán halt meg.

– Hogy?

– Azt mondtam neki, hogy valójában senki sem hal meg igazán, hanem a mennyországba kerül, és egy része mindig velünk marad. Elmeséltem, hogy Lydia magához tért a kórházban. Odaadtam neki Lydia kedvenc játékát, „látod, még mindig itt van”, és elmondtam, hogy az ikrek különlegesek, és nem halnak meg igazán, mert ők ugyanaz a személyiség, és ha az egyikük életben marad, akkor valójában a másik is ott van. Elhomályosítottam a személyiségét, mondtam neki, hogy te Kirstie vagy, de Lydia is mindig benned lesz, mert te vagy az ikertestvére, és te élsz tovább mindkettőtök helyett. És a lelkére kötöttem, hogy ez egy nagy titok, csak ő és én tudhatunk róla, de soha többet nem szabad erről beszélnie. – Hátradőlt. – És mindezt azért tettem, mert féltem, hogy Kirstie elmondja az igazat, és attól is, hogy a családunk teljesen szétesik, mert…

Angus a barátja arcába nézett a sötétben, és folytatta.

– Képzeld csak el, Josh. Képzeld el, hogy a lányod odamegy az anyjához és a nagyszüleihez és a tanáraihoz, és azt mondja: „Gyilkos vagyok, segítsetek, megöltem a testvéremet.” Akkor végünk lett volna. Teljesen. Nem éltük volna túl úgy, mint a balesetet. Nem, a kurva életbe, nem.

Hirtelen kinyílt a kocsma ajtaja, valaki elindult az éjszakába.

Josh nagy sokára megszólalt: – Szóval te ültetted el a fejében a zavart, te mondtad neki, hogy ő Lydia is és Kirstie is. És most azért hiszi, hogy ő Lydia, mert te mondtad neki.

– Igen, akkor sikerült megnyugtatnom, és én csak azt akartam. Megtettem, amit lehetett, de aztán újra összezavarodott. Most azt képzeli, hogy ő Lydia.

– De valójában Kirstie?

– Igen, az.

– És mi van azzal a sikítással?

– Á, az csak egy sikítás. Nem bizonyít semmit.

– Hát a kutya? Meséltél a kutyáról is.

– A kutyák megtanulnak kötődni az életben maradt ikerhez, megpróbálják védeni őket. És azt sem tudom, a kutya nem látott-e valamit. Vagy csak megérezte. Az ikrekkel volt, amikor ez a dolog történt. És azóta nem a régi, lehet, hogy őrültségnek hangzik, de hiszen őrület ez az egész.

– Szóval Lydia valójában Kirstie.

– Igen.

– És te ezt tudod – csóválta meg megint a fejét Josh. – Tudod, hogy a kislány valójában Kirstie. És akkor te is megjátszod magad? Még azt is hagyod, hogy a feleséged temetést rendezzen Kirstie-nek? – mondta egyre élesebb hangon. – Tényleg, Gus? Az egész annyira el van baszva. Hogy tehettél ilyet?

– Mert nincs más választásom! Nem mondhatom el az igazságot senkinek. Te vagy az egyetlen, aki tudja. Ha elmondanám Sarah-nak, biztos kiakadna… és az segítene? Meggyűlölné az életben maradt lányát. És különben is, miért ne élhetne Lydia, ha így béke van? Hadd kapja vissza az anyja a kedvencét. Legalábbis egyelőre. – Angus nagyot sóhajtott, majd folytatta: – És tudod, mit? Mostanában néha én is Lydiának nézem, úgy gondolok rá, mintha valóban ő lenne. Ráadásul úgy is tesz, mintha ő lenne, ez előfordul az ikreknél. De a lényeg: mit számít bármi, amíg az igazság nem derül ki, az, hogy az egyik lányom megölte a másikat?

– De Kirstie itt van. Itt van, foglyul esett Lydiában.

– Igen.

– De küzd azért, hogy meghallgassák.

– Igen.

– Jézusom – mondta Josh. – Kibaszott egy zűrzavar.

Angus kimerülten, ugyanakkor megkönnyebbülten bólintott. Igen, attól, hogy megosztotta valakivel, jobb lett. A többi gond azonban maradt. A mélyebb igazságokat most sem mondta ki: a saját bűntudatát, Sarah szerepét, Sarah felelősségét. Ezeket senkinek sem lehet elmondani.

A világítótorony fénye villódzott a vízen. Angus a megfogyatkozott és megtört családjára gondolt, akik ott vannak, odaát, a Torran-szigeti házban. Bosszúvágya nem múlt el. Meghalt a gyereke, a lelkét pedig égette a méltánytalanság.

16. fejezet

Péntek van, és hószag terjeng a levegőben, amikor Lydiáért megyek a Kylerdale-iskolába. Nagyon-nagyon szeretnék segíteni a lányomnak. Barátokra van szüksége, különben elveszett. Remény kell neki, hogy lássa, van itt jövője, ahhoz nem kísértetek kellenek, hanem emberek, akikkel beszélgethet.

Az épületek mögött a szoros vizét nézem. Minden kietlen, hideg és komor, az iskolaudvaron a vidám színekre festett hinták és faállatok mintha nem lennének oda valók, szürreális betolakodók egy öntelten boldog világból.

Egy sápadt, fiatal nő áll magányosan a kapunál, és az iskola üvegajtaját meg a vidám Shleite és Sgoil feliratokat nézi. Felismerem a nőt, Lydia mutatta egyszer, hogy ő „Emily mamája”, Julia Durrant.

Emily Durrant is „gyüttment”, ő is angol kislány, és talán az egyetlen, akivel Lydia egyáltalán szóba állt. Legalábbis ő az, akit többször is névről emlegetett, ha nagy óvatosan megkérdeztem a lányomtól, mi volt az iskolában.

Fogalmam sincs róla, szereti-e Emily Lydiát, valószínűleg nem. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a Kylerdale-ben egyik gyerek sem szereti a lányomat, sőt alig ismerik, zavarónak, furcsának találják.

De most nincs más választásom, összeszedem magam, és odalépek a szép lila kabátban és Ugg csizmában álldogáló Julia Durranthoz. Még meg sem szólaltam, máris felvonja a szemöldökét.

– Hello, Sarah Moorcroft vagyok.

– Igen, jó napot.

– Lydia Moorcroft anyja.

– Igen, igen, bocsánat, persze.

– Csak azt szeretném kérdezni, átjönne-e a lánya játszani hozzánk holnap. A Torran-szigeten lakunk, ott, ahol a világítótorony van. Körülbelül négy óra hosszát tartana, mondjuk, tizenegytől, és érte jönnénk.

– Hááát…

Meg van lepve. De ki hibáztatná? Nekem viszont ki kell tartanom. Nem hagyhatom, hogy Lydia továbbra is egyre magányosabb legyen. Agresszívnek kell lennem, rémséges, nyomulós szülőnek.

– Tudja, hogy őszinte legyek, Lydia egy kicsikét magányos, szóval nagyon szeretnénk, ha Emily átjönne hozzá játszani. Délelőtt tizenegy megfelel? Nem terveztek valamit holnapra? Mindenféle programot csinálunk majd, remek lesz.

– Hát szóval… hogy is mondjam…

Látszik, hogy nemet akar mondani, de habozik, én meg alig adok neki esélyt. Sajnálom ezt a szerencsétlen nőt, akinek velem kell szembesülnie. De kénytelen vagyok megkötni az alkut. Kiterítem hát a kártyámat. Azt.

– Tudja, Lydia még mindig eléggé zavart a testvére balesete óta. Nyilván tudja, mi történt, meghalt a testvére, az ikertestvére, úgyhogy… szóval nehezen tud beilleszkedni, és olyan jó lenne, ha tudna játszani Emilyvel.

Na, erre aztán mit mondhat Julia Durrant? Nem érdekel, hogy a lányának meghalt a testvére? Nem érdekel, hogy maga egy nehezen kezelhető és magányos gyerek gyászoló anyja?

Látom, hogy porlik semmivé az ellenállása, kínosan érzi magát, talán sajnál is, és akkor mi van? Nem érdekel, amennyiben igent mond.

– Rendben – mondja erőltetett mosollyal. – Tudja, hol lakunk, ugye? A postahivatalnál, a dombon.

– Igen. Nagyszerű – mondom hasonló műmosollyal. – Lydia annyira boldog lesz. Angus, a férjem tizenegyre érte jön, és háromra visszahozzuk, még mielőtt besötétedik. Nagyszerű, köszönöm!

Ezzel elfordulunk egymástól és az üvegajtót bámuljuk, miközben jönnek ki a gyerekek. Mint mindig, most is Lydia lép ki utolsónak, nagy lassan, vonakodva, amikor már az összes kiabáló, nevetgélő osztálytársa szétszaladt.

Alaposan megnézem, ahogy jön felém. Legalább a sebek a kezén már jobban néznek ki.

Elfintorodom, lám, ez az én optimizmusom maximuma, ilyen vagyok én, amikor a dolgok jó oldalát próbálom nézni: legalább a sebek már jobban néznek ki.

– Szia! – mondom, átfogom a vállát, és elindulunk a kocsi felé. – Mi volt az iskolában?

– Semmi.

– Tessék?

– Nem mehetnénk már haza, anya?

– De, persze.

Indítok, és elhúzunk.

– Jó hírem van számodra, bogaram.

Belenézek a visszapillantó tükörbe, Lydia visszanéz rám, reménykedő, mégis, szkeptikus az arca. Egyre jobban sajnálom, kicsit várok, míg megszólalok: – Emily holnap átjön veled játszani.

Csöndben emészti a hallottakat. A tükörben rám néz, pislog egyet-kettőt, és akkor látom, hogy nagy kék szemében felcsillan a szomorú remény. Még mindig csöndben van, látszik, tovább rágódik azon, amit hallott.

Tudom, hogy Torranon a hétvégéken Lydiának még jobban fáj a magány, mint az iskolában, mert bármilyen elhagyatott is, az udvaron körülveszik a gyerekek, az órák alatt pedig a tanárok foglalkoznak vele.

De a szigeten csak én vagyok, meg Angus. Meg az ég, a felhők, a síró szürke fókák és a hattyúk, akiket a sarki hideg délre űzött. Én még mindig szeretem Torrant, vagy legalábbis azt akarom, hogy szeressük Torrant minden ridegsége ellenére, és azt akarom, hogy Lydia is szeresse. Ehhez viszont társaságra van szüksége. Itt, a szigeten.

Remélem és hiszem tehát, hogy örülni fog a híreknek, a hétvégi meghívásnak.

Nagy sokára megszólal: – Igazán?

– Igen.

– Valaki jön velem játszani? Játszani velem?

– Igen, igazán. Veled. Az anyukája épp most kérdezte, hogy Emily átjöhet-e hozzánk. Ugye, milyen jó lesz?

A lányom csak mered maga elé, aztán arcát elönti a széles, reményteli mosoly. Hetek óta nem láttam ilyennek. Sőt talán hónapok óta. Megpróbálja elrejteni a mosolyát, szégyelli, mennyire örül. Én meg oda vagyok attól a mosolytól. És rettegek is egyben, mert mi lesz, ha az egész rosszul sikerül? Most teli van várakozással… meg kell csinálnom.

Megpróbálom kordában tartani az izgatottságát, ám ez nem könnyű. Egész vacsora alatt arról faggat, hánykor jön Emily, nem jöhetne-e előbb, és Angus ettől ideges lesz. De hiszen Angus mostanában vagy ideges, vagy szórakozott. A hangulata kezd hasonlítani Torranéra viharban. Látom, amikor velünk van, ott van, de a részletek elmosódnak.

Joshék vacsorája óta eltávolodtunk egymástól. Már nem tudom igazán, mit gondol, és az is világos, hogy ő sem tudja, én mit gondolok. Amikor a házat javítgatjuk, csak mutogatunk, vagy rövid vezényszavakat használunk. Mintha nem beszélnénk jól ugyanazt a nyelvet.

Talán mert annyi mindenen mentünk keresztül, de külön-külön, másképp, és ezért most mi is külön vagyunk. Talán mert Angus mostanában megijeszt az alig titkolt dühével, haragszik a világra, a házra, az életre és talán rám is. A furcsa az, hogy én még mindig kívánom. Még akkor is, ha a kapcsolatunkban minden más eltörött, tönkrement. Talán itt még van valami remény.

De nekem nincs most energiám, hogy megjavítsam a kapcsolatunkat, minden gondolatommal a lányomra összpontosítok.

Kilenckor lefektetem Lydiát, de annyira kimerültem a kérdéseitől és csacsogásától, hogy én is nem sokkal később lefekszem.

Reggel fél nyolckor Lydia rázogat, úgy ébreszt, ott áll a hideg hálószobában, pizsamában, az arca piros az izgatottságtól.

– Anya, anya, hol van Emily?

Nyögök egyet félálomban. Angus az ágy túlsó felén még nincs magánál.

– Tessék?

– Emily? Hol van Emily? Az új barátnőm. Anya, azt mondtad, hogy eljön!

Kiülök az ágy szélére, és akkorát ásítok, hogy majdnem kiakad az állkapcsom.

– Anyaaa…

– Jön, drágám, csak kicsit később.

– De mikor jön, anya? Mikor?

– Jaj istenem, Lydia, nemsokára. Előbb reggelizzünk.

Fölkapom a köntösömet, kimegyek a konyhába, és az első dologtól, amit meglátok, majdnem elhányom magam. Az olajos üvegbe belefulladt egy mezei egér, a kis testéből fekete vér csöpög, ami csíkokat húz a zöld olajban. Te jóságos ég. Ez Torran.

Honnan jönnek elő ezek a gonosz rágcsálók? A patkányok és mezei egerek, a házi egerek és cickányok – könyörtelenek és nagyon sokan vannak. Legyőzve az undoromat, kinyitom az ajtót és kidobom az üveget a kis fekete tetemmel a jeges partra, hadd vigye el a dagály. Visszamegyek, és a Nagy Játék Napjára gondolok. Egyszer csak azon kapom magam, hogy bár nem hiszek istenben, valójában imádkozom.

Kérlek istenem, engedd, hogy ez jól sikerüljön. Kérlek, ha sikerül, hinni fogok benned.

Végre itt van Emily.

Fél tizenkettő van, ott állok a konyhaajtóban, és látom, ahogy Angus épp megkerüli Salmadair szikláit, a jobbján egy kis alak: Emily Durrant. Innen, a távolból is látom a kislány testtartásából a kedvetlenséget. Lydia nem akart érte menni a csónakkal, mert itt, a saját szigetén akarja fogadni Emilyt.

Lemegyünk a világítótoronyhoz, hogy üdvözöljük Emilyt. A kék gumicsizmás lányom összevissza ugrabugrál. Ködös, nedves az idő, de legalább nem esik, a lányok fel tudják fedezni majd a sziklák közti tavacskákat, megkereshetik a kövekben az őslenyomatokat, végigkutathatják a partot a kincsekért, nestlés üvegekért, Peterhead és Lossiemouth halasdobozokért, ledobott agancsokért.

– Szia, Emily! – kiáltom.

A vörös hajú, szeplős kislány félénken, bizonytalanul néz rám, amikor Angus kisegíti a csónakból. Lydia úgy néz Emilyre, mint valami hírességre. Teljesen odavan, hogy van egy igazi, új barátnője. Aki eljött az ő szigetére. Emilyn új, fekete anorák van, új fekete gumicsizma.

– Lydia, köszönj Emilynek!

– Szia-Emily-köszi-hogy-eljöttél-köszi! – mondja egy szuszra a lányom, odaszalad és megöleli Emilyt. Emily Durrantnak mindez szemmel láthatóan túl sok és túl kínos, mert a homlokát ráncolva ellöki magától Lydiát.

Gyorsan közbelépek, szétválasztom és kézen fogom őket: – Menjünk be, jó? Kértek egy kis narancslevet és sütit hozzá? Aztán, Lydia, megmutathatod Emilynek a kedvenc tavacskáidat.

– Igen! Igen! – kiáltja ugrándozva Lydia. – Emily, meg akarod nézni a sziklatavainkat?

Emily nem mosolyog, ránt egyet a vállán, ahogy megyünk kifelé a konyhából.

– Rendben – mondja aztán.

Együtt érzek a kis Emilyvel, ez a kislány nem kegyetlen vagy érzéketlen, csak egyszerűen nem ismeri a lányomat, és belekényszerítették ebbe a látogatásba. De nem hagyhatom, hogy ez megakadályozzon. Reménykedem, hogy Lydia kedvessége és vele született bája – az én drága kislányom bűbájos ereje, aki annyira aranyos és vicces tud lenni, ha az ember megismeri – majd megteszi a magáét.

– Köszönöm, anya, köszönöm!

Angus rám néz, ahogy belép a szobába, látom rajta, az én hibám lesz, ha nem sikerül ez a látogatás. Nem veszek róla tudomást, adok a gyerekeknek enni és inni, aztán begombolom a kabátjukat, hogy kimehessenek a partra játszani. Igyekszem nyugodt lenni, és úgy tenni, mint akinek mindez természetes.

A lányom reszket a boldogságtól, miközben ráadom a kabátját, annyira lelkes az új játszótárs gondolatától. Vele ellentétben Emily némán és haragosan áll ott, de megpróbál annyira udvarias lenni, amennyire az csak egy hétévestől telik, ami azt jelenti, hogy nem túlzottan. Valami köszönésfélét motyog az enni- és innivalóért, és lassan követi az én szokatlanul hangos lányomat kifelé a konyhából.

– Gyere, Emily, van nekünk rákpáncélunk meg minden, és kagylók is és fókák is, meg akarod nézni? Megmutathatom?

Fáj a szívem, ahogy hallom Lydia könyörgését, azt, hogy mennyire szüksége van erre a barátságra. Becsukom a konyhaajtót, és arra gondolok, hogy nem szabad túlzott reményeket táplálni.

Angus a konyhában téblábol, puszit ad az arcomra, a borostája most szúr, nem szexi.

– Találkoznom kell Joshsal Tokavaigben, a telken, aztán meg Portree-be kell mennem reggel a tervezőirodába. Lehet, hogy ott maradok éjszakára.

– Oké.

Elfojtom az irigységemet. Neki van munkája, nekem meg Lydiára kell vigyáznom.

– De visszajövök Emilyért.

– Rendben.

– Három körül.

Megint észreveszem, hogy a beszélgetésünk arra redukálódott, hogy hova mégy, miért mégy el, ki viszi el a csónakot, ki vesz ma este kaját. Talán ezért van ez, mert félünk a komolyabb dolgokról beszélni, arról, hogy mi megy végbe Lydiában. Talán csak azt reméljük, hogy ha nem beszélünk a gondokról, akkor majd csak úgy elolvadnak, mint a korai hófoltok a Ladhar Bheinn lankáin.

Angus kinyitja az ajtót és lemegy a partra. Amikor nyílik az ajtó, úgy teszek, mintha nem keresném a tekintetemmel Lydiát és Emilyt, de igen, nézem őket. Olyan anya akarok lenni, aki nem avatkozik közbe, mert hagyhatja szabadon futkározni a lányát, tudja, biztonságban van a szigetén a barátnőjével. Én azonban az a szorongó anya vagyok, akinek a lányának nincs barátnője, és akit felemészt az aggodalom.

Hallom a csónakmotor elhaló hangját, ahogy Angus eltűnik Salmadair mögött. Egy darabig ott állok a konyhaablakban és figyelem a sziklán, a vízvonal közelében ülő pólingot. Egy parti csigát piszkál a csőrével, a vállán átdobja a moszatot, aztán egy lábon átugrik egy sziklára, ingerülten csapkod a ködben, majd rikolt egy magányosat.

Lydia.

Ott van a parton az út mellett, és belebámul a tavacskák sima tükrébe. Egyedül van. Hol lehet Emily?

Közbe kell lépnem.

Felhúzom a széldzsekim cipzárját, és mintha csak lazán lesétálnék a partra, elindulok.

– Lydia, hol az új barátnőd? – kérdezem mesterkélt nyugalommal.

Lydia egy bottal piszkálja a homokot. A csizmáján szürke sár és zöld moszat, puha, szőke haja vadul kócos. A kapucnija hátratolva. Egy gyerek a szigetről.

– Lydia!

Félig bűntudattal, félig szomorúan néz vissza rám.

– Emily nem akarta azt játszani, amit én. Meg akarta nézni a világítótornyot, de az unalmas, nem? Ezért én idejöttem.

Érzem az egyedülléttől való rettegést ebben a válaszban. Annyira régen nem volt már barátja, hogy elfelejtette, hogyan is kéne viselkedni, megosztani dolgokat, barátnak lenni.

– Lydia, nem csinálhatod mindig azt, amit te akarsz. Néha azt kell, amit a barátaid akarnak. Hol van Emily?

Csönd.

– Hol van?

A torkom összeszorul a félelem első hullámától.

– Édesem, hol van Emily?

– Mondtam már! A világítótoronynál – mondja toppantva, tettetett haraggal. De a szemében látom a megbántottságot és a reményt is.

– Jól van, akkor menjünk, és keressük meg! Biztos találunk valamit, amit mindketten szívesen játszanátok.

Megfogom a kezét, felvonszolom az útra, és együtt lépdelünk a világítótoronyhoz. Ott találjuk a korlátnál Emily Durrantot, látszik, hogy nagyon unatkozik, és fázik is, keze az anorákja zsebében.

– Mrs. Moorcroft, most már hazamehetek? – kérdezi unott hangon. – Délután a barátnőimmel találkozom a faluban.

A lányomra nézek.

Lydián látszik, hogy kínban van, meg van bántva ettől a nem szándékos sértéstől. Könnyek gyűlnek a kék szemébe.

Emily persze csak az igazat mondja, Lydia nem a barátnője, és nagy valószínűséggel sohasem lesz az.

Sikerül valahogy elnyomnom anyai haragomat, és azt a késztetést, hogy megvédjem Lydiát. Elszántan próbálkozom.

– Lányok, kacsázzunk a kövekkel!

– De én haza akarok menni – mondja ajkát biggyesztve Emily.

– Még nem, Emily, még nem, de nemsokára. Először játsszunk kicsit, a világítótorony mögött jól lehet köveket dobálni.

Ez Lydia kedvenc játéka, a sima víztükör a sarkon túl, Stevenson kecses világítótornya mögött, a bazalt- és gránittömböktől védve, háborítatlan. Az apjával szeret itt játszani.

Emily nagyot sóhajt.

– Kérlek, Emily, gyere. Megmutatom, hogy kell játszani. Hadd mutassam meg!

– Na, jó. Mutasd.

Lemászunk együtt a bazalttömbökhöz a partra, néha négykézláb a moszatokon, és a száradó hínáron át. Emily az orrát húzza.

Amikor odaérünk a kis partszakaszra, Lydia felvesz egy kerek kavicsot és odamutatja Emilynek.

– Látod, ilyen kerek kavicsot kell szedni, és így, oldalt dobni.

Emily bólint, de látszik rajta, hogy egy csöppet sem érdekli ez az egész. Lydia hátradől, eldobja a kavicsot, ami vidáman ugrik hármat.

– Most te jössz – mondja –, rajtad a sor, Emily.

Emily meg sem moccan. Lydia újra próbálkozik.

– Keressek neked egy kavicsot, Emily? Kereshetek egy kavicsot, amit eldobhatsz?

Tanácstalanul nézem a jelenetet. Lydia nagy buzgón átkutatja a kis partszakaszt egy szép lapos, kerek kavicsért, aztán odaadja Emilynek, aki elveszi, rám néz, majd a tengerre, végül kedvetlenül elhajítja. A kavics lomhán pottyan egyenesen a vízbe. Emily zsebre dugja a kezét.

Lydia kétségbeesve néz Emilyre, én meg nem tudom, közbeavatkozzam-e és ha igen, hogyan. Végül a lányom szólal meg: – Képzeld el, mi lenne, ha a világon mindenki sorban állna, hogy megnézzen egy lepkét.

Emily nem szól semmit. A lányom csak folytatja: – Képzeld el, képzeld, ha sorban állnának, kéne egy nagy étterem is, de senki sem lenne, aki enni adna nekik, mert mind ott állnának sorban.

Ez is Lydia egyik fantáziadús szárnyalása, ezeket eddig Kirstie-vel osztotta meg, gurultak a nevetéstől, és egyre szédültebben repültek az abszurd birodalmába.

Emily csóválja a fejét, és csak a vállát vonogatja Lydia ötletére, aztán rám néz: – Most már hazamehetek?

Nem Emily Durrant a hibás, de nagy kedvem lenne pofon vágni.

Már-már feladom, és felhívom Angust, hogy megmondjam neki, jöjjön el a kislányért, vagy én fogom Emilyt átvonszolni a síkságon apálykor, ami nem egészen egy óra múlva lesz, egykor. Ám ekkor Lydia megszólal: – Emily, akarsz a nagy telefonon Angry Grannyt játszani?

És ettől minden megváltozik. Emily Durrant egyenesen kíváncsi lesz. A nagy telefon az iPad, amit még akkor vettünk, amikor volt pénzünk.

– Egy iPad – mondom Emilynek. – Sok-sok játék van rajta.

Emily Durrant a homlokát ráncolja, de ez most más, ez jó, a kíváncsiságtól, az érdeklődéstől van.

– Az én papám nem engedi, hogy számítógépes játékokat játsszunk vagy ilyesmi – mondja. – Szerinte nem tesznek jót nekünk. Itt szabad?

– IGEN! – vágom rá. – Persze hogy szabad, drágám. – Nem érdekel, hogy Durrantéknak tetszik-e vagy sem. Csak meg kell mentenem ezt a napot. – Gyertek, lányok, menjünk be, játszhattok az iPaddel, én meg csinálok ebédet. Mit szóltok hozzá?

Ez végre működik. Emily Durrant ugyancsak lelkes, sőt alig várja a lehetőséget. Mindhárman megmásszuk hát a sziklákat, beszaladunk a házba, leültetem a lányokat a nappaliban, ahol pattog a tűz, és villog az iPad. Emily egyenesen kuncog, miközben betölti az egyik játékot. Lydia megmutatja neki, hogyan kell a kedvenc játéka első szintjét teljesíteni: megakadályozni, hogy a nagyi nekiszaladjon az üvegtáblának.

A lányok mosolyogva összenéznek, aztán kuncognak, mint a barátnők, mint a testvérek, mint ahogy valaha Lydia és Kirstie. Hálaimát mormolok, óvatosan, reményteli szívvel kiosonok a szobából, és átmegyek a konyhába. Tésztát akarok kifőzni, húsos szósszal. Azt minden gyerek szereti.

Hallom, ahogy nevetgélnek és csevegnek a nappaliban. Mérhetetlen nagy kő esett le a szívemről. Igaz, nem erre gondoltam, nem ez a kép lebegett a szemem előtt. A két gyerek nem száguldozik a szépséges szigetünkön kagyló és rákpáncél után kutatva, figyelve, hogy úsznak a fókák Kinlochból felfelé, hanem egy iPad felett görnyednek bent, a szobában. Akár Londonban is lehetnének. Vagy bárhol máshol. De mindenképpen jól van ez így, mert lehet valami még jobbnak a kezdete.

Megkönnyebbülten, álmodozva telnek a percek. Leszűröm a pennét, gondosan elkészítem a szószt, és a konyhaablakból kinézek a kis Ornsay-öbölre és a Camuscross feletti dombokra. Ma kicsit ködös az idő, nem látszik jól Torran és Ornsay szépsége, de még így is lenyűgöző. Ez a látvány mindig elvarázsol. A tenger és az ég finom halványszürkéje. Az elszáradt téli páfrány rőt vöröse. A hattyúk trombitálása.

Egy kislány sikítása.

Hogy mi?

Emily az. Sikít.

Kétségbeesetten.

Mintha villám csapott volna belém, megbénulok a félelemtől. Nem akarom tudni, mi történt. Nem lehet, hogy megint… nem itt… Kérlek, ne…

Győznek az ösztöneim, és beszaladok a nappaliba, ami üres, de akkor újra hallom a sikítást: a hálószobámból jön, Angus és az én szobámból, ahol a nagyágy áll. Belépek: Emily a sarokban áll, eszelősen zokog és Lydiára mutogat.

– Ő volt az… ő!

Lydia az ágyon ül, ő is sír, de másképp. Kétségbeesetten, hang nélkül. Azokkal a néma könnyekkel, amelyektől kilel a hideg.

– Lányok, mi van? Mi történt?

Emily visít, mint egy sebzett állat, kirohan mellettem a szobából, megpróbálom elkapni, de túl gyors. Mit csináljak? Nem hagyhatom, hogy kifusson a partra, a sziklákra ebben a hisztérikus állapotban. Még leesik… bármi megtörténhet. Kimegyek hát utána a konyhába, és a sarokba szorítom. Ott áll a hűtő mellett, reszket, hüppög, majd megint visítani kezd.

– Ő volt… ő volt az! Beszélt! Beszélt a tükörnek. A tükörnek!

– Emily, nyugi, nyugodj meg, csak… – nem tudom, mit mondjak.

– Tessék hazavinni! Haza akarok menni! Az anyukámat akarom! Tessék engem hazavinni!

– Anya…

Megfordulok.

Lydia szerencsétlen arccal ott áll a konyhaajtóban, a rózsaszín zoknijában és a kis farmerjében.

– Sajnálom, anya… – mondja. – Én csak… én csak azt mondtam, hogy… hogy Kirstie is szeretne játszani. Ezt mondtam csak.

Emily arra még hangosabban visít, látszik, hogy retteg a lányomtól, összegörnyedve hátrál.

– Tessék engem hazavinni! Ők meg menjenek el innen! Kérem!

17. fejezet

Angus hamar megjön, mert Ordban néha jó a térerő. Fél órával azután, hogy telefonáltam neki, a csónak feltűnik Salmadair szikláinál.

Közben sikerült megnyugtatnom Emilyt. Még mindig reszket, de legalább már nem sír. Adtam neki kakaót és süteményt, és távol tartom Lydiától.

Távol kell tartanom a többi gyereket a lányomtól.

Lydia a kanapén kuporog a nappaliban, úgy tesz, mintha olvasna. Iszonyú magányos, ráadásul mintha bűntudata is lenne, hogy valami nagyon fontos nem sikerült neki.

És a legrosszabb, hogy ez valóban így van.

Nem tudom, hogyan lesznek egyáltalán barátai a Kylerdale-ben. Bármitől ijedt is meg Emily – az ikernyelvtől, attól, hogy mintha Kirstie-vel beszélgetett volna, vagy hogy a kísértet testvéréről beszél –, mindenkinek el fogja mondani az iskolában, és a gyerekek elhiszik, és Lydia még inkább a Torran-szigeti fura gyerek lesz. Az a különös, magányos kislány, aki hangokat hall.

És Durranték több dolog miatt is neheztelni fognak rám: amiért a lányuknak megengedtem, hogy számítógépes játékokat játsszon, és mert megijesztettük.

