Szeretném, ha szeretnél

Holly James

Álomgyár (2023 aug)

Címke: chick lit, romantikus, regény, időutazás, zene

chick litttt romantikusttt regényttt időutazásttt zenettt

„Édes, romantikus regény, az Idétlen időkig és az Igazából szerelem rajongóinak.” – Jodi Picoult New York Times bestsellerszerző

Egy nap mindörökké?

Gemma Petersnek nincs mire panaszkodnia. Rádiós producerként vált ismertté Los Angeles zenei életében. Legjobb barátnője, Lila tűzbe tenné érte a kezét, és minden este Rex, hűséges labradorja várja otthon.

Azonban mióta rocksztár exbarátja kihasználta őt, hogy lemezszerződést kapjon a rocklegenda apjától, a randizás terén a „zenészt nem” szabályt alkalmazza, ami egyre inkább a „nincs randizás” szabályává válik.

Szóval mikor Gemma egy csütörtök reggel (szó szerint) összefut Jackkel, először azt hiszi, hogy a sors végre megkegyelmezett neki. Elvégre ez a srác aranyos, és valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva déjà vu érzés keríti hatalmába, amikor ránéz a férfire. A lányra egyáltalán nem jellemző, hogy elfelejtene egy fiút, akit megcsókolt, akkor mégis hogyan magyarázza Jack ajkainak álomszerű emlékét az övén?

De ez nem egy átlagos csütörtök. Számukra nem. Valójában hónapok óta újra és újra átélik ezt a napot. És míg Gemmának sejtelme sincs, hogy időhurokban van, addig a fiú minden egyes ismétlésnek kínzó tudatában van. Szerencsére Jacknek van egy elmélete, amivel véget vethet ennek. „Egyszerűen” mielőtt a nap véget érne, csak rá kell vennie a lányt, hogy beleszeressen.

Holly James amerikai írónő egy csipetnyi misztikummal megfűszerezett romantikus regénye garantáltan elvarázsolja az olvasókat. És bebizonyítja, hogy a szerelem időtlen és határtalan.

„Jack elkötelezettsége Gemma iránt melegséggel töltött el.” – Alicia Thompson bestsellerszerző

“Holly James szakértője annak, hogyan fonja össze a romantika, a humor és az önérvényesítés szálait, mindezt a napfénytől áztatott, könnyed varázslattal szikrázó kaliforniai környezetben.” – Ashley Winstead írónő

„Egy diadalmasan bájos könyv!” – Liz Fenton & Lisa Steinke bestsellerszerzők

HOLLY JAMES

SZERETNÉM, HA SZERETNÉL

A szüleimnek. Boldog negyvenedik évfordulót!

1. fejezet

Gemma Peters nem rajongott a bulizásért.

Számára a szórakozást sokkal inkább jelentette egy jó könyvvel és egy bögre teával való bekuckózás. A zajos, lármás bár, ahol épp tartózkodott, gyorsabban merítette az elemeit, mint egy Netflix-maraton a telefonját. Ennek ellenére kötelességtudóan viselte partimosolyát, és igyekezett megőrizni pozitív hozzáállását. Már csak egy órát kell várnia, és megszólal a telefonja ébresztője, amit szigorúan tízre állított be magának, hogy hazaindulhasson, beadhassa a kutyájának a gyógyszereit, ő pedig háromnegyed tizenegykor ágyban lehessen, mint egy felelősségteljes felnőtt. Elvégre hétköznap este volt. Persze a buli kétségkívül hajnalig fog tartani, mert legjobb barátnője, Lila nem rajongott a hétköznapi időbeosztásért.

Lila olyan volt, mint egy pohár rózsaszín pezsgő emberi megfelelője.

Ha már a pezsgőnél tartunk: a szülinapos lány hirtelen meg is jelent Gemma előtt. Visszatolta a helyére a selymes hajából kicsúszni készülő tiarát, és Gemma kezébe nyomott egy gyöngyöző itallal teli poharat.

– Rád fér még egy! – kiabálta pár centire Gemmától. Annak ellenére, hogy a bőre kipirult az esti mulatozástól, a sminkje továbbra is kifogástalan maradt. Gemma ezt az ingyen kapott, kiváló minőségű szépségápolási termékeknek tulajdonította, melyek elborították Lila lakásának minden szabad négyzetcentiméterét. Mindenféle márkától kapott termékeket, egy posztért vagy a YouTube-csatornáján megosztott értékelésért cserébe. A @Lila_in_L.A. Instagram-fióknak több mint kétszázezer követője volt.

Lila ugyanolyan pezsgőspoharat tartott manikűrözött kezében, mint amilyet az imént barátnőjének adott. Szeme csillogásából Gemma megállapította, hogy már nem volt szomjas.

Gemma arra gondolt, hogy azt feleli, köszöni, nem kér még egyet. Azonban tudta, a visszautasítás csak játékos duzzogáshoz vezetne, ami emlékeztetné, hogy ez Lila szülinapja, ő pedig ünneprontónak lenne bélyegezve. Úgyhogy inkább majd elveszi a pezsgőspoharat, és diszkréten a bárpulton hagyja, míg Lila lelkesebb vendégek felé veszi az irányt. A rutin olyan régi volt, mint maga a barátságuk.

Csakhogy Lila most eltért a forgatókönyvtől. Nem cuppantott rúzsos puszit Gemma arcára, mielőtt továbblibbent volna, és nem áradozott alkoholmámorosan kettejük kötelékéről. Várakozással figyelte barátnőjét, ahogy kezében pohárral, feszengve próbál fennmaradni a felszínen az idegenek tengerében.

– Mi az? – kérdezte Gemma.

– Idd meg! – vágta rá Lila, mondandóját a cselekvést illusztráló mozdulattal kísérve. A csuklóján lévő karperecek a könyöke felé csúsztak.

Gemma arcát elöntötte a forróság – a helyzet olyan volt, mint amikor a kollégiumi éveik során Lila megkérte, hogy húzzon egy nagyot az elcsent konyakból.

– Meg fogom – felelte Gemma egy bátortalan vállrándítás kíséretében.

– Nem, nem fogod. Megvárod, amíg hátat fordítok, aztán a pulton hagyod, és reméled, hogy nem veszem észre. Ismerlek, Gemma Rose Peters! – mutatott rá Lila összehúzott szemekkel. – Hajtsd fel szépen!

Gemma a barátnőjére nézett, majd aprót kortyolt a pezsgőből. Azzal érvelt magának, hogy a reggele csak másnap kilenckor indul, egy enyhe fejfájást pedig orvosolni tud egy kis kocogással és egy csésze friss kávéval.

– Nem tudtam, hogy a harmincas éveinkben megint meg kell küzdenünk mások nyomásával. Miért vagy ilyen kitartó?

Lila önelégülten mosolygott, és oldalra billentette a csípőjét. Hüvelykujjaival benyúlt pánt nélküli ruhája fűzőrészébe, és feljebb húzta, hogy megigazítsa méretes kebleit, majd egy kis táncot lejtett. Válla felett átdobta sötét haját, mely egy rakás egzotikus nevű terméktől csillogott. Gemma a feléről nem is hallott.

– Mert szükséged lesz rá – felelte Lila, majd ujját a pohár kerek talpához nyomta, és megdöntötte, hogy barátnője igyon egy újabb kortyot.

A buborékok szúrósan tolultak Gemma ajkához.

– Lila! – háborodott fel.

Lila kuncogott, és a pult felé hajolt egy szalvétáért. A westside-i bár minden Los Angeles-i sztereotípiának megfelelt: zsúfolt volt, félhomályos, túlárazott koktélokat lehetett kérni olyan extra összetevőkkel, mint a cékla vagy a házi készítésű bioszirupok, és dugig volt vonzó emberekkel. Lila nekisúrlódott a mellette álló férfinak. Az megfordult, és tetőtől talpig végigmérte a lányt – aki olyan cipőt viselt, ami fura szögben nyomta össze a lábát, és amit Gemma álmában sem hordott volna –, és nyilvánvalóan tetszett neki, amit látott. Elmosolyodott, és épp szólásra nyitotta a száját, de ekkor Lila megfordult, és arcul csapta a hajával.

Gemma elfojtott egy nevetést.

– Minden rendben – szólt Lila, majd megtörölgette Gemma száját egy kis fekete, érdes papírszalvétával. Bár Lila nagy partikirálynő volt, volt egy kifejezetten anyai oldala is. – De először meg kell innod a pezsgődet.

Egy anya – méretes italkollekcióval.

– Megint csak: miért? – kérdezte Gemma, miután ismét kortyolt egyet.

Lila lazán megbillentette a fejét, Gemma pedig a helyiség végébe pillantott. Szinte ugyanebben a pillanatban egész testét elöntötte a forróság, az alkohol pedig rögtön a fejébe szállt.

– Jaj, ne! Én nem…

– De! De, igen! – biztatta Lila. – Figyelj, lecsekkoltam: ápolt, nincs rajta jegygyűrű, velünk egykorúnak tűnik. Talán a szeme körül fáradt egy kicsit, de ez valószínűleg csak azt jelenti, hogy jó munkája van, és sokat dolgozik. És rendelkezik a legjobb tulajdonsággal, amit egy nő csak kívánhat…

Sokat sejtetően, mosolyogva elhallgatott, és lassan ide-oda ringatózott nevetséges cipője talpán.

Gemma belekortyolt az italába, mert hirtelen teljesen kiszáradt a szája, és enyhülést akart. Túl nagyot nyelt, a buborékok égették a torkát.

Nem az ő műfaja volt, hogy pasikkal ismerkedjen bárokban. Ez sokkal inkább Lilára volt jellemző, ezért is szervezte a szülinapi buliját egy férfiakkal teli bárba. A nő szemében ördögi fény villant, Gemma pedig szerette volna rövidre zárni az estét, és hazamenni.

Megkockáztatott még egy pillantást a sarokban álló titokzatos férfi felé, aki valóban őt bámulta.

Testét megint elöntötte a forróság. A köztük lévő jó ötméternyi távolság miatt nem tudta leellenőrizni a Lila által felsorolt dolgokat, de az nagyon is látszott, hogy jóképű a srác.

Ezt is felsorolta?

Gemma nem emlékezett, de arra igen, mi volt az utolsó elem a listán.

– Mi lehet a legjobb tulajdonság, amit egy nő kívánhat? – kérdezte. A szavak úgy jöttek ki a száján, mintha transzban lenne. Hirtelen úgy érezte, mintha a gravitáció megváltozott volna, és valami a bárpult végében álló idegen felé húzná őt.

Lila mögé ment, így mindketten szemben álltak a férfival. Állát Gemma vállára támasztotta, és közvetlenül a fülébe beszélt.

– Az, hogy itt egy csomó ember, de ez a csávó úgy néz téged, mintha egyedül lennél az egész bárban.

Gemma hallotta a mosolyt barátnője hangjában. Hirtelen elöntötte a szeretethullám amiatt, hogy Lila, aki csak úgy vonzza a tekinteteket, még a saját születésnapi buliján is képes szárnysegédet játszani.

Nem mintha Gemma szárnysegédet akart volna. Pillanatnyilag nem volt hely az életében egy merengő idegennek, aki az árnyékból szemezget vele. Még akkor sem, ha az illetőnek csillogó szeme volt, és olyan haja, aminek az sem árt, ha egy kicsit összeborzolja a szél.

Nem. Nincs hely erre az életében.

De úgy tűnt, Lila helyet akart csinálni, akár szerette volna Gemma, akár nem.

– Menj! – bökte oldalba barátnője, és finoman taszított rajta egyet.

Gemma tett egy tétova lépést. Érezte, hogy a gravitáció vonzza előre, de közben a lába mintha makacsul nem lett volna hajlandó elhagyni a talajt. Az ellentétes erők nem tudtak együttműködni.

– Tekintsd ezt úgy, mint szülinapi ajándékot nekem – szólt Lila.

– De hát már adtam neked ajándékot.

– Akkor ezt add magadnak. Menj!

Lila érdeklődése Gemma szerelmi élete iránt exponenciálisan nőtt a lány legutóbbi szakítása óta eltelt egy év alatt. Míg Gemma vigaszt lelt a magányban, és jólesett neki, hogy senki mással, csak idős keverék kutyájával, Rexszel és magával kell foglalkoznia, addig Lila minden alkalommal arra biztatta, térjen vissza a randipiacra.

Főnyeremény vagy, Gem! Nem tudom, mire vársz.

Igazság szerint maga Gemma sem tudta, hogy vár-e egyáltalán valamire. De mivel épp rózsaszín buborékok borították el az agyát, és hirtelen, megmagyarázhatatlanul a föld dőlésszöge is megváltozott, azon kezdett tűnődni, hogy talán akire várt, épp az a srác, aki úgy bámulja a sarokból, mintha ő lenne az egyetlen nő a helyiségben.

– Ez az, csajszi! – éljenzett halkan Lila, amikor barátnője tett egy céltudatos lépést előre.

Meleg testek préselődtek hozzá, miközben utat tört magának a bárpult másik vége felé – olyan volt, mint egy folyásiránnyal szemben úszó hal. A helyiség forró volt és illetlen vágyakkal teli. A parfümfelhők és a nyomott levegő emlékeztette Gemmát arra, miért szeret sokkal jobban könyvekkel bekuckózni, mint bulizni járni.

De amikor odaért a pult másik végéhez, és a hívogató idegen lágyan rámosolygott, azon nyomban elfelejtette az egész helyzet iránti ellenszenvét. Konstatálta, hogy Lilának mindenben igaza volt: a srác ápolt, nincs rajta jegygyűrű, Gemmával egyidősek.

Kék szeme ragyogása ellenére kissé fáradtnak tűnt, de Gemma is az volt. Talán a srác kimerültsége mögött is munkával kapcsolatos okok bújtak meg.

A jóképű férfi várakozó tekintete elárulta neki, hogy túllépte az észszerű időt, hogy odasétáljon valakihez, és aztán ne szóljon semmit.

– Szia! – köszönt Gemma, és még saját magának is úgy hangzott, mint egy rozsdás, régi szerszám, amit évekig nem vettek elő a dobozból. – A barátnőm küldött. Ma van a szülinapja.

Gemma zavarba jött, amikor a pasi felvonta a szemöldökét.

Amit mondott, úgy hangzott, mintha Lila érdekében lenne itt.

Mindenképpen a férfi számlájára lehetett írni, hogy nem kezdte el tekintetével azonnal a szóban forgó barna hajú, dús idomokkal megáldott nőt keresni. A bárban mindenki tudta, hogy Lila születésnapja van, hála a fején díszelgő tiarának és az italok minden egyes körénél elhangzó köszöntéseknek.

– Boldog szülinapot a barátnődnek!

– Köszönöm! Mármint, a nevében – jött megint zavarba Gemma. Mentségére legyen mondva, nem sok időt töltött azzal, hogy másokkal beszélgessen. A munkája során sem – egy rádióműsor szerkesztője volt –, és még ritkábban vonzó idegenekkel, akiknek titkok csillogtak a szemében. Nem sokat járt el szórakozni, leszámítva azokat az alkalmakat, amikor Lilának sikerült magával rángatnia.

Gemma nem tudta megmondani, de volt valami ebben a fiúban… Az ismerősség érzését keltette, mint amikor megérzünk egy illatot, de nem tudjuk megragadni, pontosan milyen emléket idéz számunkra.

– Nem igazán a te világod, ugye? – kérdezte a pasi. Hangjában szemernyi ítélkezés sem csendült.

Gemma halkan felnevetett. Úgy érezte, lelepleződött, a homlokára van írva a dolog.

– Nem, egyáltalán nem.

– Az enyém sem.

– Akkor mit keresel itt? – A szavak, melyek meglepettségen kívül nem tükröztek mást, csak úgy kicsúsztak Gemma száján. A pasi nyilvánvalóan egyedül volt, még csak nem is egy bulizó társaságban feszengett, mint ő. Gemma remélte, nem hangzott túl tolakodóan.

Szerencsére a srác csak vállat vont, és megeresztett egy olyan félmosolyt, amiből Gemma arra következtetett, kimenne az erő a térdeiből, ha a teljes verziót látná.

– Valaki különlegesre várok – felelte.

Tipikus csajozós szövegnek hangzott, mégis betalált.

Gemma leült a mellette lévő bárszékre, ami a nyüzsgő tömeg ellenére valahogy üresen maradt.

– Én is megkérdezném, hogy te mit keresel itt, de már elmondtad, hogy szülinapozni jöttetek. Meghívhatlak egy italra?

– kérdezte a pasi.

Gemma lepillantott a fogyóban lévő rózsaszín pezsgőre, amiből a buborékok fele már kiment azóta, hogy Lila odaadta neki. Arra gondolt, biztos felmelegedett attól, hogy szorongatja. A bárpultra helyezte a poharat, és úgy döntött, megnézi, hová vezet, ha igent mond ennek a barátságos idegennek.

– Persze – felelte.

– Szuper. Igazából tehetségem van ahhoz, hogy kitaláljam mások kedvenc italát.

Csajozós szöveggel indított, aztán szemérmetlenül le akarta nyűgözni őt. Gemma normál esetben beszólt volna neki, vagy a szemét forgatta volna, de volt valami a férfiban, amiért inkább kíváncsian figyelte, mi következik.

– Ó, valóban?

– Bizony. Figyelj, megmutatom.

Felemelte a kezét, és intett a csaposnak. Gemma észrevette, hogy milyen hosszú a karja, és hogy csuklóján egy vintage karórát visel. Nem látott tetoválásokat az óra és a felhajtott ingujj közötti bőrszakaszon, ami persze nem jelentette azt, hogy máshol sincsenek. Gemma megszokta, hogy L. A.-ben gyakoriak a tetkót viselő férfiak, főként az olyan bárokban, mint ez a mostani.

– Úgy érzem, inkább a stílusos koktélokat kedveled, talán valami keserűt.

Gemma nem mondta meg, hogy igaza van, csak az ajkába harapott.

– Meleg? – mosolygott a férfi Gemma arckifejezését látva.

Megjelent a csapos – akinek nagyon is virítottak tetoválások a karján –, és feléjük biccentett.

A karórás, csillogó szemű, lefegyverző mosolyú férfi – akinek még mindig nem derült ki a neve – félénken Gemma felé pillantott, majd rendelt egy italt.

– Két Negronit szeretnék kérni.

Gemmának tátva maradt a szája. Sikerült becsuknia addigra, mire a csapos bólintott, és elment.

– Nos, milyen voltam? – kérdezte a mellette ülő pasi.

– Ez a kedvenc italom – vallotta be Gemma, aki túlságosan meg volt döbbenve ahhoz, hogy bármilyen kacér tréfálkozással rukkoljon elő.

– Mondtam, hogy jó vagyok benne – vonta meg a srác büszkén a vállát.

– Talán csak szerencséd volt – felelte Gemma, miután kicsit összeszedte magát.

– Vagy talán nem – vigyorgott a pasi. Ebben a pillanatban egy popsláger csendült fel a hangszórókból, mely Gemmát azonnal visszarepítette főiskolás korszakának szabad szellemmel átitatott első időszakába. Annak ellenére, hogy már régóta nem hallotta a számot, minden egyes sora eszébe jutott. Tudta, ha elkapná Lila pillantását, sokatmondó kacsintás jönne válaszul, és együtt tátognák a refrént a terem két végében.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte a férfi, és Gemma rájött, úgy vigyorog, mint a vadalma.

– Ó, csak imádom ezt a számot. Régóta nem hallottam, és mindig jó hangulatom lesz tőle.

– Valóban? Úgy tűnik, ma nagyon szerencsés esténk van. A mixer visszatért az italaikkal.

– Igyunk a jó szerencsére! – emelte fel poharát a férfi.

Gemma is felemelte az övét, hogy koccintson, de aztán félbehagyta a mozdulatot.

– Várj! Még a nevedet sem tudom. Úgy érzem, nem hozna szerencsét, ha úgy koccintanánk, hogy nem tudom a neved.

– Igaz – tartotta fogva Gemma pillantását a fiú. Olyan hosszan nézett a szemébe, mintha valamire várna.

– Nem árulod el a neved? – nevetett Gemma.

– De, bocsánat – rázta meg a fejét a pasi. – Jack vagyok.

– Gemma vagyok – felelte a lány, majd poharát az övéhez koccintotta.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Gemma.

– Én is, Jack.

Gemma belekortyolt a fanyar, citrusos nedűbe, és élvezte, ahogy égeti a nyelvét. Jack is megpróbálta élvezni az italt, de látszott, ő valami mást kedvel.

– Nem a kedvenc italod? – kérdezte Gemma.

– Attól tartok, nem – rázta a fejét Jack nevetve. – Kemény lehetsz, ha szereted ezeket a dolgokat.

A lány majdnem kiprüszkölte az italt.

– Nem tudom, hogy a kemény a megfelelő szó-e. A nagymamám ivott gyakran ilyet. Rá emlékeztet.

– ő kemény volt?

– Ó, a legkeményebb. Bárcsak feleolyan erős lennék, mint ő!

– Biztos csodálatos nő volt, de te se becsüld alá magad! Elég kemény voltál, hogy ide mertél jönni, nem gondolod?

– Azt akarod sugallni, hogy talán meg kellett volna ijednem tőled? – kérdezte Gemma egy újabb korty után.

– Egyáltalán nem. Csak érzem, hogy szívesebben lennél máshol, és nem a kedvenc időtöltéseid egyike, hogy idegenekkel ismerkedj bárokban. – Ezt Jack olyan őszintén mondta, mintha eléggé ismerné a lányt ahhoz, hogy tudja, ez az igazság. Gemma közelebb hajolt.

– Te se becsüld alá magad. Nem azért jöttem ide, mert nem volt jobb dolgom.

– Valóban? – kérdezte érdeklődve Jack. – Akkor miért jöttél ide? Azon kívül, hogy a barátnőd ideküldött.

Ez remek kérdés volt, és még maga Gemma sem tudta rá a választ. De miközben a férfi mellett ült, csak még erősebben érezte azt a titokzatos vonzást. Nem volt benne biztos, hogy képes lenne ellenállni neki, ha megpróbálná.

Azon gondolkodott, hogy tudná a legjobban megfogalmazni, és végül rá is bukkant a válaszra.

– Mert kíváncsi voltam – felelte.

– És tetszik, amit találtál?

Gemma megint kortyolt egyet. Jack mosolya, az alkohol és a dalnak köszönhetően felidézett, agyában keringő édes emlékek mintha egy meleg, puha burokként ringatták volna.

– Azt kell mondanom, igen.

– Remek.

Lassan iszogattak, beszélgettek, és egyre többet megtudtak egymásról. Jack televíziós forgatókönyvíróként dolgozott, amin Gemma egyáltalán nem lepődött meg, tekintve, hogy hol tartózkodtak épp. Azt viszont meglepőnek találta, hogy a férfi nem árult el semmilyen nevet. Büszkén beszélt a munkájáról, de akként kezelte, ami: munka. Amikor Gemma elmondta neki, hogy egy helyi rádióműsor szerkesztőjeként dolgozik, és szereti a munkáját, annak ellenére, hogy aznap nehéz napja volt, Jack érdeklődve hajolt oda és kérdezősködött a műsorvezetőről és a vendégekről, akikkel interjút készítettek. Ezután a téma röviden a családjukra terelődött, amit Gemma egyetlen családtagja kivételével kikerült. Mire elmesélte, hogy az öccse minden évben fél évet a szubszaharai Afrikában tölt egy természetvédelmi intézet munkatársaként, és valójában aznap kellett volna hazajönnie, de lekéste a gépét, térdük már összeért a bárpult alatt.

Gemmát a pillanatból a táskájában csengő mobilja rántotta ki. Elnézést kért, és kivette. Megdöbbenve látta, hogy az önmagára szabott takarodót jelző ébresztőóra ordít, mint egy iskolacsengő. Már majdnem egy órája beszélgettek, és ő észre sem vette.

– Mennem kell – szólt csalódottsággal a hangjában. Jack ugyanilyen csalódottnak tűnt.

– Vár valaki otthon? – kérdezte.

Gemma lekászálódott a bárszékről, és előkotort pár bankjegyet a táskájából, hogy hagyjon némi borravalót a pulton.

– Igen. Egy öreg kutyus, akinek lefekvés előtt be kell adnom a gyógyszereit.

Jack mosolya tükrözte nyilvánvaló megkönnyebbülését.

– Hát, nem szeretnék felelős lenni semmiféle állatorvosi vészhelyzetért!

Odaállt Gemma mellé, és a lány rájött, hogy eddig nem is tudta, milyen magas, hiszen végig ültek. Jack pár centivel magasabb volt nála. Gemma azon kapta magát, hogy a férfi tekintete teljesen beszippantotta. Még ha akart volna, se tudott volna szabadulni.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Gemma.

– Én is. Kikísérlek.

Gemmának már-már megfordult a fejében, hogy felajánlja, találkozzanak újra, miután foglalkozott Rexszel, de a hosszú éjszakai kiruccanás nem szerepelt a tervei között. Érezte, hogy a srác szorosan mögötte halad, miközben átverekszik magukat a tömegen, és egyáltalán nem bánta. Beütött egy fuvarmegrendelést a telefonjába, és a képernyőjén látta a közelben lévő autók raját, melyek perceken belül készen állnak, hogy felvegyék. Mielőtt kilépett az ajtón, körbenézett, látja-e Lilát. Megpillantotta a bárpult másik végében, épp egy csapat szintén fájdalmasan menő influenszer társaságában húzott le egy felest. Gemma odaintegetett. Lila csókot dobott felé, majd kezével szívet formázott, végül Jackre mutatott, és feltartotta a hüvelykujját. Nyilvánvalóan azt hitte, együtt mennek haza.

Ettől a gondolattól forróság öntötte el Gemma arcát, miközben kiléptek a balzsamos estébe. Nyugat-Los Angelesben csak úgy vibrált az éjszakai élet: autók suhantak el mellettük, egymásba kapaszkodó, nevető baráti társaságok haladtak el a járdán, a basszus csak úgy dübörgött a szórakozóhelyek ajtajából, melyek közül az egyikben Lila valószínűleg kiköt majd az éjszaka egy pontján. Mindez egyszerre feldobta és kimerítette Gemmát.

De leginkább kimerítette.

Látta, hogy az autó, amit hívott, befordul a sarkon, és közeledik. Hamarosan el kell köszönnie Jacktől.

A férfi odafordult felé. Gemma arra számított, hogy majd elkéri a telefonszámát, vagy megkérdezi a vezetéknevét, de ehelyett Jack csak furcsa arckifejezéssel nézett rá. Szinte olyan volt az arca, mintha fájdalmai lennének.

– Gemma, mielőtt elmész, csak szeretnék…

Félbehagyta a mondatot, mintha nem tudta volna, hogy fejezze be.

Az autó leparkolt a mögöttük lévő járdaszegély mellett. A sofőr lehúzta az ablakot, és Gemma nevét kiáltotta a járdán várakozó emberek tömegébe.

– Mit szeretnél? – kérdezte Gemma, aki hirtelen aggódni kezdett Jack gyötrődése miatt.

A férfi elszántan levegőt vett.

– Szeretnék tesztelni egy elméletet, ha nem bánod.

– Ööö… oké? – nézett rá Gemma felvont szemöldökkel.

Jack odalépett hozzá, és a dereka köré fonta a karját. A másik kezével a lány nyakához nyúlt, majd ajkával pár centiméterre az övétől megállt. Bármi volt is az elmélete, nyilvánvalóan magában foglalt egy csókot, és Gemma azon kapta magát, hogy több mint hajlandó segíteni neki kipróbálni.

Ajkát Jack ajkára szorította, mintegy válaszolva a kérésére, és majdnem elvesztette az egyensúlyát, amikor érintkeztek. Szerencsére a dereka köré font kéz megtartotta. Futólag, az agyát elborító ködön át azon tűnődött, vajon Jack pontosan azért tette-e oda a kezét, mert előre látta a reakcióját.

Elsöprő volt. A férfi ajkának vonzása, a nyelvéhez lágyan nyomuló nyelve… Gemma csak egy órája ismerte őt, de az érintkezés olyan volt, mintha egy életnyi intimitás lett volna egyetlen feledhetetlen csókba belesűrítve. A gravitáció ismét eltolódott, és mindennek a középpontjává azok a pontok váltak, ahol a testük összeért. Ez volt élete legjobb csókja, és ugyanolyan hirtelen ért véget, mint ahogy elkezdődött.

Jack elengedte őt, arca kipirult, ajka csillogott. Gemma alig látott tisztán, de Jack most is azzal az intenzitással tartotta fogva tekintetét, amit a lány először látott a szemében.

A sofőr megint Gemma nevét kiáltotta, de ő alig hallotta a fejében zúgó vér miatt. Szíve hevesen vert.

Jack könyörgő pillantást vetett rá az utolsó közös pillanatukban.

– Kérlek, emlékezz rám, Gemma!

Ezután elengedte, Gemma pedig túlságosan az események hatása alatt állt ahhoz, hogy belegondoljon, milyen furcsa is volt ez a mondat.

2. fejezet

Gemma arra ébredt, hogy egy puha, nedves orr böködi az ágy mellé lelógó kezét. Rex, élete leghűségesebb férfija minden reggel óraműpontossággal ébresztette. Öreg húgyhólyagjára úgy lehetett hagyatkozni, akár egy ébresztőórára.

– Igen, ébren vagyok – motyogta Gemma, bár még mindig a hátán feküdt, és a plafonra pislogott. Egyik kezével megsimogatta kutyusa szőrös fejét, a másikkal benyúlt a paplan melegébe. Lila ajándékozta neki az ingyenes termékmintát, miután pár százezer Instagram-követőnek úgy áradozott róla, mint „a legjobb paplan”, amit csak vehet az ember. Gemma tulajdonképpen elég sok ingyenes cuccot birtokolt barátnője influenszer státuszának köszönhetően.

Rex a barátságos simogatást felhívásként értelmezte, hogy felugorjon az ágyra. Gemma fölé állt, és pofáját gazdija hajába fúrta, szimatolt párat, majd megnyalta a lány fülét.

– Igen, neked is jó reggelt! Gyere, menjünk sétálni egyet – mondta Gemma, majd felült, és letolta magáról a takarót. Rex óvatosan az ágy széléhez ment, és leereszkedett a padlóra, egyszerre két mancsot helyezve a földre. A felugrás még rendben volt, de a visszaereszkedést nehezen bírta a térde.

Gemma kimászott az ágyból, és végigsimított kutyája fején. Az érdes szőrt néha egy kis taréjjá fésülte ujjaival. Az állatmenhelyen azt mondták, a kutya valami terrier-labrador keverék. Gemma fontolóra vette, hogy vesz egy készen kapható kutyás DNS-tesztcsomagot, de Rex fekete drótszőre és víz iránti rajongása elég meggyőző bizonyítékul szolgált arra, hogy évekkel ezelőtt jól gondolták a menhelyen.

Elment a kutya mellett, hogy bemenjen a fürdőszobába. Ezután felvett egy kapucnis pulóvert, és belebújt flip-flop papucsába a sétáltatáshoz. Az Észak-Los Angeles-i lakóházban nem volt udvar, és Rex ultraszabályosan működő szükségletei miatt négyszer kellett megmásznia a ház lépcsőit: egyszer ébredés után, még egyszer, mielőtt munkába indult, aztán újra, amikor hazaért, végül pedig még egyszer lefekvés előtt. Azon ritka alkalmakkor, amikor a kutya behabzsolt valamit a járdáról, vagy amikor Gemma hagyta, hogy ételmaradékokat lakmározzon, bánkódva kellett az éjszaka közepén zombiüzemmódban még egyszer leereszkednie a lépcsőn, hacsak nem akarta a szőnyegeit suvickolni.

Rex tökéletes úriemberként várakozott a bejárati ajtónál, farkát csóválva, csillogó szemmel. Gemma becsúsztatta mobilját a pulcsija zsebébe, és leemelte a pórázt a falról. A mosdószüneteik nem voltak hosszúak, a lány fizetett egy kutyaszittert, hogy délben, amikor ő dolgozott, beugorjon, és tegyen a kutyával egy kiadós sétát. A lépcsőzés a járdán való lassú sétában folytatódott, ami addig tartott, míg Rex meg nem találta a neki tetsző bokrot, ezután mindig hazaindultak.

Leértek az előcsarnokba, egy jellegtelen helyiségbe, melynek egyik falát postaládák borították, és ahol egy örökké üres recepcióspult állt. Kiléptek az üveg bejárati ajtón. Odakint a lapos Észak-Hollywood újabb derűs nappal fogadta őket. Pálmák és telefonpóznák szegélyezték az utcát, melyet keretbe foglalt a csak Los Angelesre jellemző kékesszürke égbolt. Gemmának szinte már fel sem tűnt a szmog, tüdeje hozzászokott. De azokon a napokon, amikor friss levegőre vágyott, bepakolta Rexet autója hátsó ülésére, és elautózott Malibuba, hogy kiránduljanak egyet a Temescal-kanyonban.

Az utca többnyire még aludt. Pár óra múlva esedékes második sétájukig nem fognak senkivel összefutni. Akkor már babakocsit toló szülőktől, Rex környékbeli kutyus barátaitól, kocogóktól szokott nyüzsögni az utca. Első sétájuk során csak Weaver bácsival szoktak összefutni, aki ilyenkor mindig az utca túloldalán lévő kertjében ácsorgott.

– Jó reggelt, Weaver bácsi! – köszönt oda Gemma az öregúrnak, akiről úgy vélte, Rex emberi hasonmása. Mindketten idősek voltak, és átlagon felül barátságosak, valamint ősz pofaszakállat viseltek.

– Jó reggelt, Gemma! Szervusz, Rex! – integetett a férfi foltos pázsitjáról.