El vagyunk átkozva. Lehet, hogy tragikus tévedés volt ide költöznünk.

– Hol van? – kérdezi Angus, amikor belép a konyhába, és látja, hogy Emily a legtávolabbi sarokban áll. – Hol van Lydia?

– A nappaliban – súgom neki.

– Hmm – mondja, és csak néz. Nem sikerült a vendégség, katasztrófa lett belőle, és ez az én hibám. Én szerveztem meg, és rémségesen rosszul sikerült.

– Angus, kérlek, vidd haza Emilyt.

– Hazaviszem.

Odalép a kislányhoz, elég durván megfogja a kezét, és kilépnek a délutáni halódó fényre. Odaadom neki Emily táskáját, benne a játékával. Leballagnak kettesben a csónakhoz, beindul a motor, én meg kétségbeesve megfordulok és visszamegyek a házba.

Csak én meg Lydia. Mi ketten egyedül.

Belesek a nappali ajtaján, még mindig úgy tesz, mintha olvasna.

– Édesem…

Még csak rám sem néz, sápadt arcán könnycsíkok. Nagy a csönd a házban, csak a szél zúg és a hullámok, meg a mohó tűz pattog a kandallóban. Bárcsak lenne egy tévénk, száz tévénk! Bárcsak Londonban lennénk! Nem hiszem, hogy valóban ezt akarom, de talán mégis.

De nem mehetünk vissza. Csapdába estünk itt. Egy szigeten.

Nagyon kevés pénzünk van. Nekem nincs pénzem. Mindent Torranba rakunk, de az is épp csak a legalapvetőbb renoválásra elég. Ha most eladnánk, ezzel a minimális felújítással, akkor semmink sem maradna. Annyit veszíthetünk, hogy akár csődbe is mehetünk.

Csöndes kétségbeesésben telik az éjszaka. Reggel Angus alig szól hozzám, minden mozdulata dühről árulkodik, el sem tudná titkolni. A reggelinél ökölbe szorított kézzel ül. Centik választják el attól, hogy megüssön.

Én pedig valóban félek a haragjától, a benne rejlő visszafogott erőszakosságtól. Hiszen a főnökét is megütötte, a részeg apja pedig félholtra verte Angus anyját. Ő miért lenne más? Ő is iszik, és állandóan dühös. Nem hiszem, hogy Lydiára valaha is kezet emelne, de én már nem érzem magam biztonságban mellette.

Szótlanul feláll, és odaviszi az edényeket a mosogatóhoz. Aztán elengedem vele Lydiát az iskolába. Én ugyanis képtelen lennék szembenézni a szülőkkel az iskola kapujánál, különösen Emily Durrant anyjával nem. Lydia sem szól semmit. Mindenki meg van némulva.

Amikor egyedül maradok, mellérakom a telefonkagylót, mert időre van szükségem, hogy gondolkozzam.

Bemegyek a hálószobába, és ott fekszem öt-hat néma órán át, a plafont bámulom, rajta a nedvességfoltokkal. Az anyám szavai jutnak az eszembe. Hogy Kirstie furcsán viselkedett a balesete előtt. És hogy Angus Imogennel volt akkor este, azért késett.

Itt valami van. De mi lehet az? Olyan, mintha egy 3D-fejtörőt néznék: csak kevésbé kell fókuszálnom, és látható lesz a valóság.

A kezembe temetem az arcomat, a szemem lassan elernyed, üveges tekintettel bámulom a szobát. És akkor rájövök, hogy Angus nagy becsben tartott fiókos szekrényét nézem. Azt a bútordarabot, aminek mindenképpen ide kellett jönnie Londonból.

Még a házasságkötésünk előtti időkből származik, a nagyanyja ajándéka, egy régi Viktória korabeli skót „kist”. A fiókjai kulcsra záródnak, és Angus zárva is tartja őket.

De tudom, hol tartja a kulcsot. Vagy fél tucatszor láttam, hogy előveszi, hiszen tíz éve vagyunk házasok. Tíz év alatt az ember lát ezt-azt. Angus talán nem tudja, hogy tudom, de én tudom.

A komód mögé nyúlok, és ott van, a hátában egy mélyedésben.

Hirtelen megmerevedek. Mit csinálok?

A kulcs becsúszik az első zárba, majd olajozottan elfordul. Megfogom a bronzfogantyút és kihúzom a fiókot. Hideg van a házban, hallani a sirályokat, ahogy lecsapnak, majd tovább vitorláznak a torrani szelek szárnyán, idegesítő a rikoltozásuk, segélykérő, mégis félelmetes.

A fiókban papírok, az állásokkal kapcsolatban, építészeti folyóiratok, némelyiket a szakma sztárjai jegyzik. Richard Rogers, Renzo Piano, meg mások, akiket nem ismerek. Aztán egy mappában önéletrajzok. Épületfotók, tervek, projektek.

A következő fiók is kinyílik, ez már ígéretesebb, bár nem tudom, miféle ígéretről van szó. Levelek, könyvek. Az egyik levelet kiveszem, hogy lássam a szürkületben.

A nagyanyjától van.

Drága Angus, Torranból írok, hogy elmondjam, vidráink vannak, itt alapítottak családot. El kell jönnöd megnézni őket, egész nap a világítótorony melletti parton játszanak, nagyon aranyosak…

Érzem, hogy tilosban járok azzal, hogy ezt olvasom. Mit csinálok valójában? Kémkedek a férjem után? De nem bízom benne, mert túl sokszor hazudott már, a játékkal és a személyiségcserével kapcsolatban is. Ráadásul egyre jobban félek is tőle. Meg akarom érteni, mi folyik itt. Leteszem a levelet, és már nyúlok is egy másik után.

Hirtelen valami nesz töri meg a csöndet. A padlódeszka recseg. Angus jött vissza? Máris, ilyen korán? Majdnem három óra van már, apály. Gyalog is átkelhetett, de miért?

Még egy reccsenés. A félelem, mint jeges injekció árad szét az izmaimban.

Miért félt Kirstie Angustól aznap, amikor meghalt? Erőszakos volt vele? Megütötte?

A recsegést nem hallom többé. Biztos a hátsó konyhaajtó volt, a zsanérja nyikorog. Nem csuktam be rendesen.

Megkönnyebbülök, és újból beletúrok a második fiókba. A levelek kiborulnak a padlóra. Az egyik megint a nagyanyjától van, egy másik az anyjától, a harmadik a bátyjától csúnya, iskolás kézírással. Két gépelt levelet is találok, amelyek az apjáról szólnak, és az apja halotti bizonyítványát. Aztán remegve a szorongástól… megpillantom.

Az Anna Karenina egy példánya.

Anna Karenina?

Angus nemigen olvas regényeket. Falja az újságokat meg az építészeti folyóiratokat, és a hadtörténet is lenyűgözi, mint a legtöbb férfit.

De regények? Soha.

Miért van nála egy Anna Karenina? És miért dugta el?

Kiveszem, és belelapozok. A harmadik oldalnál szinte odafagynak az ujjaim.

Néhány kézzel írt sor, a cím alatt.

Kettőnknek… szeretettel Immy xxx

Ismerem ezt a kézírást a karácsonyi és születésnapi üdvözlőlapokról, az Umbriából, a Loire völgyéből nyaranta küldött szellemes képeslapokról. Egész felnőtt életemben ismertem ezt a kézírást.

Imogen Evertsen kézírását.

Immy, a legjobb barátnőm.

Szeretettel… És az a három puszi a végén? A házasságtörés híres regényében.

Imogen Evertsen?

Párás a leheletem a hideg hálószobában. Végig akarom kutatni az egész fiókot, de nem lehet. Újra hallom a hangot. Ezúttal összetéveszthetetlen.

Valaki van a házban. Becsapta az ajtót. Lépéseket hallok.

18. fejezet

Vajon Angus az? Most mit csináljak? Mi lesz, ha rajtakap, hogy a holmijában turkálok? Hirtelen nagyon is reálisnak tűnik az erőszaktól való félelmem.

Összeszedem a leveleket és sietve visszarakom őket a fiókba. Kétségbe vagyok esve, eszelősen, mégis csöndben cselekszem. Amikor az utolsó levelet is a helyére gyömöszöltem, megfordulok.

Számolom a szívdobbanásaimat.

Nem hallom a lépéseket, most valami zörgést inkább. Valaki van a konyhában, az biztos, és az is, hogy a hátsó ajtón jött be, mert tudta, hogy nyitva találja.

Szóval Angus az?

Be kell gyorsan zárnom a két fiókot, ráadásul minél halkabban. Az első bezáródik, de nagy csikorgással. Túl hangosan. Minden izmom megfeszül.

Újabb lépteket hallok. Egy hangot is? Magas kislányhangot? Angus Lydiával jött volna? És miért ment érte ilyen korán az iskolába? És ha nem Lydia az, akkor ki?

Újra csönd van. Ha volt is valami zaj, már megszűnt. Ám ahogy becsukom a második fiókot, újra hallom a lépéseket. Lassan, óvatosan. Az a rémisztő érzésem van, hogy valaki lopakodik, bárki van is a házban, a lehető legnagyobb csendben akar lenni. De miért?

Most alig hallhatóan csikordul egy ajtó, az ebédlő ajtaja, megismerem a hangját. Tehát akárki is a beosonó – és hát biztosan Angus –, lassan közelít felém. Sietnem kell, szélsebesen becsukom a középső fiókot, aztán kulcsra zárom a felsőt, de a kulcs kicsúszik izzadt ujjaim közül. Kétségbeesetten tapogatózom a padlón, a szobában immár sötét van, mert közben bealkonyodott. Hol van a kulcs? Tragikomikus vagyok, ahogy mint egy betörő térdelek a koszos földön, a farmeremben. De meg kell találnom a kulcsot.

Itt van. Megpróbálok úrrá lenni a pánikon, bezárom a felső fiókot, visszateszem a kulcsot a rejtekhelyére, aztán felállok, lesimítom a blúzomat és igyekszem normálisan kinézni, mert a léptek egészen az ajtóig jönnek, és az ajtó lassan kinyílik.

Semmi.

Bámulom a folyosóra nyíló üres négyszöget, egy skót táncosról készült rossz festmény bámul vissza rám. Csönd van.

– Hahó!

Csönd.

– Halló!

Olyan a csönd, mint egy kiáltás. A házban a leghangosabb a szívem dobbanása. Ki van itt bent, és hogyan játssza ezt a játékot? Miért akarna bárki is megijeszteni? Hallottam a lépteket, abban biztos vagyok, nem hallucináltam. Valaki van itt.

– Hahó! Ki az? Ki van itt?

Semmi.

– Angus, Lydia, hagyjátok abba!

Egyre nő a homály, a szeles, felhős napokon még korábban besötétül. Miért nem kapcsoltam fel a villanyt, mielőtt belekezdtem ebbe? A ház sötétbe burkolózott. A tenger ki-be lélegzik, mintha kimerült volna, szinte liheg. Lassan odamegyek az ajtóhoz, és kilesek. A folyosó üres, rám vár. Látom a nappaliban a bútorok körvonalait. Sötét van és hihetetlenül hideg. A torrani ház mindig az, de most különösen. Észreveszem, hogy reszketek.

Felkapcsolom a lámpát a hálószobában, de csak hatvanwattos, nem sokkal erősebb a fénye, mint a teliholdnak.

– Postás Pat, Postás Pat…

Egy kislány hangja. Lydia szobájából. De hiszen ez Kirstie hangja! Ismerem a dalt, Kirstie kedvenc dala. A hang fojtott és távoli, mégis vidám.

– Postás Pat, Postás Pat, Postás Pat, a macskája, Jess…

Hirtelen belecsípek a karomba. Nem lehet Kirstie, hiszen ő meghalt.

Ez biztos Lydia, a szobájában van, és azt játssza, hogy ő Kirstie. De hogy került a szobájába? Miért van itt? Miért hozta haza Angus ilyen korán? És miért énekel úgy, mint Kirstie?

– Lydia! Lydia! – kiáltom, és odaszaladok a szobájához. Az ajtó zárva, nyomkodom a kilincset, de megtorpanok, rémes, de attól félek, hogy Kirstie-t fogom ott találni. A kék sapkájában. A vidám, kacagó, ugrándozó Kirstie-t. Az élő Kirstie-t. Vagy összetört végtagokkal, véresen fekszik majd az ágyán, mint akkor ott Devonban, miután leesett. Egy éneklő, véres test.

Más álmodozik, nekem rémálmaim vannak.

Összeszedem magam, kinyitom az ajtót, benézek, és meglátom Lydiát a vastag pink anorákban és alatta az iskolai egyenruhájában. Elmélázva néz ki az ablakon, nézi a tengert, az Ardvasarig húzódó partot, a csillagtalan eget, ahogy sötétedik. Nagyon hideg van a szobájában.

– De Lydia, drágám, miért?

Megfordul és szomorúan mosolyog rám. Még mindig nagy rá az egyenruhája, iszonyú magányosnak néz ki, belesajdul a szívem.

– Te énekeltél?

– Kirstie énekelt – mondja közömbös hangon. – Mint ahogy szokott. Én meg hallgattam és játszottam. De már elment.

Nem veszek tudomást arról, amit mondott, mert nem bírom elviselni, amit jelent. A lányom valóban megőrült. Inkább kérdéseket teszek fel neki.

– Mit csinálsz itt, Lydia? – Ránézek az órámra, csak három, most van vége a tanításnak. – Lydia, kislányom! Mi történt? Hogy… nem értem…

– Én voltam. Én hoztam haza.

Angus telt baritonja megtöri a varázslatot. Az ajtóban áll, magas, fenyegető az alakja.

– Hívtak az iskolából – mondja a férjem és jelentőségteljesen rám néz. Piszkos a pulóvere. – Lydia miatt hívtak, azt akarták, hozzam el. – Körülnéz Lydia dísztelen szobájában. A plüsszsiráf az ágyon felborulva, a Charlie és Lola-könyv a földön.

– Atyaisten – mondja –, miért van itt ilyen hideg? Meg kell csinálni a fűtést.

Jelentőségteljesen összevonja a szemöldökét. Megölelem Lydiát, aki megint küld felém egy szomorú mosolyt, aztán mi ketten, a gondoskodó szülők kimegyünk a szobából. Becsukjuk az ajtót, ott állunk egymás mellett a folyosón, és én úgy érzem, hátrálnom kell, mert Angus túl közel áll hozzám, túl magas, túl férfias.

– Felhívott az iskolatitkár, téged nem tudtak utolérni. Azt mondta, Lydia nagyon szomorú, teljesen kivan, mert Emily Durrant nem akar egy osztályba járni vele, és aztán egy csomó más gyerek is ezt mondta. Megkértek, hogy korán menjek érte.

– De miért…

– Azt akarják, hogy egy hétig ne menjen most iskolába. – Nagyot sóhajt és a borostás állát dörzsölgeti. Öregnek, fáradtnak néz ki. Barna szeme az enyémet kutatja. – Megpróbáltam szóra bírni, de tudod, milyen Lydia, annyira rohadtul hallgatag bír lenni. – Kis szünetet tart, épp elég hosszút ahhoz, hogy megbántson.

Meg akarom ütni. Nem feledkeztem meg a könyvről. Imogen Evertsen? De elsősorban Lydiára gondolok.

– Hogyhogy egy hétig? És akkor mi lesz?

– Nem tudom – mondja a vállát vonogatva. – Csak azt mondták, azt akarják, hogy elüljenek a dolgok kicsit. Így aztán érte mentem, és Josh elhozott a gumicsónakján.

– De belopóztál a házba… én… szóval nagyon megijedtem.

– Nem láttam, hogy van valaki itthon, hogy őszinte legyek. Nem égtek a lámpák.

Hazudik. Megint hazudik, tudom. Hazudik. A szemembe néz. Talán tudja, hogy a komódban kutakodtam. És talán azt is tudja, hogy megtaláltam a könyvet. És nem izgatja magát. De Lydiával mi van? Ő hogy érezheti most magát?

– Beszélnem kell vele.

– Nem vagyok benne biztos, hogy…

Ellököm a nagy, fenyegető kezét, és benyitok Lydia szobájába. Az ágyán ül üveges szemmel, és megint a Charlie és Lola-könyvet olvassa. Mint ahogy évekkel ezelőtt. Olyasmi lehet ez, mint amikor vigasztalásért az ember a nassolásba temetkezik. Valami megnyugtatót akar. Bárcsak több fény lenne a szobájában, és melegebb is lenne! Gyűlöletes ez a hideg.

– Lydia, mi történt az iskolában?

Nem szól semmit, olvas tovább.

– Kicsikém, tudnom kell, ha valaki bántott.

Csak a tenger beszél suttogva a homoknak és a szikláknak.

– Lydia… – leülök az ágya szélére, és megsimogatom a karját. – Lydia, kérlek, mondj valamit.

– Semmi.

Már megint. Pont, mint az anyja.

– Lydia, kérlek…

– Semmi. – Rám néz, különös tűzzel izzik a szeme. – Semmi! Semmi sem történt!

Megint megsimogatom a karját, de még dühödtebben reagál.

– Menj innen!

Lydia kiabál velem. Sápadt kis arcocskája rózsaszín a dühtől, eltorzult a haragtól.

– Menj innen! Gyűlöllek! Gyűlöllek…

– Lyd…

Kinyújtom a kezem felé, de Lydia ráüt, erősen, erősebben, mint gondoltam volna, hogy képes. Fáj a kezem.

– MENJ INNEN!

– Jó – mondom, és felállok. – Megyek.

– MENJ INNEN!

– Jó, már megyek is.

És valóban, elkullogok. Legyőztek, szánalmas vagyok, és én vagyok a világon a legrosszabb anya. Kinyitom az ajtót, majd becsukom magam mögött, egyedül hagyom a lányomat a szobájában. Hallom, hogy zokog, zokog, mint a tenger, nyüszít, akár a sirályok Camuscrossnál. Nem tudok mit tenni.

Az ajtón arany betűkkel ott a tábla: EZ LYDIA SZOBÁJA. TILOS A BELÉPÉS. Megpróbálok nem sírni. Mire mennék a könnyeimmel? Mit számítanak az én érzelmeim? Egy mély hang szakítja meg a gondolataimat.

– Hallottam.

Angus ott áll a folyosón háromméternyire tőlem, a nappali nyitott ajtajában. Hallom, hogy pattog a tűz, melengetnek már a fények is.

– Na…

Kitárja a karját, meg akar ölelni. Én pedig legszívesebben pofon vágnám. Nagyot akarok ütni, mégis, vágyom is az ölelésére.

Mert a szex még mindig kell.

Sőt ha lehet mondani, még jobban kell. Szerintem ez féltékenységi szex. Attól a könyvtől van, amit Imogen neki ajánlott. Féltékeny lettem tőle, de jobban kívánom Angust. Azt akarom, hogy az enyém legyen, meg akarom jelölni, bebizonyítani, hogy még mindig az enyém. Mint ahogy egyszer ő visszahódított.

De a szexet ettől függetlenül is kívánom. Abból soha nem lehet elég.

Odalép hozzám.

– Nem tudunk mit csinálni. Te mindent megteszel, ami csak telik tőled. – Még közelebb jön. – Természetes, hogy össze van zavarodva, de majd jobban lesz. Biztos. De lehet, hogy segítségre van szüksége. Talán mindnyájunknak segítség kell. Nem lehetne még egyszer beszélni azzal a pasival Glasgow-ban? Hogy is hívták? Kellaway?

Kezével az enyémet keresi, látom, ő is akarja.

A szemem elhomályosul, ajkaim szétválnak, az arcomat felemelem az övéhez, és a szájával megtalálja az enyémet. Úgy csókolózunk, ahogy utoljára egy hónapja. Vagy három hónapja.

És most már lázasan vetkőzünk, akár két kamasz. Letépem róla a pulóverét, ő meg a farmerem gombját nyitja ki. Szédülten bukdácsolunk a nappaliba, a karjába vesz, azt akarom, hogy a karjába vegyen. Csináld, Angus Moorcroft. Kefélj meg.

És megkefél. Jólesik. Ezt akarom. Hogy tegyen a magáévá, mint régen. Nem kell az előjáték, nem kell semmi hülyéskedés, azt akarom, hogy bennem legyen, és ha csak pár percre is, de eloszlassa minden kételyemet.

Határozott, követelőző a csókja. Ahogy megfordít, beleharap a vállamba, újra belém hatol, a párnát markolászom, és hallgatom, ahogy Angus csókol, ahogy harap.

– Szeretlek, Sarah.

– Baszd meg…

– Sarah…

– Erősebben… – mondom, és az ujjaimat a párnába mélyesztem.

– Á…

Átfogja a nyakamat, a fejemet a párnába nyomja, mintha egyetlen reccsenéssel el akarná törni a gerincemet. Hátranézek, látom a szemében a dühöt, feltolom magam, kilököm őt magamból, megfordulok. Forró a testem és csillog a verítéktől, tele vagyok zúzódással, és mindjárt elélvezek. Megfogom a kezét és a nyakam köré teszem.

– Basszál úgy, ahogy Imogent basztad.

Nem szól semmit. A szeme sem rebben, de a hüvelykujja a nyakamon. A légcsövemen. Megszoríthatná, elég erős hozzá. Ehelyett szúrósan a szemembe néz, felmagasodik, ellök magától és újra belém hatol.

– Ő is elélvezett? Elélvezett, amikor kefélted? Ilyen volt vele is?

Tovább csinálja, erős keze a fehér nyakamon, és elképzelem, ahogy Imogent bassza, a legjobb barátnőmet. Gyűlölni akarom Angust, és gyűlölöm is. De gyűlölködés közben is jön az orgazmusom, szédítő, ellenállhatatlan.

Ahogy kis körökben tovaterjed az, ahogy elérek a csúcsra, ő is elmegy, előreesik, nem vesz levegőt sem, majd nagyot sóhajt. Visszahúzódik, majd mellém zuhan. Két dobogó szív, meg a szél az ablak alatt.

– Nem volt viszonyom Imogennel.

19. fejezet

– A fiókodban van egy könyv, amit neked ajánlott.

Hanyatt fekszünk mindketten, meztelenül, izzadtan a paplan alatt, a plafont bámuljuk. A hatalmas nedvességfolt az éjjeliszekrényen álló lámpa halvány fényében még nagyobbnak látszik.

Az alkonyatból sötétség lett, az ablak a csillagos tengerre nyílik.

– Megnézted? – kérdi.

– Alá volt írva. Szeretettel Immy. És utána három puszi.

Angus nem szól semmit.

Megfordulok és ránézek, nézem a szép profilját, szótlanul fekszik és felfelé néz, mint azok a kőszobrok a királysírokon a templomban. Aztán visszafordulok és én is a plafont nézem.

– Adott neked egy regényt. A házasságtörésről. Te sose olvasol regényeket. Szeretettel meg csókokkal, azt írta. Most mondd, hogy nem keféled.

– Nem. Nem kefélem. Nincs vele viszonyom.

Itt egy kis szünetet tart. Végzeteset, sokatmondót. Sóhajt, és folytatja.

– De, egyszer lefeküdtem vele.

A hideg szellő befúj a félig elhúzott függönyön át.

Visszafogom magam, és felteszem a nyilvánvaló kérdést.

– Mikor volt az, Angus? Akkor este?

– Mármint a baleset estéjén? – Érzem, hogy felém fordul. – Nem, Sarah! Te jóságos ég! Neeem! Minden, amit akkor mondtam, igaz volt. Csak megálltam nála, munkából jövet. Hinned kell nekem.

Nem tudom, mit mondjak. Talán most hiszek neki. Többé-kevésbé meggyőzőnek hangzik.

Csakhogy…

– De azt mondtad, lefeküdtetek. Vele?

Megint sóhajt.

– Az utána volt. Miután Kirstie leesett, te annyira… tudod… bele voltál süllyedve a gyászba… őrült voltál a bánattól.

– És te nem?

– Nem, nem ezt mondtam. Istenem, én sem voltam különb a magam módján, tudod, az a sok pia. De hozzád nem lehetett nyúlni. A közeledbe sem engedtél.

Én nem emlékszem erre. Nem emlékszem, hogy hozzám sem lehetett érni. De hagyom.

– És te Imogenhez fordultál? A legjobb barátnőmhöz? Hogy valakit megölelj?

– Kellett egy nő, barátnő. Te nem voltál elérhető. És mi Immyvel mindig is közel voltunk egymáshoz, mindig jól kijöttünk. Úgy értem… emlékszel, akkor is ott volt, amikor mi ketten találkoztunk.

Nem akarok ránézni, továbbra is a plafont bámulom. Kint egy magányos madár énekel, csipog, trillázik. Most már tudom, miért tartott ki Imogen Evertsen mellettem, amikor a többiek elmaradoztak. Bűntudatból. De a bűntudata miatt valahogy felemás lett a barátságunk és immár mindörökre megváltozott.

– De akkor is, tudnom kell. Mondd meg, Angus, mikor feküdtél le vele?

Nagyot sóhajt.

– Hát… teljesen szét voltam esve. Talán egy hónappal a baleset után. Ittunk pár üveggel. Beszélgettünk. Ő kezdte. Odahajolt… és megcsókolt. Ő volt, tudod, az egyetlen, aki akkoriban megcsókolt. És igen, viszonoztam a csókját… de utána, soha többet, Sarah. Leállítottam. Az első éjszaka után nemet mondtam.

– És a könyv?

– Egy hétre rá küldte. Nem tudom, miért.

Elgondolkodom. Szóval Angus leállította. És akkor mi van? Mikor állította le? Egész éjjel keféltek? Vagy egy hétvégén? Reggel csókolóztak és nevetgéltek? És engem érdekel ez? Sokkal kevésbé vágyom a bosszúra, mint gondoltam volna, közömbösebb vagyok. Olyan semmilyen. Eleinte féltem a férjemtől, most megvetem. És még most is, amikor azt akarom, ne legyen itt, rettegek, hogy mit csinálnék nélküle egyedül ezen a szigeten.

Gyakorlati szempontból még mindig szükségem van rá, ha átkozom is.

– Sarah, egy barátra volt szükségem. Hogy legyen kivel beszélni a balesetről. Figyelj, higgy nekem. Imogen azonban összezavarodott, és utána teljesen kiborult a bűntudattól. Igazán.

– Milyen kurva kedves tőle. Hogy furdalja a lelkiismeret. Amiért megbaszta a férjemet.

– Én nem akartam viszonyt kezdeni. Mit mondhatnék még?

– Miért tartottad meg a könyvet?

– Nem tudom. Csak úgy. Sarah, ez az igazság. Soha semmi komolyat nem akartam tőle, és azt mondtam, ez nem történhet meg többé. Azóta csak barátok vagyunk, ő nagyon szeret téged, tényleg, és rosszul érzi magát, amiért ilyen messzire mentünk.

– Majd küldök neki egy köszönő lapot. Vagy talán egy könyvet is.

Elfordítja a fejét, a tengert nézi az ablakon át. A szemem sarkából is látom.

Egy idő után megszólal: – Mintha elfelejtetted volna. Én egyszer megbocsátottam neked.

– Valóban? – csattanok fel azonnal.

– Sarah…

– A szülés után? Amikor te egy éven át tudomást sem vettél rólam, fogtad magad és elhúztál, itt hagytál engem a pelenkák közt két visító gyerekkel? Teljesen egyedül?

– De akkor is megbocsátottam neked.

– De én nem a legjobb barátoddal keféltem. Vagy igen? A legjobb barátoddal basztam? Igen? A legjobb barátoddal, miután meghalt a gyereked?

Nagy sokára szólal meg.

– Oké, szóval szerinted ez más. Értem.

– Gratulálok.

– De figyelj, gondolkozz már.

– Hogy micsoda?

– Valójában semmi sem történt, Sarah. Nem volt köze az érzelmekhez. Gyűlölhetsz engem, gyűlölheted Imogent, de azért gyűlölj, amit valójában csináltunk, ne pedig azért, amiről azt hiszed, hogy csináltuk.

– Köszi, magamtól is kitalálom, kit gyűlöljek.

– Sarah!

Mintha oda sem figyelnék rá, felkelek az ágyból és belebújok a vastag gyapjúköntösömbe. A padló szúrós és hideg a talpam alatt. Odamegyek az ablakhoz. A Hold magasan áll a sziget felett. Tél eleje van, és egy felhő sincs az égen. Szépnek kellene lennie, és szép is. Ez a hely olyan kibaszottul gyönyörű, minden pillanatban az. Bármi történik is, a szépség folyton jelen van, mint valami rettenetes lidérces álom.

Angus tovább szabadkozik, de alig figyelek rá.

Most látom őt először sokkal hitványabbnak, mint amilyen valaha volt. Kevésbé férfias, nem annyira férfi, nem annyira férj. Ha tehetném, fognám Lydiát, és most, ebben a pillanatban elmennék innen. De nem tehetem. Nincs hova mennem, Imogen, a legjobb barátnőm nem a legjobb barátnőm többé, és a szüleim házában túl sok az emlék.

Csapdába estünk Torran szigetén, én meg a házasságtörő férjem. Talán idővel meg tudok neki bocsátani. Három évtized talán elég lesz.

– Sarah – mondja megint, mintha soha nem akarná abbahagyni. Én azonban kimegyek a hálószobából, ki a konyhába, mert megéheztem.

Pirítóst csinálok magamnak, leülök az ebédlőasztalhoz, és gépiesen eszem, mint akinek csak az üzemanyag kell. A telefont bámulom, és Lydiára gondolok.

Tudom, hogy fel kell hívnom Kellawayt, ebben Angusnak teljesen igaza van. Beszélnem kell vele, ráadásul minél hamarabb. Szükségem van a szakmai véleményére ezzel a furcsa dologgal kapcsolatban. Mi történik a lányommal? És talán az úgynevezett házasságommal kapcsolatban is tudna segíteni. Vajon a hazug férjem valami mást is rejteget előlem?

Aznap este még egyszer összeszólalkozunk.

A nappaliban ülök, nézem az esőt. Valaha szerettem, ha a szoros felől megjön az eső. Olyan volt, mint egy mélabús gael dallam, olyan, akár egy kihalófélben levő, dallamos nyelv, lírai, mégis megfejthetetlen.

Most csak bosszant az eső.

Angus belép a nappaliba, kezében egy pohár whisky. Most jött meg, sétálni volt a kutyával. Beany összegömbölyödik a tűznél, és a kedvenc játékát rágja, Angus pedig lehuppan a fotelba.

– Beany patkányt fogott – mondja.

– Akkor már csak háromezer maradt.

Elmosolyodik, én nem. Az ő mosolya is leolvad az arcáról.

A tűz pattog, a szél a tető állapotán siránkozik.

– Figyelj – mondja, és előrehajol. Idegesít.

– Nem akarok figyelni.

– Csak… csak egyetlenegy este volt Imogennel. Igazán. Egy részeg este.

– De lefeküdtél vele. A legjobb barátnőmmel. Egy hónappal azután, hogy a lányunk meghalt.

– De…

– Angus, itt nincs semmiféle de. Megcsaltál.

A dühtől egészen vörös lesz az arca.

– Én csaltalak meg téged?

– Igen, a lehető legrondább módon.

– Nézd…

– Megcsaltál, nem? Vagy te minek hívnád? Minek, mondd? Hogyan fogalmaznál? „Kiépítettem a támogató hálózatomat?”

Nem szól semmit, de úgy néz, mint aki sokat tudna mondani. Csikorgatja a fogát, látom, ahogy mozognak az izmai.

– Gus, azt akarom, hogy a vendégágyon aludj.

Hatalmas kortyot iszik a whiskyből, majd megvonja a vállát.

– Jó, már hogy a francba ne? Rengeteg vendégágyunk van.

– Ne etess ezzel az önsajnálattal. Most ne, jó?

Keserűen felkacag, a szemembe néz.

– Kiolvastad az Anna Kareninát? Mindent elolvastál, amit találtál?

– Láttam az ajánlást, Angus. De miért? A közepénél is rajzolt szíveket?

Nagyot sóhajt, a fejét csóválja. Végtelenül szomorúnak tűnik. Lehajol, és mogorván megvakargatja szeretett kutyája fülét. Ellenállok a vágynak, hogy megsajnáljam.

Angus, mint ahogy megparancsoltam neki, az egyik szabad ágyban alszik. Reggel fekszem a paplan alatt, hallom, ahogy fürdik, öltözik, majd összeszedi a papírjait, a drágalátos ordi házának terveit. Most a csónakmotor hangját várom, ami azt jelzi, elment. Csak akkor kelek fel, reggelit készítek Lydiának, felöltözöm és összekészülök.

Lydia a kanapén az Egy ropi naplóját olvassa. Persze, nem ment iskolába. „Amíg a dolgok le nem nyugszanak.” Szánalmasan abszurdnak tűnik, hogy a dolgok valaha is lenyugodjanak.

Becsukom a nappalit az ebédlőtől elválasztó ajtót, és odamegyek a nagy recsegős telefonhoz. Tárcsázom Kellaway rendelőjét, de nincs bent, a titkárnő azt mondja, a héten otthon dolgozik. A számát természetesen nem adja meg. Adja meg a telefonszámát, és pár napon belül visszahívjuk.

De én nem várok pár napig. Most azonnal kell vele beszélnem. Tárcsázom hát a tudakozót.

Ki tudja, talán szerencsém lesz. Megérdemlem, hogy egyszer szerencsém legyen.

Nagyjából sejtem, hol lakik Kellaway, Glasgow elegáns részén, Imogen említette, hogy járt nála, amikor azt az interjút készítette vele.

Imogen. A volt barátnőm. Az a kurva.

Sikerül a hívás, egy bizonyos dr. Kellawayt keresek Glasgow-ban. Hányan lehetnek vajon? Biztos csak egy, legfeljebb kettő. Csak attól függ, nem titkos-e a száma.

És valóban, szerencsém van.

M. Kellaway, orvos, Glasnevin str. 498, 0141 4339 7398.

Leírom a számot, a telefonvonal sípol.

Hideg kedd délután van, december. Lehet, hogy épp a feleségével intézi a karácsonyi bevásárlást. Vagy síel Cairngormsban. Fogalmam sincs.

– Halló! Malcolm Kellawayt keresem.

Újabb szerencse, otthon van.

Nem szabad elszalasztanom az alkalmat, egyből a tárgyra térek.

– Jó napot, Kellaway doktor. Elnézést, hogy otthon zavarom, de a dolog elég sürgős, és… kétségbe vagyok esve, szükségem van a segítségére.

Hosszú, vibráló csend.

– Mrs. Moorcroft beszél? Sarah Moorcroft?

– Igen, az vagyok.

– Értem – mintha kicsit ingerültebb lenne a hangja –, miben segíthetek?

Ezt a kérdést már én is feltettem magamnak: miben segíthet ő? És a válaszom: azzal, hogy meghallgat. Meg kell osztanom ezt a félelmetes drámát. Azt akarom, hogy mindent meghallgasson, ami az utolsó találkozásunk óta történt.

Mint egy asszony, aki a halálos ágyán sietve diktálja le a végrendeletét, ott állok az ebédlő ablakánál, elnézem a parti homok felett keringő hollókat, és elmesélek mindent, a sikítást, a hisztizést Sally Fergusonnal, a betört véres ablakot, és azt, hogy Angus tudta. Beszámolok Emily Durrant hisztérikus reakciójáról, a rémes iskoláról, még arról is, hogy melyik dalt énekelte a lányom.

Azt várom, hogy meg legyen döbbenve. Lehet, hogy meg is van, de a hangja hűvös és profi.

– Igen, értem.

– Mit tanácsol hát, Kellaway doktor? Kérem, mondjon valamit. Kétségbe vagyunk esve, Lydia a szemem előtt megy tönkre, a családunk szétesőben, minden szétesőben.

– Jó lenne, ha konzultálnánk, megbeszélnénk a terápiákat, rendesen végig kell mennünk a dolgokon, Mrs. Moorcroft.

– Igen, de milyen tanácsot tudna adni nekem most… itt, kérem szépen. KÉREM.

– Kérem, nyugodjék meg.

Nem vagyok nyugodt. Hallom kint a hullámok zaját. Mi lenne, ha egy nap csak úgy elhallgatnának?

Kellaway folytatja: – Hogy a lánya Lydia-e vagy Kirstie, azt én természetesen nem tudom megmondani. Ha ön azt hiszi, hogy Lydia, és ő elfogadja ezt, önnek pedig sikerült ezt megszoknia, akkor talán a legjobb ennél maradni, bármi legyen is az igazság.

– De mit csináljunk ezekkel a furcsaságokkal, az énekléssel, a tükrökkel… a…

– Ön valóban úgy gondolja, hogy most itt, a telefonban mondjak véleményt?

– Igen. Úgy gondolom.

– Nos, hát akkor. Az egyik lehetőség az, hogy az ikertestvér elvesztése az életben maradottaknál néha… azzal jár, hogy meggyűlölik a szüleiket. Ez azért van, mert a gyerek alapvetően bízik a szüleiben, hisz abban, hogy a gondját tudják viselni. És ha az egyikük meghal, tudja, akkor úgy tűnik, hogy a szülők ebben a tekintetben kudarcot vallottak, végzetes kudarcot. Az életben maradt gyerek úgy érezheti, hogy ezt meg lehetett volna akadályozni. Ez minden testvérre igaz, de különösen áll az egypetéjű ikrekre.

– Mi az az ez?

– Lehet, hogy azért fordult önök ellen Lydia, mert önöket hibáztatja, és nem bízik önökben. Lehet, hogy így akar büntetni.

– Azt mondja… hogy kitalálja a dolgokat csak azért, hogy ránk ijesszen? Hogy nekünk gondot okozzon? Mert azt hiszi, hogy miattunk halt meg a testvére?

– Igen is meg nem is. Ezek csak lehetőségek. A véleményemet kérdezte, és ezek… szóval csak lehetőségek. És hát, tudja…

– Igen?

– Személyesen kéne beszélnünk.

– Kérem, kérem, most mondja meg. Mi ez a dolog a tükörképekkel és a fotókkal?

– A tükör az ikrek számára nagyon talányos valami, csakúgy, mint a fotók is, mint ahogy arról már beszéltünk. De vannak más tényezők is, amiket figyelembe kell venni.

– Igen?

– Hadd nézzem meg a gépemben a jegyzeteimet, amelyeket az ön látogatása után készítettem.

Várok. Kinézek a Soundra. Látom, ahogy egy rákászcsónak Loch na Dal felé tart, a fehérre festett vadászház, Kinloch felé. Itt élnek a MacDonaldok, 1200 óta a szigetek urai. Itt mindenütt körbevesz a történelem, túl sok is van tán belőle. Kezdem meggyűlölni. Tabula rasát szeretnék. Új oldalt nyitni. De ez nem az.

Elegem van a történelemből.

– Igen – szól a kagylóba Kellaway. – Meg is van. Az életben maradt iker azért is érezhet bűntudatot, mert ő maradt életben. Ez igencsak nyilvánvaló. De ez a bűntudat csak súlyosbodik, ha a szülők jobban szerették volna, ha a másik gyerek marad meg. A szülőknek könnyű idealizálni a meghalt gyereket, különösen, ha a valóságban is előnyben részesítették. Meg kell hát kérdeznem, volt-a valamelyiküknek kedvence? Jobban kedvelték-e az egyiket? Például a férje jobban szerette Kirstie-t?

– Igen – mondom tompán.

– Akkor – Kellaway szokatlanul halkan beszél – ebben az esetben más gondokkal is szembe kell néznünk. – Sóhajt. Ez a rémesen zúgó telefon… Aztán folytatja. – A depresszió természetesen igen erős az ikrek szüleinél, erősebb, mint az egykékénél, és ez iszonyatosan fokozódhat, ha az egyik iker meghal. Különösen, ha maguk a szülők is vétkesnek érzik magukat. És akkor ott van még… a…

– Micsoda?

– Tudja, az öngyilkossági ráta magasabb az ikertestvérüket elveszítő gyerekeknél.

– Azt mondja, hogy Lydia esetleg megöli magát?

– Hát… ez lehetséges. És vannak más lehetőségek is. Robert Samuels, a gyerekpszichiáter elméletei is relevánsak. De…

– Elnézést, kicsoda? Miről van szó?

– Nem – mondja immár határozott hangon. – Mrs. Moorcroft, most abba kell hagynom. Samuels a név. De ennél többet telefonban nem mondhatok. Sajnálom. Szakmai szempontból nem folytathatom ilyen ad hoc módon. Mindenképpen el kell jönnie hozzám. Ráadásul minél hamarabb. Ezek a dolgok túlságosan kényesek és bonyolultak ahhoz, hogy csak így telefonon meg lehessen őket beszélni. Kérem, hívjon fel, amikor újra bent leszek, jövő hétfőn, és megbeszélünk egy mielőbbi időpontot. Megteszi, Mrs. Moorcroft? Jövő héten a rendelkezésére állok, amikor csak önnek jó. Nagyon fontos, hogy mihamarabb beszéljünk. És hozza el Lydiát is.

– Igen, rendben, köszönöm.

– Akkor ezt megbeszéltük, és kérem, nyugodjon meg. Nyugtassa meg a lányát is, és a családban is legyen a lehető legnagyobb nyugalom. Várjon, míg jövő héten találkozunk.

Mit mond? Azt hiszi tán, hogy pánikolok? Hogy kicsúszik a kezem közül ez a dolog?

Nem, én nem a kontrollt vesztettem el, én dühös vagyok.

Igeneket és köszönömöket motyogok, leteszem a kagylót és kinézek a szorosra. Erősen gondolkodom.

Mit jelentett ez az egész? Kedvenc gyerek? Jobban szeretett gyerek? Öngyilkosság?

Visszamegyek a nappaliba. Lydia a kanapén alszik, a könyv kiesett a kezéből. Kimerültnek és boldogtalannak látszik még álmában is. Kiveszek egy plédet a szekrényből és ráterítem, és adok egy csókot az álmában is ráncos homlokára.

Szőke haja kócos, én jobban szeretem így, mert jól áll a szimmetrikus kis arcához. Mindig is nagyon szépek voltak ők ketten Kirstie-vel. Angusszal gyönyörködve néztük őket. Mindenki imádta az aranyos Moorcroft ikreket. Annak idején.

Meg kell rakni a tüzet, kiveszek néhány hasábot a kosárból, és a kandallóba dobom őket. Amíg elnézem, ahogy lángra kapnak, nyaldosnak és szikrát szórnak, vadul száguldoznak a gondolataim. Angus és Kirstie. Angus és Kirstie.

Még ki kell bírnunk Kirstie temetését. Pénteken lesz. Angusnak Kirstie volt a kedvence.

20. fejezet

– Mezítelen jöttem ki anyám méhéből, mezítelen is megyek el, az Úr adta, az Úr vette el.

Én nem hiszek ebben, de hát én nem tudom elhinni a valóságot sem. Azt, hogy egy másik templomban és másik temetési szertartáson vagyok, azén a lányomén, aki valójában meghalt. Nem hiszem el, hogy a családom szétesett. Hogy minden hamuvá lett.

A pap énekel. Segélykérőn nézek körbe.

A templom Kilmore-ban van, félmérföldnyire a parton Lydia iskolájától. Viktória korabeli épület, skót módra áporodott és egyszerű, szigorú főhajó, csupasz tölgypadok, a gyenge napfény három magas, íves ablakon át szűrődik be.

Vagy húszan lehetünk, néhányan helyiek meg mi, a család, ülünk a kényelmetlen padokban, Lord és Lady MacDonald fiainak bronz emléktáblája alatt, a fiúk a brit birodalomért estek el Ypres-nél, Gallipolinál, Dél-Afrikában és a tengeren. Elestek, de emlékük örökké él.

A halott gyerekeké.

– Add tudtomra, Uram, életem végét, meddig tart napjaim sora, hadd tudjam meg, milyen mulandó vagyok.

Angus elmondta, amikor még beszéltünk egymással, hogy nem volt könnyű papot találnia. A helyi tiszteletes vagy vikárius, vagy minek hívják, szemmel láthatóan húzódozott. Az egészet furcsának és szokatlannak találta, úgy vélte, talán helytelen is. Két temetési szertartás egy halott gyerekért?

Josh és Molly azonban rávették az egyik ismerős papot, így az ő temploma volt a nyilvánvaló helyszín. Komor volt, de igen jó helyen állt, a tengerre nézett, a temetőn túl látszott a távolban Mallaig és Modiart.

Utánanéztem kicsit a Google-ban. A történetében druida szertartások és egymást gyilkolászó klánok szerepelnek. A környéken áll az elődje, de a szél és az eső elpusztította.

Most a legutoljára épült Viktória korabeli templomban vagyunk, anyám Lydia mellett, a padsor végén áll, Angus pedig, a sötét londoni öltönyében, közöttünk. A nyakkendője nem tiszta fekete, apró vörös pettyek vannak benne. Gyűlölöm a pöttyöket, és gyűlölöm Angust is. Vagy legalábbis már nem szeretem. Azóta is külön szobában alszik.

Lydia talpig feketében van, fekete ruha, fekete zokni, fekete cipő. Nagy a kontraszt a sápadt bőrével és a szőke hajával. Fekete és jég. Nyugodtnak tűnik, van a szemében egy kis szomorúság, olyan, mint amikor egy tiszta téli napon hóvihar készül.

Anyám óvó mozdulattal átfogja Lydia vállát. Odanézek az életben maradt lányomra, hogy bátorítón rámosolyogjak. Ő azonban észre sem vesz, elmélyülten lapozza az előtte levő Bibliát. A csuklóján még mindig látszik pár apró sebhely azóta, hogy betörte Freedlandék ablakát.

Lydia mindig is szeretett olvasni.

A pap folytatja: – Ne nézz rám haraggal, hadd viduljak fel, mielőtt elmegyek, és nem leszek többé.

Ettől a mondattól sírnom kell, már a szertartás kezdete óta könnyes a szemem. Hogy ne sírjak, előveszek én is egy bibliát, ugyanolyat, mint amilyet Lydia olvas.

Am Bioball Gaidhlig.

A Biblia gaelül van.

Lydia tényleg ezt olvassa? Hogyhogy ért gaelül? Az iskola ugyan kétnyelvű, de hát csak pár hete jár oda, és mostanában otthon van. Mégis, ahogy odanézek, látom, hogy olvas, jár a szeme, balról jobbra követi a sorokat, szemmel láthatóan gaelül olvas.

Lehet, hogy csak mímeli az olvasást, talán csak, hozzám hasonlóan megpróbálja elterelni a figyelmét, hogy ne kelljen a temetésre gondolnia. És miért is ne? Lehetséges, hogy itt sem kéne lennie. Felmerült, hogy otthon kéne hagyni, de az még rosszabbnak tűnt, mint ha jelen van az ikertestvére temetésén.

– Uram, te voltál hajlékunk, nemzedékről nemzedékre.

Egy pillanatra lehunyom a szememet.

– A halandót visszatéríted a porba, és ezt mondod: térjetek vissza, emberek!

Meddig bírom még visszatartani a könnyeimet?

Látom, hogy Angus rosszallóan néz rám. Ő valójában nem akarta ezt a temetést, de én ennek ellenére hagytam, hogy szinte mindent ő szervezzen a szertartással kapcsolatban: ő intézte a papot, a halotti bizonyítványt, és ő értesítette a hatóságokat a névcseréről. A liturgiát azonban én választottam. Ugyanaz, mint ami Lydia temetésén is volt, Lydiáén, akit átkarol az anyám tőlem két méterre ebben a hidegszürke Viktória korabeli neogótikus templomban.

Iszonyatosan különös és idegen minden. Mintha valamennyien beleestünk volna a Lochlash mély vizébe, ahol a hínár lejti félelmetes táncát lassan, elvarázsolva.

– A mélységből kiáltok hozzád, Uram! Uram, halld meg szavamat!

Halld meg szavamat? Kinek a szavát? Lydiáét? Kirstie-ét? Körbenézek a gyülekezeten. Alig ismerem itt bárkinek is a hangját, a helyiekkel egy-két szót, ha váltottam. Molly és Josh hívták meg őket, azt hiszem, hogy ne legyünk olyan kevesen. Együtt éreznek velünk, de hát semmi közünk egymáshoz. Ó, az a szegény házaspár az ikrekkel, meg azzal a szörnyű félreértéssel, el kell mennünk, utána megebédelhetünk a Duisdale-nél, nagyon jó a kagylójuk.

A padsor végén az apám ül a viseltes fekete öltönyében, amelyet manapság már csak temetésekre vesz fel. Öreg és tokás, valaha fényes fekete haja meggyérült, ősz. Vizes kék szeme még mindig biztatóan csillog, amikor észrevesz, és vigasztalni próbálva rám mosolyog. Mintha bűntudata is lenne.

Ez azért van, mert apámnak minden miatt bűntudata van. Azért, ahogy ránk, gyerekekre kiabált, amikor kicsik voltunk. Azért, amiért megcsalta anyámat, aki ennek ellenére kitartott mellette, ami csak fokozta a lelkifurdalását. A bűntudatos ivászat, ami tönkretette a pályáját, és amitől csak még jobban neheztelt mindenre és mindenkire – a férfiak frusztrációjának ördögi köre ez.

Mint Angus.

Egyszer csak az apám már nem kiabált és nem ivott többé. Nyugdíjba vonult azzal a kis pénzzel, ami megmaradt. Megtanult portugál cataplanát csinálni Instow-ban a nagy konyhában. Nagy örömét lelte az ikrekben és a sok boldog devoni vakációban.

– Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él.

Valami mélyen bennem visszhangozza ezt a passzust, mert az én esetemben ez szó szerint igaz, bár a másik lányom már másodjára hal meg, az én Lydiám feltámadt. Újjászületett. És ott áll tőlem, két méterre, sebhelyes kezében fogja és gael nyelven olvassa a Bibliát.

Erősen megmarkolom a pad karfáját. Csak bírjam tartani magam.

– Álljatok fel.

Felállunk, hogy elénekeljünk egy zsoltárt, dadogok, Mollyt keresem a szememmel a főhajó másik oldalán. Molly elsápad, és rám néz azzal a meg-tudod-csinálni-nézéssel, amivel mindenki az utóbbi időben.

– Vigyázzatok, hogy egyet se vessetek meg e kicsinyek közül, mert mondom nektek, hogy angyalaik mindenkor látják a mennyben az én mennyei Atyám arcát.

Már majdnem vége. Kibírtam. Elengedtük a kislányomat, az én kis Kirstie-met. A halálát tudomásul vettük, a lelke felszállt a Red Cuillinst övező felhők közé. És én persze, ebből semmit sem hiszek. Kirstie valószínűleg még mindig itt van. A maga módján, az ikertestvérében.

A pap hangja egyre keményebb, ahogy a szertartás tetőpontjához közeledünk.

– Ó, Uram, kinek legdrágább gyermeke a kisdedeket a karjába vette és megáldotta őket; könyörgünk hozzád, vedd végtelen oltalmadba ennek a kisgyermeknek, Kirstie Moorcroftnak a lelkét.

A bal kezemben fogott papír zsebkendőt gombóccá gyűrtem, hogy el ne sírjam magam.

Már mindjárt vége, Sarah, mindjárt vége. Jól emlékszem a szövegre, már csak egy sor van hátra. Minden ismétlődik, és mindennek vége van egyszer.

– A mi Urunk, Jézus Krisztus kegyelme, az Atyaisten szeretete és a Szentlélek egyesítő ereje legyen mindnyájatokkal mindörökkön örökké, ámen.

Vége a szertartásnak, a megpróbáltatásnak.

Most végre elsírom magam. Ahogy kilépünk a decemberi szemerkélő esőbe, átszakad a könnyeim gátja. Az eső végigsöpör a szoroson Ahiel Bridge-től Ardvasarig. Hol erősebben, hol gyengébben. Látom, hogy Josh Angusszal beszélget, az apám Lydia kezét fogja. Anyám bukdácsolva megy, azt kívánom, bárcsak itt volna az a semmirekellő öcsém, hogy segítene neki, de lazacot tenyészt Alaszkában. Vagy legalábbis azt hisszük.

Ömlik a könnyem, mint a Sgurr nan Gillean felett a végtelen havas eső.

– De gyönyörű kilátás!

– És milyen nagy fájdalom.

– Mrs. Moorcroft, kérem, ne tekintsék magukat idegennek, bármikor jöjjenek át hozzánk.

– Remélem, a kicsi lány jól érzi magát az iskolában. Azt beszélik, cudar idő lesz.

Döbbenten dadogok valamit válaszul, a cipőm magas sarka csikorog a nedves kavicsokon. Kik ezek az emberek az álságos kedveskedéseikkel? Mindemellett hálás vagyok nekik, mert megkönnyítik elviselni a pillanatot. Amíg ők itt vannak, el van halasztva a rettenetes csúcspont, amiről tudom, hogy eljön. Kezet rázok tehát velük és fogadom a részvétnyilvánításaikat. Aztán beszállok a kocsiba és Josh elvisz minket Lydiával a Selkie-hez, ahol Mollyval afféle tort rendeznek számunkra. Angus a szüleimet fuvarozza, valószínűleg azért akarta így, hogy az apámmal civódhasson a kocsiban.

Josh kocsijának a hátsó ülésén ülök Lydiával, átfogom a vállát. A fekete ruhás lányom vállát.

Ahogy Josh kanyarodik, Lydia megfogja a ruhám ujját, és megkérdezi: – Anyu, most láthatatlan vagyok?

Már meg sem lepődöm, annyira hozzászoktam a furcsaságaihoz. Megvonom a vállam és csak annyi mondok: – Később majd megnézzük a vidrákat, jó?

Lefordulunk a főútról, és végigmegyünk Ornsayn, Torran gyönyörű a háttérben. A felhőkön van egy kis rés, a fény egyenesen a mi fehér házunkra és a világítótornyunkra esik, a háttérben Knoydart és Sandaig szürke tömbje, annyira drámai a látvány, mintha külön színpadi fény esne Torranra.

Üres a színpad, türelmetlenül várja a színészeket. A fináléhoz.

Hova megyek? Halotti torra?

Lehet halotti tort rendezni valakinek, aki több mint egy éve meghalt? Talán csak ürügy mindenkinek, hogy vedelje az Old Pretender sört és a Poit Dhubh whiskyt.

Apámnak persze nemigen kell ürügy. Húsz perccel az után, hogy összegyűltünk a kocsmában, már a harmadik vagy a negyedik korsót küldi le, látom a homlokán az apró izzadságcsöppeket, ahogy Angusszal veszekednek. Soha nem tudtak jól kijönni egymással. A két alfahím. Szarvasok összecsapása a waternishi erdőben.

A pillanat feszültsége csak mélyíti a köztük levő ellentétet. Fél füllel hallom a beszélgetésüket, és azon gondolkodom, vajon megpróbáljam-e kibékíteni őket, vajon érdekel-e az egész annyira. Apám egy pohár malátawhiskyt tart az ablakból beszűrődő téli fénybe.

– Íme, a desztillálás misztikus alkímiájának eredménye, a tiszta esővizet az élet és a halhatatlan gaelek arany nedűjévé változtatja.

– Én jobban szeretem a gint – mondja Angus és az apámat nézi.

– Hogy állsz a tetőtér-beépítésekkel, Angus?

– Remekül, David, remekül.

– Gondolom, ez a helyi építészet a maga hagyományaival olyan, hogy marad egy csomó időd, lejárhatsz ide egy kortyra.

– Aha. Ideális egy olyan alkoholista számára, mint én.

Az apám dühödten néz, Angus ugyanúgy néz rá vissza.

– Na és mondd csak, David, már nem csinálsz több tévéreklámot? Mi is volt az? Tampon?

Hogy képesek még ma is veszekedni, torzsalkodni? A gyerek temetése után. De hiszen, miért is hagynák abba? Miért ne folytathatnák? Semminek sem lesz vége, minden csak egyre rosszabb lesz. Talán igazuk van, hogy ugyanúgy marják egymást, kölcsönös ellenszenvük afféle normális állapot, megnyugtató és vigasztaló.

De nekem untig elegem van ebből a civakodásból. Balra pillantok, anyám pár méterre áll tőlem, kezében egy pohár vörösborral. Odalépek hozzá, és apám meg Angus felé intek a szememmel. – Már megint ezt csinálják.

– Édesem, szeretik piszkálni egymást, hiszen tudod. – Ráncos kezét a karomra teszi. Álmodozó kék szeme csillog, mint mindig, épp olyan, mint a lányomé. – Úgy örülök, hogy vége van. Jól csináltad, Sarah. Büszke voltam rád. Egyetlen anyának sem lenne szabad átélnie azt, amin neked kellett keresztülmenned. – Iszik egy korty bort. – Két temetés! Kkettő…

– Anya…

– És veled mi van? Jobban vagy mostanában? Drágám… érted… szóval a lelked? És Angusszal rendben vagytok?

Nem akarok ebbe most belemenni. Most nem.

– Jól vagyunk.

– Biztos? Csak mert… tudod, olyan feszültnek tűnsz.

A szemem sem rebben, úgy válaszolok.

– Anya! Jól vagyunk. – Mit mondhatnék neki? Hogy figyelj, anya, kiderült, hogy Angus lefeküdt a legjobb barátnőmmel, talán egy hónappal a lányunk halála után? De legalább senki sem említette azt a feltűnő tényt, hogy Imogen nincs jelen a szertartáson. Lehet, hogy éreznek valamit. Kaptam néhány könyörgő e-mailt Imogentől, de nem vettem róluk tudomást.

Az anyám megpróbálja értelmezni a hallgatásomat, majd idegesen folytatja.

– És mondd, segített a költözés? Gyönyörű ez a hely, az időjárás ellenére is. Teljesen megértem, miért szeretitek annyira.

Bólintok, anyám meg csak fecseg tovább: – És hát Lydia… Persze rémes ezt kimondani, de lehet, drágám, hogy most, hogy egyedül van, talán normálisabb életet élhet, érted, az ikrek annyira mások, persze a szó rettenetes értelmében, de talán most normálisabb lehet.

– Meglehet. – Már-már megbántódom, de nincs hozzá energiám. Még az is lehet, hogy az anyámnak igaza van. Túl nagyot kortyolt, és egy kis csöpp végigfolyik az állán. És csak mondja tovább: – És hát persze veszekedtek, nem? Lydia és Kirstie. Emlékszem, amikor azt mondtad, hogy Lydia volt a gyengébb. A méhen belül is verekednek ugye, az ikrek a táplálékért? Jóban voltak, elválaszthatatlanok, de a te figyelmedért mindketten harcoltak, és ugye, Kirstie panaszkodott többet?

Mi ez az egész? Majdnem mindegy, alig figyelek rá. A szemem sarkából Lydiát látom, ott áll a Selkie ajtajában, az esőt nézi.

Hogy bírja? Mire gondolhat? Olyan egyedül van, amennyire ember csak lehet. A szeretet és a sajnálat hányingerként tör rám, otthagyom az anyámat és az italozókon átvágva odamegyek Lydiához.

– Lydia, jól vagy?

Megfordul, és halvány mosolyt küld felém.

– Még itt vagyok, anyu, de mégsem. Már nem.

– Zavar az eső? – kérdezem visszamosolyogva, és elfojtva a válaszomat.

Összevonja a szemöldökét. Nem érti, látszik. Megfogom a sebhelyes kezét, adok rá egy puszit és megsimogatom rózsaszín arcát.

– Drágám, hiszen az esőt nézed.

– Ó – mondja tompán. – Nem, igazából nem az esőt, anya. – Az ajtóra mutat, vékony karja olyan felnőttes abban a hosszú ujjú, fekete ruhában. – A kocsiban Kirstie-vel beszélgettem. Ott volt abban a tükörben, tudod, az apu tükrében.

– De…

– De most már elment, és emlékszem, a pap azt mondta, felment a mennyekbe, meg akartam tőle kérdezni, az hol van.

– Lydia…

– De senki nem tudta megmondani, így aztán keresni kezdtem Kirstie-t, mert nem hiszem, hogy a mennyekben volna. Itt van. Velünk van, ugye? Emlékszel, amikor bújócskáztunk, anya, Londonban? Emlékszel?

Ó, igen, hogyne emlékeznék, csak épp egyre szomorúbb vagyok az emlékezéstől, de Lydia kedvéért épelméjűnek kell maradnom.

– Hát persze, drágám.

– Szóval azt hittem, Kirstie megint bújócskázik. Megnéztem mindenütt, ahová el szoktunk bújni otthon. De beszorult oda a szekrény mögé.

– Micsoda?

– Igen, éreztem a kezét.

– A testvéred kezét? – meredek rá a lányomra.

– Igen, anya, és féltem. Korábban nem éreztem. Nem akarom látni, félek, hogy megfog.

Ez nekem is hideglelős, nemhogy a lányomnak.

– Lydia…

Fogalmam sincs, hogyan tudnám megnyugtatni. Lydia ugyanis mintha visszafejlődne. Úgy beszél, mint egy ötéves.

Gyerekpszichológusra van szükségem. A jövő hétre időpontom van Kellawaynél, de vajon kibírom-e addig?

– Anyu, te szoktál Kirstie-vel beszélgetni?

– Hogy mi?

– Szoktad hallani vagy látni? Tudom, hogy ő szeretne beszélni veled.

Hogyan tudnám elterelni a lányom figyelmét? Talán, ha kérdéseket teszek fel neki. Talán komoly dolgokat kéne tőle kérdeznem. Ennél rosszabb ugyanis már nemigen lehet.

– Gyere – mondom –, menjünk ki. Lehet, hogy vidrák vannak a mólónál.