Az öregúr minden reggel kiállt az előkertjébe, ahogy Gemma tudta, azért, hogy a fakó fűszálakat fürkéssze. Az egész környéken vízhasználati korlátozások voltak érvényben, mivel véget nem érő szárazság sújtotta Kaliforniát. A különbség az utcájukban lévő gyep és a dombon túli Bel Air és Brentwood udvaraiban növő dús, smaragdzöld fű között az volt, hogy itt tényleg betartották a víztakarékossági szabályokat.

Weaver bácsi elszánt arckifejezéssel simogatta állát, mintha rá tudná bírni a gyepét, hogy zöldebb legyen. Felnézett az égre – egy felhő sem volt rajta, ami azt jelentette, szemernyi esély sincs rá, hogy esni fog –, majd vállat vont, és széttárta a karját.

– Legalább most is jó az idő. Süt a nap és huszonöt fok van, nincs okunk panaszra!

Gemmát a déja vu érzése kerítette hatalmába, ahogy a férfi szavai visszhangzottak a fejében. Egy pillanatig zavartan bámulta Weaver bácsit, és úgy érezte, mintha megpróbálna megragadni valamit, ami kicsusszan az ujjai közül. Meg mert volna esküdni rá, hogy az öregember ugyanezeket a szavakat már mondta korábban, pontosan ugyanígy, mintha csak egy dal hangjegyei ismétlődtek volna, amit már számtalanszor hallott.

– Segíthetek valamiben, Gemma? – kérdezte az idős férfi, amikor észrevette, hogy a lány bámulja.

Gemma megrázta a fejét, hogy megtisztítsa elméjét a ködös gondolatoktól. Meggyőzte magát, hogy még félig alszik, és csak most ébredezik, és hogy Weaver bácsi valóban mondta máskor is ugyanezeket a szavakat, hiszen L. A.-ben szinte minden reggel süt a nap és huszonöt fok van. Ez a derűs, kora nyári nap sem volt kivétel.

Érezte, hogy Rex megrángatja a pórázát. Lenézett, és látta, hogy azt a fát választotta, mely zöld pollent hullat, és amitől Gemma néha tüsszögni szokott.

– Nem, köszönöm. Minden rendben. Szép napot! – felelte Gemma Weaver bácsinak.

– Neked is, Gemma! Szia, Rex!

A lépcsőn visszafelé menet Gemma elővette a telefonját, hogy megnézze az időjárást, és ismét meggyőződjön arról, hogy semmi szokatlan nem volt abban, amit Weaver bácsi mondott, és nem képzelődött.

És valóban: a hét minden napjára napsütést és huszonöt fokot jósoltak, tipikus Los Angeles-i időt.

Mégis, a férfi szavai olyan módon tűntek ismerősnek, ami túlmutatott egy időjárásról szóló hétköznapi, számtalanszor ismételt kijelentésen.

Nem tudta elhessegetni magától az érzést, így azzal próbálta visszahúzni magát a valóságba, hogy írt a legjobb barátnőjének.

Lila még pár óráig aludni fog, de legalább egy szülinapi köszöntés várja, amikor felébred.

Gemma megírta az üzenetet, és telepakolta az összes bulival kapcsolatos emojival, amit a billentyűzete csak kínálni tudott. Este majd ünnepelnek, elmennek vacsorázni és partizni a Westside-ra. Gemmát már annak a gondolata is kimerítette, hogy egy átlagos estén lépést tartson Lilával, nemhogy a születésnapján. De legjobb barátnője kedvéért magára fogja ölteni bulimosolyát és pozitív hozzáállását.

Aztán, hogy lecsitítsa a testében vibráló aggodalmat a gondolatra, hogy kisöccse sok kilométerrel a föld fölött ül épp egy repülőn valahol az Atlanti-óceán felett, rápillantott az utolsó üzenetre, amit a fiú küldött neki, mielőtt felszállt a Lagosból induló gépre. Gemma már felhagyott a próbálkozással, hogy kiszámolja az időeltolódást, de azt tudta, hogy a fiú itteni idő szerint reggel fog leszállni New Yorkban, és egy átszállás után, délután fog Los Angelesbe érkezni, ahol majd ő érte megy. A fiú szenvedni fog az időeltolódástól, farkaséhes lesz, mert utálja a repülős kaját, és iszonyú morcos. De Gemma már fél éve nem látta őt. Elkerülhetetlen nyűgössége sem fogja elrontani a találkozásukat.

Nyugati part, te vagy a legjobb! Jövök!

Gemma elmosolyodott öccse üzenetén, és alig várta, hogy átölelje nyurga testét, amit a hat hónapi sátorban élés szikárrá és keménnyé tett. Féléves Los Angeles-i tartózkodása alatt Gemma fel fogja hizlalni, akár egy házi macskát: ebédelni járnak majd, hétvégente pedig a lakóház medencéjénél lebzselnek. A fiú a hat hónap leteltével pedig ismét Afrika felé veszi majd az irányt.

A globális felelősségvállalás bogara a főiskola után csípte meg. A vadon élő állatok védelmében végzett munkájának köszönhetően a világ minden tájára eljutott Grönlandtól kezdve Ausztrálián át egészen Afrikáig, ahol az elmúlt néhány évben tartózkodott. Gemma nem tudta pontosan, öccse mit csinál Lagosban, de Patrick minden évben lebarnulva és két ruhamérettel karcsúbban tért haza. A családban az összes „otthon ülő” gén Gemmába szorult, míg Patrick élete azzal telt, hogy szabadon vándorolt.

Öccse üzenetét éjszaka kapta meg, amíg aludt, és hiába írt volna vissza neki, Patrick soha nem fizetett a fedélzeti wifiért. Gemmának türelmesen kell várnia, amíg a fiú leszáll.

Rex reggeli sétáltatása mindig eléggé felébresztette őt ahhoz, hogy kibírja az edzését kávé nélkül. Amikor visszaértek a lakásba, Gemma lecsatolta a pórázt az állatról, és szórt egy maroknyi kutyakekszet a tálkájába, majd bement a szobájába átöltözni. Amikor már sportmelltartó, rugalmas nadrág és edzőcipő volt rajta, lesétált az épület edzőtermébe.

Semmi lélegzetelállító nem volt az edzőtermen, de a célnak megfelelt. A hosszúkás, parkolóra néző helyiségben két futópad, két elliptikus tréner, pár húzódzkodó és néhány súlyzós edzőpad kapott helyet – ez utóbbiakat Gemma lehetőleg elkerülte. A szűkös helyiség néha fülledtté vált, attól függően, épp ki nyűtte bent a berendezést. A párás levegő, ami megcsapta Gemmát, ahogy kinyitotta az ajtót, arról tájékoztatta, hogy a reggeli futása nem magányosan fog telni, bár nem is számított rá.

Az egyetlen ember, akivel rendszeresen összefutott reggelente, épp a futópadot nyüstölte, kiérdemelve a címet, melyet Lila ragasztott rá: a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma nem tudta az igazi nevét, de azt igen, hogy remekül festett atlétában, bicepsze olyan volt, mintha egy romantikus regény borítójáról lépett volna le, és negyven perc alatt nyolc kilométert futott, ami lenyűgöző teljesítménynek számított.

A férfi lába légzésével összehangolt ütemben érintette a berendezés szalagját. Arra koncentrált, amit a gépre helyezett telefonján nézett. Fülhallgatót viselt, így nem vette észre Gemmát, amikor felkapaszkodott a mellette lévő futópadra. Ami teljesen rendben volt, mert Gemma nem szerette volna, hogy valakivel beszélgetnie kelljen futás közben, és Lila győzködése ellenére nem vágyott rá, hogy a férfi több legyen számára, mint a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma legutóbbi kapcsolata nem végződött jól, és még egy év elteltével sem tervezett egyhamar változtatni szingli státuszán.

Betette a saját fülhallgatóját, és megbökte a futópad képernyőjét, hogy beprogramozza a szokásos edzést.

A képernyőn dühös, piros hibaüzenet villant fel, ami egyszerre meg is döbbentette Gemmát, mintha valaki épp rákiabált volna, ugyanakkor ismerősnek is tűnt.

Homlokráncolva visszatért a főmenübe, hogy újra beüsse a programot, és ismét ugyanazt az üzenetet kapta.

– Az… a… gép… elromlott – lihegte mellette a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma összerezzent a férfi hangjának hallatára, egyrészt azért, mert soha nem hallotta ezelőtt, másrészt azért, mert a helyiségben a léptek és a lélegzetvétel zajától eltekintve csend honolt.

– Tíz… perc… múlva…végzek – tette hozzá a pasi, majd ismét a telefonjára bámult.

Gemma fontolóra vette, hogy hátradől, és tíz percig nézi a férfit, míg a saját körére vár, de ma reggel nem volt ennyi ideje. Ehelyett átment az elliptikus trénerhez, és bekapcsolta a falon lévő tévét. Általában a parkolóra szokott kibámulni, miközben hangoskönyvet hallgatott, és messzi tájakat képzelt maga elé, de a szemközti fal lehetőséget kínált arra, hogy megnézze a reggeli híreket edzés közben.

A tévé le volt némítva, a képernyő alján felirat ment. Gemma elkezdett edzeni a gépen, és közben a fényes, fekete hajú riportert figyelte, aki a News10 csatorna színeiben számolt be a fejleményekről. Egy környékbeli utcasarkon állt, mögötte pálmafák és egy házsor magasodott. Átlagos Los Angeles-i környék volt, azzal a különbséggel, hogy a mögötte lévő utcában annyira ömlött a víz, hogy a parkoló autókat félig elborította.

Az egész bizarr jelenet megdöbbentő módon ismerősnek tűnt.

Gemma a kép alján futó szavakat figyelte, hogy megértse, mit mond a riporter, miközben egyik kezével az utca felé mutatott.

– …Burbankben, ahol vélhetően hajnali négy körül eltört egy vízvezeték. Láthatják, a víz teljesen elöntötte a környéket, a munkások dolgoznak az elvezetésén, mielőtt bármilyen szerkezeti kár keletkezne.

– Micsoda pazarlás – motyogta Gemma, mint egy igazi, szárazságtól megfáradt lakos. Első gondolata a sok víz láttán az volt, milyen zöld lehetne Weaver bácsi kertje, ha ezt a vizet oda lehetne vezetni ahelyett, hogy a csatornába öntenék.

A második gondolata az volt, hogy egyszer már korábban pontosan ugyanez az ötlete támadt.

Megragadta a távirányítót, és felhangosította a tévét. Tudta, hogy nem fog zavarni senkit, hiszen a Szexi Csávó a 202-ből el volt foglalva a saját hallgatnivalójával, és rajtuk kívül nem tartózkodott más a helyiségben.

– Egyelőre nem érkezett károkkal kapcsolatos bejelentés – folytatta a riporter –, de ahogy láthatják mögöttem, a lakók aggódnak a tulajdonukért.

A kamera egy férfin állapodott meg, aki térdig érő vízben állt a járdán, kocsikulccsal a kezében. Úgy festett, nem akarja megkockáztatni, hogy autóját elárassza a víz, ha kinyitja az ajtót. Mögötte két kisgyerek fröcskölte egymást, mintha csak egy élményfürdőben pancsikoltak volna.

Gemmának valahogy az az érzése támadt, hogy már látta a kislányokat. Úgy pancsoltak és játszottak a vízben, mintha ez lenne életük legszebb napja. A vízcseppek csillogtak a reggeli fényben. A magasabb kislány hirtelen megtorpant, arcára izgalom ült ki, a mikrofon pedig hallhatóvá tette, amit abban a másodpercben mondott, mielőtt a kamera újra a riporterre közelített. A szavak megmagyarázhatatlan módon pontosan megvoltak Gemma fejében, és suttogva ki is mondta őket ugyanakkor, amikor megjelentek a képernyőn.

– Apa, megkaphatnánk az úszógumikat?

A szőke híradós a stúdióban felkacagott, amikor visszatért a képernyőre. Kifogástalanul festett tengerészkék ruhájában.

– Úgy tűnik, nem mindenkinek okoztak csalódást az események, Mark – mondta.

Gemma megdöbbenve bámult a tévére. Ugyanaz a furcsa, ragacsos érzés kerítette hatalmába, mint amit a Weaver bácsival történő beszélgetés során érzett. Egy pillanatra még az is átfutott az agyán, hogy talán valahogy az előző napi híreket kapcsolta be, és nem emlékezett rá, hogy már látta a történteket, a vízben pancsoló kislányokat, de a képernyő sarkában ott állt az „élő” felirat.

Felkapta a telefonját, és gyorsan rákeresett a hírre online. Számos helyi csatorna, megyei és városi szervezet is írt róla az elmúlt egy órában.

Gemma visszabámult a tévére. Valóban élőben zajlott a dolog.

Úgy döntött, kikapcsolja a tévét, és inkább a bekészített hangoskönyvet hallgatja az edzése hátralévő részében.

Amikor visszaért a lakásába, dühödten próbálta meggyőzni magát, hogy már biztosan végighallgatta a tizennegyedik és tizenötödik fejezeteket, csak megfeledkezett róla, mert különben honnan tudott volna a csavarról a cselekményben? Jó kis csavar volt, nem jöhetett csak úgy rá…, ugye?

Nem, mondta magának. Biztosan elaludt, miközben előző este hallgatta, és tudat alatt elraktározta az információt.

Vett egy hideg zuhanyt, hogy kicsit kizökkenjen ebből a furcsa érzésből, és utána felfrissültnek érezte magát. Amikor bement a konyhába, már munkához volt öltözve: farmerben és a kedvenc fehér blúzában volt, melyet szándékosan az aznapi különleges alkalomra készített ki. Meg akarta tölteni a termoszát, de ekkor megdöbbenve állapította meg, hogy elfogyott a kávé.

– Ez a nap is jól kezdődik – mondta Rexnek. A kutya a nappaliból, szürke plüsspuffjáról figyelte gazdája reggeli rutinját. – Talán vissza kellene feküdnöm.

Az eb halkan felnyüszített, majd mancsaira támasztotta a fejét.

– Igazad van. Egyikőnknek dolgoznia kell menni – sóhajtott Gemma.

Átment a szobán, hogy megpaskolja a kutyus fülét, és úgy döntött, a rádióstúdió felé tartva beugrik a közeli kávézóba.

Csodával határos módon a kávézótól egy fél háztömbnyire talált parkolóhelyet. Ez egyike volt azoknak a váratlanul szerencsés L. A.-i pillanatoknak, amikor egy ember útjának vége pontosan egybeesett az övének kezdetével. Feltételezte, hogy a négymilliós városban és a sok jövés-menésben azért nem lehetett erre olyan kicsi az esély, de minden egyes alkalommal, amikor megtörtént, úgy érezte, mintha a parkolás istenei mosolyogtak volna le rá.

A kávézó megtelt a produktív emberek kora reggeli zsivajával, akik készen álltak arra, hogy nekivágjanak a napnak. Páran fejhallgatóval védekeztek a zaj ellen, miközben laptopjuk fölé görnyedve dolgoztak azon a kreatív projekten, amely az Angyalok Városába hozta őket. Mindenki, aki Gemmával együtt sorban állt, a telefonján lógott – pötyögött, görgetett vagy beszélgetett, mintha az tartotta volna őket életben, hogy valaki olyannal kapcsolódnak, aki nincs együtt velük az „itt és most”-ban.

Gemma megnyitotta az öccsével váltott üzenetek folyamát. Arra számított, hogy kapott hírt a leszállásról, és közben azon tűnődött, talán anélkül érkezett be az sms, hogy észrevette volna. De csak a fiú korábbi üzenetét látta. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni a testében szétáradó idegességet.

Megdöbbenve látta, hogy az apjától viszont kapott üzenetet. Rövid volt, és előnézetben látszott az egész, meg sem kellett nyitnia.

Várom, hogy találkozzunk.

Gemma nem viszonozta az érzést, ezért olvasatlanul hagyta az üzenetet.

Bármennyire is szerette az öccsét, a fiú hazatérése mindig családi összejöveteleket is jelentett, melyeket szívesebben kihagyott volna. A gyengédség érzése együtt járt a kellemetlenséggel. Mint a másnaposság egy Lilával töltött könnyelmű éjszaka után – egyiket sem tudna megélni a másik nélkül. Az apja azon igyekezete, hogy időt töltsön vele, közvetlenül összefüggött kora előrehaladtával, de Gemma nem értett egyet azzal a nézettel, hogy az öregedés indokolná a kibékülést. Főként nem azok után, hogy egész életében nem kapott tőle elég figyelmet. Patrick azonban másképp látta a dolgot, így Gemma bosszankodva semleges arcot öltött, amikor elkísérte az évi két alkalommal esedékes látogatásokra.

Néha azt kívánta, bárcsak normális családja lenne, hogy az apjával egy városban élni megnyugtató erőforrást jelentsen egy örökké sajgó seb helyett, melyről megpróbált nem tudomást venni.

– Mit adhatok? – kérdezte a barista, amikor Gemma került sorra.

Elhessegette a gondolatokat, és rendelt magának egy jegeskávét. Mivel nagylelkű kedvében volt, kollégáinak is rendelt egy-egy lattét. Nagy nap számukra a mai. Társszerkesztőjével, Carmennel és a hangmérnökkel, Hugóval lesznek a kabinban, miközben főnökük és műsorvezetőjük interjút készít Nigel Blackkel, Gemma gyerekkori és jelenlegi bálványával, aki a leghíresebb vendég, akit eddig meghívtak a stúdióba. Élvezettel kuncogott a gondolatra, hogy egy térben lesz a sztárral, még ha hangszigetelt üvegfal választja is el őket egymástól. Nem elég, hogy Gemma hatalmas rajongója volt, de még kimerítően sok szálat is meg kellett mozgatnia, és számos szívességet kérnie, hogy a rocklegenda szerepelhessen a műsorban. Alig várta, hogy hallhassa a férfi ikonikus, rekedtes hangját, amint válaszol azokra a kérdésekre, melyeket Gemma írt Marsha számára úgy, mintha ők ketten csak lazán beszélgetnének. Ha jól játszik a lapjaival – és összeszedi a bátorságát –, talán egy nap még ő is lehet műsorvezető.

Miután rendelt, arrébb lépett, és más vendégekkel együtt várakozott a zsúfolt helyen. Beszélgetések bugyborékoltak körülötte, melyekből számos inkább csak monológnak tűnt, mivel az emberek a fülhallgatójukba rejtett láthatatlan mikrofonba beszéltek. A mellette álló magas, vékony nő hangosan felvonyított láthatólag minden ok nélkül – Gemma csak ezután pillantotta meg az apró, fehér bogyókat a fülében. Rácsodálkozott, milyen furcsának tűnhetett volna ez az egész jelenet húsz évvel korábban.

Az ő telefonja is megcsörrent, a képernyőn megjelent az öccse neve. Arra számított, hogy melegséget fog érezni, ehelyett váratlan szorongás járta át az egész testét, mintha rossz hírekre számított volna.

– Szia, végre! – vette fel a telefont, majd a füléhez szorította, mert a fülhallgatója a táskája mélyén volt.

– Szia, Gem! – köszönt Patrick. A kimerültség sűrű sziruppá lassította a hangját, de Gemma felfedezett benne egy árnyalatnyi idegességet.

– Mi a baj?

– Gemma! – kiáltotta a nevét a barista a gyöngyöző habbá gőzölt tej visításán át. A felgyűrt ujjú flanelinget viselő fiatalember egy kartontálcát helyezett a pultra, melyen négy elviteles pohár trónolt.

Gemma felemelte a kezét, hogy jelezze, ő várt a rendelésre. Átnyomakodott a telefonozók csordáján, majd válla és füle közé szorította mobilját. A tömeg elvonta a figyelmét, de közben az ismerősség egy szikrája parázslott fel agyában. Megismételte az öccsének feltett kérdést.

– Mi a baj, Patrick?

Gemma mosolyogva a barista felé biccentett, majd megragadta a tálcát, és visszafordult a forgalmas helyiségbe.

– New Yorkban ragadtam.

– Tessék?!

Gemma oldalra fordult, hogy átslisszanjon egy hézagon a sorban, majd elindult a kijárat felé. Alig hallotta a fiút a mindkettőjük oldalán morajló háttérzajtól.

– Késve indult a gépem, és lekéstem a csatlakozást – felelte Patrick, majd hallhatóan ásított egyet. Gemma elképzelte, amint a fiú beletúr kócos, szőke, szörfös hajába, majd megdörzsöli babaarcát. Közös volt bennük a világos haj és a barna szem, bár Patrické irigylésre méltó mogyoróbarna árnyalatúba hajlott.

– Megpróbálok feljutni egy másikra, de lehet, hogy csak becsekkolok egy hotelbe, és egy hétig alszom.

– Micsoda? Ne tedd! – háborodott fel Gemma, miközben füléhez tapasztott telefonnal az ajtó felé furakodott. Egyik kezével a tálcát tartotta, a másikkal a kávéspoharakat egyensúlyozta felülről, táskája a karján himbálódzott. Szíve belesajdult a gondolatba, hogy tovább kell várnia, mielőtt újra láthatja az öccsét. Közben az az érzése támadt, mintha ezt a sajgást már érezte volna korábban.

– Csak vicceltem, Gem! Ne akadj ki! – nevetett az öccse.

– Nem akadok ki.

– Dehogynem. Hallom a hangodon. Huszonöt éve ismerlek, rémlik?

– Nem huszonhat vagy már?

– Annyi lennék? Nem tudom, már nem számolom.

Gemma ezen elmosolyodott, és még jobban hiányozni kezdett neki az öccse.

– Csak gyere haza!

A Patrick oldaláról hallható zaj egyre erősödött. Gemma elképzelte őt egy zsúfolt New York-i reptéren, szedett-vedetten és gyűrötten, körülvéve az utasok folyamatos áradatától, mely azzal fenyegeti, hogy elnyeli őt.

– Dolgozom rajta – Patrick hangja elmosódott lett, mintha eltartotta volna magától a telefonját.

– Patrick, ott vagy?

– Igen, igen. Csak olvasom ezt a táblát… – Elharapta a mondatot, majd energikusan folytatta. – Ó! Megnézem, hogy standby jeggyel fel tudok-e szállni a 11:45-kor induló járatra.

Gemma elvette a fülétől a telefonját, hogy megnézze az időt, és gyorsan számolt egy kicsit.

– Az fél óra múlva lesz. Nem kezdődött még meg a beszállás?

– De! Mennem kell! – kiáltotta az öccse, majd eltűnt egy tompa hangzavarban.

– Rendben! De légyszi…

Gemmának nem volt ideje kimondani, hogy „szólj, ha rajta vagy”, mert az öccse bontotta a vonalat.

Homlokráncolva nézett le a telefonjára, és épp akkor pillantott fel, amikor egy széles vállú, kócos barna hajú férfi, aki a saját telefonját bámulta, egyenesen nekiment.

– Ááá! – kiáltott fel Gemma, miközben összeütköztek. Az elviteles poharakból szinte kirobbant a kávé. A habos, barna folyadék – ami ráadásul forró is volt – hullámként árasztotta el Gemma mellkasát, és fröcskölte össze a padlót. A poharak csattogva gurultak szét. Egy jégkocka az italából a melltartójában landolt. Miközben megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát, a helyiségre az a fajta megalázó, fülsiketítő csend telepedett, ami csak a hangos, nyilvános balesetek után szokott beállni. És ha ez nem lett volna elég, Gemma még meg is csúszott a látszólag több liternyi folyadékon, ami a normál méretű poharakból ömlött ki.

A férfi küszködve előrenyúlt, és kétségbeesett igyekezettel megragadta Gemma karját, hátha így megakadályozza, hogy mindketten a földön kössenek ki.

– Annyira sajnálom! – szólalt meg, miután épphogy sikerült talpon maradniuk. – Nem néztem a lábam elé. Jól vagy?

Gemma maga volt a csöpögő, ragacsos káosz, és valószínűleg még meg is égette magát. Tönkrement a kedvenc blúza. Át kell öltöznie, és el fog késni a munkából. A kitartó jégkocka közben egyre intimebb kapcsolatba került a bal mellével.

De mindez mintha megszűnt volna, amikor meghallotta a férfi hangját.

Ismerte ezt a hangot.

Felpillantott, és egy olyan szempár nézett vissza rá, amit szintén ismert. Csillogó, kissé fáradt kék szem, mely mintha titkot őrzött volna.

Gemma pislogott, és megrázta magát. Lehetetlen! Soha nem látta még ezt a pasit, és mégis olyan, mintha évek óta ismerné.

A srác rábámult, láthatólag nagyon kereste a szavakat, és ez melegséggel töltötte el Gemmát.

Megint visszatért az az érzés, mintha valami ismerős dolog csúszna ki az ujjai közül, kivéve, hogy az ismerős dolog most erősen kapaszkodott belé. Mintha nem akarná elengedni.

– Én…? – A szavak lassan hagyták el Gemma száját, és nem volt biztos benne, hova vezetnek.

A férfi szeme felcsillant. Előrehajolt, mintha kétségbeesetten várná a folytatást.

A kávézóban újraindult az élet. A csevegés folytatódott. A tejgőzölő gép visított. Egy ingerült barista odajött, hogy felmosóronggyal eltakarítsa a káoszt. Arca mogorva volt, mintha ő lenne az ütközés igazi kárvallottja.

De Gemma mindezt kizárta. Csak az idegenre tudott bámulni, aki őt bámulta.

– Te micsoda? – kérdezte a férfi.

Az arckifejezését Gemma nem igazán tudta hova tenni, és valahogy nem úgy nézett ki, mint aki épp összeütközött valakivel, aki négy pohár kávét cipelt, és túlélte a forró áradatot, de meg mert volna rá esküdni, hogy amit a férfi arcán látott, az… remény volt.

Gondolatai egy irracionális helyre tévedtek. Gondosan számba vette az embereket, akiket ismert, úgy szűk kéttucatnyit, és határozottan biztos volt benne, hogy ez a férfi nem szerepel köztük. Ugyanakkor az ismerőssége épp oly feltűnő volt, mint egy ragyogó naplemente. Gemma képtelen volt nem tudomást venni róla.

Az egyetlen út, amit látott, az volt, ha megkérdezi.

– Én… ismerlek?

A megkönnyebbülés enyhe kifejezés lett volna a férfi arcára kiülő érzésre. Tiszta öröm ragyogott fel rajta, és húzta mosolyra az ajkát. Gemmának az volt a benyomása, mintha már látta volna ezt az arckifejezést. A férfi megszorította a karját, mert még mindig tartotta, majd bólintott egyet.

– Igen, ismersz.

3. fejezet

A srác úgy festett, mintha ott helyben, a zsúfolt kávézóban meg akarná csókolni őt. Különös módon Gemmának az az érzése támadt, mintha korábban már csókolóztak volna.

De ez lehetetlen.

Gemmára nem volt jellemző, hogy csókolózik férfiakkal, aztán elfelejti őket. Főleg nem azokat, akiknek puha, dús ajka és nagy, kék szeme van. Arra mindenképpen emlékezne, ha ilyesmit csinált volna.

És talán emlékezett is?

Az ismerősség villanásai úgy csipegették az agyát, mint papagájhal a korallt. Ismerte ezt a pasit, de ezzel egyidejűleg nem is emlékezett rá. És a férfi nyilvánvalóan ismerte őt – tekintete majdnem megegyezett a hazatérés megkönnyebbülésével, amilyen kifejezésre Patrick arcán is számított néhány óra múlva.

És ettől Gemma nagyon furcsán érezte magát.

A már így is megalázó kávés ütközésük ellenére nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni azzal, hogy azt mondja neki, összekeverte valakivel. És magát sem akarta szégyenbe hozni azzal, hogy bevallja, nem tudja, ki ez az ember, annak ellenére, hogy valamilyen korábbi találkozás hatására úgy nézett Gemmára, mint az ígéret földjére.

Gemma kényszerítette magát, hogy érezze a talajt a lába alatt, és elmozdult, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Lefejtette a férfi kezét a karjáról, és udvariasan felnevetett.

– Bocsánat, de azt hiszem, nem emlékszem…

– De! De igen, emlékszel, Gemma. Látom a szemedben – szakította félbe a férfi.

Nevének hallatára Gemma hátrált egy lépést. Találkozásuk egy pillanat alatt átlépett az aranyos félreértésből az ijesztőbe.

– Honnan tudod a nevem?

– Mert ismerlek. Ahogy te is engem! Jack vagyok – mutatott magára a srác, másik kezével pedig kinyúlt Gemma felé. Szavai kapkodva törtek elő. – Tegnap este találkoztunk a barátnőd szülinapi buliján. Vagyis gyakorlatilag az ma van, és gyakorlatilag még nem történt meg, de esküszöm, ismerjük egymást.

Gemma kifejtette magát a pasi szorításából, és távolabb lépett tőle. Tudta, hogy sok fura figura rohangászik L. A.-ben, de ez a csávó mindent vitt.

Kétségbeesett, riadt kifejezés ült ki a férfi arcára.

– Rendben, tudom, hogy ez abszurdan hangzott, de hadd magyarázzam meg!

Nem próbált meg újra Gemma után nyúlni, inkább nyugodtan feltartotta a kezét, mintha a nő egy rémült állat lenne, aki mindjárt elugrik.

– Sajnálom, hogy megijesztettelek, de furcsa dolgok történnek ma veled, ugye? Ismerősnek tűnnek bizonyos dolgok? Úgy érzed, mintha már megtörténtek volna?

A tény, hogy a srác tudott erről, egyszerre késztette menekülésre Gemmát, de közben meg is akarta hallgatni őt.

A férfi felismerte a hajlandóságot Gemma arcán: legalább meghallgatja őt, még ha tétován is.

– Azért érzed úgy, mert korábban már tényleg megtörténtek – bólintott lassan, majd meglengette kezét kettejük között, mintha csak egy üst felett varázsolna. – Ez. Mi.

Gemma körbepillantott a helyiségben. Már mindenki elfelejtette a kávészökőkutas látványt, amit nyújtottak. De még akkor is, ha az emberek visszatértek a dolgukhoz, és úgy tűnt, nem vesznek róluk tudomást, Gemma beavatott tekinteteket keresett, mert nyilvánvalóan valamiféle rejtett kamerás tréfa állt a dolog mögött, és valaki figyelte. Ez volt az egyetlen magyarázat arra, hogy ez a jóképű idegen beleütközött, a nevén szólította, majd erősködött, hogy ismerik egymás. Azt, hogy a férfi tudott az egyébként furcsa reggeléről, be kell vallani, már nehezebb volt megmagyarázni. De Gemma nem fog bedőlni, nem csinál bolondot magából! Még ha legszívesebben rá is vetette volna magát, és megragadta volna a szépséges alkarját – látta már korábban ezt a vintage karórát? –, és bevallotta volna neki, hogy teljesen igaza van, akkor sem akarta magát egy vicc kedvéért valami vírusvideóban viszontlátni.

Összeszedte magát, és azon tűnődött, hogyan léphetne ki a helyzetből.

– Bocsánat, fel kell hívnom az öcsémet – mondta, amikor rájött, hogy a kezében tartja a telefonját. Rejtély, hogyan nem ejtette le az ütközés közben. És az is csodával határos volt, hogy a mobil elkerülte a forró, ragacsos tejeskávéfürdőt.

Megfordult, hogy odébb lépjen, de a férfi ismét megszólalt.

– Nem, nem kell, Gemma. Az öcséd nem ér ide.

– Tessék? – pillantott rá rémülten a nő.

Arcára minden bizonnyal kiült, hogy lelki szemei előtt repülőgép-szerencsétlenség víziója jelent meg, mert a férfi gyorsan visszakozott.

– Jaj, úristen, nem, nem úgy! Bocsánat. Úgy értem, másik járatra száll fel, és Atlantában, Dallasban vagy Salt Lake Cityben ragad. Egyszer San Franciscóban, és megpróbál autót bérelni, hogy az út további részét kocsival tegye meg. Úgy értem, hogy nem ér ide, hogy a mai nap folyamán nem jut el Los Angelesbe. Legalábbis eddig egyszer sem jutott el.

Amikor Gemma meghallotta, hogy Patrick nem jut haza, az agyában lévő szinapszisok rögtön azt az információt küldték szét, hogy katasztrófa. Annyira lefoglalta, hogy az öccse biztonságán aggódjon, hogy teljesen elfelejtett azon tűnődni, ez az idegen honnan tudhat ennyire lehetetlenül sokat a testvére utazási terveiről.

Harmadszorra is megtántorodott.

– Honnan tudod, hogy az öcsém ide akar repülni?

Jack vett egy nagy levegőt, mintha ezzel próbálná mindkettőjüket megnyugtatni. Ragyogó, kérlelő tekintete Gemma pillantásába kapcsolódott.

– Mert ahogy mondtam, mindez már megtörtént korábban is. Gemma egyre növekvő bizonytalansággal figyelte őt, de közben azt is érezte, a férfi tudja, mit beszél. Elég nagy meggyőződéssel adta elő a mondandóját, ami vagy azt jelentette, hogy tényleg igazat mond, vagy azt, hogy teljesen holdkóros. Gemma remélte, az előbbi az igaz, még ha ettől ő maga is elmeháborodott lenne, mert nem akarta azt hinni, hogy ez a helyes pasi a saját elméje börtönében vergődik.

– Kérlek, üljünk le, hogy megmagyarázhassam – mutatott Jack egy ablak melletti üres asztalra.

Gemma úgy érezte magát, mintha épp egy idegen ajánlaná fel az utcán, hogy elviszi autóval. Ne szállj be a kocsiba: más fiatal nőkhöz hasonlóan ezt az ő fejébe is beleverték kiskorában. És bár ez a helyzet kissé más volt, már azt a tényt, hogy enged a pasinak, olyannak érezte, mintha épp becsatolná az övét, miközben egy potenciális őrült ül a volán mögött.