Nem lesznek vidrák a mólónál, de kettesben akarok vele beszélgetni. Lydia engedelmesen jön utánam, ki a hűvös levegőre. Már nem szemerkél, de a nedvesség hátramaradt, minden nyirkos. Lemegyünk a mólóhoz, letérdelünk a vizes betonra, és nézzük a sziklákat és a kavicsos fövenyt, az árban sodródó hínárt.

Megpróbáltam megtanulni a vízinövények neveit: szagtalan pipitér, tengeri pacsirtafű, tengeri iringó… A sziklatavakban úszkáló kis halak nevét is gyakorlom: nyálkás hal, vajhal, tüskés pikó, az élénk narancsszínű tüskéivel.

De valami hiányzik, valahogy ennek a szókincsnek a lényegét nem sajátítottam el.

– Nincs vidra, anya – mondja a lányom. – Soha, de soha nem láttam még vidrát.

– Hát, eléggé rejtőzködők. – Odafordulok hozzá: – Lydia, emlékszel arra, hogy Kirstie haragudott apura azon a hétvégén, amikor leesett?

A lányom tompán, közömbösen néz vissza.

– Igen. Igen, haragudott.

Szinte tapintható a feszültség.

– Miért?

– Mert apu folyton csókolgatta.

Magányosan felrikolt egy sirály.

– Csókolgatta?

– Igen, csókolgatta és ölelgette – mondja rezzenéstelen tekintettel, egyenesen a szemembe nézve. – Csókolgatta és ölelgette, ő meg azt mondta nekem, fél. Állandóan ezt csinálta, sokszor.

Elhallgat, és üres tekintettel bámul rám. Megpróbálom nem mutatni, mit gondolok, eltitkolni rémes emlékeimet, ahogy Angus ölelgette, csókolgatta a lányait, különösen Kirstie-t. Végig, éveken át. Ő volt a csókolós, az ölelős, neki volt fontos az érintés.

Eszembe jut, amikor az ablakbetörés után az ölébe vette Lydiát, és átfutott az agyamon az, hogy a lányunk már túl nagy ahhoz, hogy az apja ölében üljön. Talán Angusnak volt jó?

A sirály elszáll. Úgy érzem, mintha én is a levegőben szállnék, majd összeroppanva lezuhannék a földre.

– Azt hiszem, megijedt. Apu megijesztette.

Ez volt az, amit kerestem és nem láttam eddig?

– Lydia, ez most nagyon fontos. Igazat kell mondanod. – Lenyelem a dühömet, a bánatomat és a szorongásomat. – Azt mondod, hogy apa valahogy úgy csókolgatta és ölelgette Kirstie-t, hogy ő megijedt? És félt?

– Igen, anya – mondja kis hallgatás után.

– Biztos vagy benne?

– Igen. De Kirstie azért még szerette az apát, mert ő az apu. Én is szeretem. Megnézhetjük a vidrát a másik parton is?

Ellenállok a kísértésnek, hogy felüvöltsek. Nem szabad összeomlanom. El kell mennem, és beszélnem Kellawayjel. MOST, azonnal. Nem baj, hogy ez épp Kirstie temetése.

Apám pohárral a kezében kitámolyog a kocsmából. Szomorú, tokás, és látszik, hogy ivott.

– Játssz Lydiával, kérlek – mondom neki keményen. – Kérlek, figyelj rá.

Bizonytalanul bólint, olyan félrészeg mosollyal, de engedelmesen lehajol, és megsimogatja a kislányt. Fogom a telefonomat, és elmegyek a móló másik végére, ahol senki sem hallhat.

Először a rendelőt próbálom hívni, nem veszik fel. Aztán az otthoni számát, szintén csak kicsöng.

Most mit tegyek? Egy ideig csak állok ott, átnézek a lapályon Torran felé. A fény megint változott, most a sziget borult sötétbe, és a Knoydart csillog zöld és sötétbíbor színben.

Kellaway. Valami eszembe jutott, amit akkor mondott, mielőtt befejezte a beszélgetést, és elég vonakodónak tűnt. Samuels volt a név. Robert Samuels.

Internet kell, hogy megnézzem. De hol találok?

Autóval kell mennem. A parkolóban beszállok a kocsinkba, a slusszkulcs ott van, Angus gyakran hagyja benne. Errefelé nem szokás zárni a kocsikat, sem az ajtókat. Nagyon büszkék arra, hogy itt nincsen bűnözés.

Kiveszem a kulcsot, és a tenyeremen tartom, mint valami értékes külföldi pénzt. Samuels, Samuels, Samuels. Visszateszem a kulcsot, indítok, és már nyomom is a gázt. Elmegyek a lányom temetési szertartásáról, de csak egy mérföldnyire, a dombra. Arra a helyre, ahol van rendes 3G-s jel. És internetkapcsolat.

Leparkolok a domb tetején, mint a helyiek, és előveszem az okostelefonomat.

Beütöm a Google-ba: Robert Samuels, gyermekpszichológus.

Azonnal feljön a Wikipédia-oldala, a Johns Hopkinsban dolgozik. Elég híres.

Átnézem az életrajzát, közben a fenyők közt rosszallóan fütyül a szél.

Samuels sokoldalú ember, rengeteget publikált. Elolvasom a listát: A gyermekkori gyász pszichológiája. Jelelés siket gyermekeknél. Rizikós viselkedés fiúknál a prepubertáskorban. Az apai abúzus bizonyítékai ikreknél.

Ezen megakad a tekintetem.

Apai abúzus ikreknél.

Rákattintok a linkre, de csak egysoros kivonatot találok. Az apai szexuális abúzus gyakorisága egypetéjű ikreknél: metaanalízis és lehetséges magyarázatok.

Ez az, közel járok már. Majdnem megvan, de el kell olvasnom az egész tanulmányt. Nagy, mély levegőket veszek, és pár kattintás után megtalálom. Fizetős oldal. Kiveszem a kártyámat a tárcámból, beütöm a számát, kifizetem a pdf árát.

Húsz perc alatt végigolvasom, ott a kocsiban, ahogy a nap lebukik a Tokavaig feletti kopár csúcsok mögött.

Tömény, de nem hosszú cikk. Samuels több tucat esetet gyűjtött össze, amikor ikrek apja szexuálisan kihasználta őket, különösen a lányokat, illetve a „neki kedvesebb lányt”.

A telefon remeg a kezemben, de olvasom tovább.

Az abúzus jelei, az ikrek egyre élesebbé váló rivalizálása, „öncsonkítás a zaklatás áldozatánál és/vagy a másik ikernél”, megmagyarázhatatlan bűntudat és szégyenérzet, „látszólagos, de nem stabil vidámság”, „a nem zaklatott testvér éppen annyi mentális zavart mutathat, mint az, akit zaklatnak, különösen, ha rendkívül közel állnak egymáshoz és megosztják egymással a titkaikat”, majd a végső tőrdöfés: „nem ismeretlen a zaklatást elszenvedett iker öncsonkítása, öngyilkossága”.

Mindez teljesen normálisnak tűnik. Az, hogy én itt ülök a kocsiban, egy alkonyatba burkolózott domboldalon, és megtudom, hogy a férjem, úgy tűnik, szexuálisan zaklatta Kirstie-t. Vagy legalábbis nagyon közel volt hozzá.

Miért nem láttam én ezt? A különleges öleléseket, apuci és Kirstie, és az ő kis hőscincére között? Ez a hülye, gusztustalan becenév! És mi van azokkal az estékkel, amikor bement a lánya szobájába éjszaka, amikor Lydia ébren volt még és velem olvasott, én pedig egyedül hagytam Angust Kirstie-vel…

Ez biztosan az. Ez a megoldás, amit kerestem, ami mindeddig el volt rejtve. Angus zaklatta Kirstie-t. Ezért félt tőle. Mindig is a kedvence volt. Amikor csak tehette, az ölébe ültette. Láttam. Ott volt a szemem előtt, mégis rejtve. Lydia megerősítette, Samuels megjósolta.

Zaklatta, amitől a kislány összezavarodott, és a végén ugrott. Öngyilkosság volt. És Lydia későbbi zavarodottsága és depressziója is innen ered.

Mert Lydia tudta. Lehet, hogy magának a zaklatásnak is szemtanúja volt? Vagy Kirstie maga mondta el neki, jóval még az előtt, hogy a mélybe vetette magát? Ez annyira kiboríthatta Lydiát, hogy Kirstie-nek adta ki magát, hogy meg tudjon birkózni a traumával. Hogy úgy tegyen, a testvére nem azért halt meg, amit az apja tett vele. Lydia tagadásba ment át mindennel kapcsolatban. Lehet, hogy azon a nyáron ezért cseréltek személyiséget, hogy elkerüljék az apjukat?

Végtelen lehetőség adódik, mind döbbenetes, de a végső következtetés ugyanaz, a férjem a vétkes a lánya haláláért, most pedig a másikat teszi tönkre.

Mit tegyek?

Elmehetnék a McLeods üzletbe, ahol fegyvert árulnak a szarvasvadászoknak, és vehetnék egy puskát. Aztán bemennék a Selkie-be és megölném a férjemet. Puff. Tombol bennem a düh.

Mert te jóságos isten, bosszúra szomjazom. Nagyon is. Ez azonban most nem lehetséges, mert nem gyilkos vagyok, hanem anya, és a lányom, Lydia az első. Dühöm ellenére most gyakorlatias kiutat kell keresnem, hogy Lydiával együtt ki tudjunk menekülni ebből a borzalomból. Nyugodtnak és agyafúrtnak kell lennem.

Kinézek a kocsi ablakán, egy apa megy az úton a kislányával. Talán nagyapa, öregnek néz ki, kicsit hajlott a háta, Barbour dzsekit visel és piros kendőt a nyakában. Egy nagy sirályra mutat, amely épp lecsap a levegőben.

Az apai szexuális zaklatás bizonyítékai.

A düh, akár a tűzvész tombol bennem.

21. fejezet

Angus elkötötte a csónakot, miután berakta a heti bevásárlást a szövetkezeti boltból.

A motor felberregett, Angus gázt adott és már szelte is a vizet. Rohamosan sötétedett, érezni lehetett, hogy valami rondaság készül észak felől. Hideg esőszag terjengett a levegőben, Salmadair fenyői hajlongtak az erősödő szélben. Azt beszélték, a következő héten igazi vihar lesz, meglehet, ez az előszele.

Nem hiányzik egy igazi téli vihar a szigeten. Igen, a gyászszertartás tegnap rendben lement, már a körülményekhez képest. Az emberek eljöttek, majd elmentek annak rendje és módja szerint.

A családi életükön esett mély repedések azonban továbbra is ott voltak, Lydia rémséges zavartsága, az ő Sarah iránt érzett megvetése, az asszony bizalmatlansága Imogen miatt.

Angus kormányozta a csónakot, és homlokát ráncolva fürkészte a fenyegető eget.

Erős bűntudat gyötörte. Igaz, hogy nem aznap feküdt le Imogennel, de a flört igenis, a baleset estéjén kezdődött. Az első váratlan érintés… az, ahogy hirtelen másképp néztek egymásra… Angus attól fogva tudta, mit akar a lány, és igenis, ő bátorította azzal, hogy akkor este tovább maradt, mint tervezte. Ó, hát ráérek még Instow-ba menni.

De komolyra csak a baleset után fordult, miután Sarah szétesett. Végül is csak párszor volt köztük szex, Angus az utolsó pillanatban visszavonult Imogentől, félreértelmezett lojalitásból Sarah és a családja miatt. Így aztán az ő bűne és felelőssége semmi nem volt a feleségééhez képest.

Nőttön-nőtt benne a harag, megpróbált megnyugodni. Szaglászta a levegőt. Hideg és esős. Mi lesz most?

Hiszen a jövő héten Lydiának vissza kell mennie az iskolába. Hogy lesz az majd? A tanárok folyamatosan hívogatták és nyugtatgatták őket, sőt már-már könyörögtek nekik: Adjanak nekünk még egy esélyt. Angus másik iskolába akarta adni Lydiát, vagy esetleg kipróbálni, mi lenne, ha magántanuló lenne, ám Sarah ragaszkodott hozzá, hogy még egyszer megpróbálják, nehogy Lydia úgy érezze, alulmaradt.

Angus elborzadva gondolt arra, miféle őrültségeknek és gyalázatnak lesz majd kitéve a kislánya a Kylerdale-ben vagy bármelyik iskolában.

Talán így éppen jól jönne egy rendes téli vihar: illő háttér az egyre erősbödő elidegenedéshez. Életük melodrámává vált. Vagy valamiféle maszkabállá, ahol mindhárman álarcot viselnek.

Két hullám is átcsapott a kis csónakon, Angus örült, hogy átért a szigetre, a világítótorony alá. Épp kihúzta a csónakot a dagály áramlata elől, és sikerült leraknia a bevásárlószatyrot a fövenyre, amikor meghallotta a sötétben Sarah hangját.

Fejlámpája fényénél már látta is, ahogy szalad felé, még a sötétben is látszott, hogy az asszony nagyon zaklatott.

– Gus!

– Mi van?

– Beany!

Angus látta, hogy Sarah-n csak egy blúz van, az is át van ázva. Akkor már nagyon esett.

– Mi a franc…

– Eltűnt. Beany eltűnt.

– Hogyan? Hova ment?

– Az ebédlőben voltam, festettem az egyik falat, és Lydia bejött, mondta, hogy nem találja a kutyát. Mindenfelé kerestük, elment, tényleg elment, de…

– Nem értem… hiszen ez egy sziget.

– Da halljuk a hangját, Angus.

– Hogy micsoda?

A világítótorony fénye egy pillanatra felvillant, olyan világos lett, mint teliholdkor, és Angus meglátta Sarah elgyötört arcát. Rájött, mire gondolt az asszony.

– Kifutott volna a lapályra?

– Biztos kint ragadt valahol, tíz perce hallottuk meg a vonítását – mondta, és a Torrant Ornsaytől elválasztó nagy sötétségre mutatott. A homokos, sziklás részre, és a ragadós, marasztalóan veszélyes árapálysíkságra.

– Gus, valamit tennünk kell, de… de mit? Lydia teljesen odavan. Nem hagyhatjuk, hogy Beany a következő dagálykor megfulladjon.

– Jól van, jól – mondta Angus, és meg akarván nyugtatni Sarah-t, a vállára tette a kezét. Az asszony elhúzódott. Egyértelműen elhúzódott tőle. Mit gondolt, mit akar csinálni? Sarah pillantásában volt valami új, amit igyekezett elrejteni, de azt sugallta, gyűlöllek. Ennyire haragudna Imogen miatt?

Angus elhessegette a gondolatait. Nem volt más választása, majd később foglalkozik vele.

– Hozom a vízhatlan ruhámat.

Öt percbe került, míg Angus magára erőltette a vízhatlan nadrágját és a dzsekit, a nadrág szárát meg belegyömöszölte a gumicsizmájába. Sarah és Lydia megbámulták, amikor belépett a konyhába egy kötéllel a dereka körül. Felvette a fejlámpáját, és szorosabbra állította. Félelmetes lesz ott kint. Gomolygott a sűrű köd is. A lehető legrosszabb körülmények ahhoz, hogy valaki kimenjen a lapályra.

– Gus, kérlek, vigyázz.

– Hát persze hogy vigyázok.

Odabólintott a feleségének némi biztatásért, de Sarah gondterhelt mosolya nem volt meggyőző.

Lydia odaszaladt és átölelte, zizegett a viharkabát. Angus lenézett az egyetlen lányára, és elöntötte a szeretet, az óvó ösztön hulláma.

– Tudod, hogy nem muszáj kimenned – szólalt meg Sarah.

Angus azonban már indult, amikor egyszerre megtorpantak és kibámultak az esőverte konyhaablakon a lapály sötétjébe. Halk, de összetéveszthetetlen üvöltés hangját hozta a szél. Egy kutya vonít. Annyira hangosan, hogy a bezárt ablakon keresztül is hallották.

Az ő kutyája.

– De igen, kimegyek. Meg kell próbálnom.

Lydia megint átölelte szorosan az apja derekát. Könnyektől remegett a hangja, amikor megszólalt: – Apa, apa, kérlek, mentsd meg Beanyt, légy szíves, megfullad, ha nem segítünk neki. Kérlek!

– Nyugi, Lydia – felelte az apja. – Visszahozom Beanyt.

Még egyszer fürkészve pillantott Sarah-ra. Miben töri a fejét? Hová tűnhetett a kutya? Nem volt azonban ideje ezen gondolkodni. Bárhogy történt is, Beany kint van a sötétben, meg kell menteni.

Angus kilépett a konyhából a zuhogó esőre, a szél is rémesen fújt, és ennek ellenére a köd is csak úgy gomolygott a szorosban Kylerhea felől.

Angus felvette a műanyag csuklyát, és a fejlámpája fényénél elindult az úton. Igazi kemény ornsayi téli eső, az, ami kétszer áztat el, először, amikor leesik, és másodszor, amikor a sziklákról és a fövenyről felverődik.

Az a rohadt sárlapály.

– Beany! – kiáltotta az esőbe, a szélbe. – Beany! Beany!

Semmi. A szél olyan hevesen tépázta a csuklyáját, hogy semmit nem hallott, letépte hát, igaz, hogy így elázik, de legalább hall majd valamit. De hol lehet a kutya? Angus úgy hallotta, mintha Beany szánalmas üvöltése az Ornsay-öböl déli részéről jött volna, szemben a komor árapálysíksággal.

De valóban kutya üvölt? Ki van ott kint? Mi van ott kint? És minden annyira sötét. Egy sötétbarna spánielt még tiszta időben is nehéz lenne megtalálni a mocsárban. Most pedig ennek épp az ellenkezője az időjárás. A köd egyre sűrűbb lett a parton, minden elrejtőzött benne, még Ornsay fényei sem látszottak, a Selkie is fagyos ködbe burkolózott.

– Beany! Hol vagy, kiskutyám? Sawney Bean!

Angus ezúttal sem hallott semmit. Az eső már-már vízszintesen esett, a szél így még metszőbbnek tűnt. Angus lépdelt előre, de megcsúszott egy hirtelen a lába elé kerülő hínáros kövön. Annyira, hogy térdre esett, és csúnyán megütötte a sípcsontját.

– Basszus – morogta, és feltápászkodott. – Beany! Beany! Hol a rossebbe vagy? Beeaannnyy!

Fölállt, majd előredőlt, a hideg esővel szemben. Dőlj bele a szélbe. Mélyet szívott az esős levegőből. Nagyon jól tudta, hogy ilyen körülmények között az életét kockáztatja. Mit is mondott Josh: Skye-ban télen senki nem hallja meg, ha kiáltasz. Akár a lábát is eltörheti ebben a rémséges, becsapós sárban, amely beszívja, nem ereszti.

Sarah persze telefonálna valakinek, de egy órába is beletelhet, amíg kiásnák, és a dagály nagyon gyorsan jön Torran körül. Egy óra alatt nem fulladna meg, de halálra fagyhat, ha rabul ejti a jeges víz.

– Beany!

Angus a semmit kémlelte, és mint egy eszelős, törölgette az esőt az arcáról.

Ott lehet talán?

– Beany!

Igen, most meghallotta.

Egy szánalmas kis vinnyogás, de összetéveszthetetlen. Halk, de egyértelmű. A hangból ítélve a kutya négy-ötszáz méterre lehetett. Angus elővette a zseblámpáját, a keze csúszott és nedves volt, ráadásul elzsibbadt a hidegtől, alig bírta megnyomni a lámpa műanyag kapcsolóját.

Na, megvan. Angus magasra tartotta a lámpát, amelynek fénye együtt a fejlámpáéval, már erős sugarat adott. Arrafelé irányította, amerről a hang jött, és belenézett a kísérteties ködhullámokba.

Igen, Beany volt az. Csak egy homályos kis folt, de életben van. És nyakig a sárban.

Nagyon hamar megfullad. Angusnak legfeljebb pár perce maradt, hogy odaérjen, mielőtt a víz elborítja a kutyát.

– Atyaúristen! Beany!

Szánalmas nyüszítés volt a válasz, egy haldokló állat nyüszítése. Istenem, mi lenne Lydiával, ha a kutyája meghalna? Én magam is belebolondulnék, gondolta Angus.

Futni kezdett, de képtelen volt rá. Vagy belesüllyedt a sárba, vagy nagyon csúszott a lába alatt, ahová lépett. Egy moszattal borított kövön, ami az esőtől még iszamosabb volt, úgy megbotlott, hogy kis híján előreesett. Egyetlen esés, és a fejét is beverheti a sziklán. Ha elveszítené az eszméletét, az végzetes lenne. 

Talán hibázott, hogy ekkora áldozatot hozott. Sarah furcsa mosolyára gondolt. Ő tervezte volna ki ezt? Nem, ez nevetséges.

Lassítania kellett, de ha lassít, Beanynek vége.

Lehet, hogy kúszva gyorsabban lehet haladni? Angus térdre ereszkedett és kúszni kezdett a sárban. Az eső szinte fájt, olyan hideg volt, ahogy lecsorgott a nyakán, a vállára, egészen a csontjáig hatolt. Angus reszketett, talán ez a kihűlés első jele? De már majdnem ott volt. Ötven méter. Negyven. Harminc.

A kutya a végét járta. Csak a feje látszott ki, és a lámpa fénycsóvájában Angus látta, hogy a rettegés csillog a szemében. De ő egyre közelebb ért. És talált valami deszkát is, talán egy léket kapott csónakból, ami évtizedek óta itt van betemetve a sárban. A sötétben nehezen lehetett látni, de a falemezen, mint egy hídon odajuthatott ahhoz a helyhez, ahol Beany a sárba rekedt.

– Jól van, kiskutyám, jól van, itt vagyok, jövök már. Tarts ki.

Angus végigmászott a deszkán, már csak vagy öt méterre volt a kutyától, amikor kidolgozta a mentési tervet: be kell nyúlnia a sárba, és ki kell húznia a kutya testét az iszapból.

És akkor Beany megmozdult. A beömlő vízhullámok biztosan fellazították a sarat. A kutya most félig úszott, félig küszködött, megpróbálta kimenteni magát. És egyre távolabb vonaglott Angustól.

– Beany! – kiáltott kétségbeesve Angus.

Ekkor egy reccsenést hallott, a hasadó fa hangját. Felemelte a térdét, de a deszka megnyílt alatta.

Egy pillanat alatt elnyelte a hideg víz. Mély volt, zavaros és nagyon hideg. A lába nem ért le a sárba, a fagyos tengerben evickélt a nehéz csizmájában és a vízhatlan ruhájában. Kétségbeesetten próbálta meg elérni a deszka egy darabját, de az elsüllyedt. Angusnak már a nyakáig ért a víz, a semmit rugdosta.

Az árapálysíkságon túl a torrani világítótorony fénye hasította át a sötétet. Egy halvány ezüst csóva. Aztán a sötétség.

22. fejezet

Hol lehet Angus? Mi tart ilyen soká? Vajon épp fuldoklik? Remélem. Vagy mégsem? Már magam sem tudom.

Ott állok a konyhaablaknál, nézem az Ornsay felé húzódó lapályt, de nincs értelme. Ebben a ködben és sötétben akár a világűrt is kémlelhetném, a sötétszürke, kietlen semmit. Még csillagok sincsenek.

– Anya, hol van apa?

Lydia a kardigánom ujját húzkodja. Maga az ártatlanság a külön álló fogaival, tágra nyílt kék szemével, apró teste reszket az aggodalomtól. Bár gyűlölöm Angust, a lányunk nem veszítheti el az apját, legalábbis így nem. Lehet, hogy vissza kellett volna tartanom Angust? De ő a kutyáját mindenképpen megpróbálta volna megmenteni, bármekkora veszély leselkedik is rá.

A szél a konyhaablaknak veri az esőt.

Már túl hosszú ideje van oda. Tovább bámulom a szürke különféle árnyalataiban játszó ködöt, a sűrű felhő mögé bújt holdat, Ornsay párás partvonalát. A világítótorony kilenc másodpercenként, akár egy lesifotós, ezüst villanással ad hírt magáról, de csak a semmit világítja meg.

– Anya! Hol van az apu?

Megfogom Lydia kezét, remeg.

– Semmi baja, csak elment Beanyért. És mivel sötét van, nincs könnyű dolga.

Ó, bárcsak én magam is elhinném, amit mondok! Bárcsak érteném ezt az egészet! Bárcsak tudnám, hogy élve vagy holtan akarom viszontlátni a férjemet!

Abban sem vagyok biztos, hogyan került a kutya ki a lapályra. Az egyik pillanatban még az ebédlőben ugrándozott Lydiával, már amennyit újabban egyáltalán ugrándozik, én meg Lydia szobájában vasaltam. És akkor Lydia visított, én rohantam az ebédlőbe, a kutya elment, és a konyha hátsó ajtaja nyikorgott a hebridáki szélben.

– Aput akarom!

Lehet, hogy Beany meglátott egy patkányt a konyhában és utánaeredt? Vagy Lydia kergette el? Megijesztette és azért menekült? Beany mindig is félt Torrantól vagy valakitől, valamitől a szigeten.

– Anya! Ez Beany! Hallottam!

Igaza van? Vajon tényleg a kutya vonított? Elengedem Lydia kezét, és kinyitom a konyhaajtót. A rémséges időjárás, a dühödt eső, a kínzó szél vissza akar nyomni. Kétségbeesve, reménytelenül kiáltok bele a sötétbe, a gázló, a homokpadok és a hajók felé, oda, ahol minden ködbe vész.

– Angus! Beany! Angus! Beany!

Akárha egy szénbányába kiabálnék. Vagy egy lezárt, nedves pincébe. A szél elkapja a szavakat a számról és továbbrepíti, délre, Ardamurchan és a Summer-szigetek felé.

Egyre nagyobb a kétségbeesésem, hiszen egy tragédia űzött el minket Londonból is.

– Apa visszajön, ugye, anyu? – kérdezi Lydia az ajtóban. – Visszajön. Mint Lydia.

– Persze, persze, hogy visszajön.

Vékony bordó legging van rajta és egy kis farmerszoknya, és nem meleg a Hello Kitty-s felsője sem. Megfázik.

– Menj be Lydia, kérlek. Apa jól van, csak el kell hoznia Beanyt. Nemsokára visszajön, de légy szíves menj be és olvass. Már nemsokára itt vannak.

Megfordul, és beszalad az ebédlőbe. Utánamegyek, oda, ahol a rozoga, festékfoltos bakelittelefon áll az ebédlő ablakpárkányán. A kagyló nevetségesen nehéz, a tárcsa félelmetesen lassú. Hívom Josh és Molly számát, de nem veszik fel, csak kicsöng és kicsöng.

Próbálom hívni Josht a mobilján. Megint semmi: – Ez Josh Freedland száma. Ha munkaügyben keres, hívja a Strontian Stone számát…

Mérgemben lecsapom a telefont. Dühös vagyok, dühös mindenre. Ki segíthetne nekünk?

Hát Gordon, a csónakos. Igen, Gordon. A száma megvan a mobilomban. Berohanok a hálószobába, kiveszem az alig használt telefont az éjjeliszekrény fiókjából és türelmetlenül várom, hogy bekapcsoljon. Közben meglátom Lydiát. Nem tudom, hogy került a szobába. Megváltozott a külseje. A haja kócos, rám néz azzal a nyugodt tekintetével, mintha transzban lenne, miközben én elkeseredetten rázom a telefonomat. Kapcsolj már, kapcsolj, a rohadt életbe…

Lydia hóna alatt Leóval kétkedőn néz rám, majd így szól: – Anya, talán nem is baj, ami Beanyvel történt. Kirstie nem jött vissza, talán az sem baj, ha Beany sem jön vissza.

– Hogy micsoda, drágám? Egy számot próbálok meg…

– Apa ugye visszajön? Anyaaaa, kérlek. Lydiának nem számít. Kirstie elment, úgyhogy nem számít, mit csinált apa. Ki tudjuk szedni a sárból?

Hogy mit mond?

Döbbenten nézek rá, szemembe könnyek gyűlnek. Kirstie-ért, meg amit Angus tett vele.

Nem, meg kell néznem a telefont. A rossz világításnál látom, hogy barátságos zöld fénnyel izzik. Azt mondja, hogy nincs térerő. Hát persze hogy nincs. Keresem a névjegyzékben a G-nél vagy az F-nél.

Gordon Fraser. Itt a száma.

A telefonnal a kezemben az ebédlőbe szaladok, megfogom a nehéz kagylót, majd eszelős türelemmel tárcsázom: 3, 9, 4, 6. A vonal túlsó végén kicseng. Vedd fel, vedd már fel. Akkor meghallom a recsegő hangot, halk, mégis érdes, a vihar szárnyán száll.

– Gordon Fraser.

– Gordon, Sarah vagyok. Sarah Moorcroft a Torran-szigetről.

Hosszú, idegesítő szünet.

– Igen, Sarah. Tudom már. Hogy van?

– Nagy bajban vagyunk… – recseg, kattog, sípol a vonal. – Kérem…

– Nem… nem hall…

– Basszus…

– Sarah…

– Segítségre van szükségünk, kérem, segítsen – mondom, és ezzel elnémul a vonal, még csak nem is zúg. Már-már falhoz vágom, éppen most kell neki felmondania a szolgálatot? Hangosan sípol egyet, majd teljesen tisztán hallom a hangot.

– Baj van, Mrs. Moorcroft?

– Igen!

– Mi a gond?

– A férjem, Angus kint van a lapályon. Elveszett a kutya, ő meg kiment, hogy megkeresse, apálykor, a sötétben, most pedig már aggódom, mert nagyon régen elment. Nem tudom, mit csináljak… aggódom érte és…

– Azt mondja, a lapályon?

– Igen.

– Egyedül? Torranból?

– Igen!

– Jól van, nyugodjék meg Mrs. Moorcroft. Hozok pár fiút a Selkie-ből.

– Jaj, köszönöm, nagyon köszönöm!

Leteszem a kagylót, mielőtt megszakadna a vonal. Mintha ez valami halálos számítógépes játék lenne, és a telefon adja az új életet, amíg azt nem hallod, hogy bzzzz, game over. Megfordulok, és Lydia megint csak ott van. Annyira megijedek, hogy majdnem nekiesek a falnak.

Csak áll ott rezzenéstelen arccal. Mintegy transzban. A szomorú kék szeme tágra nyitva.

Hogyan csinálta ezt? Ezek a padlódeszkák a legkisebb mozgástól is nyikorognak, de én nem hallottam semmit.

Alig három méterre van tőlem. Merev a tartása, nem szól semmit, arca sápadt az aggodalomtól. Nem hallottam, amikor bejött, és azt sem, hogy mögém állt.

Hogy csinálja ezt? Hány Lydia leselkedik itt a házban? Az a beteg gondolatom támad, hogy két Lydia van, és játszik velem az árnyékban és a hidegben, a pókhálók és a patkányok közt, épp úgy, ahogy Lydia és Kirstie bújócskáztak Londonban, különösen azon az utolsó nyáron: én vagyok, nem, ez én vagyok. Szinte hallom a kacajukat, ahogy üldöztem őket végig a folyosón, előbb az egyiket, aztán a másikat, elbújtak, meg akartak lepni.

De most elhomályosult az elmém, pedig világosan akarok látni.

– Apu ugye visszajön Beanyvel, ugye?

Szomorúan ráncolja a homlokát, elviselhetetlen lehet a fájdalma, elvesztette az ikertestvérét, most meg attól fél, hogy az apját és a kutyáját is elveszti. Végképp tönkremenne.

Bármennyire gyűlölöm is Angust, életben kell maradnia.

– Anyu, ugye, hazajönnek, ugye?

– Hát persze.

Letérdelek és átölelem szorosan, nagyon szorosan.

– Drágaságom, apa nemsokára itthon lesz. Megígérem.

– Megígéred?

– Becsszóra. Gyere, menjünk a konyhába, csinálok teát, és ott várjuk apát és Beanyt.

Nem gondolom komolyan, csak ürügyet keresek, hogy kinézhessek a konyhaablakon, hogy meglássam, történik-e valami. Ahogy eresztem az enyhén sós vizet a teafőzőbe, dühödten bámulok a sötétbe.

Semmi más, csak a sötétség. Talán egy-egy pillanatra előbukkan a hold, ahogy szétválnak a felhők és a köd. A konyhánkból kiszűrődő gyenge fény csóvát vet a fagyos, nedves fűre, hideglelős színű, hosszúkás fényfoltot. A kötélen az elázott ruha verdes. Úgy üvölt a szél, mintha hetekig nem akarná abbahagyni.

Jön az igazi tél, bejelentkezett.

– Nézd csak, anya!

Apró fénypászmák villannak a sötétben, fejlámpák elmosódott csóvái. Zseblámpák? Csónakok fényei? Biztos Gordon és a barátai, igen, a mólón árnyalakok… a lámpák fénye keresztezi egymást, mint a háború alatt a légvédelem reflektorai. Világosan kivehető, hogy az emberek vízre szállnak. A csónakok megkerülik Salmadairt, többen vannak, most már egész jól látom őket.

Az egyik csónakból egy nagy fénycsóva látszik, kézi reflektor világítja be a hullámokat és a homokot. Követem a szememmel, de sűrű a köd, már nem látok semmit.

Ez a szoros a ködök völgye. Hogyan fogják így megtalálni Angust? És számít ez nekem?

Igenis, számít. Talán másképp, de számít, mert azt akarom, hogy élve kerüljön elő, és szembesíthessem.

– Menjünk át a nappaliba – mondom Lydiának.

– Miért?

– Mert itt úgysem látunk semmit.

– Mik azok a fények?

– Az emberek segítenek apának, mindenki eljött segíteni neki.

Megfogom a kezét, és ellentmondást nem tűrve beviszem a nappaliba, együtt megrakjuk a tüzet, ami már majdnem kialudt, mert az elmúlt egy órában nem figyeltünk rá. Lydia óvatosan adogatja a kisebb hasábokat, én meg a tűzre rakom őket, ami immár szép nagy lánggal ég.

– Anya, ha nem eső esne, te mit szeretnél, hogy essen?

– Hogy micsoda?

Lydia oldalról, elgondolkodva rám néz. Sápadt kis arcán, az állánál egy kis koromfolt. Elmosolyodom, megpróbálok nem gondolni Angusra, sem Kirstie-re, sem arra, hogy ölelte, csókolta. Megkérdezem: – Miről beszélsz?

– Hát, hogy ha az eső nem víz lenne, akkor mit szeretnél, mi legyen? Én virágokat szeretnék, ha esnének, az olyan szép lenne.

– Igen, az nagyon szép lenne.

– Vagy ha emberek esnének – mondja, és halkan nevet hozzá. – Az de vicces lenne, igaz, anya, emberek esnének az égből. Jaj, nézd csak, szivárvány!

A lángokra mutat. Egy külön kis lángnyelv eláll a többitől, és lila meg kék színben lobog. Együtt nézzük a lángokat meg a tüzet, aztán odakucorodunk a kanapéra a pléd alá, aminek Beany szaga van, és kedves történeteket mesélünk a kutyáról, mert el akarom terelni Lydia figyelmét. Figyeli, amit mondok, bólogat meg nevet, így aztán én is nevetek, de a nevetésemen is áthallatszik a szomorúságom és a dühöm.

Még mindig nagyon soká tart. Hol lehet Angus? Nem találják. Elvesztették szem elől. Elképzelem, ahogy a fiúk a Selkie-ből a csónakban ülve átkutatják a partot, közben leheletükkel melengetik az ujjaikat. Nem néznek egymás szemébe, mert tudják, hogy nem jártak sikerrel, Angusnak nyoma veszett. Várnunk kell…

Túléljük, ha Angus meghal? Talán igen. Legalább valaminek vége lenne.

Fel-fellobban a tűz, a lányomat nézem, aki a lángokat bámulja, csillog a kék szeme.

– Sarah!

Mi van?

– Jézusom!

– Apa!

Angus az. A nappali ajtajában áll nyakig sárosan, a szeme látszik csak ki az iszapból, de él.

Mögötte Gordon és még néhány férfi, valamennyien nevetnek. Hangjuk betölti a szobát, dízelolaj, hínár és olajos sárszaguk van, de Angus él. Lydia leugrik a kanapéról és odaszalad az apjához, aki eltartja magától, és ad egy csókot a homlokára.

– Tudom, hogy meg akarsz ölelni – mondja, miközben kínlódva odavánszorog a kanapéhoz. – De nem javaslom. Büdös ez a sár.

Lydia fel-alá ugrándozik örömében.

– Apapapapapapa!

Jesszusom, már azt hittük…, akarom mondani, de mégsem mondom ki. Lydia kedvéért. Mindenki kedvéért.

– Vagy három méterre az ornsayi mólótól halásztuk ki a férjét.

Anguson látszik, hogy zavarban van. Odalép hozzám, és ad egy puszit az arcomra. Megpróbálok nem elhúzódni. Furán, gyanakvón néz rám, és így szól: – Fogalmam sem volt, hol vagyok… a ködben.

Elnézek mellette.

Nincs itt a kutya. Hol lehet a kutya?

– És Beany?

Lydia az apjára néz, örül, de látszik, aggódik is.

– Igen, apu, hol…

Angus mosolyog, de mesterkélt a mosolya.

– Elszökött. Kiszabadult a sárból, és elszaladt. Holnap majd megtaláljuk, nincs semmi baja.

Azt hiszem, hazudik. Talán valóban elszökött, de arra nincs semmi garancia, hogy túléli, vagy megtaláljuk. Most azonban nem erőltetem ezt a témát. Megsimogatom a férjem hideg, sáros arcát, de közben pofon akarom vágni. Nagyon erősen. Addig akarom ütni, amíg mozog, és ki akarom vájni a szemét. Hogy fájjon neki.

Ez a simogatás Lydia és Gordon meg a többiek miatt van – csak épp nekem nem esik jól.

– Angus, te össze vagy fagyva. Jaj, istenem, neked meg kell fürödnöd!

– Egy meleg fürdő – feleli – a lehető legjobb ötlet, Sarah. És adj Gordonnak meg Alistairnek egy pohár Macallant, azt a jófélét. Megígértem nekik. Hálából… – Lydiára néz, habozva, majd folytatja. – Tudod, mert segítettek.

– Persze – mondom, és tettetett megkönnyebbülést erőltetek az arcomra.

Angus nagy nehezen elindul a fürdőszoba felé, hallom, ahogy önti a meleg vizet. A lányomhoz fordulok.

– Lydia hoznál poharakat?

Az asztalra teszem a whiskyt, kiöntöm. A férfiak elnézést kérnek, amiért vizes a ruhájuk, én azt mondom, ó, semmiség. Leülünk a kanapéra és a székekre, megrakom a tüzet. Ülünk és iszunk, Lydia az embereket nézi, mintha valami érdekes, új állatok lennének az állatkertben. Gordon körülnéz, látja a félig festett falakat.

– Nagyon nagyot haladtak itt, remekül néz ki. Jó látni, hogy Torranra odafigyel valaki.

Mit mondhatnék erre? Szomorúság árad szét a szobában. Halk köszönömöt motyogok, majd elhallgatok.

Csöndben kortyolgatunk. Gordon Torranról és a szorosról mesél, meg a gael egyetemről, én hálásan beszállok a beszélgetésbe. Örülök, hogy bármiről szó van, mindegy, miről. Angusszal mit csináljak?

Alistair, a fiatalabbik, csinos, vörös hajú, simára borotvált képű férfi, aki már a harmadik nagy pohár Macallant issza, közbeszól: – Átjárható hely. Így nevezték.

Gordon el akarja hallgattatni. Lydia összegömbölyödve alszik a kanapén, puha, halványkék takaró alatt.

Fölemelem a poharamat, a tűz fellobban. Nagyon fáradt vagyok.

– Micsoda?

Alistair láthatóan kicsit becsípett. Böfög, majd elnézést kér és így szól: – A helyiek hívták Torrant átjárható helynek. Ez azt jelenti, hogy olyan hely, ahol szellemek vannak – a poharába kuncog –, igazi szellemek. Torran szigetén közel vannak a szellemek.

– Ugyan már, ostobaság – vágja rá Gordon, és közben óvatosan rám, majd Lydiára pillant. Úgy néz ki, mintha le akarná ütni a fiatal barátját.

– Nem – makacskodik Alistair –, Gordon, ez igaz. Néha magam is azt hiszem így van, tudod, a Mennydörgés szigete, szóval van itt valami a hangulatban. Emlékszel, ahogy azok a házfoglalók elmentek? Halálra voltak rémülve.

Alistair nyilván nem tud semmit a családunkról, különben nem hozná fel ezt a témát.

– Igen, átjárható hely. Ahol látni a másvilágot – teszi hozzá vigyorogva, lehajtja a whiskyjét, majd rám néz. – Legalábbis ezt beszélték.

Gordon Fraser hangosan cicceg, és megismétli: – Hallgass már! Sarah, ne figyeljen oda rá.

– Nincs semmi baj. Érdekeseket mond – felelem és megvonom a vállam.

Őszinte vagyok. Nem izgat a történelmi folklór és az ősi babona, épp eléggé nyugtalanít az, ami most van. Gordon élvezettel szürcsöli a whiskyt, beszívja az illatát, majd az alvó lányomra emeli a poharát.

– Úgy látom, ideje mennünk.

Hamar összeszedik magukat. Integetek a csónakjuk után, ahogy eltűnik Salmadair sötétjében. A világítótorony is int nekik. Meglátom a korláthoz kikötött csónakunkat, a bevásárlótáskák eltűntek, elvitték őket a hullámok.

Visszamegyek a konyhába, kihúzom a késesfiókot.

Szemügyre veszem a fegyverraktárat, a csillogó-villogó késeket. Szeretem, ha élesek.

Gyorsan becsukom a fiókot, nem is nyúlok a késekhez. Csak nem gyilkosságról fantáziálok itt?

A nappalin át kimegyek a folyosóra, és benyitok a fürdőszoba ajtaján. Angus a kádban ül és szappanozza magát, az izmos karját, iszaptól csíkozott, szőrös mellét.

Gyűlölöm a fizikai jelenlétét.

– Holnap el kell menned vásárolni – mondom. – Ott hagytad a csónaknál, és elvitte a dagály. Az összes szatyrot.

– Hogy micsoda? – kérdi, és nem érti. Látom a fejében a gondolatokat. Majdnem odavesztem, miközben a kutyát mentettem, ő pedig a szatyrokról beszél.

Képtelen vagyok tovább megjátszani magam. Azt akarom, hogy elmenjen itthonról, míg én kitalálom, mit tegyek. Hogy hogyan szembesítsem kellőképpen a tényekkel.

– Holnap vásárolj be. Köszönöm.

23. fejezet

Egész délelőtt Beanyt keressük, Lydia kétségbeesve kiabálja, Beany, Beany, ahogy mászkálunk a szigeten körbe-körbe.

Itt a dagály, nem hiszem, hogy szegény kutya felbukkan a vízből. De Lydia nem adja fel: – BEANY!

Ahogy a vizet kémleljük, a fekete fejű sirályok rikoltoznak a fejünk felett. A csigaforgató madarak szkeptikusan néznek ránk, és tovább ugrálnak a parton, miközben a lányom ordítozva rohangál. Aztán elsírja magát.

– Jaj, te – mondom és átfogom a reszkető vállát –, biztos vagyok benne, hogy Beanynek semmi baja. Lehet, hogy eltévedt az erdőben. Majd kirakunk plakátokat.

– Nem fog visszajönni – mondja és lerázza magáról a kezemet. – Meghalt. Nem jön vissza. NEM – teszi hozzá és berohan a házba. Fogalmam sincs, hogyan tudnám megvigasztalni. Az egész világ vigasztalhatatlan, a salmadairi könnyező szürke fókáktól Camuscross síró, vizes berkenyefáiig.

Az órák egymásba olvadnak, észrevétlen telik az idő. Lydia a szobájában olvas, én pedig a falat festem. Nem tudom, miért, talán, mert az a homályos érzetem van, hogy be kell fejeznünk a renoválást, és eladni a házat. Mégpedig hamarosan.

Amikor elfáradtam, kimegyek a konyhába, lemosom a festéket a kezemről, és megpillantom Angust, aki a palaszürke vízen közeleg a csónakkal.

Magányos alak, ahogy ott áll a lélekvesztőben, keze a kormányon, mintha egyenesen rám nézne. Jön, és hozza a kért holmit a boltból.

Hirtelen elszabadul bennem a gyűlölet. Remélem, nekimegy valaminek az a rohadt csónak, egy rejtett sziklának ott a világítótorony alatt. És kilyukad és darabokra törik. Bármennyire szeretném is Angus szemébe vágni a bizonyítékot, simán elnézném, a kisujjamat sem mozdítanám érte. Itt állnék az ablakban, és végignézném, ahogy épp megözvegyülök.

De a csónak természetesen nem süllyed el, Angus nagyon jól elsajátította a szigetlakók életmódját. És gondolom, most különösen óvatos a tegnapi riadalom után. Ügyesen lassít a csónakkal, szakértő módon teszi partra azt a hülye narancsszín gumicsónakot, és kilép a szürke fövenyre. Kihúzza a csónakot a hullámtérből, kiveszi a két nagy Coop táskát, és elindul a lejtős úton a ház felé.

Elszántan lépdel. Netán fenyegető a járása? Elfog a rettegés.

Vajon tudja, hogy én tudom? Hogy jöhetett rá? Nyilván érezte bennem ezt az új keletű ellenségességet, de hogy követhette a gondolataimat?

Közeledik. Nem lehet nem észrevenni, milyen céltudatosan lépdel. Hátrálok a konyhafiókig, újra, immár közelről is megnézem a fényes késeket, és ezúttal megteszem, kiveszek egy konyhakést. A legnagyobbat és legélesebbet. Elrejtem a hátam mögé. Tudom, mennyire beteg dolog ez, még akkor is, ha meg lehet magyarázni. Ez a helyes, ezt kell tennem.

– Szia – mondja érdesebb hangon, mint ahogy szokta, oldalazva lép be az ajtón, és lerakja a szatyrokat a konyha padlójára. Nem mosolyog. Izzad a tenyerem, ahogy markolom benne a rosszul elrejtett konyhakést. Valóban képes lennék leszúrni a férjemet?

Talán.

Biztosan, ha Lydiát is zaklatja. Ki tudja, nem folytatja-e? Az is lehet, hogy magában Kirstie-nek hívja, úgy tesz, mintha a kedvence még élne.

Vajon ő az oka minden bajnak itt?

– Hol van Lydia? – kérdi.

A borostától most gonosznak látom, nem jóképűnek. Olyan, mint egy bűnöző a híradóban. Felismerik ezt a férfit?

Nem, én nem.

Mit tett Kirstie-vel? Hogy tehette? Mennyi ideig? Fél évig? Egy évig?

– Alszik – mondom, de ez nem igaz. Lydia a szobájában olvas. De nem engedem Angust a még életben maradt lányunk közelébe. Ha megpróbálná, használni fogom a kést. – Ki van merülve, Gus, azt hiszem, hagynunk kéne aludni.

– De jól van? Tudod, annak ellenére, hogy…

– Igen – felelem. – Mindentől eltekintve jól van. Angus, kérlek, hagyd őt aludni. Jövő héten vissza kell mennie az iskolába, pihenésre van szüksége. Kérlek.

Annyira nehéz kimondanom azt, hogy „kérlek”. Ennek az embernek. Ennek a… nem is tudom, minek nevezzem. Most szörnyetegnek tűnik, mintha nem is ember lenne, és én azt akarom, hogy elmenjen innen.

– Rendben – mondja, és mélyen a szemembe néz. Szikrázik köztünk a gyűlölet, meg sem próbálja elrejteni. Ketten vagyunk a saját szigetünkön, ami felett a Salmadairban fészkelő hollók kárognak. Gyűlöljük egymást, és ezt mindketten tudjuk, bár én nem egészen tudom, ő miért gyűlöl engem. Talán mert rájött, hogy ismerem a titkát?

Lehet, hogy azért nézett olyan dühösen, amikor azt mondtam neki, hogy Kirstie Lydia. Mert érezte, hogy közel járok a megfejtéshez.

Megfordul és az ebédlő felé indul. Utánaszólok: – Angus, azt hiszem…

– Igen?

– Hát… gondolkodtam, míg a boltban voltál.

Beszélhetek a gyanúmról? Nem. Nem állhatok elé csak úgy, itt egy vasárnap délután ebben a jéghideg konyhában, ahol azt reméltük, boldogok leszünk, ahol a hűtőben Dairylea kockasajt van Lydia uzsonnájához, és ahol a polcokon Crunchy Nut Cornflake-es dobozok sorakoznak. Majd valamikor máskor kell kimondanom ezeket a rémes szavakat, nem itt, nem most, nem amikor Lydia még mindig lelkileg sérült. Azt akarom, hogy a lányunk holnap iskolába menjen, hétfő lesz, újra meg kell szoknia az iskolát, különben sose fordul jobbra a sorsunk.

– Igen? – kérdezi Angus ingerülten. – Mi az?

A farmerja olajfoltos, ziláltan néz ki. Nem hasonlít önmagára. Vagy lehet, hogy éppen most a valódi önmaga.

– Angus, tudod, nem jól mennek köztünk a dolgok. Azt hiszem… tudod… Lydia kedvéért, mindnyájunk kedvéért talán pár napot a szárazföldön tölthetnél odaát. – A kés még mindig a hátam mögött. Úgy néz rám, mintha tudná, és mintha le se szarná.

– Rendben – szólal meg végre. – Tőlem, lehet. – Sötét szemében sötét megvetés csillog. – Fogom a melót, és a Selkie-ben kiveszek egy szobát. Ilyenkor szinte ingyen megalhatok.

Hát ez könnyen ment. Hallom, ahogy nyikorog az ebédlőajtó, majd Angus papírokat rak be egy táskába, aztán a hálóból hallok zajokat. A szekrény, a komódja, lépések. Valóban ennyire egyszerű, csak jön-megy? Úgy tűnik.

Visszarakom a kést a fiókba, és nagyot sóhajtok a megkönnyebbüléstől.

Hallgatom a sirályokat, a szél fütyülését az ajtónál, a száraz hínár zörgését a parton. Tíz perccel később Angus megjelenik a konyhaajtóban és így szól: – Öleld meg helyettem Lydiát, kérlek.

Már nem dühös. Lágyabb, szomorúbb a pillantása, és megsajnálom hirtelen azt az embert, akit valaha szerettem, a lányait elvesztő apát, de aztán eszembe jut, mit tett.

– Jó – felelem. – Megölelem.

– Köszönöm – mondja halkan. – Elviszem a csónakot, és később apálykor majd gyere át érte. Az iskolába kell majd nektek.

– Jó.

– Akkor rendben, Sarah.

– Szia, Angus – mondom.

Rám néz. Megvetés, bűntudat vagy kétségbeesés van a szemében?

– Szia.

Lassan ingatja a fejét, nagyon lassan és józanul, mintha most látnánk egymást az életben utoljára. A vállára veszi a táskáját, a lábával kinyitja a konyhaajtót. Lemegy a csónakhoz, berántja a motort, és kikormányozza a csónakot a nyílt vízre. Azért nézem, hogy biztos legyek benne, elment. Ám ahogy eltűnik a salmadairi szirtnél, Lydia kirohan a konyhába mezítláb, kikericssárga leggingben, könnyes arccal és megkérdi: – Ez apu volt? Hol van? Nem jön be köszönni?

Most mit mondjak erre? Semmit. A nagy dühömtől arról megfeledkezem, hogy Lydia még mindig szereti az apját. Mindennek ellenére. Megölelem hát, szorosan tartom a karomban, megsimogatom a szőke haját, megfordulunk és kinézünk az ajtó felé, anya és lánya.

– Apának megint dolga van.

Lydia megpördül, könyörgő tekintettel rám néz, nagy kék szemébe csodálkozás, mint aki nem érti.

– De nem köszönt! Még csak be sem jött, hogy megnézzen?

– Édese…

– És el sem köszönt?

– Szívem…

Látszik, meg sem hallja: – Nem köszönt el tőlem! – Hirtelen kiszabadítja magát az ölelésemből, kirohan a nyitott konyhaajtón, egyenesen át a nedves páfrányokon és hangán, le a partra a világítótoronyhoz, ott kiabál: – Apa! Apa! Gyere vissza!

De Angus már túl messze jár a csónakkal, és háttal is van nekünk, a szél és a hullámok elfojtják a kislány hangját, azt a vékony kis gyerekhangot. Angus nyilván nem hallja a kiáltozását, sem a sírását.

– Apa! Apa! Gyere vissza! Gyere vissza hozzám, apa!

A hollók kárognak, a sirályok rikoltoznak, engem fojtogat a szomorúság. Megpróbálok nyugodt maradni. Látom, hogy egy csuklyás varjú a világítótorony melletti berkenyebokorról figyeli Lydiát. Ezek a varjak kiharapják az újszülött bárányok nyelvét, amitől azok nem tudnak szopni, és egy nap alatt elpusztulnak.

A kislányom még mindig kiáltozik.

Ó, jaj, ez már túl sok. Félek, hogy beszalad a vízbe, rohanok utána le a partra, megfogom a kezét és leguggolok mellé.

– Kicsikém, apának dolga van, nemsokára visszajön.

– Megjött és elment, nem köszönt nekem, sem amikor jött, sem amikor elment. Már nem szeret!

Nem bírom tovább, hazudnom kell.

– Dehogyisnem szeret. Csak nagyon-nagyon sok a dolga, de hamar megjön. Gyere, össze kell készülni holnapra, gyere, aztán sütünk valami finomat. Mézeskalács emberkét.

Igen, a sütés. Ez az én megoldásom a dolgokra. Sütemény, keksz. Mézeskalács emberke. Szódabikarbóna, és apró ezüstszínű cukorgyöngyök, cukor, vaj, gyömbér.

Ezt csináljuk tehát: süteményt sütünk.

A mézeskalács emberkék azonban nem sikerülnek. Alaktalanok, mint a kis mézeskalács állatok, megpróbálom tréfára venni, de Lydia szomorúan nézi őket a forró tepsiben, megrázza a fejét és berohan a szobájába.

Semmi sem működik. Soha semmi nem fog működni többé.

Elgondolkodom Lydia apja iránti mély érzelmein. Ha a tanúja lett volna a molesztálásnak, akkor vajon szeretné-e ennyire? Valóban? Talán nem is látott semmit, és Kirstie csak elmondta neki. Vagy nem is úgy történt, vagy egyáltalán meg sem történt, és talán én feltételezek mindenfélét, ráadásul elhamarkodottan? Egy pillanatra elönt a kétely, beleszédülök. Lehet, hogy tévedek? Azért fordulok a közhelyekhez – gyermekmolesztálás, pedofília, modern kori boszorkányság –, mert elvakít a haragom vagy a bánatom?

Nem. Nem. Ott vannak Lydia saját szavai, az én emlékeim és Samuels tudományosan megalapozott szövege. Valószínűbb az, hogy nem akarom elfogadni azt, hogy tíz éven át éltem együtt egy olyan férfival, sőt szerettem, aki képes volt hozzányúlni a saját lányához. Mert ugye, mit mond ez el rólam?

Kimegyek, a mézeskalácsot a komposztba dobom, és a bűzlő sártengeren át Ornsayt nézem.

Semmi.

Később Lydiával apálynál átmegyünk a gázlón, gumicsizmáink alatt ropognak a döglött rákok páncéljai. Elkötjük a csónakot a Selkie mólójától, aztán hazaevezünk és olvasunk. Este egy üveg bor társaságában kivasalom az iskolai egyenruháját, ő alszik. A hideg ellenére majdnem az összes ablakot kinyitom.

Azt akarom, hogy a metsző hidegben élesebb legyen az elmém, logikusan tudjak gondolkodni. Vajon helyesen cselekszem, amikor visszaviszem Lydiát a Kylerdale-be?

Amikor még épp, hogy beszéltünk egymással, Angus nagyon azon volt, hogy Lydia ne menjen vissza. Az iskolatitkár azonban állítja, hogy a dolgok jobbra fordulnak, és amíg nem megyünk máshová, biztos vagyok benne, hogy csak magányosabb lesz, ha itthon tanul. Akkor soha ki se tenné a lábát a szigetről.

Nagy nehezen lefekszem és elalszom. Nem álmodom.

Reggel olyan szürke az ég, mint a vadlibák tolla. Nem könnyű Lydiára erőltetni az egyenruháját, mert nagyon szeretne itthon maradni, és állandóan azt kérdezgeti, hol van apa.

– Nemsokára itthon lesz.

– Biztos, anya?

Áthúzom a fején az iskolai pulóvert és hazudok neki: – Igen, drágám.

– Anya, nem akarok iskolába menni.

– Ugyan már!

– Mert ott lesz Emily és ő utál engem. Mind utálnak. Ugye, Emily azt hiszi, hogy valami nincs rendben velem?

– Nem, nem hiszi azt. Csak buta egy kicsit. Gyere, vegyük fel a cipődet, egyedül is meg tudod csinálni. Volt egy szabad heted, most már ideje iskolába menni. Minden rendben lesz.

Mennyi hazugságot képes valaki mondani a lányának?

– Mind utálnak, anya. Azt hiszik, hogy Kirstie itt van velem, ő pedig meghalt, szóval engem is kísértetnek néznek.

– Elég ebből kicsim. Ne gondoljunk most ilyenekre, menjünk az iskolába, mindenki elfelejtette már ezt.

De mire áteveztünk, beültünk a kocsiba és megtettük a parton azt a néhány szélfútta mérföldet az iskoláig, nyilvánvaló, hogy senki sem felejtett el semmit. Az iskolatitkár zavart arckifejezése, amint kiszáll a Mazdájából, mindent elárul. És amikor odaérünk a vidám nyári fényképekkel díszített ajtóhoz, ahol ott függ két nyelven az iskolaudvar szabályzata – Riaghailtean Raon-Cluiche –, rögtön beigazolódik a legrosszabb sejtésem is. Megfagy körülöttünk a levegő. És még inkább, mint eddig bármikor is.

– Nem akarok bemenni, anya – mondja Lydia nagyon halkan, és arcát a hasamba temeti.

– Ugyan már, ne butáskodj. Jól fogod magad érezni.

A többiek elszaladnak mellettünk.

– Látod, gyülekező, siess már!

– Nem akarják, hogy itt legyek.

Annyira nyilvánvaló, hogy igaza van, hogyan is hazudhatnék? Hiszen tapintható az ellenségeskedés. A többi gyerek eddig általában csak nem vett róla tudomást, most azonban félnek tőle. Az egyik fiú rámutat, és suttog valamit, két szőke kislány Lydia osztályából hátrál, amikor meglátja, ahogy szinte belököm az ajtón. Új nap kezdődik, és a lányomnak nélkülem kell túlélnie.

Lehunyom a szememet, megpróbálom összeszedni magam. Amíg kimegyek a hidegben a kocsihoz, nem gondolok Lydiára, aki ott van abban az iskolában, egyedül. Ha még egy rémes napot kell végigkínlódnia, kiveszem az iskolából, feladjuk. De még egyszer meg akarom próbálni.

Be kell mennem Broadfordba, hogy dolgozzam, hogy megtervezzem a tennivalóimat. Gyorsan vezetek, úgy veszem be a jeges kanyarokat, akár a helyiek, nem pedig valami ráérős turista. Ha más tekintetben nem is, ebben remekül alkalmazkodtam.

– Egy kapucsínót kérek.

Ez a szokásos rutinom: egy dupla kapucsínó és a kiváló wifi, a Cooppal szemközt levő kávézóban, az ablaknál, ami a Scizzors fodrászatra néz, mellette Hillyard horgászboltja, tele vízhatlan ruhával, szigonypuskával és vödörszám csalival meg rákvarsával, a helyi drogkereskedőknek, legalábbis ezt beszélik. Láttam ezeket a csónakokat a szorosban, ahogy összegyűjtik a varsákat, amelyekbe állítólag heroint meg kokaint rejtenek. Eleinte nem hittem a szóbeszédnek, de amikor megpillantottam az első halászokat Uigban és Fort Williamban a BMW-ikkel, akkor már elgondolkodtam a dolgon.

Itt minden rosszindulatúbb és sötétebb, mint első látásra tűnik. Távolról sem olyanok a dolgok, mint ahogy az ember elképzeli, és néha az, amit valóságnak gondol, nem is létezik.

Anya, most láthatatlan vagyok?

Kinyitom a laptopomat, szürcsölöm a kávémat, elküldök egy csomó sürgős e-mailt, aztán utánaolvasok a gyermekvédelem és az abúzus kérdéseinek. Nagyon deprimáló, annyi szó van, amit nem akarok látni sem. Például az, hogy rendőrség. Egy órával később hívom az ügyvédemet, és tájékozódom a különélésről, a válásról és a távoltartásról.

Egyszer csak érzem, hogy rezeg a telefon a farmerom zsebében, előveszem. Elfog a rettegés, nagyot nyelek.

Hat nem fogadott hívás?

És valamennyi az elmúlt húsz percben jött a Kylerdale-iskolából. Lenémítottam a telefont, és annyira belemerültem a munkába, hogy nem érzékeltem a rezgést.

Mintha eltört volna bennem valami, éles fájdalom vág belém, tudom, hogy valami szörnyű dolog történik Lydiával az iskolában. Meg kell mentenem. Az asztalra dobom a pénzt, kirohanok a kávézóból, be a kocsiba, és száguldok visszafelé a félszigeten.

Annyira gyorsan hajtok, hogy a juhok szürke foltoknak tűnnek, ahogy elhaladok mellettük, pattog a murva, ahogy felhajtok az iskola elé. Épp szünet van, hallom, ahogy kórusban kántálják: – Bogan, bogan, bogan. – Az udvaron több tucat gyerek, mutogat és kiabál. Egy ablakra mutogatnak. Mi folyik itt?