Jack megérezte vonakodását, és felsóhajtott. Ránézett az órájára, és elgyötört pillantást küldött Gemma felé.

– Reméltem, hogy ilyen korán nem kell ilyesmit tennem, de a tesód úgy harminc másodperc múlva fel fog hívni, és elmondja, hogy nem jutott fel a háromnegyed tizenkettes járatra, de megpróbálkozik egy másikkal.

Gemma rábámult, elméjében kavarogtak a lehetetlenségek. Csend tátongott közöttük, miközben fülében hallotta a szívdobogását. Kísértést érzett, hogy kisétáljon az ajtón, és elfelejtsen mindent a furcsa találkozásukról, de a férfi hangjában csengő bizonyosság odaszögezte a talajhoz. A harminc másodperc egy örökkévalósággá tágult. Egyszerre akarta is, és nem is, hogy Patrick telefonáljon. Az egyszerre mindent meg tudott volna magyarázni, de közben semmit sem.

Jack lélegzet-visszafojtva figyelte őt.

Honnan tudhatott róla? – tűnődött Gemma, miközben a telefonja rezegni kezdett a kezében.

Patrick Peters.

Megdöbbenve bámult le a mobilra, majd zsibbadtan felemelte.

– Halló? – szólt bele rekedt suttogással.

– Szia, Gem! – köszönt az öccse kifulladva. – Lekéstem a 11:45-öset, de megpróbálok egy másikat.

Gemma első gondolata az volt, hogy az öccse, az imádott kisöccse, aki értékelte a frappáns vicceket, maga is benne van a jól kitervelt átverésben. Lehet, hogy már L. A.-ben van, ugyanebben a kávézóban ül, és figyeli, ahogy nővére belesétál a csapdába, amit az ő kárára találtak ki, csak azért, hogy nevessenek egy jót.

De nem tudta elképzelni, miért akarná bárki is átverni őt.

Csak azt tudta, hogy a vele szemben ülő férfi pontosan megjósolta, mi fog történni, még azt is, hogy Patrick mit fog mondani.

– Gem, itt vagy még? Gemma eltátotta a száját.

– Igen, itt vagyok – mondta, majd döbbenten megrázta a fejét.

– Jó. Már azt hittem, megszakadt a vonal. Nos, a jó hír az, hogy most hivatalosan is van standby jegyem. Egy óra múlva indul egy másik gép, és ha valamelyik szerencsétlen nem ér ide időben, lesz helyem.

Patrick beszédét áthatotta a koffein adta lendület. Gemma biztos volt benne, hogy bedobott egy kávét legutóbbi beszélgetésük óta.

A nő még mindig össze volt zavarodva.

– Hacsak nem sietünk, és tudok pár napig New Yorkban lógni… – folytatta Patrick a beálló csendben. A hangjában csengő remény félreérthetetlen volt.

– Ne, ne, légyszi, gyere haza! – kérlelte a nővére, és közben az volt az érzése, mintha már korábban is kimondta volna ezeket a szavakat.

– Rendben – sóhajtott a fiú. – Remélem, feljutok a gépre.

Szólok, ha szerencsém lesz.

Jack sokatmondó, már-már fölényeskedő pillantással vizslatta Gemmát.

– Várj, Patrick! – marasztalta Gemma az öccsét, mielőtt a fiú beleveszett volna a reptér káoszába. – Hová tartott a 11:45-ös járat?

– Szerinted? Hát L. A.-be – felelte Patrick gunyoros hanglejtéssel.

Gemmának hirtelen egy kopott, zenekaros pólót és koszos tornacipőt viselő, nyurga tinédzser képe villant be. Nagy valószínűséggel Patrick ebben a pillanatban is ezt a szettet viselte épp, ami a megszokott öltözéke volt.

Gemma nem tudta megállni, hogy ne vigyorodjon el önelégülten. Jacknek címezte a mosolyt, és remélte, a férfi hallja, amit öccse a háttérzajon át kiabál, ami bebizonyítja, hogy tévedett.

– Oké. Persze, hogy oda.

– De dallasi átszállással – tette hozzá Patrick. – Mennem kell!

Jack megbillentette a fejét, és az ő arcán is önelégült mosoly terült szét.

– Leülünk? – mutatott az ablak mellett álló üres asztalra.

Gemma leeresztette a telefonját, és becsukta ismét tátva maradt száját. Átlépett a pocsolyán, amit a barista szemcsés, barna iszappá maszatolt, amikor megpróbálta feltakarítani, majd elvett néhány szalvétát az ajtó mellé helyezett tárolóról. Követte Jacket az asztalhoz, immár kevésbé vonakodva, mint fél perccel azelőtt.

Leültek egymással szemben. A térdük összeért a kis fa asztallap alatt. Az érintés a felismerés érzését hívta elő Gemma agya mélyén egy kis zugban.

Elhessegette az érzést, lepillantott a felsőjében esett kárra, és a szalvétákkal itatgatni kezdte még mindig csöpögő mellkasát. Legalább a melltartójába pottyant jégkocka elolvadt.

– Elnézést kérek ezért. Tudom, hogy ez a kedvenc blúzod – szólalt meg Jack.

Gemma abbahagyta a törölgetést, és rámeredt.

– Bocsánat. Nem mondok több ilyet. Látom, nem válik a javamra.

– Hát, tényleg nem. Most pedig magyarázd el, honnan is ismerjük egymást! Vagy inkább, honnan is gondolod, hogy ismerjük egymás?

Jack széttárta kezét az asztalon, majd nagy levegőt vett. Gemma ismét észrevette a vintage karórát, és megállapította, mennyire elüt a férfi egyébként modern, laza megjelenésétől. Olyan kiegészítőnek tűnt, amit inkább egy öltönyös-nyakkendős férfi hord. Jack farmert viselt, és egy szeme színét kiemelő pólót, mely világoskék árnyalatú volt, mielőtt halványbarna tejeskávé fröccsent volna rá. A mellkasán éktelenkedő folt úgy festett, mintha a Gemmán díszelgő Rorschach-teszt másik fele lenne.

– Gemma, már találkoztunk. Sokszor. Tudom, hogy ez hihetetlennek hangzik, de ami az előbb történt, nem először történt meg. Már sokszor összeütköztünk. Mindennap megtörténik – ma. Tudom, hogy ez a kedvenc blúzod, mert már tönkretettem, újra és újra.

– Ezt hogy érted? – pislogott rá Gemma tanácstalanul.

Jack az asztalra nyomta a tenyerét, és Gemma tekintetébe kulcsolta a pillantását.

– Úgy értem, hogy tudom a neved. És tudom, hogy ez a kedvenc inged, és tudom, hogy az öcséd a JFK reptéren rekedt, és próbál hazajutni hozzád, mert mindez már megtörtént korábban. Ez a nap már megtörtént korábban. Már átéltük korábban.

A magyarázat véget ért, és várakozással teli energiát hagyott maga után. Jack úgy figyelte Gemmát, mintha azt akarta volna, hogy ő oldja meg a rejtvény többi részét. Hogy összerakja a valószínűtlen darabkákat, és ő legyen az, aki hangosan kimondja a lehetetlent.

Gemma tudta, miről beszél a férfi. Számos filmben és könyvben találkozott már ezzel a jelenséggel.

Egy időhurok.

Az a fiktív körülmény, ami miatt valaki ugyanazt a napot éli át újra és újra valamilyen okból kifolyólag. A kulcsszó: fiktív.

Mert hát időhurkok nem léteztek, kivéve az Idétlen időkig című film főszereplője, a mogorva időjós számára.

Jack leolvasta a kétkedést Gemma arcáról.

– Figyelj, tudom, hogy ez abszurd. Tényleg az! De ígérem, valóban ez történik. Máskülönben honnan tudnám ezeket a dolgokat rólad?

Gemma elgondolkodott a nagyon is jogos kérdésen. Arra jutott, hogy a férfi hallhatta az öccsével folytatott telefonbeszélgetést, a nevét pedig onnan tudhatta, hogy szólították, amikor elkészült a rendelése. De mi a helyzet a blúzzal? Úgy emlékezett, senkinek sem említette, hogy ez a kedvenc felsője. Lilával ellentétben Gemma nem kürtölte világgá online, hogy mik a kedvenc tárgyai, úgyhogy fogalma sem volt, Jack honnan tudhatná ezt, még ha esetleg rá is talált a profiljaira a közösségi médiában.

Hirtelen borzongás futott végig a testén. Már az a gondolat, hogy a férfi bevallotta, mit tud róla, épp elég felkavaró volt, de Gemma rájött, ha igaz volt, amit a nap újraéléséről mesélt – ami persze nem lehetett igaz –, valószínűleg egy csomó személyes dolgot tud róla.

– Lehet, hogy követsz engem – fonta keresztbe Gemma védekező üzemmódban a karját.

– Nem, esküszöm, hogy nem! – rázta a fejét Jack. – Az első alkalom, amikor találkoztunk, pontosan olyan volt, mint ma: én a mobilomat bámultam, te valakivel telefonáltál, összeütköztünk, és minden csupa kávé lett.

Olyan őszinteséggel beszélt, hogy Gemmában csökkent a szkepticizmus.

– És aztán mi szokott történni?

A férfi hátradőlt a székében, kicsit megnyugodva, hogy a nő még nem futamodott meg.

– Aztán általában valamilyen variációban elnézést kérünk egymástól, te pedig otthagysz.

Gemma végiggondolta a hallottakat. Egyetértett azzal, hogy ez hihetőnek hangzik, mivel pontosan ez volt a szándéka a nagyon is közeli jövőben: otthagyni a pasit.

Hirtelen eszébe jutott valami.

– Várj, ha tudtad, hogy úgyis ez fog történni, miért ütköztél össze velem?

– Azért, mert ellenőriznem kellett, vajon felismersz-e, vajon emlékszel-e rám.

Hangjában az elkeseredettség olyan magától értetődő volt, mint az, hogy kék az ég. Gemma szinte megsajnálta ezt az ismeretlen, szép férfit, aki lehetetlen valóságokról mesélt.

– Akkor csak simán megkérdezhettél volna. Legalább megmenekült volna a ruhám – felelte, és lepillantott a tönkretett blúzára.

– Hittél volna nekem?

Abból, ahogy a férfi feltette a kérdést, Gemmának az az érzése támadt, hogy talán már korábban is megpróbálta megkérdezni őt az egyik alternatív valóságban, és kedvezőtlen választ kapott.

– Nem. De most sem hiszek neked – felelte Gemma. – Szóval, úgy tűnik, az egyetlen veszteség a kedvenc blúzom, és negyedóra a reggelemből.

– Várj, Gemma! – szólt Jack, amikor a nő felállni készült. – Kérlek! Ennél messzebb még sosem jutottunk. Maradj velem!

A férfi könyörgőn kinyújtotta a kezét, mintha tisztában lenne azzal, mennyire őrülten hangzik. Ajka félmosolyra húzódott, mely hirtelen egy emlékbe rántotta Gemmát.

Csakhogy az emlék félig álom volt.

Egy zsúfolt bár. Egy kesernyés ital. Egy ismerős szám. Az a mosoly. És élete legjobb csókja.

Érezte, amint egész teste bizseregni kezd valami olyan érzéstől, amit nem tud megnevezni. Szinte olyan volt, mintha elzsibbadtak volna a végtagjai, miután rosszul feküdt rajtuk. Lassan visszasüppedt a székébe.

Jack bólintott egyet, és most már szélesen mosolygott.

– Emlékszel?

Gemma nem akarta felfedni magát azzal, hogy válaszol. Megköszörülte a torkát, és közben megrázta a fejét, hogy megpróbálja összeszedni magát.

– Rendben, szóval, ha mindez már megtörtént korábban, akkor mi változott? Miért más a mai nap?

– Mert teszteltem egy elméletet – felelte Jack még szélesebb mosollyal, és Gemma örült, hogy épp ül.

Nem tagadhatta, hogy ez felkeltette az érdeklődését. Bólintott a férfinak, hogy folytassa.

Jack egy pillanatra kinézett az ablakon, és az utcát kémlelte. Gemma tanulmányozta a férfi arcélét és az állát borító világosbarna borostát. Volt valami klasszikus a vonásaiban, és Gemma azon tűnődött, vajon színész-e. Ettől a gondolattól ismét kétségei támadtak: az egészet csak kitalálták, valaki felbérelte ezt a pasit, hogy megtréfálja őt, és Jack kiválóan játszotta a szerepet, mert ő bedőlt neki.

De ez a gondolat szertefoszlott, amikor Jack visszafordult felé, és olyan őszintén nézett rá, amit képtelenség lett volna színlelni.

– Gemma, újra és újra, mindennap átélem a mai napot. Minden követ megmozgattam, minden sarokba benéztem, próbáltam megtalálni a kiutat, de hiába. Mindig ugyanazokba a zsákutcákba jutok, bármit is teszek. Az egyetlen zavar – az egyetlen dolog, ami kicsit is változik – te vagy. Eltartott egy darabig, mire rájöttem, de te vagy a kulcs. Neked kell lenned. Valahányszor csak beléd botlom, úgy érzem, mintha megbillenne a föld, mintha a gravitáció elmozdulna, és szerintem ezt te is érzed. Olyan, mintha ütközési pályán lennénk egymással, és azt hiszem… azt hiszem, többet kell tennünk, mint hogy elnézést kérünk, majd odébb állunk. – Miután Jack ezt elmondta, finoman kuncogott egyet, majd beletúrt a hajába. Frizurája valahol a rövid és a borzas között volt, és a kissé zilált, fényes tincsek láttán Gemma az ajkába harapott. – Csak az a baj, hogy mindig odébb állsz – folytatta Jack. – Egyes napokon ez később következik be, mint máskor, és néha meg tudlak győzni, hogy maradj egy kicsit, de a végén mindig elmész. Újra és újra megpróbállak rávenni, hogy emlékezz rám, de a memóriád minden reggel kitörlődik, ahogy mindenki másé. És ez iszonyú igazságtalan, mivel te vagy az egyetlen olyan ember, akivel valaha találkoztam, akitől tényleg azt akartam, hogy emlékezzen rám.

Jack ezután halk, keserű nevetést hallatott, és végigsimított az állán.

Gemma rábámult. Ez egyszerre a legromantikusabb és legirracionálisabb dolog volt, amit valaha hallott, és rájött, a különbség a kettő között talán sokkal kisebb, mint gondolta.

– Akkor ma miért emlékszem rád?

A szavak csak úgy kicsúsztak a száján. Jack történetének hatása alá került, egy pillanatra elszakadt a valóságtól, és el akarta hinni a férfi magyarázatát a reggeli zűrzavarra és a tagadhatatlan vonzalomra, amit valóban érzett iránta.

– Szerintem azért, mert tegnap éjjel csókolóztunk – felelte Jack, majd ismét elmosolyodott.

– Csókolóztunk? – kérdezte Gemma döbbenten, és közben fülig pirult.

– Igen. Végre – bólintott Jack. – A barátnőd szülinapi buliján. Ki akartam próbálni, vajon ettől emlékezni fogsz-e rám, egy elmélet része volt. És a mai napot nézve úgy tűnik, működött. Fogjuk rá.

Gemma megint szédült. A pillanatokkal ezelőtti álomszerű látomása – a bár, a csók – tényleg megtörtént, ha hihetett a fiúnak. Alig fogta fel.

– Hogy érted azt, hogy „fogjuk rá”? Jack sóhajtott, majd ismét hátradőlt.

– Nos, úgy tűnik, bizonyos mértékben emlékszel rám, de nem voltál tisztában azzal, hogy a mai nap egy időanomália, amíg el nem mondtam, igaz?

Gemmának fogalma sem volt, hogy mi igaz és mi nem, de az „időanomália” kifejezés hirtelen kizökkentette a fantáziából, mintha egy egész zacskó jégkocka landolt volna a melltartójában. Úgy hangzott, mint valami olyasmi, amire egy összeesküvéselmélet-hívő fórum bugyraiban talál az ember.

– Időanomália? – vonta fel kétkedve a szemöldökét. Jack feltartotta a kezét.

– Oké, látom, hogy vesztésre állok, de adj egy esélyt…

Gemma megnézte az időt, és megállapította, hogy mennie kell dolgozni. Már így is épp elég energiát fecsérelt erre az idegenre és a megbolondult időről szóló tudományos-fantasztikus elméleteire. Dühös volt magára, hogy majdnem bevette. A rendes srácok nem szoktak csak úgy szembejönni vele az utcán, hogy aztán őrült, romantikus sztorikat meséljenek neki arról, hogy ő a kulcs a megmenekülésükhöz, mint valami tündérmesében. Rendes srácok valószínűleg nem is léteztek. Vagy ha mégis, Gemma még eggyel sem találkozott.

Most nagyobb eltökéltséggel állt fel, mint az első alkalommal.

– Figyelj, Jake…

– A nevem Jack.

– Kedves fiúnak tűnsz, furának, de kedvesnek. Szívesen segítenék azzal kapcsolatban, ami bánt, de mennem kell.

Jack olyan gyorsan rúgta ki maga alól a széket, hogy az nagyot csikordult a padlón. Páran feléjük fordultak.

– Kérlek, várj, Gemma!

Gemmának egy kis fejfájás indult ki a tarkójától, és rájött, annak ellenére, hogy kávéban fürdött, valójában aznap reggel még egy kortyot sem ivott belőle.

– Viszlát, Jack!

A férfi a nyomába eredt, és majdnem olyan kínos jelenetet rendezett, mint amilyen a kávés incidens volt.

– Kérlek, ne menj el! Hadd próbáljam meg…

Gemma megtorpant, és megpördült, hogy szemtől szemben legyen vele. Jack majdnem megint nekiment.

– Figyelj, nem tudom, mi dolgod egész nap, de nekem dolgoznom kell. Sűrű és fontos nap lesz a mai, és már így is késésben vagyok, mert haza kell mennem, hogy ruhát cseréljek, mivel ezt a blúzt tönkretetted! – Gemma felemelte a hangját, amitől megint feléjük fordultak páran. Eddig fel sem tűnt neki, mennyire felbosszantotta a férfi, és őszintén szólva nem érdekelte, hogy rajta tölti ki a dühét.

Megdöbbenésére Jack inkább vigyorogva állt ott, mintsem sértődötten nézett, amiért ráförmedt.

– Miért mosolyogsz? – kérdezte Gemma.

A férfi keresztbe fonta a karját, és ettől kávéfoltos pólója ráfeszült az izmaira, melyeket Gemma eddig nem vett észre.

– Nem fogsz elkésni a munkából – felelte.

– Miről beszélsz?

– Nézd meg a telefonod.

Gemma nem akart igazat adni neki, de Jack akkor sem lőtt mellé, amikor azt mondta, Patrick telefonálni fog.

Megnézte az okostelefonját, és a bejövő e-mailjei között ott virított egy üzenet az egyik legfontosabb ismerősétől: főnökétől, Marshától.

Halihó, emberek!

Bradlynek gyomorrontása van, úgyhogy nem leszek ma reggel. Nyomjátok le valamelyik előre felvett műsort a múlt hónapból. Megpróbálok délutánra odaérni Nigel Blackre, de nem ígérek semmit. Lehet, hogy le kell mondanunk az interjút.

M.

Gemma elolvasta a rövid e-mailt, és érezte, ahogy fájdalmasan lüktetni kezd a feje. Katasztrófa lenne lemondani az interjút a rocklegenda Nigel Blackkel, akiért Gemma rajongott. Hónapokat töltött azzal, hogy megszerezze őt a műsor számára. A zenész a turnéja állomásaként egy estére L. A.-be látogatott – a koncertjegyeket Gemma legnagyobb bánatára percek alatt elkapkodták. Kész csoda, hogy ezt az interjút egyáltalán sikerült megcsípni. De a kemény munkájára mért személyes csapástól eltekintve a lényeg az volt, hogy Jacknek igaza volt: nem fog elkésni a munkából, mivel a munka gyakorlatilag elmaradt aznap délelőttre. A mindig korán érkező Carmen már a stúdióban lesz, és be fog tenni valami előre legyártott anyagot anélkül, hogy bárkinek is feltűnne: a műsort hetekkel korábban vették fel. És a legrosszabb az egészben az volt, hogy a helyzet valahogy ismerősnek tűnt.

Gemma felpillantott Jackre.

– Még mindig beteg a főni gyereke? – kérdezte a férfi idegesítően büszke vigyorral.

A nő haragos tekintetet küldött felé, majd az ajtó irányába fordult, készen arra, hogy kilépjen rajta.

– Gemma, te is tudod, hogy igazam van! Tényleg ez történik! – kiáltotta mögötte Jack.

Gemma kilépett a járdára, és megmártóztatta arcát a napfényben. A meleg idő és a bentinél némileg frissebb levegő egy röpke pillanatra elmosták frusztrációját. Autók hajtottak fel-alá az utcán, de azért látott egy hézagot, ahol át tudott slisszanni a saját kocsijához. Két lépést tett abba az irányba, mielőtt egy elsöprő, megmagyarázhatatlan késztetés tört rá, hogy meg kell állnia.

Sóbálvánnyá dermedt, mielőtt egy gördeszkázó tini a semmiből előbukkanva villámsebesen elszáguldott mellette. Gemma haja félrelibbent a huzattól, miközben a kamasz centikre tőle elhaladt mellette.

– Elnézést kérek! – kiáltotta válla fölött a deszkás.

Gemma zihált, szíve a torkában dobogott. Alig volt ideje feleszmélni, amikor Jack már ott is termett mellette, és izgatottan megragadta a karját.

– Megálltál! – kiáltotta. Szeme csillámlott a napfényben. – Tudtad, hogy ez fog történni, igaz?

Gemma megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát. Nem mondhatta, hogy tudatosan tudta volna, de ahogy a híradós és a vízben pancsoló kislányok – és, ha őszinte akart lenni magához, az, amit akkor érzett, amikor először meglátta Jacket –, ez a helyzet is vadul ismerősnek tűnt.

– Várj! – meredt rá a férfira. – Te tudtad, hogy ez fog történni, mégsem figyelmeztettél?

Jack bűnbánó arccal vállat vont.

– Nem tudom, mik a szabályai annak, hogy mivel szabad szórakoznunk.

– Szóval hagytad volna, hogy elüssön egy száguldó gördeszkás? – kiáltott rá Gemma, majd elrohant.

– Nem sérültél volna meg! Épphogy súrol, miközben elhalad! Gemma már átvágott az út felén, és nem akart többet hallani.

Úgy látszik, a meghibásodott futópad és az üres kávésdoboz már azelőtt jelezték, mi vár rá, mielőtt elhagyta volna a házat. Ha tudta volna, hogy forró tejeskávéval fogják leönteni, és majdnem elüti egy gördeszkás, otthon maradt volna. Arról nem is beszélve, hogy még egy furcsa, jóképű férfival is találkozik, akinek elég gyorsan párolgott a vonzereje.

Amikor odaért az autójához, felötlött benne egy gondolat. Kinyitotta a vezetőülés ajtaját, majd visszafordult az utca túloldala felé. Jack szerencsére nem követte őt. A szemközti járdán maradt, mintha a köztük lévő forgalom egy vizesárok lenne, amin nem tud átkelni.

– Ha nem tudod, hogy mivel szabad szórakoznod, akkor velem miért szórakozol? – ordított át Gemma az elhaladó autók felett. Az utca végén lévő jelzőlámpa zöldre váltott, és mindent elborított a zaj.

Jack tölcsért formált a tenyeréből, hogy túlkiabálja a forgalmat.

– Mondtam már! Mert te vagy a kulcs, Gemma!

4. fejezet

Gemma beszállt a kocsijába, és becsapta az ajtót. Fogalma sem volt, miről beszélt a férfi. Nem kulcs ő semmihez, főként nem ehhez a rejtélyes időhurokhoz, amiben Jack szerint benne ragadtak.

De mi van mindazzal, amit tudott? A blúzáról, az öccséről, az elmaradt reggeli munkáról. És hogy csókolóztak volna?

Az egésznek nem volt semmi értelme.

Elindult a kocsival. Ki kellett szellőztetnie a fejét, és tisztán látnia ezt az egészet. És pontosan tudta, ebben ki tudna neki segíteni.

De előbb még be kellett jelentkeznie a munkahelyére. Megbökte az érintőképernyőt a műszerfalon, hogy előhívja Carmen telefonszámát.

– Helló-belló! – szólt bele a kolléganője rekedtes hangján pár csörgés után. Gemma elképzelte, amint a stúdióban ül, katonai bakancsba bújtatott lábát a keverőpulton pihentetve. Majd felbukkan Hugo, a hangtechnikusuk, és leszidja, mire Carmen megpöcköli a fülét. A napi szoros munkakapcsolat miatt egy kicsit mind úgy érezték, mintha testvérek lennének.

– Szia! Nem gond, ha neked kell intézned a ma reggelt?

Láttam Marsha e-mailjét.

– Már intézem, Gem.

Gemma szürcsölő hangot hallott, és tudta, Carmen épp most fejez be egy fehérjeturmixot, amit szívesen ivott reggelire. Hugót kevés dolog idegesítette jobban, mint egy pohár aljáról levegőt kiszívó szívószál hangja, de Gemmát nem zavarta.

– Szuper! Valamit el kell intéznem, úgyhogy egy darabig nem leszek ott.

– Hát, ha nincs otthon a macska…

Gemma elvigyorodott, és sávot váltott, hogy az autópálya-felhajtó felé vegye az irányt.

– Nem erről van szó. Tényleg van valami, amit el kell intéznem.

Surlódó, majd puffanó hangot hallott, és maga elé képzelte, ahogy Carmen előrebillen, hogy a szék lábát letegye a padlóra.

– Minden rendben?

Gemma értékelte az aggodalmat, de igazából fogalma sem volt, mit válaszoljon. Ott volt az a tény, hogy a felsője még mindig kávétól volt nedves, aztán meg az, hogy nem lehetett tudni, az öccse mikor jut haza. És persze ott volt a potenciális időhurokban rekedtség.

– Igen – felelte, mert nem tervezte, hogy elmagyarázza Carmennek a dolgot. Valaki olyannal kellett megosztania, akiben jobban bízik, mint egy munkatársában – még akkor is, ha az említett kollégát a barátjának tekintette. Először a feltétel nélküli támogatás védelmére volt szüksége.

– Ha te mondod. Mi legyen Nigel Blackkel, ha Marsha nem tudja megcsinálni az interjút?

Gemma az ajkába harapott, miközben azon agyalt, vajon mi történne, ha valóban ez a nehéz helyzet állna be.

– Még nem tudom, de reméljük, nem kell lemondanunk.

– Hát, tudod, hogy még mindig megcsinálhatod te is…

– Á! – Csupán ennyi volt Gemma válasza, miközben felhajtott az autópályára.

A zene a vérében volt. Több hangszeren is játszott, azonban sosem lépett színpadra. Soha nem is vágyott erre, és már a puszta gondolat megrémítette. Ami az ereiben csörgedezett, az a zenészek iránti szenvedély volt: az ő történetük és múltjuk érdekelte. Az emberi tapasztalat, mely a legegyetemesebb művészeti forma létrehozásához kapcsolódott. Beszélgetni akart ezekkel az emberekkel, meghallgatni a mondanivalójukat, majd ezt megosztani másokkal. A legközelebb azzal került ehhez, hogy egy kicsi, de feltörekvő, élő rádióműsort készített a szórakoztatóipar szívében – még így is mérföldekkel közelebb jutott, mint ameddig a legtöbben eljutnának. Azon viszont még dolgoznia kellett, hogy le merjen ülni interjút készíteni valakivel élő adásban. Ha mindenkori kedvencével, Nigel Blackkel indítana, az olyan lenne, mintha anélkül mászná meg a Himaláját, hogy valaha túrázni ment volna előtte. A gondolat mégis feldobta.

– Komolyan mondom! – folytatta Carmen. – Te írtad meg az interjút, és mindannyian tudjuk, hogy odavagy érte!

Mindkettőben igaza volt, azonban nem ismerte Gemma múltját Nigellel. Nem tudta, hogy ő volt az első híres ember, akivel Gemma valaha is találkozott, aki már akkoriban is a bálványa volt. Carmen azt sem tudta, hogy az akkor hétéves kislány egyszerűen lefagyott, mint egy kőszobor. A felnőttek mind nevettek, és azt állították, a félénksége aranyos, beleértve Nigelt is, de Gemma sosem tette túl magát ezen.

– Ugyan már, Gemma! – törte meg Carmen a csendet. – Szerintem készen állsz. És amúgy sem titok, hogy szeretnél műsorvezető lenni. Csak meg kell mutatnod Marshának, hogy képes vagy rá.

Gemma egy percre elgondolkodott. Főnöke tudta, hogy saját műsort akar vezetni, és Gemma már a csúcs előtt járt. Már csak egy nagy lépést kellett volna tennie, és bizonyítania – és a lehetőség ott lógott az orra előtt, akár egy nagy, lédús gyümölcs. De nyilván, hogy pont Nigellel adódik ez a lehetőség! Az egyetlen zenész, akivel Gemma nem tudott szembenézni, épp ott állt a jelenlegi, szerkesztői élete és a mikrofon előtti élet között, ahová vágyott.

– Ha Marsha azt akarta volna, hogy én csináljam, megmondta volna, ahelyett, hogy azt javasolja, mondjuk le – felelte Gemma döbbenten és elbátortalanodva.

– Én mondom. Ugyan már! Mitől félsz ennyire? – folytatta Carmen. – Csak annyit kell tenned, hogy felteszed neki azokat a kérdéseket, amiket te írtál. Egyszerű!

Könnyű mondani – gondolta Gemma. Az egy dolog volt, hogy félt Nigeltől, de a nagyobb problémát, ami hátráltatta, megtartotta magának. A terapeutáján kívül nem osztotta meg senkivel, mi az igazi oka annak, hogy visszafogja magát a karrierjében. A kedvenc rocksztárjának meginterjúvolásától való félelem pedig jó ürügyet szolgáltatott arra, hogy ez így is maradjon.

– Nem mondom le. Ha nem akarsz beszélni az öreggel, akiért rajongsz, rajtad áll, kihátrálhatsz – szólt Carmen.

Gemma arca kipirult, ahogy elgondolkodott az előtte álló választáson. Végig, amíg megpróbálta Nigel Blacket megszerezni a műsornak, csak az embereivel volt dolga, magával a sztárral nem. Gemma úgy tervezte, csak kezet ráz vele, amikor megérkezik a rádióba – és imádkozik, hogy ne emlékezzen arra, hogy ő volt az a félénk hétéves –, mielőtt a tapasztalt, lehengerlő Marsha megjön, és magához ragadja a rocksztár figyelmét. Bár megrémítette a gondolat, nem tagadhatta, hogy szemtől szemben beszélgetni vele és feltenni neki a kérdéseit maga lenne a megvalósult álom.

Ha egyáltalán kijön bármi hang a torkán. Legalább van pár órája eldönteni.

Felsóhajtott, miközben megelőzött egy lassan haladó kisbuszt.

– Mennem kell, Carmen. Hamarosan találkozunk.

– Oké. Tudod, hol találsz meg minket.

Gemma rábökött a képernyőre, hogy bontsa a hívást, majd nyitott egy szöveges üzenetet, és diktálni kezdett.

– Átugrom, remélem, fent vagy – mondta lassan és jól érthetően a kijelzőnek. Tapasztalatból tudta, hogy a túl gyors beszéd zavaros, gyakran komikus üzeneteket eredményezett.

Megnyomta a küldés gombot, és hátradőlt az ülésében, miközben a 101-es úton Silver Lake felé vette az irányt. A felhőkarcolók L. A. belvárosában magasodó szűk csoportja koronaként emelkedett ki a szmogból. Ahogy a város életre kelt, Gemmának figyelnie kellett a forgalmat, hogy ne kerüljön dugóba, különösen, ha rohangászni akart abban az időben, amikor normál esetben dolgozni szokott.

Húsz percbe szokott telni, mire a saját otthonától odaér Lilához, és Gemma jól ismerte ezt az utat. Most volt egy kis előnye, mivel a kávézótól indult. Megbökte a kijelzőt, hogy felhangosítsa a rádiót, és a kedvenc száma kezdett dübörögni a hangszórókon keresztül.

A dal hallatán majdnem átkanyarodott a szemközti sávba. Kitéve-betéve tudta a szöveget: Lilával mindig ezt énekelték a kollégiumi szobájukban. Nem volt megdöbbentő, hogy több mint egy évtizeddel a megjelenése után is leadták a rádióban a klasszikus popslágert. Az viszont megdöbbentő volt, hogy ez Jack képét hívta elő az agyában. Hirtelen maga előtt látta, amint a fiú lágyan mosolyog rá, miközben ő elmondja neki, ez a kedvenc száma. A lelki szemei előtt megjelenő kép elmosódott volt a szélein, akár egy régi fotó. Ez ugyanazt a homályos érzést hívta elő Gemmából, amit a srác mosolya keltett benne a kávézóban. Agyának ugyanaz a rejtett bugyra, mely halványan szikrázott, amikor térdük összeért az asztal alatt, most úgy ragyogott fel, mint a Times Square szilveszter éjjel.

Az egész ismerősnek tűnt, aminek nem volt semmi értelme. Kivéve, ha Jack tényleg igazat mondott mindenről, és ő már tényleg találkozott vele, egymásra mosolyogtak, összeért a térdük, és együtt hallgatták Gemma kedvenc dalát.

– Lehetetlen – mondta, majd a kijelzőre bökött, hogy rádióadót váltson.