Kinyitom az udvarra vezető kaput, ami rendesen tilos, de most nem rendes időket élünk, rohadtul nem rendes időket. Utat vágok magamnak a gyerekek közt, akik üvöltenek, kiáltoznak, kántálnak a fehérre festett téglafalra, az ablakba: Bogan! Bogan! Bogan!

Egy tanár is kint van az udvaron, aki megpróbálja lecsitítani a gyerekeket, ám azok magukonkívül vannak, nem hallgatnak a tanárra. De miért kiabálnak? Hova mutogatnak? Odaszaladok az ablakhoz, benézek, és látom, hogy valami teremben vagy irodában ott áll a sarokban Lydia.

Egyedül van, a fülét befogja, megpróbálja nem hallani az üvöltözést. Könnyek csorognak végig az arcán, hangtalanul zokog. Ráütök az ablakra, megpróbálom jelezni neki, hogy itt vagyok, itt van anya, de nem néz ide, a gyerekek meg tovább kiabálják, hogy bogan, bogan, bogan. Aztán valaki a vállamra teszi a kezét, megfordulok, látom, hogy Sally az, az iskolatitkár: – Megpróbáltuk utolérni magát, már egy órája hívogatjuk… megpróbáltuk…

– Mi történt?

– Nem tudjuk, az osztályban a gyerekek megijedtek valamitől. Sajnálom, de el kellett különítenünk Lydiát. A tanszerraktárba vittük, hogy megvédjük, amíg maga ideér.

– Elkülöníteni? Megvédeni? – Fel vagyok háborodva. – Mitől kell megvédeni? És ezt hívják maguk védelemnek? Hogy bezárják egyedül egy szobába?

– Mrs. Moorcroft…

– Rázárják az ajtót és otthagyják egyedül? Mit gondolnak, milyen rohadtul félhet…

– De… de… nem érti… ott volt vele egy tanár, biztos csak kiszaladt valahova. Mindenki ideges. Megpróbáltuk elérni a férjét is, de…

Annyira dühös vagyok, hogy úgy érzem, mindjárt megütöm ezt a némbert. Nem figyelek rá tovább, berontok az iskolába és egy fiatalemberre ráüvöltök, hol a lányom? Hol a tanszerraktár? Nem válaszol. Csak tátog, és mutogat valamerre, én meg követem, amerre mutatott. Bemegyek egy üres tanterembe, megbotlom a műanyag székekben és papírkosarakban, aztán kiérek egy másik folyosóra, majd meglátok egy ajtót, amire rá van írva: TANSZERRAKTÁR meg PAIPEARACHD OIFIG, és émelyegve rájövök, mennyire gyűlölöm ezt a hülye gael nyelvet.

Az ajtó nincs bezárva, benyitok, és ott találom Lydiát, egy sarokban kuporog, a keze még mindig a fülén, szőke haja az arcára tapad a könnyektől. Amikor felnéz és meglát, zokogva felkiált a megkönnyebbüléstől és a rettegéstől. Úgy hasít ketté a hangja, mint a kés, a bűntudat kése.

– Anyaaaaa!

– Mi történt, kicsikém? Mi van veled?

– Mindenki kiabál rám, üldöztek, bezavartak ide, ide raktak, annyira féltem… annyira…

– Jól van már, jól van. – Magamhoz ölelem, amilyen szorosan csak tudom, megpróbálom kiszorítani belőle a rettegést, kitörölni az emlékeket. Kisimítom a haját az arcából, összevissza csókolom. – Kiveszlek innen, most azonnal – mondom neki.

Reménykedve, mégis hitetlenül néz rám.

– Gyere – mondom és gyengéden megfogom a kezét.

Kinyitjuk az ajtót, és távozunk arra, amerre jöttem. Senki nem áll az utunkba, és nem is szól senki hozzánk, mindenki hallgat, a tanárok az ajtókban állnak, csak néznek, pironkodnak, de nem szólnak. Kinyitom az utolsó üvegajtót is, kilépünk a friss tengeri levegőre, és most jön a vesszőfutás, végig kell mennünk a gyerekek közt, akik ugyan a kerítés mögé vannak bezárva, ahogy megyünk el az úton a parkoló felé.

A gyerekek azonban már nem visítanak. Csöndben vannak. Mind. És figyelik a távozásunkat. Csöndes, csodálkozó gyerekarcok tömött sorokban.

Kinyitom a kocsiajtót, bekötöm Lydiát a gyerekülésbe, és szótlanul megyünk a kanyargós úton Ornsay felé. Lydia csak akkor szólal meg, amikor odaérünk a csónakhoz, majd motorral megyünk Torran felé.

– Holnap vissza kell mennem az iskolába?

– Nem – felelem túlkiabálva a hullámok és a motor zaját. – Soha többet nem mégy vissza. Ennyi. Majd keresünk egy másik iskolát.

Lydia bólint, arca szinte eltűnik az anorák kapucnijában, megfordul, a vizet és a közeledő világítótornyot nézi. Vajon mire gondolhat? Miken mehetett keresztül? Miért kiabáltak a gyerekek? Partot érünk, kihúzom a csónakot, hogy biztonságban legyen, aztán bemegyünk a konyhába, és én paradicsomlevest főzök konzervből, és katonákat vagdosok a vajas kenyérből. Vigasztalónak.

Csöndben ülünk az ebédlőasztalnál a csupasz, szürke szobában, ahol még mindig a falon díszeleg a skót táncos képe. Valami még jobban riaszt benne, mint eddig. Mert mindig visszatér. Már a fele alakot lefestettem, a táncost és a sellőt is, és mégis, előtűnnek a rétegek alól, biztos nem vittem fel elég vastagon a festéket.

Sápadt, talányos arccal bámulnak engem.

Lydia alig eszik a levesből. Belemártja a kenyerét, fél falatot, ha megeszik. A másik felét az asztalon hagyja, csorog belőle a piros leves, akár a vér. Nézi a levest és megkérdi: – Bemehetek a szobámba?

Igent akarok mondani, hagyni őt aludni, hadd mossa el az álom ezt a napot, de előbb kénytelen vagyok megkérdezni tőle: – A gyerekek mit kiabáltak az iskolában? Mi az a bogan? Mit jelent? És miért mondták?

Úgy néz rám, mint egy gyengeelméjűre. Ő tanult valamicskét gaelül az iskolában, én semmit.

– Azt jelenti, kísértet – mondja halkan. – Most már mehetek?

Tartom magam, küszködök a rettegéssel. Eszem egy kis levest, és az övére mutatok.

– Légy szíves, anya kedvéért egyél még egy kis levest.

– Jó – feleli –, igen, anya.

Engedelmesen legyűr két kanállal, majd leteszi, és kirohan az ebédlőből, hallom, ahogy bemegy a saját szobájába. Az iPad kattog és surrog. Igen, hadd játsszon azzal, amivel akar.

A következő két órában azzal foglalom el magam, hogy megtervezem a menekülésünket, papírral, laptoppal ülök az asztalnál. Londonba nem mehetünk vissza, arra nem telik. Talán pár hétig anyáméknál? De hiszen Instow-ban is kísértenek az emlékek.

Aztán gondolataim csak visszatérnek a mai délutánhoz. A gyerekek visításához.

Bogan, bogan, bogan. Kísértet, kísértet, kísértet.

Miért kiabálták ezt?

Nem szabad erre gondolnom. Nem tudok nem erre gondolni.

Mit teszek hát? Tervezem a jövőt.

Skye-ban szívesen lennék, ha nem is Torran szigetén. Mollyval egészen jól összejöttünk, talán bérelhetnék egy házat Ornsay mellett, hogy ő a közelünkben legyen. De lehet, hogy ez bolondság, lehet, hogy nevetséges lenne itt maradni.

Az a helyzet, hogy fogalmam sincs, mit tegyek, hogyan másszak ki ebből. És ami még rosszabb, Angusszal is beszélnem kell. Eladjuk Torrant, kiadjuk vagy mi lesz? A pénzből meglennénk Lydiával. De vajon minket illet-e? Igaz, Angus miért kapna bármit is azok után, amit tett?

Börtönben lenne a helye.

Leteszem a tollat, megdörzsölöm a fáradt szememet. Le kell feküdnöm. Bemegyek a hálóba, ahol valaha Angusszal együtt aludtam. Van itt egy tükör, az utolsó nagy tükör a házban. A többit elraktuk, mert Lydia fél tőlük.

Nézem a tükörképemet a halvány, téli fényben. Vékony vagyok, sőt sovány. Jobban kéne vigyáznom magamra.

Ahogy magamat nézem, egyszer csak megjelenik Lydia Leóval a kezében. Biztos bejött a hálóba. Mosolyog, már vidámabb az arca, a mosolya derűs.

Megfordulok, és a lányomra nézek, aki ott áll a szobában, csöndben, egyedül.

– Szia, jobban érzed magad?

Már nem mosolyog, nagyon gyorsan megváltozott az arca.

Aztán rájövök, hogy nincs is a kezében Leó.

24. fejezet

Nézem a lányomat, ő szótlanul visszanéz rám, kérdő arccal. Nagyon fiatalnak néz ki, mintha visszafelé mennénk az időben, odáig, amikor még mindketten éltek, hatévesek, öt… négy… egyre kisebbek. Szinte látom, ahogy a devoni parton azt játsszák, hogy egymásnak szaladnak, nagyot ütköznek. Rajzanak bennem az emlékek. Félek, szédülök, ahogy bámulok bele a múlt kútjába.

Mindketten itt vannak. De hiszen nem lehetnek mindketten itt!

– Lydia!

– Igen, anya?

– Te most viccelsz velem?

– Nem értem, anya.

– Leóval, drágám… viccelsz?

Megfordulok, és még egyszer belenézek a tükörbe, ott vagyunk, igen, anya és lánya, Sarah Moorcroft és lánya, Lydia Moorcroft. Egy kislány élénksárga leggingben, farmerblúzán elöl vidám, pirossal hímzett madár.

Nincs nála Leó. Mégis, a tükörben ott volt, biztos vagyok benne, hogy láttam. Vagy mégsem? Olyan vidáman mosolygott, mint Kirstie. Kirstie-t láttam a tükörben. Mindketten szerették Leót, még verekedtek is érte. Lehet, hogy most is verekszenek. Mint ahogy verekedtek a hasamban is, meg a tejemért.

Mindketten itt vannak ebben a hideg, fehér szobában, miközben kint az ég szürke, és újra azon megy a vita, melyikük haljon meg és melyikük maradjon életben.

Alig állok a lábamon, nekidőlök az ágynak.

– Mi baj, anya?

– Semmi, drágám, semmi, csak kicsit fáradt vagyok.

– De másnak nézel ki.

Miért van annyira hideg ebben a hálóban? Az egész ház állandóan hideg, olyan, mintha a jeges szél beleette volna magát az eresztékeibe, de ez most más. Meglátszik a leheletem.

– Nagyon hideg van itt – mondja Kirstie.

– Igen – felelem és felállok. – Menjünk a nappaliba, és rakjunk rendesen a tűzre.

Megfogom a kis kezét, az is hideg, mint a hulláé. Emlékszem, milyen volt Kirstie még meleg keze, amikor kétségbeesve kerestem a pulzusát, ott, akkor, Devonban, miután lerohantam a lépcsőn, hogy megnézzem, él-e még.

Nem lehet, hogy Kirstie valóban itt van a szobában most? Hatalmába kerít a kétség? Körbenézek, látom a fehér falakat, a skót vezér mellett a feszületet, a régi tolóablakot, azon át a nedves, zöld hangát meg a kék tengert. Feltámad a szél, a sziget néhány satnya fája hajladozik a szélben.

– Gyere, kicsikém.

Rekedt a hangom, de megpróbálom nem mutatni Lydia előtt, mennyire félek ettől a háztól. A szigettől. Félek attól, ami velünk történik. És félek a lányomtól.

Lydia teljesen nyugodtnak tűnik, amikor bemegyünk a nappaliba, leül a kanapéra, látszik, az iskolai trauma ellenére semmi baja.

Én azonban, ahogy ott térdelek és rakom a tüzet, egyáltalán nem vagyok nyugodt. A szél rázza az ócska ablakkereteket, és minden különös mozzanat mintha kezdene összeállni. A tüzet bámulom. Mit láttam a tükörben? Mit látott Emily Durrant, hiszen ő is a tükörnél visítozott.

És a mai incidens az iskolában. Kísértet, kísértet, kísértet.

Lehet, hogy valóban kísértet jár a házban? Én nem hiszek a szellemekben, de abban a tükörben Kirstie-t láttam. Ő viszont pont olyan volt, mint Lydia, így aztán, akit láttam, Lydia is volt. Egymás kísértetei. Lydia már most Kirstie élő szelleme. És mivel én egy kísértettel élek együtt, miért is nem hiszek bennük?

Mert nincsenek.

Mégis Kirstie volt az a tükörben. Visszajött, hogy üdvözöljön. Hogy beszéljen anyával.

Te hagytad, hogy leugorjak, anya. A te hibád volt.

És valóban, az én hibám volt. Miért nem voltam ott? Miért nem ügyeltem a lányaimra? Nekem kellett volna rájuk vigyáznom, hiszen Angus Londonban volt. Ott kellett volna lennem. Sőt már sokkal korábban ott kellett volna lennem, és megakadályoznom, hogy Angus azt tegye, amit tett. Látnom kellett volna a jeleket. Az apai abúzus gyakorisága.

Miért nem akadályoztad meg, anya?

– Nem a te hibád – mondja ekkor Lydia hangosan, és én annyira megdöbbenek, hogy kiejtem a kezemből a nedves fahasábot a rongyos szőnyegre.

A lányomra meredek.

– Hogy micsoda?

– Az az iskolai izé – feleli Lydia. – Nem a te hibád volt. Kirstie a hibás. Állandóan visszajön, ugye? És rám ijeszt. Félek tőle.

– Ne legyél butuska, Lydia – mondom, és rárakom a fát a tűzre. Fellángol, pattog, de továbbra is hideg van. Ha pár lépésre elmegyek a tűztől, már megint meglátszik a leheletem. Ez a rohadt ház, ez a rohadt, kibaszott ház.

– Különben is, kicsim, nemsokára elmegyünk, emiatt már nem kell többet aggódnod.

– Micsoda?

– Elköltözünk, drágám. Elmegyünk.

– Itt hagyjuk a szigetet?

– Igen, itt.

Ráncolja a homlokát, riadt szomorúság ül ki az arcára.

– De te akartad, hogy idejöjjünk, anya, és azt mondtad, jobb lesz, mint addig.

– Tudom, de…

– Hát Kirstie-vel mi lesz? Ő itt van. És Beany is itt van, őket nem hagyhatjuk itt, ugye? És apa?

– De…

– Nem akarok sehova sem menni, csak ha apuci is jön.

Látom, hogy egyre nő benne a szorongás. Most minden felkavarja, megközelíthetetlen, érzékeny. Mit mondjak most?

– Majd beszélünk apával, kicsim, megígérem. Keresünk egy házat, ahová rendes út vezet, meg van tévé. Ugye, milyen jó lesz? Televízió, fűtés, minden.

Lydia nem szól semmit, csak bámulja a tüzet. Szomorú a kis arca, kipirosodik a tűztől, ahogy sötétedik, visszatükrözi a lángokat. Ez nem a szokásos szélvihar a szigeten. Hallom, ahogy a fenyők nyögnek a Salmadairon, jön a vihar Eisort, Tokavaig, Ord és Sgurr Alasdair felől.

– Itt van most is, ugye?

– Hogy mi?

– Hát Kirstie. Itt van.

– Mit mondasz?

Megfagy a vér az ereimben.

Lydia rám néz, arckifejezése egyszerre közömbös és riadt.

– Itt van most is, anya, itt, ebben a szobában. Nézd csak!

Körülnézek a szobában, úgy érzem, megőrülök. Azt várom, hogy a halott lányom felbukkan a jéghideg folyosón. Ám semmit sem látok, csak a bútorok árnyékai táncolnak a falon a dühödten égő tűz fényénél.

– Butaság, Lydia, el kell mennünk innen. Mindjárt csinálok egy kis…

Iszonyatos hang szakítja félbe a mondatomat. Annyira rettegek, hogy idegesen felkacagok, amikor rájövök, hogy a telefon az. Csak a telefon? Riadt vagyok, feszült, azért ijedtem meg a telefon régimódi csörgésétől.

Amikor végre észhez térek, adok Lydiának egy puszit, majd átszaladok az ebédlőbe. Nagyon vágyom egy emberi hangra, egy felnőtt emberére kintről, a normális világból, ahol mások élnek, dolgoznak, tévét néznek. Reménykedem, hogy Molly az vagy Josh, vagy a szüleim. Még azt sem bánnám, ha Imogen hívna.

Angus az.

Az egyetlen ember a világon, akivel nem akarok beszélni, az hív. Komoly hangja vágyakozással és szomorúsággal tölt el. Alig tudom megállni, hogy ne csapjam le a telefont. És az időjárásról beszél.

A kibaszott időjárásról.

– Komolyan mondom, Sarah, azt beszélik, jön, és rémes lesz. Nagyon nagy vihar közeleg. Azt hiszem, el kéne jönnötök a szigetről. Josh csónakjával átmegyek értetek.

– Hogy micsoda? És együtt legyünk veled, Gus? Az nagyon jópofa lenne.

– Figyelj, nem tréfálok. Nézd, milyen szél fúj! Nézd, és ez még csak a kezdet. Emlékszel, mondtam, hogy itt napokig eltarthatnak a viharok.

– Igen, értem.

– A Torran-sziget híres erről. Torran. Eilean Torran. A Mennydörgés-sziget. Emlékszel, Sarah? Emlékszel?

Kinézek az ablakon a sötétbe, miközben beszél. A nappali fény maradéka nyugatra menekült, látom Tokavaig felett a keskeny, világos sávot. Az ég tisztul, feljött a telihold. A tenger nyugodtabbnak tűnik, mint valaha, a fák sem nyöszörögnek már. A furcsa csak az, hogy fent, a magasban, a sötétkék égen szélsebesen futnak a szakadozott felhők.

– Nekem nem tűnik vészesnek, elállt a szél. Gus, légy szíves, ne hívogass minket, ne zaklass, tudod… én… szóval tudod, miért… – Igen, ki kell mondanom. Kimondom. – Tudod te jól, mit tettél. Elegem van a hazudozásból. Tudod, mi történt, én is tudom. Hagyjuk abba a mellébeszélést itt és most.

Néma csönd a vonal túlsó végén. Mintha megszakadt volna. Aztán Angus megszólal: – Mi a rossebről beszélsz?

– Rólad, Angus. Rólad. Rólad és Kirstie-ről.

– Micsoda?

– Tudod te jó, mit tettél. Én is rájöttem, Lydia elmondta. Hogy hozzányúltál Kirstie-hez. Csókolgattad, és ő félt tőled. Ezt lényegében dr. Kellaway is megerősítette.

– Hogy mi van, Sarah? Ez baromság. Mi a francról beszélsz?

– Megrontottad Kirstie-t. Szexuálisan zaklattad. Hozzányúltál, te… rohadék. Ezt tetted, hónapokon, éveken át. Mennyi ideig? Ahogy az öledben ült, ahogy, a rohadt életbe, átölelted… hozzányúltál, nem? Le ne merd tagadni, te szemét! Ezért ugrott le, mert félt tőled, leugrott ugye, a kurva életbe? Megölte magát, és te voltál az oka, a saját apja. Netán meg is erőszakoltad? Meddig mentél el? És most Lydia is el van cseszve, nem tudja, mit tegyen, tönkretettél minket, szétverted a családunkat, te csináltad, és…

Kifogytam a gyűlöletből. Nem találok több szót. Reszketek, ahogy a kezemben tartom a telefont. Angus nem szól semmit. Nem tudom, mit várok tőle, hogyan reagáljon. Dühösen? Heves tagadással?

Nyugodt a hangja, amikor megszólal, van benne düh, de nyugodt.

– Ez nem igaz, Sarah, egyetlen szó sem igaz belőle.

– Igen? Szóval…

– Sohasem nyúltam Kirstie-hez. ÚGY nem. Hogy képzelheted ezt?

– Lydia mondta.

– Igen, ölelgettem csókolgattam Kirstie-t. Ez minden. Megpróbáltam felvidítani, kedves lenni hozzá. És hogy miért? Mert te nem voltál az.

– De félt tőled.

– Egyszer valóban rákiabáltam. Igen, Sarah, egyszer. De ez őrültség. Basszus, te meg vagy őrülve.

– Ne merd ezt mondani rám…

– Pofa be – mondja Angus. – Fogd be azt a rohadt pofádat.

Mint egy gyerek, akire rászólnak, elhallgatok. Ezt valahogy mindig el tudja érni nálam. Mert ha így beszél, újra hétéves vagyok, és az apám üvölt rám. Angus azonban nem kiabál, folytatja, nagyon lassan, tagoltan.

– Ha az igazságot akarod tudni, kérdezd meg a lányodat, mi történt valójában. Kérd meg, hogy mondja el neked is azt, amit nekem, úgy fél éve.

– Micsoda?

– Kérdezd meg tőle, ha annyira akarod. És nézz bele a komódba. Az alsó fiókig eljutottál? Hmm? Nem? – Fröcsköl a hangja a dühtől. – Akkor most előbb készülj fel a viharra, Sarah. Jön a vihar. Ha ott akarsz maradni a szigeten, nem tudok mit csinálni, bassza meg. De a lányunkat ne engedd ki. Vigyázz rá.

Teljesen összezavart, de talán épp ezt akarta. Megint fellángol bennem a düh.

– Ne gyere a közelünkbe, Angus. Ne gyere ide, ne hívj, ne beszélj… ne!

Leteszem a telefont.

– Mi van, anya?

Lydia az, itt van az ebédlőben. Nem hallottam bejönni, mert üvöltöttem Angusra.

– Anya, mi van?!

Megszédülök, amikor rájövök, hogy itt áll, vajon mennyit hallott a beszélgetésből? Elragadtattam magam. Nem gondolkoztam. Hallotta, hogy azzal vádolom az apját, hogy molesztálta Kirstie-t? Mit tettem? Csak rontottam a dolgon…

Nem maradt más hátra, mint hogy úgy tegyek, mintha mindezeket nem mondtam volna. Csak nem kérdezhetem meg tőle, hogy hallotta-e, ahogy az apját megrontással gyanúsítom?

– Nincs semmi, drágám. Csak beszélgettem apával.

– Nem, nem beszélgettél, kiabáltál.

Vajon mit hallott? Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Mi a baj, anya? Miért kiabálsz apával? Kirstie miatt? Azért, mert mindig visszajön? Mert ő azt szeretné, ha visszajönne?

Azt akarom mondani, hogy igen.

De összeszedem magam, átfogom a vállát, és kimegyünk a konyhába. A konyha olyan, mint valami díszlet egy drámában vagy tévéjátékban. A normalitás jelképe. A falak azonban nem valódiak, a világosság irreális, és hátul furán sötét van. Egy hangtalan tömeg néz minket, ahogy ott állunk a kivilágított színpadon.

– Kérsz teát? És mit ennél hozzá?

Lydia csak néz, előbb rám, aztán a hűtőre.

– Nem tudom.

– Amit csak szeretnél, drágaságom. Bármit, ami a hűtőben van.

– Hááát… sajtos meleg szendvicset.

– De jó ötlet! Mindjárt csinálom is, nem tart soká. Menj addig a nappaliba, és nézd meg, meg van-e rendesen rakva a tűz.

Lydia kicsit gyanakodva néz rám, majd nagy megkönnyebbülésemre eloldalog. Most már úgy tehetek, mintha nem is hallotta volna azt a beszélgetést Angusszal.

Óvatosan kiveszem a fejem felett lógó drótkosárból a kenyeret, majd a hűtőből a cheddart. Kinézek az ablakon, a különös szürke felhők újra száguldanak, nagyon sebesen haladnak tova a Hold csodálkozó, fehér arca előtt. A fák ismét nyögnek, ahogy a szél erőre kap. Vajon Angusnak volt igaza a viharral kapcsolatban?

Enni kell adnom a lányomnak.

Amikor a sajt már olvad és bugyog, kiveszem a kenyeret a grillből és egy tálra teszem, falatokra vágom és beviszem az ebédlőbe, ahol Lydia türelmesen ül az asztalnál. Kék zokni van rajta, épp az imént vehette fel. Előkerült Leó is, mellette ül az asztalon, játékarcával egyenesen rám mosolyog.

Lydia előveszi a narancsszínű műanyag nyelű gyerekkését és villáját, és csöndben megeszi a meleg szendvicset. A tányérja mellett ott a könyve. Általában nem szeretem, ha evés közben olvas, de ma nem szólok rá. Furcsa módon elégedettnek tűnik, tekintve azt a sok borzalmat, amin ma keresztülment.

Kinézek az ablakon. A Hold elbújt a nagy felhők mögé, a fák hangosabban nyögnek, az eső dühödten veri az ablakokat. Lydia vacsorázik és a postásról szóló dalocskát dünnyögi.

Postás Pat, Postás Pat, Postás Pat és macskája, Jess.

Megpróbálom összeszedni magam, de hirtelen elfog az az érzés, hogy ez, aki itt ül előttem, az ebédlő félhomályában, Kirstie. Közeledik a vihar, a világítótorony fénye kétségbeesetten villog a szoros sötét vize felett: segítség, segítség, segítség.

– Lydia – szólok oda neki.

Nem fordul meg.

– Lydia.

Most sem mozdul, csak eszik és dúdol. Leó ül az asztalon mosolyogva. Küszködöm, hogy képes legyek újra logikusan gondolkodni: ez itt Lydia, és én csak a stressz miatt képzelgek.

Hátradőlök és mélyeket lélegzem. Megpróbálok nyugodtan nézni a lányomra, igyekszem tárgyilagos lenni. Eszembe jut, amit Angus mondott: Kérdezd meg tőle, mi történt valójában, mit mondott nekem fél éve. Ezt éles hangon mondta, és már-már meggyőzően tagadta a molesztálást. Lehet, hogy végzetesen hamis következtetésre jutottam?

Mit tegyek?

Most már valóban erősödik a vihar. Hallom, hogy valahol ajtó csapódik. Valahol távol, kint, talán a csűr ajtaja. Iszonyú hangot ad ki, olyan, mintha el akarna törni. Mindent meg kell erősítenem, rögzítenem.

Nincs tehát választásom, az időjárás átvette az uralmat. Áthajolok az asztal fölött és megfogom Lydia kezét, hogy idefigyeljen rám. Belemerült az olvasásba, már nem énekli azt a rémisztő dalocskát.

– Édesem, várjál meg itt, nagyon rossz lesz az idő ma éjjel, ki kell mennem ellenőrizni, minden rendben van-e a ház körül.

Rám néz, és közömbösen, szórakozottan megvonja a vállát.

– Jól van, anya.

Bemegyek a hálóba, nem akarok a tükörbe nézni. Felveszek egy vastag pulóvert, arra meg a legmelegebb dzsekimet. A konyhában belebújok a gumicsizmámba, összeszedem magam és kinyitom a konyhaajtót.

Vadul süvít a szél, száraz leveleket, hínárt, moszatot visz a szárnyán. A világítótorony kisebbnek tűnik, fénye már nem hoz megnyugvást.

Minden külső ajtót jól be kell biztosítanom, ám a szél annyira erős, hogy majdnem felbukok a csúszós fűvön, ahogy a ház fala mellett botorkálok. Még soha nem éltem át ekkora vihart, Dél-Angliában nincs ilyen. A szél néha egyenesen az arcomnak ront, szúr, mintha valaki éles tárgyakat dobálna felém. Kezdek félni.

A csűr ajtaja a rozsdás zsanérjain himbálózik, mintha el akarna törni. Az ujjaim merevek a hidegtől és az esőtől, de sikerül becsuknom az ajtót és rátennem a keresztlécet.

Korábban csodálkoztam, mire kellenek ezek a lécek, de most már tudom. A Mennydörgés-szigetre lesújtó viharok idejére.

Úgy húsz percbe kerül, míg megcsinálom, amit kell. A legnehezebb, hogy a csónakot kivontassam olyan messzire a parttól, amennyire a sötétben, az üvöltő szélben és a szakadó esőben csak tudom. Közben majdnem elesem, az egyik térdemet jól be is ütöm. Aztán visszanyerem az egyensúlyomat.

– Jézusom, segíts, ne hagyd magad, Sarah! – kiáltom magamnak, de a szavaimat felkapja a szél, és kiviszi a tengerre.

– Hajrá!

Vajon milyen magasra húzzam fel a csónakot, hogy biztonságban legyen? Felvonszolom egészen a világítótorony lépcsőjéhez, aztán belerakom a horgonyt, és hozzákötöm a torony korlátjához. Alig bírom mozgatni az ujjaimat.

De megcsináltam. Meg tudom kötni a csomót úgy, ahogy Angustól tanultam.

Görnyedve szaladok vissza a konyhaajtó felé, a fejemet oldalt fordítom a könyörtelen eső elől. Boldogan, megkönnyebbülve beesem a konyhába, és becsukom magam mögött az ajtót. A konyhában belülről van a keresztléc, azt is a helyére teszem. Kicsit halkabb lett az iszonyatos süvöltés és nyögés, de még hallani.

– Anya, félek.

Lydia ott áll a konyhaajtóban.

– Annyira hangos a szél, anya.

– Csak egy vihar – mondom neki és átölelem. – Ki kell várnunk, míg elmúlik. Minden rendben lesz. Van ennivalónk és tűzifánk is. Olyan ez, mint egy nagy kaland.

– Apa nem jön segíteni?

– Ma este már nem, de talán holnap. Majd meglátjuk.

Hazudok neki, de nem baj. Angus említésére eszembe jut, amit mondott, és hogy mennyire tagadta a molesztálást. És az a másik mondata is: Kérdezd meg Lydiát, mit mondott nekem fél éve. Kénytelen vagyok ezt tisztázni. Lehet, hogy fájni fog Lydiának, de ha nem látok világosan, akkor én fogok megőrülni, ami még rosszabb neki.

– Menjünk be kicsikém a nappaliba, kérdezni akarok valamit.

Rettegve néz vissza rám.

– Mit akarsz kérdezni?

Átmegyünk a nappaliba, elhúzom a függönyöket, hogy ne lássuk az esőt és ne halljuk, ahogy a szél csapkodja a tetőt, majd leülünk a tűz elé, a kanapéra. A plédnek még Beany-szaga van.

– Tudod, mondtad, hogy apa simogatta és puszilgatta Kirstie-t.

Megrebben a szeme. Zavarban van?

– Igen, anya.

– Hogy értetted ezt?

– Mit?

– Hát, amikor beszéltél erről, úgy értetted, hogy… – keresem a szavakat. – Úgy simogatta és puszilta, mint ahogy anyát szokta? Így gondoltad?

Látom, feszülten figyel, és most kiül az arcára a megdöbbenés.

– Nem! Nem, anya, nem úgy!

– Akkor… – mintha mély, sötét szakadék nyílna meg bennem. Lehet, hogy őrületes hibát követtem el? Már megint? – Hát hogy értetted, Lydia?

– Csak ölelgette és azért, mert te nem ölelgetted, anya. És akkor egyszer nagyon kiabált, és attól Kirstie megijedt. Nem tudom, miért kiabált.

– Biztos vagy ebben?

– Igen, anya, teljesen biztos. Nem úgy puszilta, mint ahogy ti szoktatok. Nem! Egyáltalán nem.

Mintha koromfekete szakadék nyílna meg előttem.

Lehunyom a szememet, mélyeket lélegzem. Újból nekifogok.

– Na, jó, még egy kérdés, drágám. Mondd, mit meséltél apának fél éve?

Ott ül félénken, mereven, és nem néz rám. Dühös, és könnyes a szeme.

Megismétlem a kérdést, de nem válaszol.

Mint az anyja meg a nagyanyja. Nem szól semmit.

Én azonban elszántam magam, hogy a végére járok ennek a dolognak, ha már eddig eljutottam. Még akkor is, ha nyilvánvaló, hogy kínos neki. Úgy okoskodom, hogy ha egyszerre beszéljük meg ezt, akkor majd elfelejti a viharral együtt.

Újra kérdem, nem válaszol.

– Kérdezett valamit apa Kirstie-ről, vagy te mondtál neki valamit róla?

Csak a fejét rázza, hátrál, elhúzódik az ölelésem elől, már a kanapé szélén ül. A szél egyre csak tépázza kint a fákat. Iszonyat az egész. Újra megkérdem, mert tudnom kell.

– Mondtál valamit apának fél évvel ezelőtt?

Hallgat.

– Lydia!

Újabb csönd, majd egyszer csak hangosan kifakad: – Ezt csinálta apa is. Pontosan azt csinálod, amit ő. HAGYD ABBA!

Hogy micsoda?

Kinyújtom felé a kezemet, hogy megnyugtassam.

– Mit mondtál, édesem? Hogy érted azt, hogy apa is ezt csinálta?

– Hát, amit most te.

– Lydia, mondd meg…

– Nem Lydia vagyok. Kirstie vagyok.

Erről jobb, ha nem veszek tudomást.

– Lydia, mit mondott apa, és mit mondtál te? Meséld el, kérlek!

A szél mindent nekihord az ablakoknak meg a falaknak. Mintha szét akarná törni a házat.

– EZT csinálta. KÉRDÉSEKET tett fel arról a… balesetről, és én elmondtam neki… elmondtam…

– Mit, drágám? – A szívem a szél üvöltésénél is hangosabban dübörög. – Meséld el, mit mondtál?

Lydia komor arccal néz rám. Hirtelen mintha megöregedett volna. Ilyen lesz felnőttkorában.

– Megmondtam apának, hogy én tettem, tényleg én voltam, én tettem, én csináltam… rossz voltam.

– Hogy érted? Mit csináltál?

– Elmondtam apának, hogy rosszat csináltam. És TÉNYLEG. Apa nem csinált erre semmit. De rólad nem szóltam, rólad semmit, csak magamról, mert nem akartam, hogy haragudjon RÁD…

– Lydia!

– Tessék!

– Lydia, mondd el nekem. Mondj el mindent.

– Mindent mondjak el? De hiszen tudod. Te már mindent tudsz. – A szél most mintha duettet üvöltene a lányommal, aki sikítva ismételgeti: – Anya, te tudod, mi történt. Tudod!

– Nem, nem tudom.

– De tudod, de tudod, de tudod.

– Nem, nem tudom.

– De igen, igen, IGEN! – kiáltja most már reszketve, sírva. – Nem egyedül én voltam, nem igazán csak én voltam. – Hirtelen elhallgat, a szemembe néz, majd az arcomba üvölti: – ANYA, Ő TEMIATTAD HALT MEG!

25. fejezet

Angus a Selkie-ben ült egy tripla Ardbeg társaságában. A kocsma gyakorlatilag kihalt, csak Gordon meg néhányan a helyiek közül ültek ott, gyorsan felhajtották a sörüket, mielőtt hazasiettek volna, hogy kivárják, amíg elmúlik a vihar. Angus az emeleten vett ki szobát. A Selkie nyáron elég drága hely volt, de télen alig kellett valamit fizetni.

Úgy volt, hogy Joshéknál alszik, de meggondolta magát. Nagyon felbőszítette Sarah botrányos vádaskodása, és tudta, ilyen hangulatban csak a terhére lenne a barátainak.

Még hogy gyermekmolesztálás!

Eszement vád, már a gondolatától is feldühödött. Lehet, hogy jó ötlet volt eljönni ide, távol a családjától, mert tudta, ha most, ennyi whisky után meglátná Sarah-t, talán meg is ölné. Nem csak talán, biztosan megölné. Megtenné, igen, képes lenne rá. Kitörné a nyakát.

Hirtelen az apját látta meg magában, ahogy laposra veri azt a szegény kis asszonyt. A különbség az, hogy ő, Angus, jogosan tenné.

Gyermekmolesztálás.

Megerőszakoltad Kirstie-t?

Forrt benne a düh, de egy újabb korty lecsillapította. És még egy. Mi mást tehetett volna? Hiszen mindenről Sarah tehet.

Angus felállt, odament az ablakhoz, és az italtól homályos szemmel kinézett a vastag üvegen a sziget felé, amely most alig látszott az esőben és a sötétben.

Vajon mi lehet a lányával, aki ott rekedt a szigeten ebben a viharban? Vajon Sarah-nak volt elég esze, hogy rendesen bezárjon minden ajtót és ablakot? Hogy feltegye a keresztléceket? Odakötötte-e a csónakot a világítótorony korlátjához? Nem hülye, talán megcsinálta mindezt.

Nem hülye, ám instabil a lánya halála óta. Az utóbbi hónapokban kicsit javult az állapota, de most láthatóan ismét húzza lefelé az örvény. Az őrület örvénye.

Gyermekmolesztálás.

Angus ki akarta köpni ezt a szót a padlóra. A hülye kurva. Kibaszott picsa. Még hogy gyermekmolesztálás…

Vajon épp most miféle hazugságokkal tömi a lánya fejét?

Tudta, át kell mennie, és átvennie az irányítást, de megjött a dagály, és pokoli az idő, ilyenkor csak a nagy hajók tudnak biztonságosan átkelni. Még Josh csónakja sem alkalmas ilyen viharban, ami ráadásul napokig eltarthat.

Ez azt jelenti, hogy ha csónakkal akar átmenni a szigetre, akkor szabályosan segítséget kell kérnie. Szükség lenne a rendőrségre, a parti őrségre meg mindenféle hivatalokra. Ám ha bevonja őket az egészbe, mindenre fény derül, őt meg valószínűleg letartóztatják gyermekmolesztálásért. Még ha be tudná is bizonyítani az állítás abszurditását, a rendőrség kérdéseket tehet fel a balesettel kapcsolatban, rájöhetnek, hogy testvér lökte le a testvért, hogy gyilkosság történt, még ha gyerek követte is el.

És akkor semmi sem lenne abból, amire törekedett, hogy mindenáron egyben tartsa a családot. Másodjára rendülne meg alapjaiban az életük. Rendőrség, orvosok, gyerekpszichológusok émelyítő lidércnyomása következne. Sarah összeroppanna, ha kiderülne a bűne, ha a tagadása semmivé foszlana.

És még így is összeroppanhat – éppen az ő ostoba dühkitörése miatt.

Nem kellett volna azt mondani, amit mondott a komóddal kapcsolatban. Csak dühében tette, nem gondolta át. Mégis, ha Sarah emlékszik a megjegyzésére, és valóban megnézi az alsó fiókot, isten tudja, hogyan reagálna ott kint, a szigeten, amikor éppen a kislányára kellene vigyáznia.

Angus arra gondolt, talán meg kellett volna semmisítenie a fiók tartalmát már hónapokkal korábban. De mégis megtartotta, mintegy muníciónak. Ha majd a lánya felnő és biztonságban lesz, talán megmutatja Sarah-nak: Látod, te ribanc, ezt TE csináltad. Ez történt VALÓJÁBAN.

De már késő.

Angus részeg volt és dühös, egész testében reszketett a kényelmetlen széken ülve. Mintha letaglózták volna. Hiszen, amíg a vihar el nem csitul, ő nem tehet semmit.

– Jól vagy, Angus?

Gordon volt az, épp menni készült.

– A lányok kint vannak a szigeten?

Angus bólintott, Gordonnak összeszaladt a szemöldöke.

– Durva egy éjszakájuk lesz ott kint egyedül. Pokolian hideg az a ház a viharban.

– Tudom.

– És ez a mennydörgés – tette hozzá Gordon a fejét csóválva. – Erre csak inni lehet – mondta és Angus poharára nézett. – Na, ha valami segítség kell, tudod, hol találsz meg. Bármikor.

– Köszönöm, Gordon.

Gordon bólintott, látszott, nem tetszik neki Angus reakciója. Kilépett a dühöngő viharba.

Angus megint kinézett az ablakon. A szél mindenféle faágakat görgetett az úton, a Selkie parkolóját is falevelek, ágak és fonnyadt hínár borította.

Mit csinálhat Sarah a Torran-szigeten? Mit csinál az ő lányával?

Ahogy megjön az apály, át kell mennie. Nem számít, mennyire veszélyes, sokkal rosszabb az, ha nem tesz semmit. Át kell mennie, és észhez térítenie Sarah-t. Vagy elhallgattatni.

Ez volt a terve. Átkelni hajnali hat óra előtt, a következő apálykor. Addig meg majd szétissza a fájdalmát, lecsillapítja dühét. Most azonban még szüksége van erre a dühre.

26. fejezet

Már harmadszor vagy negyedszer kérdezem: – Hogy érted, hogy miattam halt meg?

Nem tudom eltitkolni, hogy remeg a hangom. Lydia már nem kiabál, nem is sír, de nem néz rám. Leó ott van mellette, magához veszi és szorosan átöleli, mintha mutatná, ő jobb barátja, mint én. A saját anyja.

– Lydia, mit tettem én? Hogy érted, hogy miattam halt meg?

– Nem mondom meg.

– Kérlek. Nem fogok haragudni.

– De igen, fogsz. Mint akkor, a nagyiék konyhájában.

A szél úgy motoz, akár valami betörő, aki a házba próbál bejutni, és keresi a gyenge pontokat.

– Lydia, kérlek! Légy szíves!

– Nem mondom meg. Senkinek.

– Lydia, kicsim! Kérlek szépen.

Elfordul tőlem, a szemét összehúzza. A konyhaajtó nyikorog a szélben, recseg-ropog a keresztléc.

– Emlékszel, anya, amikor szedted azt az orvosságot?

– Hogy mit?

Megrázza a fejét, nem sír, de nagyon szomorú.

– Hogy érted, hogy orvosságot szedtem?

– Mindenki azt mondta, beteg vagy, és én féltem, hogy te is meghalsz, mint Kirstie.

– Milyen orvosságot?

– Olyan… különlegeset. Jaj, várj, csak! Apa eltette.

– El…

Gyógyszert? Mintha rémlene valami. Igen, szedtem gyógyszert a baleset után. A pszichiáter ajánlotta. Igen, halványan emlékszem rá.

De mi volt abban a különleges?

– Szedd újra, anya. Jobb volt, amikor szedted.

– Tényleg nem tudom, miről beszélsz, Lydia. Ki kell várnunk, amíg elmúlik a vihar.

Lydia esedezve néz rám. Most megint egészen kicsi lánynak tűnik, aki vissza akarja kapni az anyukáját.

– Anya, félek a vihartól. Légyszi, vedd be a gyógyszeredet! Tudom, hova tette apa, a hálószobai fiókba. Láttam, amikor odatette.

A komód. Angus fiókos szekrénye. Sose néztem végig alaposan. És a telefonban említette az alsó fiókot. Ennek még nem álltam elébe. Van ott valami más is?

– Jó, rendben – mondom. – De most már késő van. Akarsz aludni menni?

– Nem.

– Biztosan nem?

– Nem akarok.

– Alhatsz anya ágyában, ha akarsz.

– Nem!

Szorosan öleli Leót, mintha attól félne, hogy a szél kifújja a kezéből. Miért is ne, hiszen úgy süvölt a szél a fák közt, mintha farkasok vonítanának. Bekerít minket ez az időjárás, akár egy hatalmas ragadozó, üti-veri az ablakokat, keresi az áldozatát. Már hat órája tart a vihar, és eltarthat három napig is akár.

– Leóval akarok lefeküdni aludni.

Hála istennek!

– Jó, akkor legyen úgy.

Így már jobb, miután lefektettem Lydiát, megnézhetem a fiókot. Egyszer s mindenkorra a végére járok ennek a mérgező rejtélynek, és akkor talán mindketten átalusszuk a vihart. Talán majd arra ébredünk, hogy ragyogó kék az ég, és Knoydart csillog a hótól. Bocsánatot kell kérnem Angustól. Iszonyú, amit mondtam neki, de ő meg megcsalt Imogennel.

Mi lehet abban a fiókban?

Meglepően könnyű Lydiát ágyba tenni. Sietünk a szobájába, letépi magáról a ruháját, felveszi a pizsamáját, és bebújik a dupla paplan alá. Szorosan bebugyolálom, és ő nagyon hamar lehunyja a szemét, Leót a kezében fogja. Adok a lányomnak egy csókot. Édes illata van, szomorúan nosztalgikus.

Az eső az ő ablakát is verdesi, elhúzom a függönyöket, hogy ne láthassa a meghalt testvére tükörképét. Már majdnem leoltom a villanyt, amikor kinyitja a szemét, és megszólal.

– Anya, belőlem most Kirstie lesz?

Leülök az ágya szélére, megfogom és megszorítom a kezét.

– Nem, te Lydia vagy.

Rám néz, kék szeméből bizalom és remény sugárzik, és kétségbeesés.

– Hát, anya… már nem is tudom. Azt hiszem, Lydia vagyok, de Kirstie néha itt van bennem, és ki akar jönni, máskor meg ott van az ablakban, megint máskor pedig itt van, velünk.

Megsimogatom a lányom puha, szőke haját. Nem, nem fogok sírni. Hadd sírjon csak a szél, épp elég hangos mindannyiunk helyett is. Iszonyatos recsegést hallok kintről, talán az egyik ajtó szakadt le. Az is lehet, hogy nem kötöttem ki rendesen a csónakot, de most nem igazán érdekel. Ilyen időben úgysem vesszük hasznát a csónaknak, megfulladnánk.

– Lydia, aludjunk. Holnapra elmúlik a vihar, és minden jobb lesz. Holnap elmehetünk valahova máshova.

Rám néz, mint aki nem hisz nekem, de bólint, és azt mondja: – Akkor jó, anya.

– Jó éjszakát.

Még egy puszit adok neki, és beszívom az illatát, hogy emlékezzem rá, aztán eloltom a villanyt, és becsukom az ajtót. Gyorsan átmegyek a hálóba, előveszem a kis kulcsot és kinyitom Angus komódjának alsó fiókját. A szél a falakat meg a tetőcserepet veri, olyan a hangja, mintha valaki végighúzna valamit a tetőn.

Vagy mintha egy őrült akarna bejutni.

Ott van. Egy csomó gyógyszeres üveg.

Triciklikus antidepresszáns.

Csörögnek a tabletták, ahogy kiveszem az üveget a fiókból. Ott áll a nevem is: SARAH MOORCROFT. A legutolsó nyolc hónappal ezelőtti dátumot visel, most már felismerem az üvegcséket. Homályosan emlékszem, hogy szedtem ilyen gyógyszert, felrémlik egy kép, ahogy a kezemben tartom Camdenben, a konyhában.

Így hát igaz: antidepresszánst szedtem, miután Kirstie meghalt, de elfelejtettem. Ebben nincs semmi különös, meghalt a lányom, és rémes állapotban voltam.

De van itt egy levél a fiókban, az üvegcsék alatt. Látom a fejlécről, hogy dr. Malone írta. Az én háziorvosom. A hatvanas éveiben jár, minden bizonnyal ő az egyetlen orvos Nagy-Britanniában, aki rendes leveleket ír. De ez a levél Angusnak szól! Miért ír az én orvosom levelet a férjemnek?

Szétnyitom, hogy elolvassam. A szél most szomorúan duruzsol, mintha egy időre kimerült volna.

A levél végig rólam szól. Az áll benne, hogy komplikált gyászreakcióban szenvedek, és hogy „erős bűntudatot érzek” a lányom halála miatt.

Reszket a kezem, de tovább olvasom.

Nyilvánvaló, hogy a baleset bizonyos aspektusai miatt felelősnek érzi vagy érezte magát a történtekért, és a tragédiát az aznap esti házasságtörésének tudja be. A bűntudatot ezért nem tudja elviselni, aminek következtében szituációspecifikus emlékezetvesztésben szenved, ami akár maradandó is lehet. Ez ritka, de nem ismeretlen kórkép, az átmeneti globális amnézia bizonyos formája. Egyes kisebb részleteket világosan fel tud majd idézni, és ezekből hamis képet alkot, de a lényegi, fájdalmasabb elemek hiányozni fognak. Gyászoló szülőknél különösen akkor jelentkezik az amnézia ezen formája, ha valamilyen közük volt a gyermek halálához. Ha a gyász ilyen fordulatot vesz, arra csak az idő hozhat enyhülést. A felírt tabletta azonban enyhíti a legsúlyosabb tüneteket, a némaságot, az álmatlanságot stb. Mint mondtam, ha és amennyiben felgyógyul, nagy a valószínűsége, hogy a balesettel kapcsolatos fontosabb eseményeket törli az emlékezete.

Azt tanácsolom, hogy azt áldásnak fogják fel, mert tiszta lappal indulhatnak, ami nagyon fontos, ha egyben akarja tartani a családját, mint ahogy erre utalt is. És nem szabad céloznia a felesége pszichés zavarára, mert ez regresszióhoz vezethet, ami súlyosbítja a depresszióját. Nagyon fontos, hogy továbbra is maradjon a legszűkebb családi körben, amit ezekről tud. Aggályos, hogy felmerülhetnek a feleségénél öngyilkossági gondolatok, amennyiben az igazságot bármilyen forrásból megtudja.

A továbbiakban a legjobbakat kívánja Angusnak és nekem, majd az aláírás következik.

Házasságtörés?

Egy régi emlék első körvonalai kezdenek kirajzolódni bennem. Mint a lehelet a hideg ablaküvegen. Eszembe jut az a különös álom, amikor ott álltam kopaszra nyírva, meztelenül a konyhában. Aztán a szex.

És akkor fájdalmas bűntudatra ébredtem.

Az eső úgy veri az ablakot, hogy oda kell néznem. Még mindig kint van a sötétség és be akar jönni.

Megismétlődik a zaj, mint amikor valaki az ujjával dobol, nagyon sürgetőn. Utána egy kísérteties, fémes hangot hallok. A csűr ajtaja szakadt le talán? Mindent csontig elcsupaszít ez az idő.

Dörög az ég a Mennydörgés szigetén. Lenézek a földre, a kis orvosságos üvegcsékre. Maradt még néhány félig szétporladt tabletta bennük. Bevehetnék egyet, de meg akarom őrizni az elmém épségét, világosan akarok gondolkodni, és felidézni az igazságot, bármennyire fájó legyen is.

Azt nem hiszem, hogy altatóra szükségem lenne. Ki vagyok merülve, most azonnal be tudnék bújni az ágyba, és imádkozni. Kérlek, kérlek, múljon el a vihar reggelre.

Házasságtörés?

Levetkőzöm fehérneműre, előveszek egy csomó plédet és paplant, lekapcsolom a villanyt, lefekszem és lehunyom a szememet. Fél órán át a mai napon rágódom, miközben a szél ostorozza az ablakot. És akkor álomba merülök.

Lydia ébreszt.

Az ágyam mellett áll, csak homályosan látom.

– Félek, anya. A szél be akar jönni a szobámba.

Kóvályog a fejem, még nem ébredtem fel egészen. Nagyon sötét van, fogalmam sincs, hány óra lehet. Kettő? Három?

A szél tombol odakint, szétver mindent, az ablakon látszik, hogy még mindig esik. Ez a rohadt vihar. Nagyon fáradt vagyok.

Kinyúlok az ágyból a lányom felé. Megfogom a meleg kis kezét. Az arcát nem látom, nem tudom, sír-e.

– Gyere, bújj ide anya mellé az ágyba.

Lydia beugrik mellém, hozzám simul. Szorosan átölelem, beszívom a haja édes illatát, elhelyezkedünk. Megnyugtató a melegsége, újra elalszom, majdnem békésen.

Amikor felébredek, még mindig sötét van kint, a szél még mindig üvölt, egy kicsit sem csillapodott. Nem hallgatta meg az imámat, majdnem elkiáltom magam: fogd már be! Úgy akarok kiabálni, mint az apám. Meg mint Angus.

És akkor rájövök, hogy Lydia nincs az ágyamban.

Ott van azonban testének lenyomata a lepedőn, a feje nyoma a párnán.

Hová ment?

Kipattanok az ágyból, felkapom a köntösömet, fogom a zseblámpát, és mezítláb szaladok végig a házon, a sötét és hideg nappalin ki a folyosóra Lydia szobájáig. Kinyitom az ajtót, és az ágyra világítok a zseblámpával. Ott van, alszik, a kis éjjeli fény pislákol az ágya mellett.

Úgy fekszik ott, ahogy órákkal ezelőtt hagytam, Leót öleli szorosan.

Úgy néz ki, egész éjjel meg sem mozdult. Biztosan nem kelt fel. Ha bejött volna a szobámba, ahhoz végig kellett volna mennie a sötét lakáson, az pedig ki van zárva.

Belém hasít a félelem, apró darabokra szaggat. Ha Lydia ki sem kelt az ágyból, amióta betakargattam, akkor ki bújt oda mellém az éjjel? Ki volt az a kislány? Kirstie-t öleltem? Vagy egy szellemet? Egy élő, melegvérű, igazi kísértetet?

Ez már túl sok nekem. Én vagyok az a bolond asszony, aki gyógyszert is szedett. Ezt már nem bírom elviselni. Ránézek Lydia éjjeliszekrényén a kis ébresztőórára, még hat sincs. Még legalább két óra hosszát nem lesz világos.

Ennek véget kell vetni, úgy érzem, borotvaélen táncolok. A zseblámpa fényénél visszamegyek a nappalin át az ebédlőbe, ahol szokatlanul hideg van. Hidegebb, mint máskor. Miért?

Azért, mert a padlón áll a víz, szúrja a meztelen talpamat, annyira hideg. Honnan jöhetett ez a víz? Érzem, hogy csöpög a vállamra. Félve irányítom a lámpa fényét felfelé.

A plafonon egy hatalmas lyuk tátong, a cserepeket lefújta a szél, eltörött egy gerenda, ami átszakította a vakolatot, a lyukon át látszik a sötét, viharos ég. A szél besüvít, beesik az eső.

Ez már katasztrófa. Segítségre van szükségünk.

Odamegyek az ablakpárkányhoz, telefonálni próbálok, de süket. Hát persze. Minden meghalt itt, a vonal is kilehelte a lelkét. Egy lehetséges reményünk a csónak, de az ebédlő ablakán át látom, hogy ez a lehetőség is kiesett. A világítótorony fénye még villódzik, de amikor odavetül a fény, kiderül az igazság.

Amikor azt a zajt hallottam, valóban a világítótorony korlátja szakadt le. Elmosta a víz, a csónak eltűnt. Néhány másodperc alatt elnyelte a sötétség.

Még ha megkockáztatnám is, hogy használom a csónakot ilyen időben, nem tehetem. Már késő.

Oda lett a csónakunk. Nincs telefonunk. Senkivel sem tudunk kapcsolatot teremteni a szárazföldön, amíg el nem jön az apály, nem tudunk eljutni Ornsaybe. Csapdába estünk, megnémultunk. Mi ketten Lydiával.

És azzal, aki még itt van.

Énekszót hallok.

Postás Pat, Postás Pat, Postás Pat, a macskája, Jess.

Az ének a nappaliból jön. Mezítláb állok a jeges vízben, de nem a hidegtől, hanem a félelemtől reszketek.

A halott lányom énekel a koromsötét nappaliban.

Postás Pat, Postás Pat, Postás Pat…

Ott van a nappaliban. Az ablakpárkánynak támaszkodom, hogy ne essek össze, aztán megfordulok, fogom a lámpámat és a kanapéra világítok. Ott áll mezítláb, a pizsamájában. Lydia. Vagy legalábbis azt hiszem, hogy ő.

A lányom rám néz, pislog a lámpa fényében. Hogy került ide? Az arca sápadt, kimerültnek tűnik. A szél csapkodja az ablakokat, mintha sose akarna elállni. Odalépek a kanapéhoz.

– Kirstie már megint itt van – mondja. – Ott van, a szobámban. Nem akarom többé látni! Anya, küldd el!

Semmit sem akarok jobban, mint hogy Kirstie eltűnjön. És akár Lydia is. Rettegek mindkét lányomtól, a ház két kísértetétől, a fejemben levő két kísértettől, a Fagyos ikrektől, akik eggyé olvadtak össze.

– Menjünk be az én szobámba, és bújjunk be az ágyba. Kivárjuk, amíg elmúlik a vihar, nemsokára vége, nemsokára világos lesz.

– Jól van, anya.

Engedelmesen adja a kezét, de én az ölembe kapom, és úgy viszem be a hálószobába, betakargatom a nagyágyban, és becsukom az ajtót. Elhúzom a reteszt. Bármi van is ott kint, nem akarom, hogy bejöjjön.

Aztán bemászok a kislányom mellé, aki hozzám bújik.

– Nem hiszem el, amiket Lydia mond, anya. Rémes dolgokat mond.

Alig figyelek rá, mert hangot hallok kintről, az ajtó elől. Ki lehet az?

Biztos ő. Kirstie. Vagy Lydia.

Nem lehet jól érteni, úgy hallom, mintha azt mondaná: anyaanyaanya.

Most kopognak az ajtón. Ez nem lehet a szél. Ez a hálószoba ajtaja, és újra hallom a hangot.

Ő az, biztos vagyok benne, ott áll, kint, az ajtó előtt.

Reszketek.

Magamhoz ölelem a lányomat, lehunyom a szememet, és megpróbálok mindent kizárni, az esőt, a szelet, a hangokat. Mindennek vége kell hogy legyen. De ennek a viharnak sose lesz vége, ennek az éjszakának sem, ez így fog menni örökké, nincs más választásom.

A lányom megölel a takaró alatt, arcát egészen odaszorítja az enyémhez. Érzem a sötétben a leheletét, gyermeki, tiszta, mintha valami édeset ivott volna.

– Kirstie azt mondja, a te hibád volt, mert azzal a bácsival voltál. Azért jött vissza, hogy fájdalmat okozzon neked.

Jeges szilánkok döfik át a szívemet.

– Micsoda, milyen bácsi?

– Az, akivel akkor este voltál. A konyhában. Láttam, amikor megcsókoltad. Te is hibás voltál. Azt hiszem, a nagyi is tudta, de azt mondta, ne meséljem el soha, senkinek.

– Igen – mondom.

Mert már emlékszem. Mindenre.

Ez az, amit eltemettem az emlékeimben. Ez volt a tagadásom oka. Ezt az emléket vesztettem el, mert kibírhatatlanul erős volt a bűntudatom. Az öngyűlöletet homályosítottam el a gyógyszerekkel.

A két hete látott álmomban minden benne volt. A szégyen miatt voltam kopaszra borotválva. Meztelenül álltam a konyhában, és bámultak az emberek. Egy férfi is nézte a meztelen testemet.

Akkor arra ébredtem, hogy maszturbálok. Hiszen az egész a szexről szólt. De nem az exemmel voltam, ez nem az, amikor az ikrek még egészen kicsik voltak.

Valami sokkal, de sokkal rosszabb történt.

Tudtam, hogy Angus nagyon későn érkezik csak meg, a szüleim elmentek. Felhívtam hát egy pasit. Pár hónappal korábban találkoztam vele Instow-ban egy kikötői bárban. És azért hívtam akkor fel, mert le akartam feküdni vele. Untam a szexet Angusszal. Mindig több kellett nekem, mint neki.

És vonzott az újdonság varázsa.

– Anya!

– Jól van, édesem, minden rendben van.

Szenvedélyesen csókolóztunk akkor ott a konyhában. Ezért nem figyeltem. Ittam egy pasival, aki tetszett nekem, és akivel le akartam feküdni, ezért aztán megcsókoltam, áthajolva az asztalon. És akkor megláttak az ikrek. Zavarban voltam, kicsit be is csíptem, kiabáltam rájuk, hogy menjenek el. Aztán az első emeleti vendégszobában keféltünk azzal a pasival.

Simonnak hívták, most már emlékszem. Fiatal, csinos srác volt, egy jachton dolgozott. Fiatalabb volt, mint Angus, annyi idős lehetett, mint ő, amikor megismertem.

Elárasztanak az emlékek, záporozik rám az igazság. A vihar lyukat szaggatott a lelkembe is.

Simon a szex után elment, én pedig elaludtam a bortól és a szeretkezéstől. A ház üres volt, csak én voltam ott és a gyerekek. Kopogtak a vendégszoba ajtaján, én meg piásan rájuk üvöltöttem, már másodjára küldtem el őket, és újra elaludtam.

A sikításra ébredtem. A sikításra, amely rádöbbentett, mit tettem.

Fölszaladtam és ott találtam a sikító lányomat. Ez a hang közölte velem az elviselhetetlen igazságot, azt, hogy már másodszor voltam hűtlen, és ezúttal megöltem a kislányomat. Ezért hazudtam ott mindenkinek, a rendőrségnek, a kórháznak, Angusnak, mindenkinek. Letagadtam a szeretőmet, a hűtlenségemet, és azt, hogy nem vigyáztam a gyerekekre. Még azt is mondtam, hogy a lányom az első emeleti erkélyről esett le, ezzel az ostoba hazugsággal próbáltam elterelni a figyelmet a hűtlenségemről. Mert az igazság elviselhetetlen volt, így a hazugságom lett a valóság. Mindenki számára, még én is elhittem.

De akkor is, mindenki tudta, mit tettem, a gondatlanság volt a szégyenletes bűnöm. Angus tudta, az anyám is, meg az orvosom is. És azért, hogy megvédjenek, nem árulták el senkinek, még a rendőrségnek sem.

De hogyan jött rá az anyám? És Angus?