Találomra kiválasztott egy klasszikus zenei adót, és hagyta, hogy a vonósok és kürtök ártalmatlan muzsikája betöltse az autót. Hüvelykujjával a kormánykeréken dobolt, és azt mondta magának, ez az egész csak véletlen egybeesés, egy fikarcnyi sem igaz belőle.

Arra is volt esély, hogy csak álmodik, és bármelyik pillanatban arra ébredhet, hogy Rex nedves orra böködi a tenyerét. Ez sokkal valószínűbb magyarázatnak tűnt.

– Ébredj, ébredj, ébredj! – motyogta, és megpróbált magához térni, annak ellenére, hogy épp az autója volánja mögött ült a nagy sebességű forgalomban. Egészen biztos volt benne, hogy már ébren van, de nem ártott még egyszer leellenőrizni.

Bejövő hívás szakította meg az utasteret betöltő szimfóniát, és Gemma meglátta öccse nevét a kijelzőn.

Amilyen gyorsan csak tudta, benyomta a kormányon a gombot, hogy felvegye.

– Patrick?

– Nem, a másik tesód az – felelte a fiú holtfáradtan. Gemma ajka szorongása ellenére mosolyra húzódott.

– Van bármi újság? – kérdezte.

– Igen, van. Úgy tűnik, össze fog jönni a negyed kettes járat. Már vagy tízszer szólították az Alan Nguyen nevű utast, de nem jelent meg. Nekem is jó lesz a helye!

– Szuper! – örvendezett Gemma. – Mármint, Alan Nguyennek nem annyira, de neked annál inkább!

– Jaja. Lesz egy rövid megálló Atlantában, aztán irány Kalifornia.

Gemma úgy érezte, mintha a szíve átszakította volna a karosszériát, és most ott pattogna mögötte az autópályán.

– Atlanta?!

– Igen. Kábé csak egy órám lesz átszállni, úgyhogy remélhetőleg minden a menetrend szerint halad majd.

A lánynak eszébe jutottak Jack szavai: „Atlantában reked, Dallasban vagy Salt Lake City-ben”. Közben olyan érzése volt, mintha ez a beszélgetés az öccsével már korábban is lezajlott volna.

Nem akarta beismerni, hogy van rá esély: Jacknek igaza volt, de azt sem akarta, hogy a tesója lényegében a jelenlegi helyével párhuzamosan haladjon, ahelyett, hogy nyugat felé tartana.

– Nincs közvetlen járat?

– Olyan nincs, ahol lenne szabad hely. És azt mondták, jobb, ha készenlétben várakozom. Vagy esetleg egy másik kaliforniai reptérre is repülhetek, és ott bérelhetnék autót, hogy befejezzem az utat. Van egy járat San Franciscóba délután kettőkor.

– Ne menj San Franciscóba! – kiáltotta Gemma. Szíve a torkában dobogott.

– Micsoda? Miért? Mi a baj San Franciscóval?

Nem tudta, hogy magyarázza meg, hogy egy idegen azt mondta, Patrick elakad, ha megpróbál átkelni az országon, és hogy az idegennek eddig igaza volt. Ha zavartnak tűnik a telefonban, Patrick csak még jobban igyekszik hazajutni, és ki tudja, akkor hol végzi.

– Az… nagyon hosszú autóút.

– Nos, te vagy az, aki annyira szeretné, hogy hazaérjek, Gem – sóhajtott a fiú.

Gemmában bűntudat kavargott. Patricknek igaza volt, Gemma volt az, aki követelődzött.

Hosszúra nyúlt a csend, mielőtt az öccse ismét megszólalt.

– Gondolkodtam, és szerintem meg kéne látogatnod apát még akkor is, ha én nem érek haza időben.

Az attól való félelem, hogy Patrick valami ilyesmit fog mondani, már azóta csendesen ott motoszkált Gemma elméjében, amióta megtudta, hogy a testvére később ér haza. Már akkor sem rajongott a gondolatért, és most sem tetszett neki.

– Nem, Patrick, nem megyek nélküled.

– Gem – szólalt meg puhán az öccse pár másodperc szünet után. Tudta, hogy Gemma véleményét a témában beárnyékolta fájdalmas múltja az édesapjukkal, aminek az emlékében ő nem osztozott.

Gemma nem akart vitázni, főleg nem telefonon keresztül.

Szerencsére közben megérkezett Lilához.

– Mennem kell. Próbálj találni közvetlen járatot – felelte nagytestvéri tekintéllyel, melyet ritkán alkalmazott. Úgy tette le a telefont, hogy nem is adott esélyt az öccsének tiltakozni.

Leparkolt Lila lakása előtt, és leküzdötte a negatív érzéseket, melyek azzal fenyegették, hogy még jobban befeketítik egyébként is kihívásokkal teli reggelét. Patrick jót akart, de nem értette a történéseket ugyanazon a szinten, mint ő. Soha nem is fogja, mert akkor az ő kisgyermeki agya még nem fejlődött ki annyira, hogy felfogja az események súlyát, melyek szétszakították a családjukat. Gemma viszont emlékezett mindenre.

Kitépte magát a gondolataiból, és eszébe jutott, miért jött Lilához.

Ellenőriznie kellett, hogy nem álmodik-e.

A kis társasházat smaragdzöld színben pompázó stukkó díszítette, ami kiemelte a szélben zizegő pálmákat. Lila a második emeleten lakott, ami kihívást jelentett, amikor a szponzorai nagy csomagokat küldtek, melyeket cipelni kellett, és amelyekhez extra kezekre volt szükség. Egyszer egy online bútorgyártó cég az ezredfordulón születetteket célozta meg a kampányával, és arról akartak felvételeket, amint Lila legnépszerűbb darabjukon lazít. Gemma segített felcipelni a kék bársony karosszéket a lépcsőn. Közben kuncogtak és azt kiabálták egymásnak, hogy „Fordulj!”, mint a Jóbarátok egyik epizódjában.

Lila ilyeneket csinált, hogy fenntartsa és feljebb emelje státuszát.

Az emberek gyakran azt hitték, az influenszerek élete csupa móka és kacagás, és másból sem áll, mint abból, hogy szelfiket készítenek gyönyörű helyeken, mert ez volt a kép, melyet online gondosan ápoltak. De a valóságban Lila megállás nélkül gürizett. Szinte kivétel nélkül maga vette fel és szerkesztette a tartalmait. Csak akkor aludt el napközben, ha előző éjjel sokáig fent volt, és dolgozott.

Nem válaszolt Gemma üzenetére, de azért remélte, ez nem azt jelenti, hogy most ő fogja felébreszteni a kopogtatásával.

Gemma a kültéri lépcsőn ment fel, a hátát sütötte a nap. Egy nyitott ablakból szalonna illata szállt, valaki biztos reggelit készített. Elhatározta, hogy majd kér egy csésze kávét a barátnőjétől, miután megbizonyosodott róla, hogy nem ment el az esze.

Bekopogott, és az ajtó szinte azonnal kinyílt.

Lila egyik manikűrözött keze jelent meg az ajtókereten, körmei élénkpiros színben pompáztak. Kijjebb nyitotta az ajtót, kezét pedig továbbra is magasan az ajtókereten nyugtatta, mintha pózolna a karcsú nyílásban.

– Jó reg… – kezdte csábos mosollyal, majd megtorpant. – Ó, Gemma! Mit keresel itt?

Rikító, pálmafás mintájú selyemköntöst viselt, mely passzolt a fején díszelgő selyemkendőhöz. A szeme zöldjét kiemelő együttesben úgy festett, akár egy régi hollywoodi díva. Fényes arcbőre ragyogott, Gemma szerint minden bizonnyal egy épp tesztelés alatt álló kémiai hámlasztótól, lemosótól vagy bio hidratálókrémtől. Grapefruitillatot árasztott.

– Szia! – köszönt Gemma. – Írtam sms-t, hogy átjövök.

Kérdeznem kell valamit.

Aggodalom suhant át Lila arcán. Elengedte az ajtót, és keresztbe fonta a karját.

– Ha reggel megjelensz nálam, az csakis valami fontos lehet!

Mi történt?

Gemma nagy levegőt vett, és összeszedte a bátorságát, hogy kimondja, amivel kezdeni tervezte a történetet.

– Mondd meg, hogy milyen nap van ma!

– Miről beszélsz? – nevetett Lila. – Hát a szülinapom, csajszi! – mondta Britney Spears-stílusban, és közben ide-oda rángatta a nyakát.

Gemma máskor nevetett volna, de most csendben maradt. Lila hirtelen komolyra váltott.

– Mi a baj? Furán nézel ki. Miért nézel ki furán?

Gemma úgy öt másodpercig élvezhette Lila osztatlan figyelmét, mielőtt a lány tekintete megakadt valamin a válla felett. Ábrázata felderült, majd ugyanolyan kacér arckifejezést öltött, mint amikor ajtót nyitott.

Gyors, céltudatos léptek dübörögtek felfelé a lépcsőn. Gemma megfordult, és egy nagyon jóképű, futárruhás férfit pillantott meg a lépcsőfordulóban. Egy csomagot tartott hatalmas karjához kapcsolódó óriási keze között. Úgy festett, mint aki minden gond nélkül fel tud cipelni egy kék bársonyfotelt a lépcsőn. Gemma egy teherautó hangját hallotta a lenti parkolóból.

– Helló, Tyrell! – csiripelte Lila úgy, mintha a férfi nevében vagy tíz „l” lenne.

– Jó reggelt, Lila! Hogy vagy ma?

Gemma arrébb lépett, és hagyta, hogy a férfi átadja a dobozt Lilának.

Lila megrázta, az arcán vigyor terült szét.

– Remekül. Bármikor bejöhetsz egy citrusos bőrradírozásra, ha van kedved.

Tyrell széles mellkasából kacagás tört elő.

– Talán majd legközelebb. Szép napot! – köszönt el, majd lesietett a lépcsőn. Lila úgy bámult utána, mint egy éhes nőstény oroszlán.

Gemma elmosolyodott, és figyelte, ahogy barátnője ragyogó arcát vörös szín önti el.

– Mi az? – kérdezte Lila.

– Szóval, ez az egész erről szól? – mutatott Gemma barátnője öltözékére. ő maga mezítláb, kapucnis pulcsiban nyitott volna ajtót, ha a napja azzal kezdődött volna, hogy valaki beállít hozzá.

– Hogy? Nem! Minden reggel ez van rajtam – felelte Lila.

– Á! És fogadok, hogy minden reggel Tyrellt is látod, abból kiindulva, hogy mennyi csomagot kapsz.

Lila megadóan vállat vont.

– Jó, igen. De ha minden reggel ezt látnád, amikor ajtót nyitsz, te is felvennél valami szépet, nem?

A parkolóra mutatott, és Gemma még pont látta, ahogy Tyrell bemászik furgonja nyitott ajtaján egy olyan mozdulattal, amelynek köszönhetően kar- és hátizmai kidagadtak a pólója alatt.

– Oké, igazad van – értett egyet Gemma.

– Köszi – bólintott Lila önelégülten. Megfordult, hogy bevigye a csomagját, Gemma pedig követte.

Lila lakása olyan volt, akár egy megelevenedett, bohém Instagram-reklám. Pozsgások, pampafű, üveg gyertyatartók, izgalmas színekben pompázó bútorok és bolyhos szőnyegek voltak mindenfelé. Lila mindent megtett, hogy a termékmintákat egy külön szobában tárolja, de a halmok elkerülhetetlenül beszivárogtak a nappaliba és az étkezőbe is.

Letette a dobozt az étkezőasztalra egy halom más csomag közé, majd figyelmét ismét Gemma felé fordította.

– Miért kérdezed, milyen nap van ma? Remélem, nem felejtetted el, hogy ma van a bulim! Nem fogod kidumálni magad belőle! – mondta úgy, mintha a Tyrell-féle közjáték meg sem történt volna. Talált egy ollót, majd ijesztő fürgeséggel szétnyitotta.

A partira való emlékeztető újabb emléket hívott elő Gemma agyában. Jack azt mondta, Lila szülinapi partiján találkoztak – és ott csókolóztak. Mivel a buli még nem történt meg, nem igazán tudta, mit kezdjen ezzel.

– Nem felejtettem el a bulidat – felelte Gemma, majd rájött, hogy szavai kettős értelmet hordoznak. Nem felejtette el, hogy aznap este lesz a parti, de Jack szerint elfelejtette, hogy már megtörtént. – Nem, nem hiszem – tette hozzá.

Lila szétvágta az új csomagot borító ragasztószalagot. Kinyitotta, és kiemelt egy maréknyi selyempapírt, majd kivett egy zömök, barna üveget, melyen egyszerű, fehér címke volt. Lecsavarta a kupakot, majd beleszagolt.

– Fúj! – grimaszolt, majd megborzongott. – Nem úgy néz ki, mint egy ötcsillagos termék.

Letette az üveget az asztalra, Gemma pedig meglátta a „sampon” szót a logó alatt, mely egy internetes hirdetésből ismerős volt számára.

– Hogy érted azt, hogy „nem hiszed”? És mi történt a felsőddel? – kérdezte Lila anélkül, hogy felpillantott volna abból, amit éppen csinált.

Gemma már majdnem megfeledkezett a kávéfoltokról, melyek szinte teljesen megszáradtak. Miközben lepillantott az absztrakt barna pacára, rájött, hogy Lila mindkét kérdésére ugyanazzal az információval tud válaszolni.

– Megismerkedtem valakivel.

Gemma aggódott, hogy barátnője esetleg megrándítja a nyakát, olyan gyorsan fordította felé a fejét.

– Micsoda? – kérdezte Lila, miközben letette a szintén barna flakonban érkező hajbalzsamot anélkül, hogy visszatette volna rá a kupakot. Az asztal másik oldalára sietett, ahol Gemma állt.

– Mikor? Ki ő? Mondj el mindent! – ragadta meg barátnője karját. Az izgatottság mindent elsöprő hullámként tört elő belőle. Gemma megpróbált hátralépni, de Lila elkezdte őt a nappali irányába húzni, hátrahagyva a kellemetlen szagú sampont és balzsamot.

Lehuppantak a púderrózsaszín bársonykanapéra, és Lila felsikoltott örömében. Annyira várta már, hogy barátnője randizni kezdjen, hogy Gemma azt gyanította, el fogja nézni a történet értelmetlen elemeit, melyeket hamarosan megoszt vele. Nem mintha Jack és Gemma egyáltalán randiztak volna. Egy bulin történő beszélgetés és egy csók, ami vagy megtörtént, vagy nem, még nem számított randinak.

– Szóval, tudom, hogy ez most nevetségesen fog hangzani, és én magam sem igazán hiszem el, de ma reggel a kávézóban belebotlottam egy srácba, szó szerint – kezdett mesélni Gemma, és közben a blúzára mutatott. – És az a furcsa érzésem támadt, hogy ismerem, pedig esküszöm, még soha nem találkoztam vele.

Lila a barátnője blúzát tanulmányozta, és összeállt neki a kép.

– A véletlen találkozások a legjobbak. Folytasd csak – mondta izgatottan.

– Nos, a srác elmondta, hogy már találkoztunk korábban, sőt, állítólag csókolóztunk is.

Lila játékosan felsikkantott.

– Gemma! Csókolózol srácokkal, aztán nem emlékszel rájuk?

Imádom! Nick után abszolút megérdemled ezt a szabadságot!

Az exbarátja neve úgy csapódott be a beszélgetésbe, mint egy aszteroida. Gemma nem beszélt róla, és hiába telt el egy év a robbanás óta, mely nem csak a szívében okozott károkat, a nevének hallatára még most is kibillent.

– Bocsánat! – szólt Lila, amikor leolvasta barátnője arcáról, hogy mit idézett elő a volt barát megemlítése. – Ez az igazság, de felejtsd el, hogy felhoztam. Kérlek, mesélj még erről a rejtélyes pasiról, aki olyan szerencsés volt, hogy megcsókolhatott!

Gemma nagy levegőt vett, készen arra, hogy rátérjen az igazán vad részre.

– Éppen ez az. Nem hiszem, hogy ez valóban megtörtént. Lila összevonta tökéletesen megformált szemöldökét.

– Akkor hogy? Leönt kávéval, aztán el akarja hitetni veled, hogy ismeritek egymást?

– Nagyjából igen.

Lila elhúzta a száját, és Gemma látta rajta, azon agyal, hogy tudná megmenteni a boldogság lehetőségét.

– Hm, és olyasfajta pasi, akit szívesen megcsókolnál? Mármint, lehet, hogy összekevert valakivel, és ez így egy szerencsés félreértés, egyben kiváló ismerkedési lehetőség – mondta, majd megbökte Gemmát az ujjával.

Gemma megrázta a fejét.

– Nem, nem kevert össze senkivel. Esküszöm, Lila, hogy még soha nem láttam, de a csávó tud rólam dolgokat.

– Uhh, akkor figyel téged! – hőkölt hátra Lila.

– Én is ezt gondoltam, de nemcsak szimplán tud rólam dolgokat, hanem…

Gemma félbehagyta a mondatot, és azon tűnődött, hogy mégsem mondja el az egészet. Eddig még nem említette a történet egyik igazán hihetetlen részét sem, és még mindig megkímélhette magát a hitetlenkedő aggodalomtól, mely Lila bájos, grapefruitillatú arcára kiült volna.

De mégiscsak azért jött ide, hogy elmondja az igazat a legjobb barátnőjének. Ha valaki meghallgatta őt, akkor az nem más volt, mint az a nő, akivel közös ruhákat hordtak, és aki főiskolás korukban bekucorodott mellé az ágyába, amikor Gemmának honvágya támadt.

Vett egy nagy levegőt, és fejest ugrott a dologba.

– Olyanokat is tud a mai napról, amik még nem történtek meg, legalábbis velem, mert ő azt mondta, folyamatosan újraéljük ezt a napot, de csak ő emlékszik rá, és én vagyok a kulcs ahhoz, hogy megtörjük a körforgást.

Gemma valamiféle szélsőséges reakcióra számított. Arra, hogy Lila felsóhajt, morog, mint egy biztonságáért aggódó anyamedve, megméri a testhőmérsékletét, hogy megnézze, nem lázálom gyötri-e, vagy éppen nevetésben tör ki.

De semmi ilyesmi nem történt.

Lila összehúzta a szemét, majd felállt.

– Gyere! – nyújtotta Gemma felé a kezét.

Gemma, aki mindig kész volt megbízni benne, kezébe csúsztatta az övét.

– Hová megyünk?

Lila a hálószobája felé kezdte húzni.

– Szerzünk neked egy tiszta felsőt, aztán meglátogatjuk Clara nénikémet.

Gemma szilárdan lecövekelt a bolyhos szőnyegen, mely megőrizte fehér színét, tekintve, hogy Lilának nem voltak háziállatai.

– Jaj, ne, Lila! Nem megyek Clara nénihez!

Tiltakozása a legkevésbé sem tántorította el legjobb barátnőjét.

– De, igen, jössz! ő látó, és tudni fogja, mit kell tenni!

Gemma lelki szemei előtt megjelent Lila különc nagynénje, aki kendőkbe és gyöngyökbe burkolva gubbasztott szűkös hollywoodi boltocskájában, és füstölőillatot árasztott, ami csípte az ember szemét. Ettől egy pillanatra megbánta, hogy Lilát egyáltalán bevonta.

– Az egyetlen dolog, amihez Clara néninek látnoki képességei vannak, az, hogyan kell kicsalni ötven dollárt a turistákból.

Lila a válla felett rábámult, miközben beléptek a hálószobájába, ahol szintén az interneten annyira népszerű bohém sikkelemek uralták az enteriőrt. A kék bársony karosszék az egyik sarokban állt, egy trapéz alakú fonott kaspótartó alatt. Faliszőnyeg borította az egyik falat, az ágyat egy halom díszpárna takarta. Gemma magában megjegyezte, hogy a dekoráció csak egy hajszálnyira van attól, hogy úgy nézzen ki, mint Clara néni látnoki barlangja, és erre szigorúan figyelnie kell, nehogy Lila elérjen egy olyan pontra, ahonnan már nincs visszaút.

Lila imádta csodabogár nagynénjét. Középiskola alatt nyaranta a boltjában dolgozott, és bele-belekóstolt a miszticizmusba, amikor más magyarázatok nem segítettek. De ez nem jelentette azt, hogy Gemma is hitt volna benne.

Gemma leült az ágyra, miközben barátnője odament dugig pakolt szekrényéhez, hogy kivegyen egy tiszta felsőt.

Lila egy ízléses, ujjatlan, apró fekete bársonypettyekkel díszített bordó felsővel tért vissza. A mély kivágáson díszelgő aranygombok rockos beütést kölcsönöztek a ruhadarabnak.

– Nos, szívem, az imént valami elég furcsát osztottál meg, és ha van valaki, aki segíthet megmagyarázni a furcsa dolgokat, az Clara nagynéném, szóval elmegyünk hozzá. Tessék! – mondta, és Gemma kezébe nyomta a felsőt. – Adj tíz percet – tette hozzá, majd bement a fürdőszobába.

Gemma átöltözött, és közben azon tűnődött, mégis mibe keveredett.

– Tudod, már-már aggasztó szinteket ölt a kétségbeesésed, hogy találj nekem pasit. Konkrétan elmesélem, hogy ennek a csávónak fogalma sincs a valóságról, erre te elrángatsz egy médiumhoz, hogy meggyőzz az ellenkezőjéről! – fakadt ki Gemma, miközben Clara üzlete felé tartottak.

Lila hatalmas kalapot és napszemüveget vett fel, melyek eltakarták arca nagy részét. Gemma tudta, hogy nem azért álcázza magát, mert egy kétes hírű létesítménybe fognak belépni, amely Hollywood egyik leglepusztultabb részén található, hanem azért, mert nem volt ideje sminket feltenni, ami nélkül ritkán hagyta el a házat.

– Csak azt teszem, amit szeretném, ha te is megtennél értem fordított esetben – felelte Lila.

– Fordított esetben én agyturkászhoz vinnélek, nem médiumhoz.

– Bocsi, épp kifogytam az elérhető agyturkászokból! Befordultak a sarkon egy sárga, kocka alakú épület mellett.

Eklektikus üzletsor tárult a szemük elé: egy közjegyző, természetes gyógymódok boltja, egy kínai étterem, egy bezárt felnőtt videótéka maradványai és Clara Jóslatai. Minden üzlet felett lakás volt. Szemétdarabokat és leveleket sodort a szél a koszos járdán, melyet kiköpött rágógumi és még ki tudja, mi borított. Ameddig a szem ellátott, az egész utcában alacsony, lapos tetejű épületek és telefonpóznák álltak, a házak között vezetékek húzódtak.

Megálltak Clara üzlete előtt. Az üvegajtón ott lógott egy tábla, melyen a nyitvatartási idő, a telefonszám és a „kristálygömb” szó szerepeltek. Ez utóbbitól Gemma legszívesebben azonnal csinált volna egy hátraarcot. De még mielőtt esélye lett volna elmenekülni, vagy mielőtt Lila a kilincsért nyúlt volna, az ajtó kivágódott.

Clara kitöltötte a bejáratot. Valóságos jelenség volt testes alakjával. Fekete, lepelszerű ruhát és rikító pálmákkal díszített selyemsálat viselt – ez riasztóan hasonlított arra a köntösre, mely Lilán volt, mielőtt átöltözött volna farmer kertésznadrágba. A nő fejét a sálhoz illő turbán burkolta, és nagyjából minden testrészéről gyöngyös ékszerek lógtak.

– Gyermekem! – sóhajtott az asszony, és egyik kezét terebélyes keblére helyezte. Clara nagynéni Lila édesanyjának nővére volt, és a Thomas családban a nők mind jól el voltak látva e téren. – Éreztem, hogy úton vagy felém! Gyere be, gyorsan! – folytatta Clara, majd megpördült, fellibbentve ruháját, és fűszeres füstölőillatot hagyva maga után.

Gemma a barátnője felé fordult, és felvonta a szemöldökét.

– Vajon mindenkinek ezt mondja?

Lila vigyorgott, és az ajtó felé tolta Gemmát.

– Hallottad, mit mondott! Nyomás befelé!

Egy tompán megvilágított térbe léptek, ahol minden felületet merész mintájú faliszőnyegek borítottak, gazdag színekkel töltve meg a helyiséget. Egy rojtos kendővel letakart kerek asztalon ott díszelgett a híres kristálygömb. Mellette egy csomag tarot-kártya hevert. Gemma meglepetésére a helyiség üres volt.

– Hová ment? – kérdezte suttogva, mert úgy érezte, csendben kell maradnia a színes barlangban.

– Fogalmam sincs – felelte Lila. – Clara nagynéni?

Clara hirtelen berontott a szoba hátsó ajtajában lógó függönyön keresztül. Karjában gyertyákat cipelt.

– Segíts ezekkel, Lila!

Lila odasietett, és megragadott két hosszú, fehér gyertyát, mintha pontosan tudta volna, hogy mit kell tennie. Közben Clara nekilátott elhelyezni a többit a szobában.

Az egyiket a sarokban álló komód tetejére rakta, és öngyújtóval meggyújtotta a kanócot. Megismételte a folyamatot a szoba másik végében lévő asztalkánál, mely egy csavart karfájú és lábú karosszék mellett állt. Lila a nála lévő gyertyák közül az egyiket a komód melletti könyvespolcra tette, majd átvágott a szobán, hogy a másikat egy kis falipolcra helyezze. Clara az utolsó gyertyát a szoba leghátsó részébe állította, egy antik aranytükör alatt lévő, fekete selyemmel letakart asztalkára.

Gemma tekintetével követte a mintát, és rájött, hogy egy csillag öt ágát rajzolták ki.

– Ülj le! – szólt Lila, és a középen lévő kerek asztalra mutatott. Saját elsöprő szkepticizmusa ellenére Gemma nem tudta nem észrevenni a sürgetést barátnője hangjában. Nem is beszélve arról, hogy Clara felől is feszült energiaáramlást érzett.

Gemma követte az utasítást, miközben az asszony körbement a szobában, és a többi gyertyát is meggyújtotta. Bár Lila sokat mesélt róla, és Gemma pár éve találkozott vele Lila diplomaosztó buliján, illetve egyszer-kétszer az üzletben is járt, a szolgáltatásaival kapcsolatban nem volt tapasztalata. Nem tudta, mit kell tennie egy médium jelenlétében.

Lilára pillantott, aki csendben, várakozva ült mellette, és úgy döntött, ő is így tesz.

Miután Clara néni minden gyertyát meggyújtott, elhelyezkedett a velük szemben lévő székben. Egyik vastag karjával arrébb tolta a kristálygömböt és a kártyapaklit.

– Azok a turistáknak vannak – mondta, mintha Gemma kérdezte volna, és mintha bármire is készült volna, az sokkal komolyabb lenne ennél. – Add a kezed, gyermekem.

Gemma a barátnőjére pillantott, és bátorító bólintást kapott válaszul. Lassan felemelte kezét az öléből, és Clara asztalon várakozó tenyerébe helyezte.

Az asszony olyan hirtelen szívta be a levegőt, hogy Gemma megugrott. A tenyerük közti kapcsolat egy pillanatra megszakadt, mielőtt Clara kinyúlt és megragadta Gemma mindkét kezét.

– Soha nem éreztem még ilyen energiát!

– Milyen energiát, Clara néni? – kérdezte Lila kíváncsian.

– Csitt! Hadd olvassam – felelte Clara, majd behunyta a szemét. Ajka kissé szétnyílt, és motyogni kezdett magában.

Gemma küzdött a késztetés ellen, hogy elhúzódjon. Clara szorosan fogta, keze meglepően erős volt, de valami más, valami láthatatlan szögezte Gemmát a székbe.

– A mai nap nagyon fontos a számodra – mondta az asszony. Hangja suttogássá halkult. – Változást látok. Kibékülést – folytatta. Ezután fülsiketítő csend állt be. – És szerelmet – tette hozzá.

Gemma összerezzent. Reflexből megpróbálta elhúzni a kezét, de Clara megkétszerezte a szorítását.

– De van itt még más is – folytatta a nő, miközben ismét behunyta a szemét. Szemgolyója úgy cikázott szemhéja alatt, mint egy szőnyeg alá bújt egér. – Egy férfit látok. Egy fontos férfit.

Oldalra billentette a fejét.

– Megpróbál… átadni neked… egy… üzenetet…, de… nem tudja.

Gemma úgy érezte, tüdejében megfagy a levegő. Nem tudta megállni, hogy ne szólaljon meg.

– Miért nem? – suttogta.

Clara megszorította a kezét, és finoman megrázta a fejét. Szavai úgy jöttek ki a száján, akár egy nagyon lassú szám dalszövege.

– Nem tudja…, mert úgy tűnik, hogy… megrekedt.

Lila Gemma felé pördült. A lány érezte, amint tekintete az arcába mélyed, de nem tudott elfordulni Clarától. Hirtelen a torkában kezdett dobogni a szíve.

– Hol rekedt meg?

Clara pénzérme nagyságú fülbevalója ide-oda lengedezett, ahogy lassan megrázta a fejét.

– Éppen ez az…, azt nem látom.

Elakadt a szava, és Gemma félt, vajon mit fog mondani legközelebb.

– Az út… nem egyenes. Nem megy se előre, se hátra. Olyan, mintha… – A nő arca megfeszült a koncentrálástól. – Mintha… önmagába fordulna. Mint egy…

Gemma szíve majd kiugrott a mellkasából. Ha Clara azt fogja mondani, amire gondol, el fogja veszíteni az eszét.

Az asszony hirtelen szorosabban fogta a kezét. Kihúzta magát, amitől Gemma és Lila is megugrott. Szeme felpattant, a fehér rész szinte világított. Aztán kimondta azt, amitől Gemma tartott.

– Mint egy hurok.

Gemma kitépte magát az asszony szorításából, keze csúszott az izzadságtól. Olyan gyorsan pattant fel, hogy széke felborult. Mielőtt Lila vagy Clara bármit is mondhatott volna, megfordult, és az ajtóhoz rohant.

Feltépte, majd kimenekült a napfényes járdára. A fény szúrta a szemét, ahogy a sötét barlangból kilépett. Egyik karját az arca elé tette, és vakon nekirohant a falnak.

– Aú! – nyögte a fal. Aztán kezével kinyúlt, hogy szilárdan megtartsa a lányt.

Gemma addig pislogott, amíg újra rendesen látott. Mélyet lélegzett, hogy megtöltse tüdejét, melyből nem a fal, hanem egy férfi préselte ki a levegőt. Egy csillogó, kék szemű férfi, akinek húsos ajka aggódva görbült lefelé.

– Te – szólította meg Gemma.

– Igen, én – felelte Jack. – Jól vagy?

Gemma nagyon nem volt jól, mert egy médium épp vad, hihetetlen történeteket mesélt neki a saját életéről, és még össze sem szedte magát, amikor beleütközött a történetek forrásába.

– Jól vagyok – hazudta.

– Tényleg? Nem úgy nézel ki.

Gemma észrevette, hogy a férfi még mindig a karját fogja. Keze melegétől bizsergett a bőre. Egy pillanatra élvezte, de aztán nyugtalanító gondolata támadt.

– Te követtél ide?

– Igen – közölte Jack tényszerűen, mintha nem lenne nagy ügy. – Most beszéltél egy látóval?

Gemma lefejtette magáról a kezét.

– Ami azt illeti, igen. De erről nem kellett volna tudnod, mert állítólag ilyet is csináltam korábban?

– Tudtam volna róla, ha már csináltál volna ilyet korábban – felelte Jack, mintha ez az egész számára is felfoghatatlan lenne.

– Korábban soha nem jöttem ide? – kérdezte Gemma összezavarodva.

– Nem.

Ekkor Lila rontott ki az üzlet ajtaján, kezében Gemma táskájával, amit bent hagyott.

– Hát, jól megdöbbentetted, Gemma, de szerencsédre azt mondta, a látnoki olvasás a ház ajándéka, mert még soha nem látott ilyet… Ó! Helló! – torpant meg, és visszatolta a napszemüvegét az orrnyergére. Tetőtől talpig végigmérte Jacket, és felvonta a szemöldökét. – Ez az a srác?

Gemmának fogalma sem volt, Lila honnan tudhatta. Talán ő is büszkélkedhetett Clara látnoki képességeinek egy részével. Gemma azon kezdett tűnődni, vajon barátnője is hisz-e ebben az egészben.

– Lila! – köszönt Jack egy barát melegségével. – Boldog születésnapot!

Lila drámaian mellkasára tette a kezét, és hátralépett egyet, közben gyanakvón méregette a férfit.

– Értem már. Én is része vagyok ennek. Örülök, hogy megismerhetlek – mosolyodott el. Kinyúlt, hogy kezet fogjon vele, mire Gemma rácsapott.

– Ne bátorítsd!

– Aú! – masszírozta fájó kezét Lila sértődött arccal. Gemmára ciccegett, és ismét kezet nyújtott.

– A potenciális őrültséget leszámítva rosszabb is lehetne a helyzet, Gem. Örülök, hogy megismerhetlek, bár úgy hallom, már találkoztunk korábban – mondta Jacknek, ő pedig nyugodtan hallgatta.

– Valóban találkoztunk, de örvendek. Jack vagyok – rázta meg mosolyogva Lila kezét.

– Ezt nem gondolhatod komolyan! – motyogta Gemma, aki úgy érezte, elárulták.

– Jaj, ugyan már, Gem! Te is hallottad, mit mondott Clara néni.

Ez valóságos.

– Aha, pont annyira, mint az a hamis Louis Vuitton táska, amit a divatnegyedben vettél.

Lila úgy kapkodta a levegőt, mintha megütötték volna. Sokkal jobban sértette a feltételezés, hogy kedvenc vajsárga táskája hamisítvány, mint az a gondolat, hogy ez az idegen pasi átveri őt.

– Megbocsátom ezt a megjegyzést, mert tudom, hogy most sok stressz ér téged.

– Nem érne stressz, ha nem csinálnál úgy, mintha ez az egész nem lenne nagyon furcsa!

– Hát persze, hogy furcsa! – jelentette ki Lila, majd megragadta barátnője vállát, és megrázta. – De a furcsa nem mindig rossz is! – hívta fel rá Gemma figyelmét. – Talán adhatnál ennek egy esélyt. Mármint, neki.

Megfordította Gemmát, hogy Jackkel szemben legyen, aki úgy figyelte a szóváltásukat, mintha az roppant szórakoztató lenne.

– Szerintem hallgatnod kéne rá. Sosem ad neked rossz tanácsot – szólt Jack.

Lila odahajolt Gemma füléhez.

– Ó, még okos is! Bírom!

– Köszönöm, Lila – mondta a férfi, és rámosolygott. – Mindig értékelem a támogatást.

– Alap – felelte Lila, miközben szandálja orrán billegett. Olyan büszkén ragyogott, mint egy kutya, akinek azt mondták, jó kislány.

Gemma mindkettőjükről lemondott, és elindult visszafelé a kocsijához. Beletelt pár másodpercbe, mire feleszméltek, hogy elment.

– Gemma! Hová mész? – kiáltott utána Lila.

– Távol tőletek, fura arcok! – válaszolt Gemma a válla felett.

– Várj, Gemma! – szólt Jack, és a nő hallotta, ahogy mindketten utánaerednek. Jack gyorsabban utolérte, mint a telitalpú szandálban tipegő Lila. A férfi a karjáért nyúlt, és amikor Gemma megfordult, olyan őszinte tekintetet látott az arcán, mint amikor előadta neki az elméletét arról, hogy ő a kulcs mindenhez.

– Sajnálom, hogy követtelek, nem akartalak megijeszteni. Még soha nem jártál itt, és meg akartam nézni, mit csinálsz. Ez az első alkalom, hogy megpróbálod megérteni, mi történik, és szerintem ez nagyon jó jel! – Jack könyörgő szeme végtelen kékben ragyogott. A szellő belekapott a hajába, és félresöpört egy tincset a homlokából.

Gemma térde egy pillanatra elgyengült.

– De mi van, ha még mindig nem hiszem el? – kérdezte félig suttogva.

– Akkor hadd segítsek, kérlek! – felelte Jack egy félmosollyal. Visszapillantott Clara üzlete felé, és lehalkította a hangját. – Figyelj, nem tudom, mi miatt rohantál ki onnan, bár azt hiszem, sejtem, de nem igazán tűnsz olyan típusnak, aki hisz a médiumokban.

Gemma egy vonakodó mosollyal és szemét forgatva fejezte ki egyetértését.

– Akkor gyere velem! Van valaki, akivel szeretném, ha találkoznál. Segíthet elmagyarázni a dolgokat.

Lila utolérte őket. Egyik kezével hatalmas kalapját fogta, miközben magas talpú cipőjében tipegett.

– ő is médium? – kérdezte Gemma, akit magával ragadott a Jack arcára kiülő kérlelő kifejezés. A férfi azt akarta, hogy megértse, és bár nem tudatosan, de maga Gemma is ezt szerette volna.

– Távolról sem! Viszont kocsiba kell ülnünk hozzá.

– Nyilván! Elvégre ez L. A. – mosolyodott el óvatosan Gemma, és Jack visszamosolygott rá.

– Örülök, hogy kezd jobb kedved lenni. Szívesen vezetek, ha szeretnéd – felelte a férfi. Mellkasára helyezte a kezét, és enyhén meghajolt, mintha testbeszédével azt mondaná:

„bízhatsz bennem”. Már nem a kávéfoltos ingét viselte, hanem egy halványszürkét, ami úgy tűnt, csak még jobban kiemeli a szemét.

Gemma a lehetőségeket mérlegelte. Amikor a kávézóban beszélgettek, a „ne ülj be a kocsiba” ösztöne indult be. Most, hogy valóban felmerült a lehetőség, hogy beüljön a férfival egy autóba, legnagyobb megdöbbenésére fontolóra vette.

– Hová megyünk?

Jack arca felragyogott a meglepetéstől, hogy a nő hajlandó vele menni.

– Csak egy kicsit kelet felé. Nincs messze.

Keletre tőlük volt egy hosszú szakasza a kiterjedt külvárosnak, majd következett egy barikádként magasodó hegylánc, és Gemmának fogalma sem volt, vajon ki várhat ott rájuk.

A vonzás, melyet Jack irányába érzett, mintha a köldöke mögül indult volna ki. Ugyanakkor gyomra kissé összeszorult arra a gondolatra, hogy beleegyezett a kocsikázásba.

– Visszaérek ebédidőre?

– Mindenképp.

Mivel ide Gemma autójával jöttek, a lány előkotorta kocsikulcsát a táskájából, és odanyújtotta Lilának.

– Hagyd a kocsimat a kecód előtt, majd később elmegyek érte – mondta hüledező barátnőjének.

A mosoly Jack arcán a felkelő nap ragyogásával vetekedett.

– Hol parkolsz? – kérdezte Gemma.

Jack felfelé mutatott az utcán, és sétálni kezdtek.

Pár lépést tettek meg, amikor meghallották Lila kiabálását.

– Hé! Figyelj, haver! Tudom a neved, és hidd el, a rendszámodat is meg fogom szerezni! Feljelentelek, ha nem hallok a csajszi felől negyedóránként, amíg vissza nem ér!

Gemma megpördült.

– Na mi az, most már aggódsz? – kiáltotta Lilának incselkedve. Lila rámosolygott. Gemma visszamosolygott, annak ellenére, hogy épp egy olyan férfival készült az ismeretlenbe kocsikázni, akit – legalábbis emlékei szerint – még csak egy fél délelőtt óta ismert.

Nem tudta megmondani, miért – talán a látnoki olvasás, talán a napsütés, talán a férfi komolysága volt az oka, amit tagadhatatlanul őszintének érzett –, de Gemma tudta, bízhat Jackben.

5. fejezet

Haladtak a fonott kötelekre emlékeztető autópályán, mely kivezetett Los Angeles sűrűjéből. Gemma a nevén kívül nem sokat tudott Jackről, de az autója alapján jól fizető állása lehetett. A mindkettőjüket kávéillatba burkoló incidenst leszámítva Gemma még nem volt elég közel a férfihoz, hogy rájöjjön, olyan illata van, mint az erdei friss levegőnek. Valami tiszta, egyszerre megfoghatatlan, de nagyon is jelenlévő illat.

A terepjáró bőrülésének illatával keveredő aroma mámorító, sötét elegyet hozott létre, melybe valami friss vegyült. Annak ellenére, hogy a csábító illat és a kocsi sima belseje egy pár puha kézként ölelte körül, Gemma éberen ült az anyósülésen, miközben átvágtak a forgalmon.

– Szörnyen csendben vagy – szólalt meg Jack, miközben halkan zümmögött a rádió.

Gemma elkapta a tekintetét az elhaladó hirdető- és útjelzőtábláktól, és felvonta a szemöldökét.

– Hát, nem mindennap kocsikázom olyasvalakivel, akinek a küldetése meggyőzni arról, hogy az Alkonyzónába léptünk. Nem igazán tudom, hogy kell elkezdeni egy beszélgetést ebben a helyzetben.

Jack halkan felnevetett.

– És különben is, elég igazságtalan, hogy te mindenfélét tudsz rólam, én viszont semmit sem tudok rólad. Az az érzésem, bármit is mondanék, azt már hallottad.

– Egy csomó dolgot tudsz rólam.

– Nem, ma nem.

Jack sávot váltott, hogy áthaladjanak az egymást keresztező autópályák csomóján, amely kelet felé köpte ki őket.

– Jogos. Nos, mit szeretnél tudni?

Gemma annyira arra fókuszált, ő maga hogyan illik bele az egyenletbe, hogy nem sokat tűnődött azon, mi a helyzet a férfival e téren. Eddig keresztben tartott karját leengedte, és kezét a hűvös bőrülésre helyezte, a combja mellé.

– Mi a munkád?

Arra számított, hogy a férfi rögtön rávágja a választ, mint más szingli harmincasok – az emberek ezt szokták kérdezni egymástól először. De Jack csak hallgatott.

– Nem fogod elárulni?

– Ezt sokszor mondod – mosolyodott el a férfi. Gemma rábámult, és rájött, ezt hogy értette.

– Sokszor tartasz vissza információt?

– Néha igen. Amikor látni szeretném, vajon emlékszel-e korábbi beszélgetésekre és részletekre, amiket megosztottam veled.

Gemma továbbra is őt nézte, orra egyenes vonalát és ajka puha domborulatát tanulmányozta.

– Elmondtad már korábban, mi a munkád?

– Igen, sokszor.

Ezután a férfi ismét elhallgatott. Csak a rádió zümmögése töltötte be a teret.

– Akkor most találgatnom kell? Mert fogalmam sincs.

Jack levette a tekintetét az útról, és addig nézte Gemmát, amíg az a rohanó forgalomban biztonságos volt.

– Szerintem tudod, Gemma. Csak koncentrálj egy pillanatra!

Ez őszinte kérés volt, és bár Gemma úgy érezte, mintha ő maga egy olyan vicc csattanója lenne, amit csak a férfi ismer, a Clara néninél történtek óta egyre kevésbé volt szkeptikus.

Hátradőlt az ülésben, és alaposan átfésülte a memóriáját. Semmi nem ugrott be, ezért inkább arra kérdezett rá, ami a kávézóban is megfordult a fejében.

– Színész vagy?

Jack furcsa hangon felnevetett, majd felsóhajtott.

– Nem, nem színész vagyok. Televíziós forgatókönyvíró. Amint kimondta, Gemma agyában felvillant egy apró szikra, de nem elég erősen ahhoz, hogy emléket is előhívjon.

– Érdekes. Valami olyat írsz, amit ismerek?

Jack ismét elmosolyodott, de most volt benne valami visszafogott. Szerénység.

– Ha az elmúlt öt évben néztél bármilyen előfizetéses csatornán adott drámát, akkor mindenképp.

Gemmát lenyűgözte az információ, ugyanakkor a helyére is kattant valami a fejében.

– Várj! Ha író vagy, egy csomó időt töltesz történetek kiagyalásával. Biztos vagy benne, hogy nem te találtad ki, amiben állítólag benne vagyunk? Ezt az egész időhurok dolgot?

Jack felkacagott, mintha Gemma valami igazán vicceset mondott volna. Melegen zengett a hangja.

– Ó, nem. Sosem írnék ilyen giccseset!

– Ezen meg kellene sértődnöm?

– Nem, egyáltalán nem. Csak úgy értem, az egész annyira tele van klisékkel. Alig bírom elviselni, pedig ezt élem. El sem tudnám képzelni, hogy valami ilyesmit nézzek!

– Micsoda, nem szereted a jó kis időhurkos történeteket?

Azokat mindenki szereti!

– Nem is tudom. Annyira… kiszámíthatóak – rázta meg a fejét Jack egy fanyar vigyor kíséretében.

– Ha tényleg azok lennének, nem találtad volna már meg a kiutat ebből a hurokból?

Jack megint levette a szemét az útról, és ránézett. A tekintetéből áradó szemérmetlen csodálat forróságot csalt Gemma arcába.

– Kiváló érv. Úgy tűnik, ez az időhurok máshogy működik – felelte a férfi. A biztonságosnál egy pillanattal tovább tartotta Gemmán a tekintetét, és a nő felszisszent. Nem amiatt a borzongás miatt, amit az út figyelése nélküli vezetés miatt érzett, hanem a rádióban felcsendülő dal miatt.

– Ez a szám! Esküszöm, követ engem! – kiáltott fel, és megbökte a kijelzőt, hogy feljebb tekerje a hangerőt. Aznap már másodszorra – és úgy érezte, életében talán már milliomodszorra – kedvenc popdala dübörgött a fülében.

Jack elvigyorodott, tekintete ismét az útra szegeződött.

A férfi félmosolyát látva és a dalszöveget hallgatva Gemmának hirtelen beugrott az álomszerű emlékkép, amelyet a dal korábbi hallgatása is előhívott aznap.

– Tudod, hogy ez a kedvenc számom, igaz?

Jack az ajkába harapott, mintha félne beismerni, majd bólintott egyet.

Gemma erősen elgondolkodott azon, most mit mondjon. Érezte, mindjárt átlép egy határt, ami után nincs visszaút, bár lehet, hogy ezt már akkor megtette, amikor beszállt a férfi autójába Hollywoodban.

– Azt hiszem… azt hiszem, emlékszem, ahogy együtt hallgatjuk.

Jack majdnem átkanyarodott a másik sávba, akár Gemma aznap reggel korábban.

– Tessék?!

– Óvatosan! – szidta le Gemma, és a kormány után nyúlt.

– Bocsánat – mondta Jack, és olyan erősen ragadta meg két kézzel a kormányt, hogy ujjpercei belefehéredtek.

– De Gemma, mit mondtál? Emlékszel, hogy ezt hallgatjuk?

– Azt hiszem, igen – felelte a nő szelíden és vonakodva. – Hallottam, miután eljöttem a kávézóból, és rád emlékeztetett, arra, hogy veled voltam egy bárban, és ezt hallgattuk. De olyan volt, mintha egy álomra emlékeztem volna, nem valami olyasmire, ami tényleg megtörtént.

Ezután Gemma a férfi felé fordult, halk szavait szinte elnyomta a zene.

– Tényleg megtörtént?

– Igen – felelte Jack habozás nélkül. – Tegnap Lila szülinapi partiján kértem, hogy tegyék fel ezt a számot, mert tudtam, ez a kedvenc dalod. Mindent megtettem azért, hogy jó hangulatba hozzalak, hogy tesztelhessem az elméletemet.

Gemma úgy érezte, mintha felrobbant volna az agya. Ez volt az első bizonyíték, ami valóságosnak tűnt. Forróság öntötte el az arcát, amikor eszébe jutott valami más is.

– A csókkal kapcsolatos elméletedet?

A férfi oldalra pillantott. Ha Gemma jól látta, mintha egy leheletnyi bűntudat ült volna ki az arcára.

– Igen.

A nő elmosolyodott, arca kipirult a melegségtől.

– Látom, trükkökhöz folyamodsz. Hát, biztosan bevált.

A csók ismét felvillant lelki szemei előtt, immár élesebben és erősebben, talán azért, mert kezdte elhinni, valóban megtörtént.

– Milyen trükköket vetettél még be? Jack végigsimított az állán.

– Nos, talán a kedvenc italod is szerepet játszott. De bizonyos értelemben az egész nap egyfajta trükk volt.

– Milyen értelemben?

A férfi gyorsított, és megelőzött egy tereprendező eszközökkel megpakolt régi teherautót.

– Az elméletem részeként tegnap reggel szándékosan nem mentem neked a kávézóban. Csak Lila szülinapi partiján beszéltem veled először. Meg akartam nézni, ha megváltoztatom a találkozásunk módját, attól vajon változik-e valami, és úgy tűnik, sikerült.

Gemma pislogva bámult ki a szélvédőn. Attól a gondolattól, hogy a férfi irányítja az interakcióikat, hirtelen úgy érezte, mintha csak egy marionettbábu lenne, akit Jack zsinóron rángat. Vajon hányszor próbálta rávenni, hogy emlékezzen rá, és még milyen módokon?

Feszengeni kezdett.

– Felzaklatott, amit mondtam?

– Nem. Csak az az érzésem, hogy ez az egész olyan, mintha nem lenne szabad akaratom. Mintha minden, ami kettőnkkel kapcsolatos, eleve el lenne rendelve.

Jack pajkos mosolyt küldött felé.

– Ó, ne aggódj, rengeteg szabad akaratod van! Ezért hagysz ott mindig, minden igyekezetem ellenére. Minden randinknak az lett a vége, hogy másnap nem emlékeztél rám.

– Randiztunk? – kérdezte döbbenten Gemma.

Jack bólintott, arcára enyhén bűntudatos grimasz ült ki.

– Igen. Eddig azért nem említettem, mert tudtam, hogy ezt az egészet nagyon nehéz feldolgozni. Tudom, hogy úgy érzed, mintha ma találkoztunk volna először, ezért nem akartalak túlterhelni. De volt pár randink, igen.

Gemma némán pislogott rá, a döbbenettől szóhoz sem jutott. Azon tűnődött, vajon Jack arra várt-e, hogy az autója foglya legyen ahhoz, hogy ledobja ezt a kis bombát. Átfésülte agyát egy emlék, egy sejtés után kutatva, hogy randizott volna ezzel a furcsa, jóképű férfival, de nem talált semmit. Sikerült pár szót kinyögnie, miközben még mindig kavargott a feje.

– Miért nem… miért nem emlékszem egyikre sem?

– Ez egy kitűnő kérdés, amire azt hiszem, nem tudok válaszolni. Legalábbis nem részletesen. De azt elmondhatom, hogy a nem túl kedvező kimenetelük ellenére élveztem a randikat.

Korábbi gondolatai ellenére Gemma elmosolyodott, amint elképzelte, hogy Jack megpróbálja rávenni: emlékezzen rá. Azon tűnődött, ha nem ilyen bizarr körülmények között találkoztak volna, talán egy olyan napon, amelyről nem mondja a férfi, hogy folyamatosan ismétlődik, vajon adott volna-e neki esélyt. Bár Jack szerint több esélyt is adott neki. De a végén mindig otthagyta.

Még mindig gyógyuló szívének egy része fájdalmasan lüktetett, mintha emlékeztetni akarná arra, hogy miért egyedülálló oly régóta.

– Nem miattad van, hanem… – kezdte, majd elakadt a szava. Sebezhetőnek érezte magát, és vonakodott megnyílni. – Az utolsó kapcsolatom nem végződött jól.

Jack teljesen felé fordította a fejét. Sokatmondó, szinte védelmezőbe hajló fény csillant a szemében.

– Tudom. Feketelistára tettem az Azaleát minden eszközömön és zenei platformon, amire előfizetek. A legújabb albumuknak is egy csillagot adtam, és az értékelésben arra kértem mindenkit, hogy ne vegye meg.

Gemmából meglepett kis nevetés tört elő.

– Meséltem neked Nickről és a zenekaráról?

– Vonakodva, de igen – bólintott Jack. – Egyik ebédünk közben az ő számukat játszották az étteremben, és a hangulatod annyira elromlott, hogy azt hittem, gyors lefolyású ételmérgezésed van, vagy ilyesmi.

Gemma zavarba jött, pedig nem is emlékezett a dologra.

– Sajnálom, ha ez kínos volt.

– Nem volt az, és teljesen érthető. Örülök, ha bármit megtudhatok rólad, főként, ha köze van ahhoz, hogy miért tétovázol, hogy megismerj engem – felelte Jack. Lágy, gyengéd mosolyt küldött Gemma felé, ami olyan érzés volt, mintha kinyitott volna egy ajtót mélyen elrejtve a szívében.

– Mit meséltem róla?

Jack elhúzta a száját, mintha nem különösebben tetszene neki az emlék.

– Azt mondtad, egy évig jártatok, és hogy téged idézzelek: „egy önimádó seggfej, akinek elviselhetetlen hangja van, amit soha többé nem akarok hallani sem a rádióban, sem személyesen”.

Bár Gemma nem emlékezett erre, nem tudta letagadni, hogy ezek a szavak valószínűleg az ő szájából hangzottak el.

– Úgy hangzik, mintha én mondtam volna – bólintott.

– Ó, határozottan te mondtad – felelte Jack, mintha egy titkon osztoznának. Oldalra pillantott. – Nem akartam teljesen elrontani az aznapi ebédünket, ezért nem kérdezősködtem, de éreztem, hogy többről van itt szó.

Gemma elkapta a reménykedő, fürkésző, mégis udvarias pillantást Jack arcán.

Többet akart mondani neki, de ha ezt megteszi, az olyan lenne, mintha meghúzna egy ravaszt, és a golyót nem tudja visszatenni a helyére, ha egyszer már kint van. Egyrészt a Nickkel való szakítás épp eléggé fájt, de volt ott egy már elfertőződött, gennyedző seb is, melyet nem különösebben szeretett piszkálni.

Mégis elmondta neki.

– Igazad van. Többről van itt szó. A hiányzó darabka az, hogy az apám Roger Peters.

Jack csodálkozó tekintettel fordult felé.

– Ó, a fenébe, tényleg? – kérdezte. Felvette azt a tiszteletteljes hanglejtést, amit Gemma az apja nevének említésekor hallani szokott, különösen azoktól, akik a szórakoztatóiparban dolgoztak.

Gemma elhúzta a száját.

– Úgy látom, ezt még nem mondtam korábban, de igen, ő. És Nick arra használt engem, hogy közel kerüljön hozzá, és összehozzon egy lemezszerződést, aztán szakított velem.

Gemma soha nem gondolta volna, hogy ilyen súlyos következményekkel jár, ha bemutatja a barátját édesapjának. Már pár hónapja jártak, és magával vitte Nicket az egyik családi összejövetelre, amikor Patrick hazalátogatott. Kiderült, hogy ez volt a lehetőség, amelyre a férfi várt, és többé már nem maga Gemma volt a motiváció arra, hogy vele maradjon. Ami még rosszabb, az apja Nicket választotta helyette. A zenész kétségkívül tehetséges volt, és az apja csak a pénzt látta, és egy új számot, amit a slágerlisták élére juttathat. Az nem érdekelte, hogy Nick a lánya szívét használta ugródeszkának, hogy eljusson idáig.

Jack azonnal megérezte Gemma neheztelését. Nem kezdte el az apja Grammy-díjairól és a híres zenészekről kérdezgetni, akikkel kapcsolatban Gemma biztos volt benne: másokhoz hasonlóan ő is azt feltételezi, az apja produceri kapcsolatai miatt ismeri őket. Ehelyett kikerülte a csillogó sztárallűrcsapdát, és szem előtt tartotta, hogy Gemma az a személy, akiről épp beszélgetnek.

– Nem állsz közel az édesapádhoz?

– Ez enyhe kifejezés – felelte keserűen Gemma. Már több mint húsz év eltelt, de még mindig sajgott a szíve.

Apja mindig a karrierjét választotta a családja helyett – és egy ízben a szó legszorosabb értelmében. A hosszú munkaórák, kihagyott vacsorák, Gemma elszalasztott zongoraelőadásai, a lemondott nyaralások mind erodálták a családot. Az utolsó tőrdöfés azonban az volt, amikor az apja összejött egy fiatal popsztárral, akiért ráadásul Gemma rajongott, és minden albumát birtokolta – hogy ezeket aztán tűzre vesse.

– Alig beszélek vele – folytatta Gemma. – A szüleim akkor váltak el, amikor nyolcéves voltam, az öcsém meg még pelenkás. Azóta több évtizedes, beteges undort érzek Summer Hart iránt.

Összeszorított ajakkal fordult a férfi felé.

– Gondolom, össze tudod rakni a képet. Jacknek enyhén elkerekedett a szeme.

A viszony hírét többnyire titokban tartották akkoriban, és senkit sem érdekelt több évtizeddel később a producer, aki megcsalta a feleségét egy énekesnővel, aki inkább botrányos ruháiról és táncmozdulatairól volt híres, mint a hangjáról. De Gemma még mindig gyűlölt beszélni erről. Ha bárki megtudta, vagy sajnálták őt, vagy szaftos részletekre voltak kíváncsiak: például, hogy meddig tartott az affér, hogy buktak le, valamint – ami Gemma „kedvence” és egyben a leglogikátlanabb kérdés volt, ha bárki is kicsit utánaszámolt – hogy Patrick vajon a kilencvenes évek popsztárjának szerelemgyereke-e.

– Azalea és Summer Hart tiltva. Értettem – bólintott Jack. – Amúgy is szar énekesnő.

Gemma ajka lágy mosolyra húzódott, ami őt magát is meglepte. Hozzá volt szokva, hogy csak keserűséget és haragot érezzen, amikor az apjával kapcsolatos dolgokról beszélt, főként a viszonyról. Egyszer sem mosolygott a témán vagy került a nevetés közelébe, de Jacknek köszönhetően mindkettőt megtette. Bizarr módon közben egy furcsán felszabadító könnyedséget érzett.

Gemma észrevette, hogy Jack ajkán az övéhez hasonló, csupán enyhén óvatosabb mosoly jelent meg.

– Ja, totál szar – értett egyet Gemma, és szélesebb lett a mosolya.

Azt nem említette, hogy öccsével elvileg aznap kellene meglátogatniuk az apjukat. Ez túl személyesnek tűnt annak ellenére, hogy mi minden mást megosztott Jackkel. Az emberek általában pártolni szokták a találkozást, és ha a férfi megtudná, hogy az apja meghívta őket, talán arra biztatná, menjen el. De nem értené. Soha senki nem értette.

A düh arra késztette, hogy még többet meséljen a dologról.

– Apám gyakorlatilag egész életében pénzzel tömte az öcsémet, hogy elnyerje a szeretetét, de én idősebb voltam, és láttam, mi áll az erőfeszítései mögött. Velem nem tehette meg, mert én mindenre emlékeztem. Patrick mindig is csak úgy ismerte őt, mint az ember, aki hatalmas házban él L. A.-ben, fényűző ajándékokat küld neki, és híres embereket ismer. Anyánkkal Phoenixbe költöztünk, én és Patrick ott nőttünk fel, aztán a Bay Area régióban jártam főiskolára.

Jack csendben emésztgette a hallottakat. Mivel azt mondta, Gemma korábban még nem beszélt az apjáról, a nő biztos volt benne, hogy ezt az információt nem osztotta meg vele, de ki merte volna találni, mi lesz a férfi következő kérdése.

Mintegy végszóra, Jack fel is tette.

– Miért költöztél vissza L. A.-be?

Gemma fancsali vigyorral fordult felé, és nem tudta megállni, hogy ne viccelje el a helyzetet.

– Tudtam, hogy ezt fogod kérdezni.

– Most melyikünk is jósolgat? – vigyorgott vissza a férfi. Gemma játékosan a szemét forgatta.

– Még mindig fenntartom, hogy nem egy időhurokban vagyunk, és ez az egész csak a túl élénk írói fantáziád szüleménye. Csak onnan gondoltam, hogy ezt fogod kérdezni, mert mindenki más is, akinek elmesélem ezt – nem vagytok sokan, egy exkluzív csoportba léptél be –, szintén ezt kérdezi.

Gemma oldalt fordult az ülésben, és rámeredt a férfira, hogy nyomatékot adjon annak, amit mondott.

– Annál viszont, hogy miért költöztem közel hozzá, még jobb kérdés az, hogy miért csináltam rádiós karriert, ahol biztosan minden egyes napot az ő zeneipari hírnevének árnyékában kell töltenem.

Jack rápillantott a nőre, aki kissé megszállott arckifejezéssel fixírozta őt.

– És? Miért tetted? – kérdezte.

Gemma pár másodpercig pillantásába kulcsolta tekintetét, hogy fokozza a feszültséget, és azon tűnődött, tényleg elmondja-e. Végül megfordult, visszadőlt az ülésébe, és keresztbe fonta karját a mellkasán.

– Majd elmondom, ha a pszichológusom rájött. Jack halkan felnevetett.

Gemmán hirtelen türelmetlenség lett úrrá, szívesen kiszállt volna a kocsiból.

– Ott vagyunk már?

Nem sokkal ezelőtt gördültek le az autópályáról, és egy olyan épületegyüttes felé haladtak, melyet Gemma már látott az interneten, talán egyszer egy filmben is.

– A Caltechre megyünk? – húzta ki magát kíváncsian.

– Bizony – bólintott Jack.

Miután leparkoltak, átvágtak az egyetemi kampuszon, mely Pasadena városában terült el. A kőépületekkel teli, árnyas gyeppel borított hely nagyon különbözött L. A. azon részeitől, ahol Gemma általában meg szokott fordulni, és ez a váltás olyan volt, mint egy korty friss levegő. A nő iszonyú kíváncsi volt, vajon Jack miért hozta őt az elit magániskolába, melyet az Agymenők sorozat tett híressé, és ahol nagyon is valóságos, világhírű tudósok tevékenykedtek.

– Ne mondd, hogy titokban mérnök vagy, aki kibukott az ország egyik legjobb iskolájából, hogy aztán írjon! – viccelődött Gemma, miközben a hihetetlenül zöld pázsit melletti kikövezett ösvényen sétáltak.

– Á, nem! – nevetett Jack. – Már jóval főiskola előtt csalódást okoztam a szüleimnek a pályaválasztásommal kapcsolatban. Egy barátomhoz jöttünk. Tulajdonképpen apám barátja is. Szobatársak voltak az egyetem alatt.

– Akkor apukád mérnök?

– Az volt, igen. Meghalt, amikor tizennyolc éves voltam. Gemma majdnem megbotlott, nem számított ilyen válaszra.

Érezte, hogy bár a seb begyógyult, még mindig sajgott.

– Sajnálom, Jack.

– Köszönöm – felelte a férfi, majd rövid, fáradt mosolyt küldött felé. Úgy tűnt, évekig így mosolyoghatott az emberekre.

– Ezt igazából még sosem mondtam el neked korábban.

A Jack hangjában csengő sebezhető bizalom melegséggel töltötte el Gemma mellkasát. Ugyanakkor bűntudatot is ébresztett benne amiatt, hogy nem hajlandó találkozni a saját apjával, miközben ugyanabban a városban élnek.

A gondolat bonyolult és kusza volt, és betolakodott a festői kampusz és a napsütötte délelőtt idilli képébe. Gemma elhessegette magától, miközben egy betonépület irányába fordultak, melynek négyszögletes, osztott ablakai voltak.

– Szóval, ki ez az ember, akivel találkozni fogunk?

– Dr. Simon Woods. Elméleti fizikus.

Gemma nem tudta megállni, hogy ne kacagjon fel.

– Először egy médium, most egy fizikus. Nagyon biztosra akarunk menni!

– Megmondtam: minden követ meg kell mozgatni. És ha egy idős, szórakozott professzorral való beszélgetés fog meggyőzni téged arról, hogy ez az egész tényleg történik, hát állok elébe! – mondta Jack mosolyogva, majd kinyitotta Gemma előtt az ajtót.

A nő arcát melegség járta át, ahogy meglátta a reményteljes csillogást Jack szemében. Miközben elhaladt mellette, hogy belépjen a hűvös épületbe, megcsapta a belőle áradó friss, fás illat.

– Furcsa ötletnek tűnik egy tudóshoz elhozni, hogy megmagyarázzon valami teljesen képtelen dolgot!

– Meg lennél lepve, mennyire nem – vigyorgott rá Jack. Végigsétáltak egy hosszú folyosón. Elmentek néhány csukott ajtó előtt, Gemma csak találgatni tudott, vajon mi lehet mögöttük. A természettudományok – kémia, biológia, fizika – a lehető legtávolabb álltak a szakmájától. Középiskolában elvégezte a kötelező órákat, főiskolán pedig épphogy meglettek neki az általános műveltségi tárgyak. Egy teszt során talán vissza tudott volna emlékezni pár alapvető dologra, de ennyi.

Félúton a folyosón Jack megállt, majd az egyik ajtóra mutatott.

– Megérkeztünk – szólt, majd kitárta Gemma előtt.

Beléptek egy helyiségbe, mely részben úgy festett, mint egy játékbolt, részben pedig mint egy laboratórium. Mindenesetre drága, törékeny dolgokkal volt tele.

Az egyik falat fehér tábla fedte, rajta egy csomó egyenlet – ezek akár hieroglifák is lehettek volna. Egy másik fal előtt hosszú, fekete asztallapú munkapad állt, melyet mindenféle rejtélyes tárgy borított: forgó gömbök, hosszú kémcsövek, doboz formájú kis robotok. A hátsó falon különféle tekintélyes intézmények bekeretezett diplomái lógtak egy íróasztal felett, melyen akkora papírkupacok álltak, hogy Gemma szinte észre sem vette az asztalnál ülő férfit.

– Simon? – szólt bele Jack a szoba halk zümmögésébe. Gemma nem volt biztos benne, vajon a mennyezeten lévő neoncsövekből vagy a pörgő-forgó tudományos tárgyak alkotta kis vidámparkból jön-e a hang, de megnyugtatónak találta.

Dr. Woods olyan gyorsan pattant fel a papírhalmok mögött, hogy Gemma összerezzent.

– Jack! Fiam! Reméltem, hogy meglátogatsz! – köszönt mosolyogva.

Egy biccentéssel üdvözölte Gemmát, majd a nyaka körül vékony fekete zsinóron lógó szemüvegéért nyúlt, és görbe orrára biggyesztette. Gemma nem tudta, vajon tudatos próbálkozás volt-e, hogy Dokira hasonlítson a Vissza a jövőbe trilógiából, de tökéletesen hozta a fizimiskát egészen a fehér laboros köpenyig, a zilált hajig és a szinte meghökkent, izgatott arckifejezésig.

– ő a kedves ifjú hölgy, akiről meséltél?

Hosszú léptekkel előjött az asztal mögül. Magas volt, és vékony, és jól tartotta magát ahhoz képest, hogy – Gemma becslése szerint – közel járhatott a hetvenhez. Valószínűleg minden reggel leúszott pár hosszt az uszodában.

– Szervusz! És igen, ő Gemma – felelte Jack. ők ketten a szoba közepén álltak, a munkapad felé félúton. Dr. Woods odasétált hozzájuk, és kinyújtotta a kezét.

– Örülök, hogy megismerhetem, kedvesem. Csodás dolgokat hallottam magáról!