Lehet, hogy anyám látott valamit, vagy a lányom vallotta be, vagy az a pasi mesélt valamit egy kocsmában: Együtt voltam az anyjával akkor este annak a kisgyereknek, aki lezuhant és meghalt. Mindegy már, rájöttek. Minden az én hibámból történt. Én tettem. Már másodjára voltam egy másik férfival, és emiatt halt meg a lányom. És azóta is titkolják előlem a megrázó valóságot.

– Sajnálom, drágám, nagyon sajnálom.

– Visszajön, anya, ott van az ajtó előtt.

– Kirstie?

– Nem, Lydia. Hallgasd csak, visszajött.

Süvít a szél, zuhog az eső, de igen, hallom a halott lányomat a háló ajtaja előtt.

Engedj be, engedj be. Te csináltad. Be kell engedned.

Zokogok. A lányom átölel az ágyban, míg a másik lányom kint azt mondja: Anya, visszajöttem. Engedj be, itt vagyok.

Homlokon csókolom a lányomat, és megkérdem tőle: – Leugrott, ugye?

Rám néz, a szeme kék, akár a nagyanyjáé. Szomorúságtól reszkető hangon szólal meg.

– Nem, anya. Le akartunk mászni a legfelső erkélyről, a másik szoba erkélyére, oda, ahol te voltál. Mert meg akartuk nézni, miért nincs ott apa. Nem mertünk benyitni a vendégszobába, mert kiabáltál ránk, de Lydia látni akarta az ablakon át, hogy együtt vagy-e azzal a bácsival, aki nem apa volt. És… megpróbált lemászni, és utána én is, és akkor utánam kapott, azért, mert kezdett leesni, és nagyon húzott engem is – könnyes a szeme, tele nagy, riadt könnyekkel –, és akkor ellöktem magamtól. Ekkor esett le. Az én hibám, őt mindig is jobban szeretted, én pedig ellöktem magamtól, mert engem is húzott lefelé.

Végigfolynak a könnyek az arcán.

– És akkor leesett. Leesett. Én csináltam. Én löktem le, mert húzott engem is magával.

Nem tudok megszólalni. A bűnöm beteljesült. Nincs már mit megtudnom.

A halott lányom ott van kint. Ártatlan és engem vádol. Utoljára bocsánatot kell kérnem tőle, úgy, ahogy tudok. Ez az, az időzítés hibátlan. Felkelek, öltözöm.

Lydia a félhomályban néz, folynak a könnyei. Leguggolok az ágy mellé, kisimítom az aranyszőke haját a szomorú kis arcából.

– Drágám – mondom neki –, ne hidd, hogy te voltál a hibás. Az én bűnöm volt.

– De valami nincs rendben, ugye, anya?

– De, minden rendben van. Nagyon sajnálom. Igazán nem te vagy a hibás. Te csak játszottál. Minden énmiattam történt. Mindig és minden. Mert amiatt, amit akkor este tettem, te összezavarodtál. – Sóhajtok, megcsókolom a homlokát. – Ezért megyünk el innen. Most, azonnal.

– A sötétben, anya? Nagyon sötét van.

– Semmi baj, van nálam zseblámpa.

– És a szél? A sötét, meg minden?

– Semmi baj. Nyugodtan jöhetsz velem. Hatkor apály lesz. Átmehetünk a sötétben is. Nem tart soká.

Lydia az ágyból néz rám. Ráncolja a homlokát, látszik, nem érti. Az öklével törölgeti a szemét. Tudom, ha újra sírni kezd, nem leszek képes megtenni ezt a rémséget. Sietnem kell hát.

– Ne felejtsd el, hogy mindig is szerettelek. Mindig. Mindkettőtöket.

Egy darabig nem szól semmit, majd azt mondja: – Sajnálom, hogy leestem, anya. Sajnálom, hogy megpróbáltam lemászni, hogy megnézzelek. Sajnálom, hogy Kirstie-be kapaszkodtam…

– Micsoda?

– Bocsásd meg, hogy leestem, anya. Bocsásd meg, hogy meghaltam.

Még egyszer megcsókolom.

– Nem baj, Lydia, én vagyok a hibás. Senki más. De akkor is szeretlek. És most ideje mennünk és megkeresnünk a testvéredet, hogy mind együtt lehessünk.

Lassan bólint. Aztán kéz a kézben az ajtóhoz megyünk, elhúzzuk a reteszt, lenyomjuk a kilincset. A ruhája a nappaliban van. Felsegítem a lábára a csizmát, ráadom a pink dzsekit, és jól felhúzom a cipzárt. Aztán én is magamra kapom a kabátomat, a gumicsizmámat.

Átmegyünk a nedves ebédlőn, a félhomályba burkolt konyhán. Az egész ház omladozik a viharban. Ideje elmennünk.

Szorosan fogjuk egymás kezét, kinyitom a konyhaajtót, kilépünk a szakadó esőre, az üvöltő szélbe.

Metsző hideg van odakint.

27. fejezet

Angus becipzárazta az esőkabátját és be is gombolta, mire rájött, hogy sokkal több rétegre lesz szüksége, hogy szembeszálljon a széllel és az esővel, amikor hajnali hatkor átkel a mocsáron.

Részeg vagyok, gondolta, elhagyott az ítélőképességem. Levette a kabátját, visszaült az ágyra, és hallgatta a Selkie körül tomboló szelet. Mintha egy csomó gyerek huhogna, akik kísértetet játszanak.

Meggyőző volt a hang.

Még egy italt.

Elővette az üveget és öntött magának még egy utolsó pohárral az Ardbegből. A tőzegfüst illatú, fűszeres whisky égette a torkát. Angus elfintorodott, ahogy felállt.

Még egy felső, még egy kötött pulóver, majd újra az esőkabát.

Kicsit inogva nyúlt a bakancsáért, szorosra fűzte. Jó, vízálló túrabakancs, de az nem biztos, hogy a torrani hideg mocsárban nem nedvesedik át. Nagyon átázik majd a lába, tudta, de ez elviselhető, ha odaér még hajnal előtt.

Oda, ahol megteszi, amit meg kell tennie: megmenteni a lányát.

Anguson kívül senki más nem járt arra, amikor kinyitotta a fogadó ajtaját és kilépett a sötétbe, a viharba. A Selkie is csöndes volt, csak a szél zúgott.

Egy dróton lámpák táncoltak őrült módjára a szélviharban. A távoli ködben pislogott a torrani világítótorony.

Angus elindult a mólón, a hordalék és a sár között Salmadair felé. A hideg bekúszott a gallérja alá, egyre sűrűbb lett a köd és egyre jobban is esett, ahogy lépdelt a végtelennek tűnő árapálysíkságon.

Vajon a jó irányba megyek, futott át az agyán. A zseblámpa nehéznek tűnt összefagyott kezében. Fel kellett volna vennie a fejlámpát is. Ostoba hiba. Nagyon részeg volt, alapvető hibákat vétett. Márpedig az elemi hibák ezen a vidéken nem megengedhetők.

Bal felől alakokat látott a sötétben. Fekete alakokat a szürke háttér előtt. Biztos csónakok. Aztán fütyült a szél Camuscross fenyői közt, úgy hallatszott, mintha Beany vonítana, mintha élne, csak eltévedt volna a sárban.

– Beany! – szaladt ki a száján. Nagyon szerette a kutyáját. – Beany!

Rájött, hogy a nagy semmibe kiabál. Bokáig merült a sárban, eltévedt, részeg is volt, külön-külön is épp elég nagy baj.

Nagy cuppanással kihúzta a lábát a sárból, és kétségbeesetten tovább ment, küszködött a metsző szélben és az esőben. Valóban eltévedt, már nem látta többé a világítótorony fényét. A rossz irányba indult volna el? Ugyanarra, mint ahol majdnem megfulladt, amikor Beanyt próbálta menteni?

Ott, mi lehet az ott?

Egy alak? Szinte biztos volt benne, hogy egy alakot lát, talán kettőt is, egy felnőtt és egy gyerek körvonalait. Mindketten előredőltek a kegyetlen szélben. De miért lenne ilyenkor itt kint a mocsárban, a viharban, hajnal előtt kint egy felnőtt és egy gyerek?

Csak Sarah és Kirstie lehet az. Már hallotta is a lányát, ahogy őt hívja, jól ismerte a szél hozta hangot. Apapapapa!

Apa.

Hívja őt, könyörög hozzá. De vajon valóban látja a kislányt?

Megpillantotta Salmadair fagyos szikláját, a sötétszürkében egy fehér foltot. Kirstie és Sarah biztosan ott vannak, csak oda kell érnie és visszavinnie őket a szárazföldre.

– Megyek, kicsim? Tarts ki!

Apa.

Angus egy kis időre felegyenesedett, belebámult az esőfüggönybe. Az alakok teljesen eltűntek. A köd gomolygott, lehet, hogy csak képzelődött? Talán senkit sem látott átkelni. Hiszen semmi értelme, hogy itt kint legyenek. Miért hagyná el Sarah és Kirstie a házat, miért mennének ki ebben az iszonyatos viharban? Felesleges kockázat.

És a hang? A kiáltás?

Talán csak a szél volt, hiszen csak üvöltést hallott. Igen, lehetett kutya, lehetett gyerek is, de akár csak a szél is. Félelme és kétségbeesése becsapta érzékeit.

Angus előrehajolva folytatta útját. Megcsúszott, az egyik kezével beleesett a sárba. Akár a nedves cement. Ott hagyja a keze nyomát. Jobb lábával ekkor egy pocsolyába lépett, annyira hirtelen, hogy szinte szúrta a jeges víz.

Nagy nehezen kihúzta teljesen átázott bakancsát a vízből. Már jönne a dagály? Nem, az nem lehet. De vajon mióta lehet itt kint? Elhagyta az időérzéke, fáradt volt, még kicsit kótyagos is, a széltől pedig szinte megsüketült. Annyira sűrű volt a köd és az eső, hogy alig látszott a világítótorony fénye.

De talán most mégis, mégis látja, mintha a víz alatt lenne, úgy néz ki, mint valami rossz hírt közlő röntgenfelvétel.

A köd egy pillanatra szétvált.

Ott van! Egészen biztosan látta a világítótornyot, és már nem is volt annyira messze. Már majdnem Salmadairban van. Ha odaért az úthoz, onnan már könnyebb lesz.

Ám akkor megint látott egy elmosódó alakot, amint a nagy szürkeségben mozog, de valahogy furcsán, neki-nekiiramodva. Először balra, aztán jobbra. Gyorsan, nem úgy, mint egy gyerek. Inkább, mint egy kutya. Beany az? Aztán már nem látta többé a mozgolódást.

Angus nagy nehezen felkapaszkodott a sziklára, ahol még sűrűbb volt a köd.

Bármi volt is az, már elment. Most azonban már igazán közel volt a világítótorony, annak a fénye mutatta az utat. Itt már nem sár volt a lába alatt, hanem kő és kavics. A szél még mindig erősen fújt, és még mindig szakadt az eső, de kilenc másodpercenként már jól látta az utat a felvillanó fénynél.

Felfelé, mindig csak felfelé.

Na, megvan. Itt van a szigeten. A házban égnek a fények. A hálóban? Az ő és Sarah hálószobájában?

Angus görnyedve folytatta útját az ösvényen. A konyhaajtó nyitva volt, hisztérikusan csapkodott a heves széllökésekben.

Miért hagyta Sarah nyitva az ajtót ebben a viharban?

Angus átlépte a küszöböt, bent volt a konyhában. A padló nedves volt, mindenütt állt a víz. A lámpa fényénél azt is meglátta, miért, előtűnt az ebédlő mennyezetén a hatalmas lyuk és a belőle kiálló gerenda.

– Kirstie! – üvöltötte a kint tomboló vihart túlharsogva.

– Kirstie! Sarah! Lydia! Én vagyok az!

Semmi válasz. Mi van a hálószobával? Ott látta a fényt. Végigfutott az ebédlőn, berúgta a hálószoba ajtaját, és mindent végignézett, ágytól a székig, faltól a másik falig, oda, ahol a skót vezér kezet emel a feszületre.

A szoba üres volt. Égett a villany, és látszott, hogy az ágyban aludtak, de akárki volt is, nemrégen mehetett el.

Az egész ház üres volt. Elveszítette őket. Mindketten odaveszhetnek a lapályon.

És akkor meghallotta a hangot. A ház túlsó végéből jött.

– Itt vagyok. Én még itt vagyok!

Hat hónappal később

28. fejezet

Ma van a nyár első igazán szép napja. A tavasz nagyon csapadékos volt, végtelen hosszú esős, szürke napok sora. Most azonban szikrázóan süt a nap, Knoydart csúcsai csak úgy ragyognak a szoros felett.

Sgurr an Fhuarain, Sgurr Mor, Fraoch Bheinn.

Ahogy Torran felé közeledünk, felnézek a világítótoronyra, Molly említette, hogy nemrég kijavították a korlátját, és más munkálatok nyomait is felfedezem, nagy kupacokban áll a tégla meg a deszkák, a parton talicskák sorakoznak. Hétvége van, azért nincsenek itt a munkásaink.

Az új csónak lágyan felfut a partra. Nyújtom a kezemet, de Kirstie így szól: – Nem, egyedül is ki tudok szállni.

Kiugrik a fövenyre, együtt megyünk végig a hangával szegélyezett úton, és belökjük a konyhaajtót.

Megcsap valami fuvallat, mintha a ház sóhajtott volna. Mintha rám várt volna, és addig visszatartotta a lélegzetét.

De csalóka az érzés, a fuvallatot a tetőn levő lyuk okozza, huzat van. A hely még átjárhatóbb, mint valaha, a természet mintha el akarná foglalni.

– Hideg van itt bent – mondja Kirstie.

Igaza van. Kint süt a nap, de a ház nem akar felmelegedni.

Együtt lépünk be az ebédlőbe. Az építkezés mindeddig inkább a ház külsejét érintette, bent majdnem ugyanolyan, mint akkor éjszaka volt. Az ebédlő teljes csőd, még mindig kiáll a mennyezetet átszakító gerenda, mint valami csont egy súlyos törésnél. Kirstie körülnéz.

– Nézd, mekkora felfordulás!

Én most vagyok itt harmadszor vagy negyedszer a vihar óta, akkor sem szívesen. A múlt sebeit megpróbálom begyógyítani, ám ha itt vagyok a szigeten, újra feltépődnek. Most nagyon rosszul érzem magam a házban. Tudom, egy óránál tovább nem bírom itt ki.

Annak az éjszakának az emléke és az utolsó utam abban a gonosz szélben soha nem halványul el.

– Mire várunk?

Kirstie türelmetlenül húzkodja a kezemet, én mosolygok, hogy leplezzem a szorongásomat.

– Semmire, szívem, semmire. Menj, nézd meg, maradt-e itt valami játék. Úgy néz ki, ez az utolsó alkalom, hogy itt vagyunk – mondom neki.

Kirstie elszalad, én meg belököm a nappali ajtaját. Megpróbálom távol tartani a gyászt, a bánatot, megpróbálok felelős szülő lenni. Egyedülálló szülő. Ez most a legfontosabb dolgom.

A ház renoválása után eladjuk a szigetet.

Josh és Molly pénzzé tették a telküket, és Torranba fektették, ebből újítjuk fel a házat. A felét lebontjuk, a sors fintora, hogy viharkár miatt nem kell betartanunk a műemlékvédelmi előírásokat. Jövőre kész leszünk a munkálatokkal. Azt reméljük, hogy minimum kétmillióért sikerül eladnunk, a hasznot pedig megfelezzük.

Kirstie-vel így aztán anyagi biztonságban élhetünk, nem kell már aggódnunk a pénz miatt. A pénz miatt nem.

A ház suttog, ahogy a szél befúj a tetőn. Gyorsan belépek a hálóba, ahol a nagyágy áll. Belenézek a tükörbe. Azért van még mindig itt, mert nem kell nekem. Túl sok zavaró emlék kötődik hozzá azokból a tragikus hetekből.

Ó, mennyi hamis tükörképet láttunk abban a Torran szigetén töltött hónapban! A gyerekmolesztálás, a gyilkosság, mind-mind hazugság volt, amit oda-vissza tükröztünk, az is lehet, hogy az áttetszőség tévesztett meg minket, az egyik gyereket láttuk a másikon keresztül, de kicsit eltorzítva, mintha jég mögött látná az ember.

Szegény Lydia leesett. Azért esett le, mert lemászott a legfelső emeleti erkélyről, mert látni akarta az anyját. Kirstie önmagát mentette, amikor lelökte, de ez nem gyilkosság volt.

Elnyomom a bűntudat rám törő hullámait.

A hálószoba itt még hidegebb, mint az ebédlő. A skót vezér rám emeli a kezét, menj innen, menj. Szívesen engedelmeskedem neki. Amikor kilépek a folyosóra, Kirstie jön futva. Sárga legging van rajta és kék farmering, a kedvenc ruhái.

– Összeszedted a játékokat, amiket akartál?

– Csak egy maradt. Az ágy alatt.

– És mi az?

– Desmond, a sárkány.

A kis sárkány.

– De nem biztos, hogy kell nekem.

Kiveszi a sárkányt a hátizsákjából, én zsebre vágom, bár legszívesebben eldobnám, mintha mérgező lenne.

Különben is, Kirstie talán már kinőtt az efféle játékokból, nyolcéves. Alig pár év van hátra a gyerekkorából, én pedig szeretném a legtöbbet kihozni ezekből az évekből. Egy biztonságos, szép házban lakunk, Ornsayben, Kirstie remek iskolába jár Broadfordban. Húsz perc kocsival minden reggel, de nem bánom. Képtelenség lett volna, hogy visszamenjen a Kylerdale-be.

Különös, de most már vannak barátai a faluban, még olyanok is, akik ismerték a régi iskolában. Népszerű a lányom, mert van egy története. Kirstie mindig is barátkozóbb, élénkebb volt, mint Lydia.

– Találtam valamit Beanynek is.

– Igazán? Micsodát?

Benéz a hátizsákjába, és elővesz belőle egy gumicsontot, Beany régi játékát.

– Köszi – mondom –, Beany biztos nagyon fog neki örülni.

A kutya a kocsmában vár ránk, Gordon és a helyiek kényeztetik. Beany csodával határos módon élte túl a vihart. Másnap megjelent a Selkie-ben, felkapaszkodott a mólóra sárosan, összefagyva, reszketve, mintha a saját kísértete lett volna. Mély nyomot hagytak benne a történtek, a szigetre nem hajlandó átjönni. Nyüszít, ha a csónakhoz csak közelítek is vele, vagy ha sétálni akarom vinni a lapályra.

A játékát a dzsekim zsebébe tettem. Kilépünk Kirstie-vel a házból, becsukjuk a nedves konyhaajtót. Eszembe ötlik, hogy nemsokára majd örökre becsukom ezt az ajtót, majd, ha eladtuk a szigetet.

Örülök neki.

Torrant mindig is tisztelni fogom, csodálattal nézem majd a Selkie kerthelyiségéből mesés szépségét. De jó, hogy csak távolról kell szemlélnem. Torran legyőzött minket a szelekkel és viharokkal, az Ardvasar felől a szoroson végigharsogó mennydörgésével.

Szorosan fogom Kirstie kezét, ahogy lépkedünk lefelé a világítótorony melletti partra. Mintha félnék, hogy a sziget fogva tartja.

– Jól van, akkor, kicsi Kirstie, menjünk haza!

– Ne hívjál kicsi Kirstie-nek, csak Kirstie-nek!

Elkötöm a csónakot, bemászunk. Néhány rántással beindítom a motort.

Kirstie hátul ül, és kedvenc dalát dúdolja, azt hiszem, valami popszám. Alig leplezett megkönnyebbüléssel sóhajtok, ahogy kormányzom a csónakot el a szigettől. Csönd van, csak egy szürke fóka ugrik egy nagyot nem messze tőlünk.

A lányom nézi, majd elmosolyodik. Ez határozottan Kirstie mosolya, élénk, pajkos, élettel teli. Egyre jobban van, a terápia segített a gyógyulásban. Már nem gondolja, hogy ő az oka annak, hogy Lydia leesett, erről sikerült meggyőzni. Ám még mindig ott van az én ostoba hibám, az, hogy összemostam a kettejük személyiségét. Hibáztam. Egy nap talán majd én is megbocsátok magamnak.

A fóka eltűnt, Kirstie elfordul, arcán mintha felhők suhannának át.

– Mi van, édesem?

Torrant nézi a hátam mögött, majd lassan megszólal: – Ugye, Lydia visszajött?

– Igen, de csak egy kis időre.

– De most már elment, és ugye, most már én újra Kirstie vagyok?

– Igen – felelem neki. – Az vagy. Mindig is az voltál.

Nem szól semmit, csak a csónakmotor berregését hallani.

– Hiányzik anya, és Lydia is – szólal meg egy idő után.

– Tudom. Nekem is.

És ez igaz. Minden nap érzem a hiányukat. De itt vagyunk mi ketten egymásnak.

Még mindig vannak kis titkaink, melyekre talán sose derül fény. Kirstie titka a vihar éjszakája, soha nem mondta el pontosan, mi is történt akkor, mi hangzott el a házban azon az utolsó éjszakán. Én már régen nem kérdem, nem akarom felzaklatni. Miért néznénk vissza? Minek háborgatni a múltat?

És én sem mondtam el Kirstie-nek a teljes igazságot az anyjáról.

Amikor megtaláltam Kirstie-t a házban kuporogva, látszott, fogalma sincs, hol az anyja. Átkutattam hát a házat, valami nyomot kerestem.

Végül, amikor megvirradt, Josh és Gordon átjöttek Gordon csónakján, és kimentettek minket Torranról, elvittek Josh meleg és biztonságos házába.

Még el sem kezdték hivatalosan keresni, már híreket kaptunk Sarah-ról.

Egy halász látta a holttestét, Camuscross partjainál lebegett a vízen. A rendőrség azonnal megszállta Torrant. Hagytam, hadd végezzék a dolgukat, meg akartam óvni magunkat az újságíróktól és a nyomozóktól. Elrejtőztünk Josh házában, és néztük a didergő berkenyebokrokat.

A rendőrség egy héten belül arra jutott, hogy Sarah elhagyta a házat, nem tudni miért, talán segítségért indult, de a sötétben elesett a sárban és megfulladt. Nem kellett hozzá sok. Baleset volt.

De valóban az volt? A mai napig a fülemben cseng, amit Freedlandéknél halottam a partin: A szeretet az öngyilkosság egyik formája. Lehet, hogy Sarah a halott lánya után akart menni. Vagy bűntudat gyötörte attól, amit a legalsó fiók mélye rejtett. A hálószoba padlóján találtam meg az orvos levelét, akkor éjjel, amikor Kirstie-t is megtaláltam. A levelet megsemmisítettem.

Örökké kínozni fognak azonban a kérdések: vajon valóban képes volt otthagyni a lányát a házban? Vajon két alakot láttam akkor a ködben, ahogy mentem Torran felé?

Ezekre a kérdésekre soha nem kapok már választ. Bár találtak nyomokat, de erről, míg élek, nem beszélek Kirstie-vel.

Amikor meglelték Sarah holttestét a vízben, Lydia pink anorákját fogta a kezében.

A törvényszéki orvos szakértők Sarah ujjai közt vékony, szőke hajszálakat találtak, mintha valakibe kapaszkodott volna azokban az utolsó percekben, vagy mintha megpróbálta volna megmenteni a gyerekét a vízbefúlástól.

Kirstie most dél felé, Mallaig irányába néz, én háttal állok Torran szigetének.

Június eleje van, szép, nyugodt nap. A csöndes kis tavacskák visszatükrözik az eget, a szépséges hegyek felől azonban hideg szél fúj.

Sgurr an Fhuarain, Sgurr Mor, Fraoch Bheinn.

A GABO Kiadó
e-könyveiről

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az e-könyv új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok se maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy telefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk arra törekszik, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amelyek kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu e-mail címen.

További könyvek és érdekességek a kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: www.facebook.com/GABOKIADO

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

M. J. Arlidge

Ecc, pecc

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon

1

Sam alszik. Most megölhetném. Nem fordítja felém az arcát – így nem lenne olyan nehéz. Megmoccanna, ha lépnék egyet? Megpróbálna-e leállítani? Vagy örülne, hogy véget ér ez a rémálom?

Nem gondolkozhatom így. Észben kell tartanom, hogy mi a valóságos, mi a jó. De amikor fogoly vagy, végtelennek érzed a napokat, és a remény hal meg legelőször.

Boldog emlékek után kutatok az agyamban, hogy távol tartsam a sötét gondolatokat, de egyre nehezebb rájuk találnom.

Még csak tíz (vagy már tizenegy?) napja vagyunk itt, a normális élet mégis távoli emléknek tűnik. Stoppoltunk egy londoni koncert után. Zuhogott az eső, és sorra húztak el mellettünk a kocsik, még csak nem is lassítottak. Bőrig áztunk, és már vissza akartunk fordulni, amikor végre megállt egy furgon. Meleg és száraz volt odabent. Kávéval kínáltak egy termoszból. Már az illatától felvidultunk. Ennél már csak az íze volt jobb. Nem tudtuk, hogy utoljára ízleljük meg a szabadságot.

Amikor magamhoz tértem, lüktetett a fejem. A számon megszáradt vér. Már nem a meleg furgonban voltam. Hanem egy hideg, sötét helyen. Álmodom? Zaj ijesztett meg a hátam mögött. Sam volt az, aki éppen feltápászkodott.

Kiraboltak minket. Kiraboltak, és kidobtak valahol. Előrearaszolva tapogatom a falakat, amelyek körülzárnak bennünket.

Hideg, kemény csempék. Beleütközöm Sambe, és egy kurta pillanatra átölelem, beszívom az illatát, amelyet úgy szeretek. Aztán elmúlik a pillanat, és tudatosul bennünk a helyzet rettenete.

Egy használaton kívüli műugrómedencében vagyunk. Pusztulófélben lévő, gondozatlan, se pallók, se táblák, se lépcsők. Semmi, ami a megmentőnk lehetne. Csak a mély, sima falú tartály maradt, ahonnét lehetetlen kimászni.

Hallgatja az a gonosz dög az üvöltésünket? Valószínűleg.

Mert amikor végül elnémultunk, megtörténik. Egy mobiltelefon csöngését hallottuk, és egy rövid, diadalmas pillanatig azt hittük, hogy jött valaki a megmentésünkre.

De akkor megláttuk a telefon kijelzőjének fényét a közelünkben, a medence fenekén. Sam nem mozdult, hát én rohantam oda. Miért mindig én? Miért mindig nekem kell?

– Helló, Amy.

A hang eltorzított, nem emberi. Könyörögni akartam, elmagyarázni, hogy szörnyű hibát követtek el, de az, hogy tudják a nevemet, megfosztott minden érvtől. Nem mondtam semmit, így a hang folytatta, szenvtelenül és kérlelhetetlenül:

– Életben akarsz maradni?

– Ki maga? Mit tett velünk…

– Életben akarsz maradni?

Egy percig nem tudok válaszolni. Nem forog a nyelvem.

– Igen.

– A telefon mellett, a padlón találsz egy pisztolyt. Egy golyó van benne. Samnek vagy neked. Ez a szabadságod ára. Meg kell ölnöd, ha élni akarsz. Akarsz élni, Amy?

Nem tudok beszélni. Hánynom kell.

– Igen vagy nem?

És elnémul a telefon. Ekkor kérdi meg Sam:

– Mit mondtak?

Sam alszik mellettem. Most megtehetném.

2

A nő felkiáltott fájdalmában. Aztán csend lett.

Élénk színű csíkok jelentek meg a hátán. Jake felemelte az ostort, és egy suhintással újra lecsapott. A nő összerándult a kíntól, felkiáltott, majd azt mondta:

– Még.

Ritkán mondott bármi mást. Nem volt az a beszédes típus. Nem úgy, mint Jake egyes ügyfelei. A szex nélküli kapcsolatban élő adminisztrátorokból, könyvelőkből és hivatalnokokból ömlött a szó: kétségbeesetten akartak tetszeni a férfinak, aki pénzért ütötte őket. Ez a nő más volt – csukott könyv. Soha nem említette, hogyan talált rá Jake-re. Vagy hogy miért jött el hozzá. Kurtán és világosan kiadta az utasításokat – hogy mire van szüksége –, aztán felszólította, hogy kezdjen hozzá.

Mindig a csuklója lekötözésével indítottak. Két szegecses bőrszíj feszesre húzva, amivel a falhoz pányvázta a karját. A padlóhoz rögzített vas bokabilincsek a lábára. A ruhái szépen összehajtva az odakészített széken, ő meg itt állt, megbilincselve, alsóneműben, és várta a büntetést.

Nem volt szerepjáték. Nincs „Kérlek, apuka, ne bánts” vagy „Rossz, nagyon rossz kislány voltam”. Ez a nő csak annyit akart, hogy üssék. Bizonyos tekintetben ez könnyebbség volt Jake-nek. Minden munka rutinná válik egy idő után, és néha jólesett, hogy nem kell kiszolgálnia szomorú, leendő áldozatok vágyait.

Ugyanakkor frusztráló is volt, hogy ez a nő nem hajlandó megfelelő kapcsolatot kialakítani vele. Bármely S&M történés legalapvetőbb eleme a bizalom. Az alávetettnek tudnia kell, hogy biztos kézben van, hogy a domináns fél ismeri a személyiségét, a szükségleteit, és kielégítő élményben fog részesülni a mindkét fél számára elfogadható keretek között. Ha ez hiányzik, akkor gyorsan támadássá vagy erőszakká válik az aktus, az ilyesmi pedig határozottan idegen volt Jake-től.

Felcsipegette a morzsákat – mert közben elhangzott egy-egy furcsa kérdés, egy-egy furcsa megjegyzés. Az idők során így tudott meg elemi dolgokat: a nő eredetileg nem southamptoni, nincs családja, hamarosan negyvenéves lesz, de nem bánja. Azt is megtudta az együttléteikből, hogy a fájdalmat keresi. A szex nem játszik szerepet benne. Nem akarta, hogy ingereljék vagy izgassák. Azt akarta, hogy büntessék. A verés soha nem ment túl messzire, de kemény volt és lankadatlan. Olyan teste volt, ami bírta – magas, izmos, erős –, és a régi sebhelyek arról tanúskodtak, hogy nem újdonság számára az S&M.

A sok tapogatózás, a gondosan fogalmazott kérdések után Jake csak egyvalamiben lehetett biztos. Egyszer, öltözködés közben kicsúszott a blézere zsebéből a fényképes igazolványa. A nő azonnal felkapta a padlóról, így azt hihette, hogy Jake nem látta meg. Pedig igen. Úgy gondolta, hogy tud egyet s mást az emberekről, de ez meglepetésként érte. Ha nem látta volna az igazolványát, soha ki nem találja, hogy a nő rendőr.

Ha érdekli a folytatás, vásárolja meg a teljes e-könyvet a www.dibook.hu oldalon.

Kiadónk összes könyve a www.gabo.hu oldalon nézhető meg.