– Én is örvendek – felelte Gemma mosolyogva. Kezet ráztak, a férfi érintése hűvös és megnyugtató volt, amikor másik kezét egymásba kapcsolódó kezükre helyezte. Az azonnali melegség, melyet Gemma a tudós irányában érzett, elgondolkodtatta, vajon már ráztak-e kezet korábban, csak ő nem emlékszik.

Ez a gondolat eszébe juttatta: alapvetően nem azért vannak itt, hogy bemutassák Jack egyik családi barátjának, hanem azért, hogy magyarázatot kapjanak egy vadul valószínűtlen történetre.

– Találkoztunk már korábban? – érdeklődött Gemma, Jacknek címezve a kérdést.

Dr. Woods rámosolygott, majd ő is Jack felé fordult válaszra várva.

– Nem, ez az első alkalom – felelte a férfi.

– Á, rendben! Akkor valóban igazán örülök, hogy megismerhetem, Gemma! – tette hozzá dr. Woods, és ismét megszorította a kezét.

Gemmát pofonként érte a felismerés, hogy a tudós is bevette ezt az egészet. Jack nem csupán egy elméleti magyarázat miatt hozta őt ide, hanem azért is, mert dr. Woods az ő oldalán állt.

– Ön hisz neki, igaz? – kérdezte a nő. Meg sem próbálta kendőzni saját hitetlenkedését.

– Teljes mértékben – felelte a tudós ugyanolyan meggyőződéssel, mint Jack.

Gemma körbepillantott a szobában, és a precíz eszközöket, a kutatásokról szóló nyomtatott papírhalmokat, az ijesztő egyenleteket nézte. Mindezek teljes kontrasztban álltak a hallottakkal.

– De hát ön tudós!

Dr. Woods kuncogott. Bozontos szemöldöke felszaladt, és arcának nyílt, fesztelen kifejezést kölcsönzött.

– És a tudomány vajon nem a hihetetlen tanulmányozása, amíg elég bizonyítékot nem találunk ahhoz, hogy higgyünk benne?

A mélyreható kijelentés apró bombaként robbant Gemma elméjében. Rápillantott Jackre.

A férfi megvonta a vállát, és bólintott.

– És ön úgy véli, ez az egész az? Bizonyíték? – kérdezte Gemma dr. Woodstól.

– Pontosan.

Nagy kezével gyengéden egy ülőkéhez vezette Gemmát, mely a munkapad mellett állt. Mozdulatait olyan könnyedség hatotta át, hogy a nő azon tűnődött, vajon a tudós fiatalabb korában táncos volt-e.

– Amikor Jack ma reggel felhívott, hogy elmondja, ugyanazt a napot éli át újra és újra… hánynál is tartasz, Jack?

Jack keresztbe fonta a karját, és megsimogatta állát. Úgy festett, mint aki nem szívesen vallja be a számot.

– Száznegyvenhét alkalomnál, ha jól számolok. Gemma örült, hogy ült.

Szásznegyvenhét alkalom?! Gyors számolást végzett: az majdnem öt hónap volt.

Szinte beleszédült.

– Rendben. Száznegyvenhetedik alkalommal éli át – folytatta dr. Woods lazán, mintha nem lenne nagy dolog ilyen sokáig egy helyben körözni. – Először azt kérdeztem, hányszor került már sor arra a beszélgetésre, melyet az adott pillanatban folytattunk. Azt felelte, százharmincszor – mondta, majd Jackre pillantott. – Százharminc alkalommal hívott fel, hogy elmondja nekem: ez ugyanaz a nap, mint amit korábban átélt.

– Nagyjából két hétbe telt, mire rájöttem, segítségre van szükségem – csatlakozott be Jack. Felkapott egy masinát a munkapadról. Keskeny eszköz volt csavart karokkal, úgy festett, mint egy vékony pók.

– És ön már a kezdetektől hitt neki? – meredt Gemma dr.

Woodsra.

A tudós kinyújtotta a kezét, jelezve Jacknek, hogy ismét válaszoljon, mivel ő természetesen nem emlékezett, hiszen memóriája minden egyes alkalommal kitörlődött, ahogy újrakezdődött a nap.

– Így volt. Bárcsak mindenkit ilyen könnyű lenne meggyőzni! – erősítette meg Jack, majd játékos mosolyt küldött Gemma felé. Vonakodva bár, de Gemma visszamosolygott. El kellett ismernie: egy olyan tekintély, mint dr. Woods, erősen javított Jack helyzetén. De még mindig volt rá esély, hogy csak egy bolondos öregember, akit a férfi behúzott a csőbe.

Gemma keresztbe fonta a karját, és felvonta a szemöldökét.

– Hát jó. Akkor magyarázza el. Bizonyítsa be, hogy elhiggyem! Dr. Woods arcán felragyogott a mosoly. Finoman megérintette Gemma vállát, hogy székét szembefordítsa a táblával, majd átsétált a szobán, köpenye lobogott mögötte. Ruhaujjával gondolkodás nélkül tisztára törölt egy részt az egyenletek rengetegében. Gemma azon tűnődött, vajon mindet megjegyezte-e. Dr. Woods levette egy zöld filctoll kupakját, és húzott egy vonalat az üres felületen.

– Az idő csupán azért lineáris, mert mi így érzékeljük. És erre a felfogásra építettük világunkat. Az időbeosztásunk, a rutinunk e köré épül. Az idő szerint élünk és halunk meg, szó szerint. Nem haladhatunk benne visszafelé, csakis előre. Úgy tekintünk rá, mint egy rögzített pályára, ami megváltoztathatatlan. Mindannyian ehhez a pályához csatlakozunk, majd ezt hagyjuk el, amikor az életünk, az élet, melynek tudatában vagyunk, elkezdődik és véget ér.

Apró pipákat rajzolt a vonalra, majd megfordult, és kinyújtotta mindkét kezét, mintha valami trükköt készülne bemutatni.

– De az idő csupán egyezmény. Mi találtuk ki.

Visszament a munkapadhoz, és felemelte az egyik pörgő tárgyat. A kis, bíborszínű, teniszlabda méretű gömb egy aranytengelyek alkotta keretben forgott, amely az egészet körülvevő fémgyűrűhöz volt rögzítve. Egy kis talapzaton állt.

– Mivel az érzékelésünket a saját kitalációnk korlátozza, nem jelenthetjük ki minden kétséget kizáróan, hogy az idő folyásának egyetlen iránya az „előre” – mondta, majd megpöckölte az egyik tengelyt, hogy az egyik irányba pörögjön. Ezután a másik tengelyt is megpöccintette, hogy az ellenkező irányba forogjon. A gömb pedig egy harmadik irányba forgott, a mozgástól szinte elmosódott a kép. A tudós átnyújtotta Gemmának, és ő érezte, hogy a tárgy egyszerre minden irányba forog, de mindezt kiegyensúlyozott harmóniában teszi.

– A világegyetem végtelen számú, véletlenszerű mozgásban lévő testek gyűjteménye, Gemma. Mindegyiknek megvan a maga útja és idővonala.

Keresgélve megtapogatta nadrágzsebeit, majd köpenye zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kis gumírozott hegyű érintőtollat.

– Minden olyan rendszerben, amelyben különböző részek egyidejűleg, de változó mozgásban vannak, mindig fennáll az esélye annak, hogy zavar keletkezik – folytatta. Óvatosan behelyezte a tollat a Gemma kezében forgó gömbbe, és megállította az egyik tengelyt, miközben a többi mozgásban maradt. – Ha az egyik rész hirtelen mozdulatlanná válik, egy másik, mozgásban lévő rész megakadhat rajta. Gondoljunk csak úgy erre, mint egy szövetben lévő gubancra, vagy mint egy úton átrohanó macskára, ami miatt hirtelen fékeznünk kell. Ez az apró, mégis jelentős zavar más irányba terelheti a dolgokat, és az idő esetében, ahogy Jack és ön tapasztalják, időanomália érzékelését keltheti.

Gemma Jackre pillantott azon szavak hallatán, amelyek miatt otthagyta őt a kávézóban. El kellett ismernie, a gömbbel a kezében, dr. Woods magyarázatát hallgatva az „időanomália” kifejezés valahogy értelmesebben hangzott.

– És akkor ön szerint én mi vagyok? – kérdezte Gemma. – Én lennék a gubanc?

– Pontosan. Amikor Jack először felhívott, azt mondtam neki, keresse meg azt a dolgot, ami olyan, mint egy horgony. Az univerzumnak megvan a maga módja, hogy kiszűrje a szabálytalanságokat, és azt, hogy a jelentőséggel bíró dolgokat hangsúlyozza ki.

A tudós ismét kinyúlt a tollával, és ezúttal a másik tengelyt állította meg, hogy csak a gömb forogjon.

– És ekkor mesélt magáról. Hogy maga az egyetlen olyan dolog minden napban, ami változik.

Gemma lebámult a gömbre, és botrányos romantikusságán tűnődött. A két aranytengely mozdulatlan volt, miközben a kis labda tovább pörgött. Vajon lehetséges volt, hogy az idő, vagy legalábbis az ő érzékelése megállt, hogy Jackkel keresztezhessék egymás útját? Ez megmagyarázná a vonzást, amit irányában érzett, de miért csak ennyi újra és újra eltelt nap után?

– Hogy lehet az, hogy ilyen sokáig tartott, amíg rájöttem, Jack viszont már százvalahány napja tudja? – kérdezte.

– Ez egy kiváló kérdés – felelte dr. Woods mosolyogva. – Lennie kellett valamilyen erőteljes történésnek, amitől az érzékelése megváltozott.

– Tegnap éjjel csókolóztunk – vágott közbe Jack. Gemma elpirult, dr. Woods pedig boldogan kuncogott.

– Á, nos, igen. Lehet, hogy ez volt az oka.

Gemma úgy érezte, mintha egy múzeumban lenne kiállítva, vagy mintha mikroszkóp alatt vizsgálgatnák, mivel épp mindkét férfi az ő lángoló arcát nézte.

A tudós ismét megpöccintette az aranytengelyeket, és azok ezúttal ugyanabba az irányba kezdtek forogni.

– Néha csak egy jó lökés kell, hogy a dolgok ismét a helyükre kerüljenek.

Gemma figyelte a bíbor-arany, elmosódott forgást, és a nagyobb képre gondolt. A két aranykarika összhangban volt, de a gömb továbbra is az ellenkező irányba forgott.

– És mi a helyzet mindenki mással? – mutatott rá. – Ha mi egy időbeli anomáliában ragadtunk, attól még az univerzum többi része normálisan pörög?

– Ez lehetséges – felelte dr. Woods. – Csak a saját időérzékelésünk tudatában vagyunk. De természetesen az is előfordulhat, hogy az általunk ismert valóság egésze megrekedt. A tudós a mozgás homályába döfte a tollát, a gumírozott vég a gömbhöz simult, a szár pedig gátat képezett a tengelyeknek, és azonnal megállt az egész szerkezet.

Gemma lepillantott, és érezte az egésznek a súlyát – a szó szoros értelmében, és átvitt értelemben is. A gondolat, hogy ő és Jack összeütköztek, egymásba gabalyodtak, és kibillentették a világegyetemet az egyensúlyából, már-már komikus volt.

– Ez szörnyen önzőn hangzik – nézett fel dr. Woodsra.

– Lehet, de egy pár önzősége a szerelem jele – nevetett a tudós.

Jack elejtette a kezében tartott szerkentyűt, ami csörömpölve a földre esett. Amikor lehajolt, hogy felvegye, véletlenül belerúgott, így a tárgy becsúszott a munkapad alá.

– Bocsánat, Simon – motyogta zavartan, és térdre ereszkedett, hogy kihalássza. Gemma észrevette, hogy arca mélyvörösre pirult.

Az ő orcája is lángra lobbant. Ismét. Visszaadta a gömböt a tudósnak, és felállt az ülőkéről, közben a füle mögé simította a haját.

– Ó, te jó ég! Talán túl sokat mondtam – szólt dr. Woods, aki észrevette a szobára telepedő, fojtogató feszengést. – Elnézést kérek. Nem tudok semmit a szív ügyeiről. Azokra még senki nem fedezett fel egyenleteket – nevetett zavartan.

– Megvagy! – kiáltotta Jack. Hangja visszhangzott a munkapad alól, ahová benyúlt, hogy elérje a leejtett tárgyat. Inge felcsúszott, így kilátszott a háta alsó része. Gemma szándékosan elfordította a tekintetét a kivillanó bőrről és a férfi ég felé tartott, feszes fenekéről. Nem volt értelme elkapnia a pillantását, mert miután Jack kimászott és felállt, inge fel volt csúszva a dereka körül. Lapos hasa és csípője mellett kilátszott egypár feszes izom, melyek befelé és lefelé mutattak, mintegy nyilakként vezetve Gemma tekintetét. A férfi észrevette, hogy Gemma bámulja, és gyorsan lesimította az ingét. Feltartotta a szerkezetet, melynek egyik lábáról pormacska lógott. Lefújta róla, és bocsánatkérő mosollyal dr. Woods felé nyújtotta a ketyerét.

Gemma kínosan érezte magát a bámészkodás miatt, de hirtelen élesen tudatosult benne valami. Kimondatlan szavak töltötték meg a szobát, amitől ismét szédülni kezdett.

– Köszönöm a magyarázatot, dr. Woods. Nagyon örülök, hogy megismerhettem.

– Részemről a szerencse, Gemma – felelte a tudós.

– Beszélhetnénk egy percet odakint, kérlek? – fordult Jack felé a nő.

– Persze – felelte Jack még mindig zavartan, vöröslő arccal.

Gemma az ajtó felé indult, közben hallotta a két férfi suttogását.

– Bocsánatot kérek, Jack. Nem tudtam, hogy nem mondtad el neki…

– Hát igen, oda még nem igazán jutottunk el… – felelte a férfi.

Hangja elhalkult, miközben Gemma a folyosón sétált.

Az épületben csend honolt, és égett gumi szaga terjengett, melyet Gemma eddig nem vett észre. Eldöntötte, hogy majd a friss levegőn szembesíti a férfit azzal kapcsolatban, amit az imént kerülőúton tudott meg. Fejében bonyolult, kusza gondolatok nyüzsögtek Jack iránta való és az ő férfi iránti érzéseiről. Mire a kijárathoz ért, Jack utolérte.

– Várj, Gemma! – kiáltotta, miközben a nő kilépett a napfénybe. Jack követte kifelé, majd tovább az ösvényen, melyen most többen jártak, mint amikor megérkeztek. Diákok sétálgattak, volt, aki sietett, más a telefonjára tapadva andalgott. A nyári egyetem nyüzsgése javában zajlott.

Gemma a gyepre lépett, hogy kitérjen az emberek útjából, és szembesítse Jacket az égető kérdéssel. A férfi majdnem belerohant, amikor Gemma megállt és megfordult.

– Elmondtad neki, hogy szerelmes vagy belém?

Jack szeme csillogott a lombos fák alatt, melyeknek az égbolt adott hátteret. A férfi összeszorította ajkát, mintha megpróbálná megakadályozni, hogy a szavak kiömöljenek rajtuk.

Gemma szíve a torkában dobogott, olyan hevesen, hogy csodálkozott, hogy egyáltalán meg tud szólalni.

– Jack?

– Oké, egy kicsit többről van szó az elméletemben, mint amit korábban elárultam – bökte ki a férfi.

– Nos, kérlek, oszd meg! – sóhajtott Gemma.

Jack beletúrt a hajába, és körbenézett, mintha ellenőrizni akarná, hogy senki nem hallja, amit Gemma minden bizonnyal értelmetlennek fog tartani.

– Szóval, már régóta gondolkodom ezen. Nem légből kapott a dolog, esküszöm. De mivel a csók működött – emlékezni kezdtél tőle –, szerintem nem tévedek abban, hogy… viszonoznod kell az érzéseimet ahhoz, hogy kijussunk ebből a helyzetből.

– Tessék?! – csattant fel Gemma. A közelükben elhaladó diákok rájuk pillantottak, és nagy ívben kikerülték őket. – Szóval, miről van itt szó? Egy napom van arra, hogy beléd szeressek, különben arra vagyunk kárhoztatva, hogy ezt a napod éljük át újra és újra?

– Azt hiszem, igen.

– Ez a legirracionálisabb dolog, amit eddig mondtál!

Hazamegyek – felelte Gemma. Visszament az ösvényre, és elsietett.

– Gemma, várj! Tudom, hogy nehéz elhinni, de hallottad, mit mondott Simon. Beragadtunk! Egy lökésre van szükségünk! Tudom, hogy valamit te is érzel, különben nem jöttél volna el ide velem; és nem csókolóztál volna velem tegnap éjjel! És nem randiztál volna velem az összes elmúlt alkalommal!

Abban tagadhatatlanul igaza volt, hogy Gemma is érzett valamit. És Gemma ismerte magát annyira, hogy tudja, nem csókolta volna meg, ha nem erre vágyott volna – még akkor is, ha csak aznap este ismerte meg. Volt némi igazság Jack szavaiban. De akkor is.

Megállt, és szembefordult vele.

– Jack, még csak arra sem emlékszem, hogy randiztam volna veled. Hány randink volt?

– Nyolc.

– Nyolc?! – hüledezett hitetlenkedve Gemma. Annyira beleszédült, hogy a festői kampusz egy zöld-kék-bézs homállyá mosódott össze.

– És mit csináltunk ezeken a randikon?

– Ötször ebédelni mentünk, háromszor pedig Lila szülinapi buliján voltunk. Ebbe nem számolom bele a tegnap estét, mivel akkor ott találkoztunk, nem pedig együtt érkeztünk – sorolta Jack olyan pontossággal, ami arra utalt, hogy mindegyiket feljegyezte egy mentális naplóba.

Gemma némán pislogott rá.

Jack óvatosan feltartotta a kezét a nő hitetlenkedését látva.

– Figyelj, tudom, hogy hihetetlennek hangzik, mert úgy érzed, mintha csak ma találkoztunk volna először, de tudom, hogy vegetáriánus vagy, és utálod a koriandert, mert szerinted olyan íze van, mint a szappannak. Tudom, hogy szereted a Mimóza koktélt és a jegeskávét, és rendszeresen kérsz desszertet az ebédhez, mert hiszel abban, hogy fagyit a nap bármely szakaszában ehet az ember. Hároméves korodban kezdtél zongorázni. Imádod a kutyákat, enyhén allergiás vagy a macskákra. Novemberben van a szülinapod, és mindig irigyelted azokat a gyerekeket, akiknek nyáron medencés szülinapi zsúrt szerveztek a szüleik. Most már azt is tudom, hogy nem szereted a zsúfolt bárokat és a hangos bulikat, és bármely olyan tevékenységet, amelyben túl sok ember vesz részt, de azért mégis elmész, ha egy szeretted miatt van az egész. Tudom, hogy a legjobb barátnőd Lila, akivel fősuli alatt ismerkedtetek meg, szobatársak voltatok, és bármit megtennél érte, ő pedig érted – sorolta Jack, majd szünetet tartott egy lélegzetvétel erejéig, mely egyszerre tűnt reményteljesnek és kimerültnek. Szeme csillogott. – Elég sokat tudok rólad ahhoz, hogy még többet akarjak tudni, és meg fogok őrülni, ha nem emlékszel rám, mert még soha senki iránt nem éreztem így.

Gemma megszédült. Minden, amit a férfi mondott róla, igaz volt. És ezek nagyon konkrét részletek voltak, melyeket máshogy nem tudhatott, csak úgy, ha ő elmondta neki. Ismét átfésülte a memóriáját, egy olyan emléket keresve, amikor a férfi ennyi mindent megtudhatott róla, és érzéseket kezdhetett táplálni az irányában, de csak olyan foszlányokat talált, amelyek inkább a képzelete szüleményei, mint valódi emlékek voltak.

Beismerte magának, hogy biztos ő is érzett valamit Jack iránt, ha belement, hogy nyolcszor randizzon vele – na és ott volt a tegnap éjjeli csók is. De az a tény, hogy a nyolc találkozó egyikére sem emlékezett – sem az elmúlt öt hónapra, melyek során megtörténtek –, csak összezavarta, nem tudta, mit is kezdjen ezzel az egésszel.

És ott volt az a tény is, hogy nem állt készen a szívét ismét kitenni a sebezhetőségnek. Még akkor sem, ha a férfi úgy gyűjtögette róla a hétköznapi, személyes tényeket, mintha értékes drágakövek volnának. Mintha talán az lenne élete küldetése, hogy megcsókolhassa őt.

Ezen kívül pedig már dél felé járt az idő, és mennie kellett dolgozni. Ráadásul még ki kellett derítenie, Patrick feljutott-e egy gépre, és vissza kellett mennie Lilához a kocsijáért.

– Mennem kell – szólt Jacknek, és megfordult, hogy elinduljon.

– Legalább hadd vigyelek vissza! – kiáltotta Jack csalódottan amiatt, hogy a lány már megint otthagyja.

Gemma csak sétált tovább. Már elő is vette a telefonját, hogy hívjon egy fuvart. Nem látott új üzenetet az öccsétől, de a munkahelyéről kapott pár e-mailt.

Tűzött a nap, a szárazföld belsejében egy kicsit mindig melegebb volt, mint L. A.-ben. Gemma bolondnak érezte magát, amiért hátrahagyja a fontos kötelességeit, hogy egy őrült elméletet kergessen valami vadidegennel. Bár tudományos-fantasztikusan hangzott, dr. Woods magyarázata az összegabalyodott valóságokról hihető volt. Elvégre tudós volt az öreg. És mégis, ki tudta volna megmondani, mi lehetséges és mi nem egy olyan hatalmas kiterjedésű univerzumban, melynek az ember csupán egy szeletkéjét ismeri? De a Jack által javasolt megoldást a valóság kibogozására – azt a gondolatot, hogy egyetlen nap alatt kellene szerelembe esnie – Gemma egyszerűen nem tudta elhinni. És nem volt rá ideje, hogy elkezdjen próbálkozni.

6. fejezet

Mint kiderült, a fuvar Pasadenából vissza Silver Lake-be nem volt éppen olcsó mulatság. Gemma fontolóra vette, hogy kiszámlázza Jacknek.

Írt egy sms-t Carmennek, hogy megüzenje, úton van a stúdióba, csak még előtte beugrik a kocsijáért. Ezután az egész utat azzal töltötte, hogy rendezze a reggellel kapcsolatos gondolatait. Mire bekopogott Lila bejárati ajtaján, úgy érezte, le tudna dőlni szunyókálni egyet.

– Ó, de jó, életben vagy! Na, mi volt? – üdvözölte Lila. Átöltözött, már nem kertésznadrágot viselt, hanem nyári ruhát. Haját törölközőbe csavarta, szeme alatt egy-egy félhold alakú tapasz díszelgett. Gemma gondolta, hogy ezek a tapaszok hasznosak szem alatti duzzanat esetén, de valójában fogalma sem volt, hogy működnek.

Gemma benyomult az ajtón, és ömleni kezdtek belőle a szavak.

– Hiba volt vele menni. Elvitt egy professzorhoz a Caltechre. Egy öreg elméleti fizikus volt, az apja egy barátja. Gyakorlatilag magánelőadást tartott nekem az időérzékelésünkről és arról, hogy az univerzumban mennyire véletlenszerűek a dolgok, és mennyire különböző irányba mozog minden egyszerre, és néha a dolgok összeütköznek és beragadnak, és csak valamiféle lökésre van szükség, hogy előremozdítsuk őket, és Jack szerint a lökés az, hogy viszonoznom kell az érzéseit, és bele kell szeretnem! Még ma!

Lila mozdulatlanul pislogott rá, miközben Gemma fel-alá járkált a nappaliban, és kapkodva vette a levegőt.

– És még azt hitted, értelmetlen volt, amit Clara néni mondott?

– Lila! – csattant fel Gemma, majd toppantott egyet.

– Jó, jó! Nyugodj meg! Ülj le. Hozok valamit inni – ezzel gyengéden lenyomta barátnőjét a kanapéra hűvös, hidratált kezével.

Gemma engedelmeskedett, és megpróbált mélyeket lélegezni. A kocsiban egész végig agyalt, de láthatólag nem voltak olyan rendezettek a gondolatai, mint hitte.

Lila visszatért egy szénsavas üdítővel, melynek a márkáját Gemma nem ismerte. Szívószál lógott ki belőle. Úgy tartotta Gemma ajkához, mint egy anyuka, aki teával itatja beteg gyerekét.

– Köszönöm.

– Most pedig meséld el még egyszer, mi történt! – kérte Lila, miközben megsimogatta barátnője hátát.

Gemma belekortyolt a buborékos italba, majd ismét vett egy mély levegőt. Újra nekifutott, ezúttal sokkal lassabban.

– Tulajdonképpen egy nagyon okos tudóssal elmagyaráztatta, hogy egy időhurok nagyon is lehetséges dolog, és azt mondta, a mai napot már száznegyvenhetedik alkalommal éljük újra. A tudós szerint azért kezdtem emlékezni Jackre, mert megcsókolt, ami a lökés volt ahhoz, hogy elkezdjem észrevenni, mi történik.

Jack szerint ez további bizonyíték arra, hogy… – mesélte Gemma, majd még egyet kortyolt, hogy nyerjen egy kis időt, mert tudta, Lila biztos ki fog akadni azon, amit ezután mondani fog. – Szerinte az fogja megtörni a körforgást, ha beleszeretek; ma.

Lila nagy zöld szemmel pislogott rá, és Gemma legnagyobb meglepetésére nem pattant fel a kanapéról, hogy ünnepelve dalra fakadjon.

– Ez a legromantikusabb dolog, amit valaha hallottam!

Lila viszonylag visszafogott válasza ellenére Gemma elégedetlen volt. ő is ugyanezt gondolta a kávézóban, de a legfrissebb tapasztalatokkal gazdagodva megváltozott a véleménye arról, hol helyezkedik el ez az egész az épelméjűség-romantika skálán.

– Ez a legirracionálisabb dolog, amit valaha hallottam!

Egyetlen nap alatt szerelembe esni? Az lehetetlen!

Lila a barátnője hadonászó keze után nyúlt, és kivette belőle az üdítőt, hogy ne fröcskölje össze a kanapét.

– Gemma, most a szívedre kell hallgatnod. Ez a jóképű, édes – talán egy kicsit fura, de kit érdekel – pasi azzal a vad, romantikus sztorival áll elő, hogy ti ketten lényegében megállítjátok az időt, és pont abban a részben nem hiszel, hogy belé tudnál szeretni?

– Úgy mondod, mintha valami szívtelen szörnyeteg lennék – gúnyolódott Gemma, és félrenézett.

– Nem vagy az! – Lila gyengéden az állához nyúlt, és maga felé fordította Gemma arcát. Szemébe azzal a megértéssel nézett, amire csak egy legjobb barátnő képes.

– Csúnyán összetörték a szíved, és tudom, hogy emiatt nehéz újra megnyílnod.

Lila nem kertelt, híven önmagához.

Gemma torkát fájdalmas érzés kezdte szorongatni. Szeme megtelt könnyel. Sóhajtott egyet, szégyellte, hogy a seb még mindig nem hegedt be.

– Bocsánat – mondta szemét törölgetve. – Már túl kellene lennem ezen.

Lila a háta mögé nyúlt, és kivett egy zsebkendőt a kisasztalon lévő dobozból.

– Ne kérj bocsánatot! Előttem annyit sírhatsz, amennyit akarsz. Csak rossz látni, hogy ennyire kivagy.

– Nem vagyok annyira ki – nevetett Gemma hüppögve, miközben a szemét itatgatta.

– Nem? – kérdezett vissza Lila, és letörölt egy könnycseppet Gemma arcáról. – Itt vagy ebben a valóságos tündérmesében, ahol az igaz szerelem segítségével kell megmentened valakit – sőt, ki tudja, lehet, hogy az egész világot –, és az a reakciód, hogy visítva elmenekülsz?

Gemma a szemét forgatta, és felnevetett.

– Megint csak úgy beszélsz, mintha valami szörnyeteg lennék. Lila elmosolyodott, majd komolyra váltott.

– Gemma, mindig azért buzdítalak a randizásra, mert tudom, mennyire szeretted Nicket, és mit adott neked ez az érzés, mennyire kinyitott. Tudom, hogy ijesztő annak a gondolata, hogy megint ezt csináld, tekintve, hogy milyen rosszul végződött, de más, ha a megfelelő emberrel csinálod, nem igaz? Valaki olyannal, aki megérdemel téged, és aki téged tesz az első helyre. Képzeld csak el!

Gemma elképzelte. Már jóval Nick előtt elképzelte, hogy beleszeret a tökéletes fiúba, akivel a világa valami újjá és széppé virágzik ki. Amikor megismerkedett Nickkel, ezt érezte. Még a „semmi zenész” szabályát is megszegte, annyira belezúgott. Sármos és tehetséges volt, ráadásul iszonyú szexi. Olyan haja volt, mint Kurt Cobainnek, és gitározott, az ég szerelmére! Vele Gemma megtapasztalta a mennyet és a poklot is. Kapott hideget és meleget. Magasságokban szárnyalt, hogy aztán egy pillanat alatt lezuhanjon onnan. Amikor kiderült, hogy kapcsolatukból semmi nem volt őszinte, és Nick csupán ugródeszkaként használta őt – az apjához és a lemezszerződéshez –, Gemma nem hitte többé, hogy olyan jó dolog a szerelem.

De Jack most meteoritként csapódott a világába, leöntötte kávéval, ezernyi szóval kifejezte, hogy szereti őt, és ezáltal Gemma újra képes volt elképzelni az egészet.

Nagyot szipogva megtörölte az orrát, amit csak Lila, Patrick vagy az anyja előtt mert megtenni.

– És szerinted ez az engem hajkurászó őrült csávó a megfelelő ember?

– Simán! – vonta meg a vállát Lila. – Eléggé odalehet érted, ha már átélte ezt a napot…, mit is mondtál? Száznegyvenhét alkalommal?

Gemma bólintott, Lilának pedig kikerekedett a szeme.

– Ha ennyi időn keresztül próbált rávenni arra, hogy emlékezz rá, akkor szerintem megér egy próbát.

Gemma megrázta a fejét, érezte, hogy a nyitottság irányába billen, de még mindig szkeptikus volt.

– Állítólag nyolcszor randiztunk is, amiből háromszor a szülinapi partidon voltunk.

Lila arcára kiült egy fintorgó mosoly: a szája sarka lefelé görbült, de közben helyeslően bólintott.

– Tetszik.

– Egyáltalán nem emlékszel rá? – húzta össze a szemét Gemma.

– Nem – felelte a barátnője, mintha nem zavarná, hogy nincs semmi értelme.

– Ez az egész olyan fura, Lila.

Lila a haja köré tekert törölközőhöz nyúlt, hogy levegye.

Tincsei sötét, nedves hullámokban omlottak a vállára.

– Ahogy mondtam, a furcsa még nem feltétlenül jelenti azt, hogy rossz. És gondolj erre az ő szemszögéből: minden egyes napját álmai nőjével tölti, aki egyik nap sem emlékszik rá, ki ő. Talán ő álmaid férfija, csak még nem jöttél rá!

Gemmának el kellett ismernie, hogy Lila reménytelenül romantikus optimizmusa ragadós volt. Rá kellett jönnie, Jack nem csupán megrekedt egy napban, egy számára rossz napban rekedt meg. A férfi számításai szerint körülbelül öt hónap alatt alakított ki érzéseket iránta, és Gemma azon tűnődött, vajon, ha ő maga is tudatában lett volna annak az öt hónapnak, ő is olyan reménytelenül hajkurászná-e a férfit. Az irányában érzett vonzásból és a csókjuk szédítő villanásaiból kiindulva – és ott volt maga a tény, hogy egyáltalán csókolóztak – nem tudná biztosan kijelenteni, hogy ő nem ugyanazt csinálná.

Lila ujjai közé csippentett egy hajtincset, és megszagolta a végét.

– Uhh! Ez a cucc büdös. Légyszi, mondd, hogy adsz egy esélyt a csávónak, és nem kell még egy száznegyvennyolcadik alkalommal is ezzel a borzalmas samponnal hajat mosnom!

Gemma felnevetett, majd Lila is becsatlakozott, ahogy hátradőltek, válluk összekoccant.

– Szagold meg! Komolyan beszélek! Ne kárhoztass erre a sorsra, könyörgöm! – Ezzel Lila Gemma orrához nyomta nedves haját, és gurultak a nevetéstől.

Gemma elköszönt a barátnőjétől, és végre elindult a munkahelyére. Élhetett bármilyen tündérmesében, akkor is volt egy élete, amit folytatnia kellett. Ráadásul nem is volt semmiféle elérhetősége Jackhez, ha esetleg kapcsolatba akart volna lépni vele. De az volt az érzése, hogy így is, úgy is visszatalálnak egymáshoz, főként, mivel a férfi egyszer már bevallotta, hogy követte.

Gemma épp útban volt a rádióstúdió felé autóval, mely egy hollywoodi irodaházban bújt meg, amikor az öccse újra hívta.

Benyomta a kormányán lévő gombot, hogy felvegye.

– Halló?

– Hali, Gem – köszönt a testvére. Kimerültnek hangzott. Bármilyen járatra sikerül is feljutnia, már jócskán este lesz, mire a nyugati partra ér.

Gemma ettől még reménykedett.

– Mi a helyzet?

– Semmi jó. Minden közvetlen járat tele van. Volt még egy ígéretes standby lehetőségem, de az emberek az utolsó pillanatban feltünedeznek. Olyan, mintha meg lenne írva, hogy ma nem érek haza – nevetett lemondóan, Gemma pedig nagyot nyelt.

– Ne mondd ezt! Még mindig felszállhatsz egy gépre.

– Nem vennék rá mérget.

Gemma kibámult a forgalmas utcára, és nézte, ahogy az autók és gyalogosok végighaladnak egy újabb Los Angeles-i napon. Azon tűnődött, vajon dr. Woods mit mondana arra, hogy Patrick a keleti parton ragadt. Vajon ő is valamilyen gubancba került? Vagy az egész Gemma beragadtságának következménye volt?

– Patrick, nem tűnik furának neked a mai nap? Éreztél valamiféle déja vu-t?

Gemma visszatartotta a lélegzetét, miközben öccse válaszára várt.

– Hát, már vagy ötven kört megtettem a terminálban, és már nem tudnám megmondani, melyik kapu melyik, és ugyanazokat a járatokra várakozó embereket láttam újra és újra, de ezen kívül nem. Miért?

Gemma elgondolkodott a válaszán, és bűntudatot érzett, amiért a fiút arra ítélte, hogy egy zsúfolt reptéren dekkoljon. Sokkal rosszabbnak tűnt a dolog, mint Lila büdös samponja. És közben nem akarta ilyen messziről aggasztó gondolatokkal terhelni az öccsét. Sokkal inkább szemtől szemben akarta elmondani, hogy benne ragadtak egy időanomáliában.

– Csak fura egy nap, ez minden.

– Nekem mondod? Egy másik földrészen ébredtem fel, emlékszel? Nos, azt hiszem, az gyakorlatilag tegnap volt. Vagy az neked holnap volt? Fogalmam sincs, már nem tudom követni az időt.

– Én sem – motyogta Gemma, és közben azon agyalt, vajon ugyanezt a beszélgetést folytatta-e az öccsével az előző száznegyvenhat alkalommal is.

– Mi az? – kérdezte Patrick.

– Hm? Ja, semmi.

Szünet állt be, és Gemma belehelyezkedett a vele való telefonálás kényelmébe. Egy apró, békés pillanat volt az egyébként túlterhelt napban.

A háttérben megszólalt a hangosbemondó.

„Tiffany Sanders utast hívjuk. Kérjük Tiffany Sanderst, hogy fáradjon a nyolcas kapuhoz.”

– ő az egyik, aki helyett felkerülhetek a gépre, ha nem jelenik meg – mondta Patrick egy cseppnyi reménnyel a hangjában. – Ééés… meg is jött.

Gemma szíve összeszorult, Patrick pedig akkorát sóhajtott, mintha valóban száznegyvenhatszor tanúja lett volna már, hogy Tiffany Sanders elhappolja előle az ülőhelyet.

– Figyelj, Gem. Szeretnék veled beszélni apáról – váltott témát az öccse. Ez felkészületlenül érte.

Gemma már az irodaház közelében járt, és nem volt ideje vitába keveredni az apja egyedül történő meglátogatásának témájáról. És időhurok ide vagy oda, biztos volt benne, hogy Patrick fel fogja hozni. Elhatározta, hogy csírájában elfojtja a próbálkozást.

– Patrick, már mondtam: nem megyek egyedül. Megvárom, amíg ideérsz.

Ahogy kimondta, eszébe jutott, mit mondott neki Jack pár órával ezelőtt, reggel. Az öcséd nem ér ide. Ha benne ragadtak a napban, és Patrick nem ér haza, az vajon azt jelenti, hogy Gemma soha többé nem látja már az apját? Ha már itt tartunk, ez azt is jelenti, hogy az öccsét sem látja már soha?

Mindkét gondolattól rögtön fájdalom szorította össze a mellkasát. Patrickkel kapcsolatban ez természetes volt, de meglepődött, hogy egyáltalán fájdalmat érez az apja hiánya miatt.

Gemma felhorkant. Kényelmetlenek voltak számára ezek az érzések. Folytatta a mondókáját, mielőtt Patrick bármit is szólhatott volna.

– Egyáltalán miért akar találkozni? Úgy értem, remélem, nem haldoklik, vagy ilyesmi.

– Jézusom, Gem!

– Bocsi, de mégis mi másért hívna? Soha nem akar minket látni.

– Mindig akar minket látni, csak te nem vagy hajlandó elmenni.

– Én…

Gemma belekezdett, majd félbehagyta a mondatot, mert a fiúnak teljesen igaza volt. Csak akkor látogatta meg az apját, amikor Patrick rábeszélte. Ami azt jelentette, hogy csak abban a hat hónapban történt ez meg, amikor Patrick L. A.-ben volt, és Gemma még akkor is szinte minden alkalommal valamilyen ürüggyel kihúzta magát a találkozások alól. Már majdnem egy éve nem látta az apját.

Patrick türelmesen vett egy nagy levegőt.

– Figyelj, Gem. El kell mondanom valamit. Személyesen akartam elmondani, de nem úgy tűnik, hogy az túl hamar össze fog jönni. Ígérd meg, légyszi, hogy nem fogsz kiborulni!

Gemma megérkezett a rádióhoz. Örült, hogy leparkolt, mert bármit is fog Patrick mondani, az biztos olyasmi lesz, amit jobb, ha nem autóvezetés közben hall. Már lefolytatták ezt a beszélgetést korábban, ezt tudta az érzelmekkel telítettségből. De nem volt ott semmi, amibe kapaszkodhatott volna, nem villant fel emlék. És ahogy idegei megfeszültek a testében, aznap először azt kívánta, bárcsak tudná, mi következik.

– Tudod, hogy csak még jobban kiborulok, amikor ezt mondod, Patrick.

– Bocsi, csak ismerlek – felelte a fiú, majd újabb levegőt vett. – Figyelj, az igazság az, hogy én kértem, hogy találkozzunk apával. Vannak híreim, amiket el kell mondanom. Teljes munkaidős állást ajánlottak az intézetben mint programigazgató, és el fogom fogadni. Hihetetlen lehetőség ez, Gem! Nem mondhatok nemet. De ez azt jelenti, hogy Lagosba költözöm. Végleg. Most csak két hétre jövök L. A.-be, mielőtt visszamennék. Nem mehetek el úgy, hogy ne tudnám, te és apa nem vagytok jóban. Tudom, hogy sose látogatod meg, ha nem vagyok ott, hogy hidat képezzek köztetek, szóval, nem is tudom…, szeretném, ha helyrejönnének a dolgok kettőtök között, mielőtt elmegyek.

Gemma szóhoz sem jutott. Alig kapott levegőt. Valahol agya mélyén azt gondolta, hogy ha ő és Patrick már lefolytatták ezt a beszélgetést, akkor biztos önvédelemből felejtette el.

A Lagos és a végleg szavak fülsiketítő robbanásokként visszhangoztak elméjében. Alig hallotta tőlük Patrick hangját az autó hangszóróin keresztül.

– Ott vagy, Gem?

– Mennem kell – felelte zsibbadtan.

– Gemma, várj…

Patrick nem tudta befejezni a könyörgését, mert nővére bontotta a vonalat.

Gemma kábultan sétált keresztül a forró parkolón, a beton csak úgy izzott a déli napsütésben. Nem tudta feldolgozni a hírt, hogy szeretett kisöccse végleg elhagyja az országot. Azt hitte, fél évet vele tölthet, de csak két hét jut neki. Aztán már nem lesz itt. Nem emlékezett arra, hogy beért az épületbe, átvágott az előcsarnokon és beszállt a liftbe, de hirtelen a rádió bejárata előtt találta magát. Azt hitte, talán csak álmodik, de aztán belépett, és megpillantotta Carment és Hugót, akik egy elviteles kínai kajával megpakolt asztal körül ültek. A stúdiójuk úgy festett, mint a legtöbb másik a szakmában: poszterekkel és dedikált emléktárgyakkal volt teleaggatva, és mindenhol elektronikai eszközök hevertek. Munkatársai a nyitott térben ültek, melyet egyszerre használtak előtérnek, konyhának és várószobának a meghívottak számára. Carmen szokásához híven hátradöntötte a széket két lábára, Hugo pedig az asztal fölé görnyedve lapátolta be az ételt.

– Épp időben – dörmögte Carmen, miközben szájából sült tészta lógott ki. Hugo épp evőpálcikával csippentett össze egy töltött tésztabatyut. – Többet rendeltem, ha esetleg kérsz.

Gemma a falnak támasztott padra dobta a táskáját, és rájött, hogy eszébe se jutott az ebéd. Lerogyott a kis kerek asztal körüli egyik üres székre.

– Köszi.

– Mi a helyzet? – kérdezte Hugo. Hangja mélyen zengett széles mellkasában. Szinte az egész helyet elfoglalta az apró hangmérnöki fülkében, amikor mindhárman bezsúfolódtak.

– Ööö… – Gemma nem igazán tudta, mit mondjon, mert még mindig szédelgett. – Sűrű volt a reggelem.

Carmen előredöntötte széke levegőben meredező lábait, és ledobta a tésztás dobozát.

– Nos, össze kell kapnod magad, csajszikám. Marsha gyerkőcénél még mindig tart a rókamóka, és nem mondtuk le Nigel Blacket. Azt mondtam a főninek, majd te beugrasz helyette.

Ezután Carmen a fülke ablaka fölötti faliórára pillantott.

– Ez azt jelenti, hogy húsz perc múlva kezdesz.

Ebben a pillanatban Gemma hálát adott az égnek, hogy üres volt a gyomra. Még az öccsével folytatott telefonbeszélgetést sem sikerült kihevernie, és annak a hírnek hallatán, hogy egyik bálványát kell élő adásban meginterjúvolnia, biztos, hogy kiadott volna magából mindent.

7. fejezet

A hír hallatán, hogy pár percen belül meg kell interjúvolnia Nigel Blacket, Gemma sarkon fordult, és kirohant.

Az épület előtti járdán indult meg, és úgy kapkodta a levegőt, mintha épp vajúdna. Próbált küzdeni a hányingerrel, és azon tűnődött, vajon mikor változott az élete valóságos őrületté. Ekkor ismerős hang ütötte meg a fülét.

– Gemma?

Jack volt az. És a Gemmát elárasztó megkönnyebbülés olyan volt, akár egy puha takaró hóvihar idején.

– Te – szólította meg.

A férfi lassan közeledett, kezét félig feltartotta, mintha félne, hogy Gemma elrohan.

– Igen, én.

Nyilvánvaló volt, hogy Jack megint követte őt, és Gemma rájött, hálás neki ezért. Az elmúlt negyedóra után szüksége volt egy ismerős arcra, és még ha Jack csupán egy megmagyarázhatatlan kozmikus véletlen folytán volt is ismerős, örült neki.

– Minden rendben? – A férfi már biztos korábban is feltette ezt a kérdést, és Gemma biztos volt benne, hogy hazudott neki.

– Nem, nem igazán.

– Szeretnél beszélni róla?

– Már úgyis tudod, nem?

Jack megvonta a vállát, és kedvesen elmosolyodott.

– Csináljunk úgy, mintha nem tudnám.

Az épület külső fala mellett álló padra mutatott, amire szerencsére árnyékot vetett egy előtető.

Gemmának nem volt sok ideje – már ha egyáltalán megcsinálja az interjút, de az arra történő kísérlet, hogy legalább feldolgozzák a történteket, hívogató volt számára.

Leült a padra, Jack pedig követte.

– Most beszéltem telefonon Patrickkel. Még mindig New Yorkban vesztegel, de most mondta el, hogy végleg Afrikába költözik, mert az intézet, ahol dolgozik, visszautasíthatatlan állást ajánlott neki. Csak pár hétre jön L. A.-be, és kiderült, hogy ő szervezte meg a mai találkozót apánkkal, mivel valami békéltető szerepet akar játszani, mielőtt végleg elutazik. Ha mindez már megtörtént, akkor bizonyára kitörölte az agyam.

Jack nagyot sóhajtott.

– Ez durva – felelte.

Gemma torka összeszorult az érzelmektől. Kétségbeesetten hangzottak a szavai.

– Már így is csak hat hónapot látom egy évben! Mi lesz, ha végleg Afrikába költözik? Akkor soha nem fogom látni. Aztán majd megismerkedik ott valakivel, és szerelmes lesz…, lehet, hogy már az is! És életem végéig kettesben szomorkodva ünnepeljük a karácsonyt anyámmal Phoenixben!

Gemma szipogott, Jack arcára pedig lágy, együttérző mosoly ült ki.

– Kicsit gyorsan belementél ebbe a gondolatspirálba.

– Hagyjál már, nem is ismersz – morogta Gemma a szemét forgatva.

Jack a tenyerét a padra szorította, előredőlt, kissé megemelte a testét, és közelebb húzódott a lányhoz. Gemmát ismét megcsapta a bódító, szellős erdőillat.

– Igazából de, ismerlek, emlékszel? És bocsánatot kérek, ha egy kicsit erősen hangzott, amit Simon laboratóriuma előtt mondtam, de talán az a legjobb, ha tudod. Tudom, milyen nehéz neked ez az egész. Patrick az egyik legjobb barátod.

Szavai pofonként csapták arcul Gemmát. Sosem gondolt az öccsére barátként, de attól, hogy Jack kimondta, egyértelműnek tűnt, és Gemma a felismeréstől sűrűn pislogott.

– Iszonyú szerencsés is vagy – folytatta a férfi. – Sosem találkoztam a sráccal, de ahogy beszélsz róla, és amilyen keményen próbálkozik, hogy hazajusson érted, csodálatos embernek tűnik.

– Tényleg az. Nagyjából ő az egyetlen megbízható férfi az életemben. Jó, és a kutyám, Rex.

Jack hátradőlt, és bólintott.

– Á, igen, Rex. Tudod, iszonyú féltékeny voltam az első néhány alkalommal, amikor azt mondtad, valaki otthon vár. Amikor megtudtam, hogy egy négylábúról van szó, már nyugodtabb voltam az esélyeimmel kapcsolatban.

Gemma arcát elöntötte a vér. Füle mögé tűrte a haját. Nagyon régóta megvolt neki Rex, és őt használta ürügyként, hogy kihúzza magát a társasági események alól. Attól függően, hogy ki volt az, aki rosszul feltételezte, hogy Rex ember, megesett, hogy Gemma nem javította ki a tévedést. Az a tény, hogy Jack tudta az igazságot, azt jelenthette, hogy Gemma megbízott benne annyira, hogy őszinte legyen vele, és hajlandó volt adni neki egy esélyt.

– Nagyon jó kutya.

– Efelől nincs kétségem – mosolygott Jack.

– Nem találkoztál vele?

– Nem, még nem volt hozzá szerencsém.

Gemma magában elgondolkodott azon, ez mit jelent. Most már legalább tudta, hogy a száznegyvenhat nap és nyolc randi alatt Jack még sosem jutott el a lakásáig – ami túl gyors is lett volna csupán egyetlen nap ismeretség után. Attól a gondolattól, hogy a férfi sosem nyomult annyira, hogy ez összejöjjön, még nagyobbat nőtt Gemma szemében.

– Kedvelne téged – mosolygott vissza Jackre.

– Kicsoda, a tesód vagy a kutyád?

– Mindketten – felelte Gemma még szélesebb mosollyal.

– Nagy megtiszteltetés lenne találkozni velük – vigyorgott Jack csillogó szemekkel.

– Nos, Rexszel még megoldható a dolog, de hacsak nem akarsz repülőre pattanni New Yorkba, nem hiszem, hogy Patrickkel összejön. Legalábbis nem ma – felelte, majd sóhajtott egy nagyot, és ismét érzett egy szúrást a telefonbeszélgetésük miatt.

– Tudod – kezdte Jack –, az alapján, amit láttam, nem hinném, hogy bármit változtatna a kapcsolatotokon, hogy egy másik földrészen fog élni. Olyan testvéreknek tűntök, akik szétválaszthatatlanok. Szerencsések vagytok, hogy ott vagytok egymásnak.

Gemmát elöntötte a melegség.

– Hát, gyerekként tényleg csak egymásra számíthattunk. ő még kisbaba volt, amikor a szüleim elváltak. Én voltam a bébiszittere gyakorlatilag attól fogva, hogy Arizonába költöztünk, és mivel minden barátom, akivel játszottam, L. A.-ben maradt, vele tudtam játszani. Azóta közel állunk egymáshoz.

Gemma szeretettel gondolt a phoenixi kertjükben töltött napsütötte délutánokra, amikor Patrick és ő a medencéjükben pancsoltak, miközben édesanyjuk egy nyugágyban magazint olvasgatott.

Jack rámosolygott.

– Látod, nem hiszem, hogy pár ezer kilométer bármit rontana ezen. És ráadásul te is bármikor meglátogathatod, hiszen kelet felé is mennek repülők.

Gemma értékelte az őszinte kedvességet.

– Mindig ilyen optimista vagy? – kérdezte a férfi arcát tanulmányozva.

Jack furcsa, mélyről jövő nevetést hallatott, melyet Gemma nem tudott megfejteni, de azon kapta magát, hogy bele akar merülni.

– Ma már az vagyok. Amikor apukám meghalt, megtanultam, hogy ragaszkodnunk kell az emberekhez. Nem szabad, hogy a harag, a távolság vagy bármi más, ami az adott pillanatban fontosnak tűnik, közénk álljon, mert végül nem éri meg.

Gemma még sosem veszített el családtagot, így tudta, Jack olyan szemszögből beszél, melyben ő nem osztozhat. A férfi hangjában csengő bölcsesség egyszerre volt fájdalmas és mély.

– Közel álltál az édesapádhoz?

Jack nagyot sóhajtott.

– Nem annyira, mint szerettem volna.

Csend telepedett közéjük, és annak ellenére, hogy beszélgetésüknek köszönhetően Gemma közelebb érezte őt magához, feszengeni kezdett.

– Gondolom, most jön az a rész, hogy azt mondod, csak vesztegetem az értékes időmet, és menjek, látogassam meg az apámat.

Jack csettintett egyet a nyelvével, és megrázta a fejét.

– Nem. Attól tartok, ez a döntés rád vár, bár szerintem ki tudod találni, mit tennék a helyedben.

Bár Gemma meglepődött, mégis örült, hogy nem avatkozik bele a kérdésbe.

– Köszönöm.

Jack bólintott, Gemmának pedig megszólalt a telefonja a zsebében.

Kivette, és látta, hogy Carmen keresi. Az emlékeztető a másik – az elsődleges – problémára, ami miatt kirohant, úgy vágtatott vissza, mint egy csorda vadló.

Gyomra bukfencet vetett, szíve pedig ismét a torkában kezdett dobogni.

– Igen? – lehelte a telefonba.

– Bejössz, vagy nekem kell beszélnem a vén csirkefogóval?

– Ne hívd így! Egy legenda! – háborgott Gemma.

– Na ja, egy legenda, aki mindjárt egy csomó maradék kínai kajával teleszórt üres stúdióba lép be, ha nem tolod ide a pofikádat, kisasszony. Két perced van, különben lemondom, és aztán neked kell megmagyarázni Marshának és Nigel Black embereinek, miért mondtuk le az utolsó pillanatban! – Ezzel Carmen letette, Gemma pedig a telefonnak szitkozódott.

– Mi a probléma? – kérdezte Jack.

Gemma testében úgy szikráztak az idegek, mint elektromos kábelek a viharban. Hangja remegett, amikor megszólalt.

– Hm, csak annyi, hogy egy irtó híres zenész, akinek történetesen nagy rajongója vagyok, bármelyik percben betoppanhat egy élő interjúra. És a főnököm nincs itt, szóval nekem kell megcsinálnom.

Gemma felállt, izzadt keze satuként szorította telefonját. Annak a napnak az emléke, amikor kislányként találkozott Nigellel, élénk színekkel égett bele az agyába, mint egy szégyenfilm. Az apja elvitte magával a hangstúdióba, és Nigel ott volt az egész bandájával. A zenész laza volt, magas és roppant jóképű. Bőr, fűszer és frissítő menta illatát árasztotta. Olyan volt, amilyennek Gemma elképzelte, sőt, még annál is több. Egyszerűen lenyűgöző kisugárzása volt. Az apja kezet rázott vele, és megbökte Gemmát, hogy ő is tegyen így, de a kislány katatón állapotba került. Megvolt az esélye, hogy rocksztárokkal pacsizó miniatűr mogulként érvényesítse zeneipari születési jogait, de meg sem tudott mukkanni. Mindenki azt gondolta, aranyos az egész, de Gemma úgy érezte, kudarcot vallott. Itt volt a lehetőség, hogy az legyen, akinek született, és elszúrta. A rövid jelenet, melynek a szobában rajta kívül valószínűleg senki sem tulajdonított jelentőséget, még mindig kísértette.

Ha legalább valaki más lenne ma a stúdióban. Bárki más.

– Szeretnék egy nap úgy dolgozni rádiósként, hogy tényleg adásban legyek – magyarázta Jacknek, miközben még mindig kapkodva vette a levegőt. – Ez az álmom, mármint hogy Nigellel beszélgessek, de képtelen vagyok rá. Azt hiszem, mindjárt elhányom magam – folytatta Gemma, és a szája elé kapta a kezét.

Jack felpattant a padról, és gyengéden megszorította a lány vállát.

– Hé, ne hányd el magad! Szerintem elég menő probléma az, hogy egy rocksztárt kell meginterjúvolnod, nem gondolod? Úgy értem, hasonlítsd csak össze a nap többi részével.

Gemma megpróbálkozott egy mosollyal, de közben kiverte a jeges veríték. Körbenézett egy kukát keresve, abban a reményben, hogy nem koszolja össze másodjára is Jack ingét aznap. Ha nem tudja magát összeszedni az interjúra, akkor semmi reménye arra, hogy egy nap majd saját műsort vezethet. Soha nem fog bizonyítani Marsha előtt. Talán végső soron nem is alkalmas álmai munkájára.

– Nem érted – mondta a férfinak. – Találkoztam Nigellel gyerekként, és teljesen lefagytam. Egy hang sem jött ki a számon. Fogalmam sincs, hogy fogok ma interjút készíteni vele. Teljes katasztrófa lesz.

– Hé, Gemma, nyugi, nyugi! Minden rendben! – Jack ismét megszorította a vállát, mély levegőt vett, és bólintott, hogy Gemma is tegyen így. – Gyerek voltál, amikor történt. Most már felnőtt vagy. És profi. Én állandóan híres emberekkel beszélek a munkám során. ők is csak emberek. Úgyhogy mi van akkor, ha Nigel minden idők egyik legmenőbb rockzenekarának a frontembere? Oké, ezt nem kellett volna mondanom! Felejtsd el! – mondta Jack, és félreugrott, amikor a nő öklendezni kezdett.

Gemma megpróbált összpontosítani. Korábban egy pillanatra azt gondolta, izgalmas lenne Nigel Blackkel beszélgetni, de így, hogy szembetalálta magát a helyzettel, nem tudta, képes lesz-e rá, az idő viszont fogyott. Ott, a forró járdán, ahol Gemma maga volt a megtestesült idegesség, nem tudta eldönteni, melyik lenne a rosszabb: lemondani az interjút, és elviselni Marsha és Nigel emberei haragját, vagy megcsinálni, és közben lehányni a híres rocksztárt, akit gyerekkora óta bálványozott.

– Hé, Gemma, figyelj, hallgass meg! – fogta meg Jack ismét a vállát, és a szemébe nézett. Gemma közben mélyeket lélegzett. A férfi aggódva vonta fel a szemöldökét, de nem zökkent ki. – Tudom, hogy nem szereted, ha elmondok dolgokat, amik már megtörténtek, de azt hiszem, ez a helyzet megköveteli, hogy áthágjuk a szabályokat.

– Miről beszélsz? – kérdezte Gemma két kapkodós lélegzetvétel után.

– Mi van, ha azt mondom neked, hogy minden egyes alkalommal ilyen ideges leszel, de gyönyörűen végigcsinálod az interjút?

Talán csak oxigénhiány volt az agyában, mindenesetre Gemma nem tudta elhinni, amit hallott.

– Tényleg?

– Igen – bólintott határozottan Jack. – Milliószor hallottam, jó, igazából száznegyvenhatszor.

Arcán hamiskás mosoly terült szét, mely Gemmának ismerős volt a bárból előző estéről. A lány izgatottságot érzett a mellkasában, ami enyhítette a pánikot.

– És jól megy?

– Igen. Tudom, hogy meg tudod csinálni, mert már korábban is megcsináltad. Újra és újra.

Gemma kiegyenesedett, és igyekezett egy nagy, mély levegőt venni. Igaza lehet Jacknek, gondolta. Hiszen a Patrickkel folytatott beszélgetésre sem emlékezett, és arra gondolt, azért nem, mert túl megterhelő volt. Talán az elméje védte őt.

– Amikor azt mondom, menni fog, tényleg úgy értem: menni fog. Bízz bennem – mosolygott rá Jack.

A férfi szavai tagadhatatlanul adtak egy löketet Gemma önbizalmának. De el kellett ismernie, hogy nem tudta elképzelni, amint eléggé összeszedi magát a járdán történő pánikból ahhoz, hogy pár perc múlva adásban legyen.

Ebben a pillanatban egy fekete, sötétített ablakú terepjáró gördült a járdaszegély mellé mély, tekintélyt parancsoló berregéssel. Gemma nem látott be, de tudta, ki ül bent. Tudta, hogy nincs visszaút.

– Itt a végszó – szólt Jack egy megnyugtató bólintás kíséretében.

Gemma szíve – többféle okból is – majd kiugrott a mellkasából. Jack elengedte a karját, erre Gemma kinyúlt, és megragadta a férfi kezét.

– Bejönnél megnézni?

Jack majdnem megtántorodott, és hirtelen úgy festett, mintha neki lenne szüksége támogatásra. Lenézett egymásba fonódó kezükre, és elmosolyodott.

– A világért sem hagynám ki.

Gemma Nigel Blackkel szemben ült a stúdióban. Mindketten hatalmas fejhallgatót viseltek. A nő úgy helyezkedett el, hogy inkább a zenész arcát lássa, mintsem az előtte lógó mikrofont.

A bemutatkozás után – Gemmának sikerült eszméleténél maradnia, és nem hányta le a híres rocksztárt – beléptek a fülkébe. Gemma bentről diszkréten szemügyre vette Carment, Hugót és – váratlan örömére – Jacket, akik az üveg túloldalán ültek. A férfi némán felemelte a hüvelykujját. Nigel két embert hozott magával, egy zömök, fekete ruhás férfit, aki úgy festett, kihívás elé állítaná Hugót egy verekedés során, és egy lángvörös hajú nőt, aki a sok plasztikai műtétnek köszönhetően húsz évvel fiatalabbnak tűnt valós koránál. A nő Bridgetként, Nigel PR-osaként mutatkozott be, és mindenkit emlékeztetett, hogy harminc percük van az interjúra, egy másodperccel sem több.

Ez a harminc perc csillagászati összegbe és számos szívességbe került a rádiónak, melyek kérésekor Gemma büszkén nem dobta be az apja nevét. A kisujjában volt a zeneipar, tekintve az örökségét, de nem akarta kihasználni ezt az előnyt. Mindig eltökélt volt, hogy saját magának járja ki az útját.

Nigel az asztal túloldaláról figyelte őt. Híres jégkék szeme csak úgy ragyogott. Igazi rocklegendaarca volt, látszott rajta, hogy több évtizednyi turnézást és rajongókkal való találkozást tudhat a háta mögött, és ez tökéletesen passzolt karcos hangjához. És persze a brit akcentus sem ártott.

Az igazság az volt, hogy Gemmát az apjára emlékeztette. Nem a külseje miatt, hanem azért, mert apjával együtt hallgatták a rocksztár dalait, és énekelték a szövegeket, még régen, mielőtt a családjuk széthullott volna. Ez volt az egyetlen kedves emlék, amit megengedett magának, hogy megőrizzen.

Gemma felpillantott a jelzőfényként világító „adásban” feliratra. Ezután vett egy mély levegőt, és elkezdett a mikrofonba beszélni.

– Köszöntök mindenkit, Gemma Peters vagyok, ma Nigel Blackkel jelentkezem a stúdióból. Meg kell mondanom, hatalmas megtiszteltetés, hogy itt van velünk ma.

– Köszönöm, kedves.

Gemma megpróbált nem elájulni.

– Egy estére jött Los Angelesbe a turnéja keretében. Hogy választotta ki a turné állomásait erre a különleges alkalomra?

– Á, nos, imádom Los Angelest. Kemény vénasszony, de az egyik kedvenc helyem a világon. Süt a nap, mindenki megpróbál híres lenni. Itt sosem unatkozik az ember.

Gemma azon kapta magát, hogy a férfi varázsának hatása alá kerül, és közben teljesen átadta magát a helyzetnek. Az interjú zökkenőmentesen folyt. Alig kellett rápillantania a megírt kérdésekre, mert pont olyan volt Nigel Blackkel beszélgetni, amilyennek remélte.

A zenész elmesélt egy botrányos történetet arról, amikor először játszott a Hollywood Bowlban a nyolcvanas években, ugyanott, ahol ma este is fel fog lépni. Mindenki dőlt a nevetéstől a stúdióban. Ezután legutóbbi albuma kedvenc számairól beszélt, és utalt arra, hogy új anyagon dolgozik. Megesküdött, hogy csak akkor vonul vissza, ha halott lesz, és Gemma remélte, nem túloz.

– Kik ma a kedvenc művészei? Van valaki olyan, akit ígéretesnek tart? – kérdezte Gemma.

Nigel megsimogatta borostás állát. Fekete pólót viselt, csuklóját szakadt bőrszíjak ölelték körül. Napszemüvegét pólója gallérjára akasztotta. Ez volt Gemma egyik kedvenc kérdése, amit azért írt, mert tudta, bárkit is nevez meg a sztár, az olyan lesz az illetőnek, mint egy égi áldás.

– Ó, rengeteg olyan előadó van manapság, akik izgalmas dolgokat csinálnak. Az előzenekaraink ezen a turnén mind kiválóak. Sőt, ma este egy újjal bővül a sor. Bridge, mi is a nevük? – kérdezte Nigel, majd elhajolt a mikrofontól, és az üvegen keresztül intett a PR-osának.

Gemma lelkes közönségükre pillantott az üvegen át. Carmen és Hugo tették a dolgukat, Jack pedig tágra nyílt szemmel, mosolyogva nézte őket. Bridget tátogott valamit, amit természetesen nem hallhattak.

A Gemma számára némán elhangzott név hallatán Hugo hátrarántotta a nyakát, és Carmenre meredt. Vitába keveredtek, aminek a vége az lett, hogy Carmen rácsapott Hugo nagy kezére, amit egy kapcsoló fölé tartott. Ez a kapcsoló tette lehetővé, hogy Gemma és Nigel is hallja őket.

Bridget hangja behallatszott, rögtön Gemma füléig hatolt az éles orrhang. A lány szíve a mélybe zuhant a név hallatán.

– Azalea.

– Á, igen, ez az – felelte Nigel. – Azalea. Egy utolsó pillanatos kiegészítés a mai állomáshoz, nem tudom, hogy bejelentették-e már, de az biztos, hogy hasítanak. Kíváncsian várom, mit csinálnak legközelebb.

Gemma hirtelen megértette, miről szólt a néma vita. Nyelve a szájpadlására tapadt. Egy csettintő hang kíséretében lefejtette, mely, remélte, nem süketítette meg a hallgatókat.

– Igen, persze, hallottam róluk.

– Ja, ja. Izgatottan várom őket. Helyiek, ugye?

Túlságosan is helyiek, gondolta Gemma.

Legszívesebben felüvöltött volna. Hogy merészel Nick Nigel Black közelébe kerülni? Tudta, nem sajátíthat ki egy világsztárt, de a fenébe is, ezért az egy dologért volt oda, és Nicknek még ebbe is bele kellett rondítania.

Vett egy nagy levegőt, és sikerült megőriznie a nyugalmát.

– Igen, azok. És mi lesz a következő lépés a turnéja után?

Vissza a stúdióba?

Nigelt nem lepte meg a kérdés. Több mindent is megosztott az új projektjéről, és arról, milyen új irányt vesz a következő albumával. Megemlített néhány komoly tehetséget, akik közreműködnek majd az albumon, és még arról is mesélt, hogy találkozott egy híres rendezővel, akivel egy közelgő filmben való szerepléséről beszéltek.

Az interjú végére Gemma lelkiállapota helyreállt. A rocksztár ismét ott volt kedvenc piedesztálján. Csillogó szemmel bámulta, mintha még mindig hétéves lenne. Elmondta a műsor zárósorait, és megvárta, amíg Carmen jelzi, hogy már nincsenek adásban, mielőtt levette a fejhallgatóját.

– Ez csodálatos volt. Köszönöm szépen – hálálkodott Gemma. Mindketten felálltak, és Nigel kezet rázott vele.

– Részemről az öröm, Gemma. Hé, Roger lánya vagy, ugye? Emlékszem, amikor még ekkora voltál – mondta a rocksztár, és a csípője magasságába tartotta a kezét. Egy megsemmisítő pillanatra a nő agyán átvillant, hogy fel fogja emlegetni a szégyenletes lefagyást, de a férfi csak lágyan mosolygott. – Hát, jól megnőttél. Hogy van mostanában a vén szar?

Gemma elpirult, miközben tudta, ez nem az apja ellen irányult. Nigel is biztos tudott róla botrányos sztorikat. Nem akart belemenni a kapcsolatuk részleteibe, nem akarta szétzúzni azt az eufóriát, amiben épp lebegett.

– Feltételezem, jól van. Nem találkozom vele olyan gyakran. Nigel sokatmondóan bólintott, mintha azt mondaná, magyarázat nélkül is érti. Gemma tudta, a zenész kétszer is elvált, három gyereke van, és mostanra talán már egy csomó unokája is, így valószínűleg neki is kijutott feszült kapcsolatokból.

– Nem lehet könnyű, drága. De neked ehhez érzéked van. A véredben van a zeneipar.

Ebben a pillanatban Gemma megbocsátott neki, amiért megáldotta az Azaleát. A napnál is fényesebben ragyogott.

– Köszönöm.

– Ott leszel a közönségben ma este? A ragyogás kialudt.

– Hát, igazából nem. Nem sikerült jegyet szereznem, és ma van a legjobb barátnőm szülinapi partija is.

Ez részben hazugság volt. Természetesen tudott volna jegyet szerezni, még akkor is, ha húsz perc alatt elkapkodták. Csak meg kellett volna kérnie az apját. De azt nem akarta.

– Nos, ezt könnyen tudjuk orvosolni. Sőt, még egy jobbat is tudok. Bridge! – kiabált át az üvegfalon.

– Ó, nem fogja hallani…

– Szerezz ennek a stúdiónak backstage jegyeket ma estére!

Amennyi kell nekik!

Gemma összerezzent a hangjától, mely betöltötte a hangszigetelt fülkét. Látta, hogy Bridget bólint, mintha értette volna, majd a telefonjáért nyúl.

– Meg is oldódott. Hozd el a barátnődet szülinapja alkalmából – fordult Nigel mosolyogva Gemmához.

A lány ismét úgy ragyogott, mint a nap.

– Hűha, köszönöm!

– Nincs mit, kedves. Köszönöm a beszélgetést. Most mennem kell – felelte a zenész, majd odahajolt hozzá, és arcon csókolta.

Gemma majdnem ott helyben elájult.

– Viszlát, Nigel Black – lehelte, mintha csak álmodna, nem pedig tényleg tanúja lenne annak, ahogy elsétál a bálványa.

A rocksztár felvette a napszemüvegét, és kilépett az ajtón. Carmen és Hugo felálltak, hogy kezet rázzanak vele, Jack pedig besurrant a fülkébe.

– Elképesztő voltál! – közeledett Gemma felé vigyorogva. Gemma úgy csinált, mintha pukedlizne.

– Köszönöm!

Még mindig mámorban lebegett attól, hogy Nigel Black megpuszilta. Kinyúlt, és Jack mellkasára tette a kezét.

– És köszönöm a lelkesítő szavakat. Komolyan.

– Ez csak természetes – felelte a férfi, és kezét az övére helyezte. – De akarsz tudni egy titkot?

Gemma számára szédítő volt az érzés, hogy kezét Jack szívdobogása és keze melege fogta közre. A férfi szeme káprázatosan ragyogott.

– Mondd el!

Jack megszorította Gemma kezét.

– Ez volt az első alkalom, hogy megcsináltad – felelte mosolyogva.

Gemma abbahagyta a lebegést, amikor megemésztette a hallottakat.

– Várj, micsoda? Soha nem csináltam végig az interjút korábban?

Jack megrázta a fejét.

– Mindig lemondtad. Ez az első alkalom, hogy végigcsináltad.

– Tehát hazudtál nekem? – pislogott rá a nő.

– Igen. Bocsánat. De tudtam, hogy képes vagy rá, így adni akartam egy kis…

Gemma újra mámorban kezdett lebegni, csak más okból. Belekapaszkodott a férfi ingébe, és magához húzta, hogy megcsókolja. Észvesztően félt a járdán, és Jacktől megkapta azt a lökést, amire szüksége volt. Nélküle soha nem mert volna Nigellel beszélni.

Jack vett egy rövid levegőt, és majdnem elvesztette az egyensúlyát.

Gemmát magával ragadta a pillanat, és megcsókolni Jacket egyszerre tűnt újnak, és olyannak, akár egy hosszú útról való hazatérés. Miután a férfi magához tért a meglepetéstől, úgy csókolt vissza, mintha az élete múlna rajta. Ajka úgy simult Gemma ajkához, mintha egymást kiegészítő, egymáshoz szabott formák lennének. Puha szája és részegítően édes nyelve épp olyan volt, amilyennek a nő elképzelte. Gemma közel hajolt hozzá, szédítő melegség futott át rajta, és érezte, hogy a férfi átkarolja. Bevillant a csókjuk képe előző estéről, de már nem volt álomszerű. Gemma érezte Jack ajkának és karjának ismerősségét. Nem tudta kibogozni, mindez mit jelent, de tudta, valami nagyon fontosat.

Hátrahúzódott, és Jack egy pillanatig vele mozdult, mintegy öntudatlanul, mintha még tovább ki akarná tartani a csókot. Gemma lágyan rámosolygott, és ujjait a férfi ajkához nyomta.

– Köszönöm, hogy hazudtál nekem.

Jack határozottan kábultnak tűnt. Kék szeme ködösen csillogott. Gyengéden megcsókolta Gemma ujjbegyeit, amitől ő megborzongott, mielőtt leengedte a kezét.

– Egész nap hazudok neked, ha ez a következménye.

Gemma felnevetett, majd hallotta, hogy a hangrendszer bekapcsol.

– Ööö, Gem? Ki is ez a srác? – hallatszott Carmen hangja a mennyezeten lévő hangszórókból.

Gemma biztos volt benne, hogy arca skarlátvörösre pirult.

Megfeledkezett róla, hogy az üveg mögül bárki láthatta őket.

– ő itt Jack.

– Á, oké. Szóval, Jack, te nem zenész vagy, ugye? – kérdezte Carmen. Áthajolt Hugón, aki a keverőasztalnál ült keresztbe tett karral, mint egy apa, aki azt várja, mikor jön haza a lánya a bálból.

– Nem – felelte Jack. – Író vagyok.

Carmen váltott egy pillantást Hugóval. – Nem tudom, az jobb vagy rosszabb-e ebben a városban.

– Én a jobbra szavaznék – válaszolta Hugo.

– Köszönöm? – nézett rájuk zavarodottan Jack.

Gemma halkan felnevetett.

– Hát, bármit is tettél, hogy kicsalogasd ezt a csajszit a csigaházából, köszönjük! Nagyszerű volt – jegyezte meg Carmen.

– Nagyszerű – ismételte Hugo papagájként. Hajlamosak voltak közös ritmust felvenni, amikor beszéltek.

Gemma büszkén mosolygott, jólesett neki, hogy a munkahelyi családja így szurkol.

– Tök jól kezelted a váratlan helyzetet is, Gem – folytatta Carmen. – Hallottuk az Azaleát, de muszáj volt benne hagyni, hogy gördülékeny maradjon az interjú. Elnézést érte.

– Semmi baj – felelte Gemma, hálát adva, hogy jól kezelte a dolgot.

– Az exe a frontember – fűzte hozzá Carmen Jack kedvéért, mivel Gemma romantikus múltja senkinek nem volt titok, aki hallótávolságon belül volt. – A csávó egy pöcs.

– Totális pöcs – visszhangozta Hugo.

– Kihasználta őt, hogy lemezszerződést kapjon, mert az apja mindenkit ismer a szakmában – tette hozzá Carmen, ami olyan volt, mintha egy tőrt forgatna a sebben.

– Mindenkit…

– Köszi, srácok! Már tudja! – kiabálta túl Gemma, amit Hugo hozzá akart tenni.

Jack még mindig átkarolva tartotta őt. Együttérzőn megszorította a vállát.

Gemma szomorú félmosolyt küldött felé, majd vállat vont.

– Szóval, most mi lesz? – kérdezte. – Ha épp olyasmit csináltam, amit korábban még soha, az az egész napot egy másik pályára tereli? Jack elgondolkodott.

– Nem tudom. Még soha nem jártál dr. Woodsnál, sem a médiumnál, mégis itt lyukadtunk ki. És ami azt illeti, korábban soha nem magyaráztam el a kávézóban, mi történik. És határozottan egyszer sem csókoltál meg a nap során, szóval ki tudja, mit hoztunk mozgásba.

Gemma arcát melegség járta át. A nap folyamán többször is bátran cselekedett, és tetszett neki a dolgok kimenetele. Tetszett neki Jack karjának érzése és a csókjuk emléke is – amiről ezúttal biztosan tudta, hogy igazi.

A férfi szemének csillogása olyan volt, akár egy ígéret.

– Szeretnéd megtudni, mit hoztunk mozgásba? – kérdezte Gemma mosolyogva.

Jack visszamosolygott rá, és bólintott.

– Mindenképp.

8. fejezet

Az első dolog, amit mozgásba akartak hozni, az ebéd volt. Egyikőjük sem evett reggeli óta, és a sok rohangászástól és a mérföldkőnek tekinthető interjútól Gemma farkaséhes volt.

A koreai negyedben kötöttek ki egy tetőtéri üvegházban megbújó étteremben. A deszkákkal burkolt mennyezetről mindenféle növény csüngött le a márványasztalok fölé. Mindenhonnan természetes fény áradt be. Kárpitozott székeken ültek egy kis, négyszögletes asztalnál, az ebédelők halkan morajló tömegében. Gemma részéről stratégiai döntés volt, hogy Jack az ablaknak háttal foglaljon helyet: az ég kékje megegyezett csillogó szeme színével. A nő egy Mimózát rendelt, mert frissen facsarták hozzá a narancslevet, és mert Marsha felhívta, hogy megdicsérje az interjúért, és azt mondta, kiveheti a nap hátralévő részét.

Jack citromot facsart a jegesteájába, és egy kis citromlé a levegőbe fröccsent.

– Jártunk már itt együtt korábban? – kérdezte Gemma, miközben alig várta az avokádós pirítósát.

– Nem – rázta meg a fejét Jack. – Szándékosan mindig új helyre vittelek, abban a reményben, hátha változtat valamit.

– Hová mentünk még? – kérdezte Gemma kíváncsian. Azon tűnődött, vajon ettek-e olyan éttermekben, ahol még sohasem járt, és amiről emléke sem volt.

– Hát, mielőtt megtudtam volna, hogy vega vagy, elvittelek egy grillétterembe. Az nem sikerült valami jól – nevetett halkan Jack. – Igazából így tudtam meg.

– Szóval, van egy listád a helyekről, ahová mehetünk, arra az esetre, ha egy nap beleegyezem a randiba? – mosolygott Gemma.

– Ühüm – mormogta Jack, és elpirult. Pajkos, kisfiús mosoly terült szét az arcán.

Gemma nevetésben tört ki.

– Hát, az elszántságodba nem lehet belekötni.

– Kitartás a második nevem.

– Ez igazolt tény – felelte Gemma. Miközben az italát kortyolgatta, eszébe jutott valami. – Ha korábban sosem csináltam meg az interjút, általában rosszkedvű vagyok ebédnél?

Jack megpróbált elrejteni egy grimaszt, és enyhén meggörnyesztette a vállát.

– Általában eléggé ki vagy akadva, de én élvezem a társaságodat, bármi is történjék.

Gemma mellkasában valami meleg és lágy érzés áradt szét arra a gondolatra, hogy a férfi nem adta fel, akkor sem, ha neki épp rossz napja volt.

– Ez nagylelkű a részedről.

Jack megvonta a vállát, mintha minden vele töltött idő ajándék lenne.

– És miről szoktunk beszélgetni? – kérdezte Gemma.

– Lássuk csak – kezdte Jack, és felpillantott a mennyezetről kaspókban lógó dzsungelre. Kúszónövények és mohák nyúltak le vékony, zöld karokként. – Általában elmeséled, hogy Patrick hazajön, megemlíted Nigel Blacket és a rádióműsort, és azt, hogy ma van a legjobb barátnőd szülinapja.

Gemma felnyögött a banalitás hallatán. Számára ez maximum az első alkalommal lett volna érdekes, mint ahogy az is volt aznap reggel, de nem tudta elképzelni, hogyan tud Jack érdeklődést tettetni ugyanazokkal a részletekkel kapcsolatban újra és újra.

– Biztos iszonyúan untatlak.

Jack mosolyogva megrázta a fejét, szemében meleg, lágy fény csillant.

– Nem hiszem, hogy az lehetséges.

Gemma elpirult. Megjelent a felszolgáló, hosszú, elegáns karján egyensúlyozva a rendelésüket. Minden tökéletesen szimmetrikus volt rajta, és pont annyira volt gyönyörű, amennyire egy Los Angeles-i pincérnőnek szükséges volt.

– Kértek még valamit? – kérdezte édes mosoly kíséretében, melyet egyenesen Jacknek címzett.

– Nem – felelte a férfi, anélkül, hogy levette volna a szemét Gemmáról.

A felszolgáló elment, és Gemma felvette a villáját, hogy elterelje a figyelmét az arcát égető pírról.

– Ez nem igazságos – mondta, majd beledöfött egy apró koktélparadicsomba, mely a pirítósán díszelgett.

– Mi nem az? – kérdezte Jack, és villájára tűzött egy édesburgonya-hasábot.

– Hogy így nézel rám. Neked már százvalahány napod volt, nekem meg csak egy – felelte Gemma a villáját a tányérja felett lóbálva. Nem nézett Jack szemébe, isteni ebédje szerencsére lekötötte a figyelmét.

A férfi elég ideig hallgatott ahhoz, hogy Gemma felpillantson.

– Nos, ha ez megnyugtat, már akkor így néztem rád, amikor először megláttalak.

Gemmának majdnem megakadt a torkán egy falat teljes kiőrlésű magvas kenyér. Belekortyolt a koktélba, hogy leöblítse. Nem volt hozzászokva az ilyesfajta hízelgéshez. Sem ahhoz, hogy valaki ilyen áthatóan nézze őt, mintha ő lenne az egyetlen ember a helyiségben. Ez egyszerre töltötte el melegséggel és bizonytalansággal.

– Hé, egy kicsit vegyél vissza, különben meggyulladok zavaromban – felelte félmosollyal, és tekintetét ismét a pirítósra szegezte.

– Ne aggódj, eddig még sosem gyulladtál meg – nevetett halkan Jack.

Gemma megrágott egy falatot, és közben eszébe jutott egy kérdés, amin már eddig is tűnődött.

– Hogy lehet ennyi eltérés egyetlen napon belül? Azt mondtad, néha csinálok bizonyos dolgokat, apróságokat, máskor meg nem. Hogy lehet ez, ha újra és újra ugyanazt a napot éljük át?

– Ez remek kérdés. őszintén szólva, fogalmam sincs. Szerintem a hangulatodban vagy az élményeidben bekövetkező apró változások azok, amik hatnak a viselkedésedre.

Gemma elgondolkodott ezen. Normális körülmények között élete egy eléggé megszokott ritmust követett. Nem voltak vad variációk abban, hogy megsétáltatta Rexet, munkába ment, hazajött, megint megsétáltatta a kutyust, aztán lefekvés előtt olvasott vagy filmet nézett – hogy aztán felkeljen és újrakezdje az egészet. De még ha meg is volt a rutinja, egy adott napon a hangulatában bekövetkező apró változások arra ösztönözhették, hogy más döntéseket hozzon, és megváltoztassa az ismétlődést, miközben általánosságban ugyanazon a pályán maradt. Mintha valaki a megszokott kávéja helyett valami mást rendelne, mert épp ahhoz van kedve. Így már érthető volt, hogy néha bizonyos dolgokat megtesz, máskor meg nem, miközben ugyanazt a napot éli ismétlésben.

– Vajon dr. Woods mit mondana erre?

– Ó, bizonyára rajzolna egy diagramot, és megpróbálná elmagyarázni valamelyik kütyüje segítségével – felelte Jack, és melegen elmosolyodott.

Gemma az aranytengelyekkel körülvett, pörgő-forgó, bíborszínű gömbre gondolt. Nem tudta megállni, hogy ne tűnődjön el azon, vajon milyen különböző módokon viselkedett ugyanazon a napon belül.

– Mennyire vagyok más egy-egy nap? Milyen volt például, amikor a leggonoszabb voltam veled?

– Nem hiszem, hogy képes lennél tényleg gonosz lenni – nevetett Jack. – De volt egy nap, amikor nem kértél elnézést a kávés incidens után. Csúnyán néztél rám, aztán elrobogtál. Aznap nem is próbáltalak hajkurászni.

– Uhh! Bocsánat.

Gemma elgondolkodott, vajon mi más történhetett aznap reggel, ami miatt udvariatlan volt.

– És milyen, amikor a legkedvesebb?

Jack belekortyolt a teába, és elmosolyodott.

– Hát, az a csók a bár előtt elég király volt, de mindig kedves vagy. Szinte indokolatlanul kedves vagy egy random idiótához, aki beléd rohant, mert épp sms-t írt.

Olyan volt, mintha az ütközésük már hónapokkal azelőtt történt volna.

– A tegnapot leszámítva, amikor az elméletedet tesztelted, volt már olyan, hogy nem jöttél nekem, hogy lásd, mi történik?

– Többször is – bólintott Jack. – A kedvenc blúzod néha-néha átvészeli a napot, akár hiszed, akár nem.

– Jó tudni, hogy néha megmenekül. Még mi szokott történni?

– Elég eseménytelen a dolog. Kávéfoltok nélkül mész dolgozni, az interjút lemondják, Patrick nem ér haza, nem látogatod meg apukádat, aztán az egésztől elég pocsék kedvvel mész Lila szülinapi bulijába.

– Ramaty egy napnak hangzik – ráncolta a homlokát Gemma.

– Hát igen, összességében nem túl jó neked.

Gemma újabb falatot evett a pirítósból, és elgondolkodott a hallottakon.

– Szóval, akkor úgy tűnik, jobban járok azokon a napokon, amikor összeütközünk, mert legalább találkozhatok veled, még akkor is, ha az összes többi dolog ugyanúgy megtörténik.

Jack lágyan elmosolyodott, szeme sarkában apró ráncok jelentek meg.

– Ez kedves tőled. Bárcsak emlékeznél rám napról napra!

Gemma elgondolkodott azon, vajon milyen lenne, ha emlékezne Jackre. Milyen lenne úgy ébredni reggelente, hogy azt várná, mikor látja mosolyát és csillogó szemét. Biztos ráfüggne a vele való csókolózásra, és egész nap ajka érintésére gondolna, talán még számolná is az órákat, amíg újra meg nem történik. Ismerné a hangját, a nevetését, és hiányozna, amikor nem lenne vele. A közelében akarna lenni, és közös emlékeket szerezni vele.

A mellkasában bugyborékoló melegség emlékeztette egy érzésre, amit már régóta nem érzett. Miközben a szíve cigánykereket hányt, agya óvatosságra intette. Nickbe is mennyire belezúgott, és a végén egyedül maradt, összetört szívvel.

De Nickkel nem egy olyan napon ismerkedett meg, amit az univerzum arra tervezett, hogy találkozzanak, úgyhogy azt mondta az agyának, fogja be, hiszen egyébként sem kellett bármi logikát keresni abban, ami közte és Jack között bontakozott.

– Mikor vetted először észre, hogy beragadtál? – kérdezte Gemma, és rájött, hogy még nem beszéltek erről a témáról.

– Amikor másodszor is beléd ütköztem – felelte Jack magabiztosan. – Mondtam már: olyan érzés, mintha a föld megbillenne, úgyhogy amikor kétszer egymás után is megesett, az komoly ébresztő volt.

Gemma arcát melegség járta át a gondolatra, hogy ilyen hatással van Jackre, és nem tagadhatta, számára is olyan volt, mintha egy kicsit megbillent volna a föld.

– Miért, egészen addig a pontig aludtál aznap reggel?

– Olyasmi – vonta meg a vállát Jack. – A napom eléggé rutinszerű, úgyhogy nem tűnt fel, hogy ez már pontosan megtörtént tegnap is, egészen addig, amíg össze nem ütköztem a legjobb emberrel, akire csak remélni tudtam, hogy kávét önthetek.

– Már megint hízelegsz – felelte Gemma, és az ételét bökdöste.

– Bocsi. Nem tehetek róla. De te is ezt tennéd, ha minden napot magaddal töltenél.

– Pedig minden napot magammal töltök. Nem vagyok olyan izgi – nevetett Gemma.

– Bátorkodom vitatkozni.

Gemma lassan befejezte a Mimózáját, és azon gondolkodott, vajon belefér-e egy második, mivel úgysem kell dolgoznia a nap hátralévő részében. A lédús, buborékos nedűtől könnyűnek érezte magát, kíváncsisággal és elfogadással tekintett az egész helyzetre.

– És mi a helyzet a tegnappal? – kérdezte a férfitól. – És nem úgy értem a tegnapot, hogy a tegnapi ugyanilyen nap, hanem az igazi tegnap, a nap, mielőtt ez az egész elkezdődött.

Jack a szendvicse felénél járt. Felnézett, fejét érdeklődve megbillentette.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy mi az utolsó dolog, amire emlékszel, mielőtt beleragadtál abba a spirálba, hogy mindennap kávéval öntesz le?

– Erről nem fogsz leszállni, ugye?

– Nem, amíg nem veszel nekem egy új felsőt, vagy amíg ki nem jutunk a napból.

Jack elmosolyodott, majd felemelte a teáját.

– Reménykedjünk a másodikban, és akkor nem lesz szükség az elsőre.

Gemma felemelte a koktélját, és poharát az övéhez koccintotta.

– Szóval? Mi történt veled tegnap? – kérdezte.

Jack a tányérjára meredt, mintha erősen összpontosítana.

– Tegnap… – kezdte, majd párat pislogott. Láthatólag küszködött. Nevetve megrázta a fejét. – Vicces. Sosem gondolkodtam igazán rajta. Biztosan… Úgy értem, ma van csütörtök, úgyhogy egy átlagos szerda lehetett, de nem vagyok benne biztos, hogy…

Gemmát furcsa érzés kerítette hatalmába. Nyugtalanító módon nagyon jelentősnek érezte.

– Nem emlékszel, Jack?

A férfi Gemmára meredt. Pislogott még néhányat, majd összehúzta a szemét.

– Úgy értem, nyilván elmentem dolgozni. Az évad közepén járunk a sorozattal, és a legtöbb nap a forgatáson voltam, de nem tudom… – Zavartan felnevetett, és valódi aggodalom ült ki az arcára.

Gemma a keze után nyúlt, nem akarta feldúltnak látni őt. Jack meleg kezével megszorította az övét.

– Gemma, túl régóta vagyok ebbe a napba ragadva ahhoz, hogy emlékezzem rá, mi volt ezelőtt?

Hangjában felerősödött az aggodalom. Kétségbeesetten nézett a nőre, mintha ő tudná a választ.

– Te emlékszel a tegnapra?

Gemma átfésülte az elméjét, és nem kellett sokáig keresgélnie. Elvitte Rexet a kutyakozmetikushoz, aztán beszélt az anyjával telefonon Patrick hazaérkezéséről. Gemma és az öccse azt tervezték, hogy meglátogatják őt Phoenixben.

– Igen – felelte Jacknek. – De az én szemszögemből nézve csak egy napot töltöttem itt. Te már sokkal régebb óta itt vagy, szóval talán ez lehet az oka? – vetette fel, és közben fogalma sem volt, van-e bármi értelme annak, amit mond.

Jack még mindig fogta a kezét, a derűs optimizmus eltűnt az arcáról. Rémültnek tűnt.

– Gemma, mit jelent ez? Nem emlékszem, mi volt azelőtt.

A nő nem tudott válaszolni, de nem is kellett, mert megcsörrent Jack telefonja.

A férfi elengedte a kezét, és homlokráncolva a mobilért nyúlt.

Nagyot sóhajtott.

– Mi az?

Jack megdörzsölte az arcát.

– Most jön a nap legrosszabb része, azon kívül, hogy otthagysz. A francba! Már nem tudom számontartani az időt – mondta, majd lenémította a telefonját, és hagyta, hogy az asztallapon rezegjen. Gemma felismerte a fejjel lefelé álló nevet, nem azért, mert ismerte volna Jack személyes ismerőseit, hanem mert látta a tévében.

– Nem veszed fel?

– Úgyis visszahív – felelte fásultan a férfi. – Újra és újra és újra… – ismételte a szót lendületes tempóban, majd sóhajtott egyet.

Nem beszéltek valami sokat Jack munkájáról, de Gemma elég könnyen összerakta a darabkákat ahhoz, hogy rájöjjön: a férfi egy Emmy-díjas rendező hívásait ignorálja, aki minden bizonnyal a főnöke lehetett, abból kiindulva, hogy milyen kitartóan hívta.

– Bocsánat, de mi történik? – kérdezte Gemma.

A férfi az asztalra könyökölt, és morogva kezébe támasztotta az arcát. Gemma eddig csak az elbűvölő, optimista oldalát látta, leszámítva az előző pillanatot, amikor rémültnek tűnt. A fásult elkeseredettség új volt számára.

– Azért hív, hogy elmondja: Duncan Miles nem hajlandó kijönni a lakókocsijából, és felvenni az új jelenetet, amit írtam, mert utálja. Feltartja a forgatást, és be kéne mennem, hogy beszéljek vele, mert különben „esküszöm Jack, én kinyírom” – Jack elváltoztatta a hangját, és elég jól sikerült visszaadnia, ahogy Erica Bennet, a szóban forgó rendező beszél. Kimerült tekintete találkozott Gemmáéval. – Mindennap megtörténik, és már annyira elegem van belőle!

Gemma gyorsan megemésztette a hallottakat. Amikor az interjú előtt Jack nyugtatni próbálta, elmondta neki, hogy a munkája során folyton híres emberekkel beszél, de akkor még nem állt össze a lánynak, milyen kaliberű hírességekről van szó.

Duncan Milesnak egy polcnyi aranyszobra volt, kétszer is megkapta a Világ Legszexibb Férfija címet, és jelenleg az egyik legnépszerűbb tévéműsorban szerepelt, amiről Gemma immár tudta, hogy Jack írja.

A telefon abbahagyta a rezgést, de rögtön újra is kezdte, mintha egy búvár jött volna fel levegőért, hogy aztán ismét alámerüljön. Jack felnyögött.

– Azt akarod mondani, hogy Duncan Miles egy díva? – kérdezte Gemma, igyekezve feldobni Jack hangulatát.

Jack ajkán halvány mosoly jelent meg.

– Ó, a legnagyobb! De senki sem tudja, mert remek PR-osa van. Lucy Greennek hívják. Találkoztam vele párszor, amikor eljött feltakarítani a mocskot Duncan után. Már annyiszor végigcsináltam ezt vele, hogy eljutottam arra a pontra, hagyom, hadd szálljon ki.

– Kiszáll? – rökönyödött meg Gemma. – A műsor sztárja?

– Jaja. A legrosszabb napjain széttépi a forgatókönyvet, az arcomba vágja, aztán elviharzik a forgatásról. Mindenki baromi jól érzi magát, mondhatom. – Hangját szarkazmus itatta át, és Gemma megsajnálta. Nem tudta, mit tegyen, de úgy érezte, segítenie kell.

– Szeretnéd, hogy beszéljek vele?

– Megtennéd? – kapta fel Jack érdeklődve a fejét.

Gemma megvonta a vállát. A Nigel Blackkel folytatott interjú után úrrá lett rajta valami szégyentelen merészség. Jack olyan módon avatkozott be a helyzetbe, ahogy korábban még nem tette, és a lehető legjobban alakult a dolog.

– Mégis, mit veszíthetünk?

– Csak a türelmünket és egy több millió dolláros szerződést egy olyan színésszel, akit lehetetlen lenne az évad közepén pótolni – nevetett cinikusan Jack. – Úgy értem, boldogan megírnám a karaktere halálát, de a rajongók fellázadnának, a stúdió meg szerintem tényleg kinyírna.

– Meg kell valakinek halnia ebben a forgatókönyvben?

– Reméljük, hogy nem – felelte Jack, és felkapta a mobilját. – Értékelem az ajánlatot, Gemma, de a csávó nem az, akit a képernyőn látsz. Biztos vagy benne, hogy ezt akarod csinálni?

– Igen – bólintott a nő. – Segítettél az interjúval, úgyhogy most hadd segítsek én.

– Rendben, ha biztos vagy benne – sóhajtott egy nagyot Jack. Felvette a telefonját, mely egy pillanatra sem hagyta abba a rezgést.

– Szia, Erica!

– Jack! Azonnal szükségünk van rád itt! Ez a gyökér Duncan elvesztette az eszét az új jelenet miatt. Nem tudjuk kiimádkozni a lakókocsijából. Kérlek, gyere ide, és oldd meg! – hallotta Gemma Erica éles, tiszta hangját a telefonon keresztül. Maga elé képzelte a tévében közvetített díjkiosztókon látott alacsony, szőke hajú nőt, amint fején headsettel, kezében csíptetős táblával áll a forgatáson.

– Rendben – felelte Jack. – A város másik végében vagyok, de nemsokára ott tudok lenni.

– Istenre esküszöm, Jack, ki fogom nyírni!

– Ne tedd. Kezdesz kifogyni a helyekből, ahová eláshatod a testeket, Erica. Tarts ki! Hamarosan ott vagyok.

– Köszönöm.

Jack bontotta a hívást, és visszatette a mobilját az asztalra.

Rövid időre visszatért a mosolya.

– Nos, lássuk, milyen felfordulást tudunk okozni!

Mielőtt ebédelni mentek, Gemma a rádióstúdiónál hagyta a kocsiját, így Jack vezetett Hollywood Hillsen át, hogy eljussanak a forgatásra, ahol Duncan balhézott. A filmstúdió kapujánál Jack felmutatta a belépőkártyáját a biztonsági őrnek, és behajtottak.

A férfi leparkolt, Gemma pedig megpróbálta visszafogni az elhatalmasodó szédülést, amit az okozott, hogy egy stúdió területén lehet, a színfalak mögött. Jack úgy vezette keresztül a terepen, mintha ez csak egy újabb nap lenne az irodában, miközben ő a külső díszleteket és a híres logókat csodálta. Amikor megérkeztek egy sor lakókocsihoz, majd a legtávolabbihoz sétáltak, Gemmának eszébe jutott, mire is vállalkozott.

Idegességhullám öntötte el, amikor megpillantotta a kis csoportosulást, mely a királyi méretű lakókocsi előtt állt. Mindenki türelmetlennek tűnt. Az emberek nyakában belépőkártya függött, fejükön headset volt, kezükben tablet vagy csíptetős tábla.

– Jack! Hála az égnek! – üdvözölte őt Erica Bennet csípőre tett kézzel. Apró termetű volt, de pont olyan félelmetes, ahogy Gemma elképzelte. Egyik kezével a telefonján pötyögött, és motyogott valamit a mellette álló produkciós asszisztensnek. – Már egy órát vesztettünk ezzel a baromsággal. Kérlek, menj be, és csinálj valamit, hogy visszatérjünk a normális menetrendhez!

– Szia, Erica! ő itt Gemma. Azért jött, hogy segítsen.

Erica vetett egy pillantást Gemmára, közben megcsörrent a telefonja.

– Remek. Ha megoldja, feltüntetjük a nevét az epizód stáblistáján. A forgatáson leszek. Halló? – Az utolsó szót már a telefonba mondta, miközben elsétált.

Gemmának nem igazán volt terve, de hirtelen úgy érezte, az ő vállán nyugszik a produkció súlya. A fontosnak tűnő tévés emberek várakozásteljesen, és talán gyanakvón méregették, mielőtt szétszéledtek, hogy kövessék Ericát.

– Mit mondjak neki? – fordult suttogva Jackhez.

– Amit csak akarsz. Eddig semmi nem használt, amit én mondtam, szóval nem tudom, mi kell hozzá, ha egyáltalán lehetséges.

Gemma nagyot nyelt, hogy leküzdje idegességét, és emlékeztette magát, hogy nemrég beszélt Nigel Blackkel, úgyhogy egy hepciáskodó színész meg sem fog kottyanni. Odalépett a lakókocsi ajtajához, és bekopogott.

– Menj innen! – kiabált bentről Duncan, akár egy szobájába zárkózott kisgyerek.

Gemma rápillantott Jackre, aki vállat vont. Ismét kopogott, ezúttal határozottabban.

– Duncan? Gemma vagyok. Bejöhetek?

– Gemma? Nem ismerek semmilyen Gemmát – jött a felelet. A csukott ajtó és a lakókocsikat árammal ellátó közeli generátor zúgása miatt csak tompán hallatszott a hangja.

– Jack egyik barátja vagyok.

– Jacké? Nem akarok Jackkel beszélni. Mindent tönkretesz. Gemma vette az üzenetet, és gyengéden arrébb tolta Jacket.

– Jack nincs itt. Maga helyett küldött.

Eltelt egy kis idő, aztán Gemma lépteket hallott az ajtó felé közeledni. A lakókocsi enyhén ringott, mintha egy nagy termetű ember mozogna benne. Az ajtó kinyílt.

Duncan Miles betöltötte a kis ajtónyílást a maga kétméteres magasságával, szoborszerű testével és a Világ Legszexib Férfijának arcával. Jelmezben volt, nyitott zakót és sötét farmert viselt a Mac Drake című bűnügyi dráma címszereplőjének megformálásához. Gemma térdei meginogtak a férfi látványától.

– Ki maga? – vonta fel a színész sötét szemöldökét.

Gemmának zavarba ejtően nagy erőfeszítésbe került megtalálni a hangját.

– Gemma vagyok. Azért jöttem, hogy beszéljek önnel arról, hogy talán visszamehetne a forgatásra.

A színész felsóhajtott, és a Gemma mögötti üres teret kémlelte. Jack kisurrant Duncan látóteréből, de Gemma a szeme sarkából látta őt. Tudatosan igyekezett nem ránézni.

– Jack valami békenagykövetként küldte? – kérdezte Duncan. Nyitva hagyta az ajtót, és visszament a lakókocsi belsejébe. Gemma ezt engedélynek vette, hogy kövesse.

A nő vetett egy gyors pillantást Jackre, aki lenyűgözve feltartotta a hüvelykujját.

Duncan Miles lakókocsija királyi méretű volt: volt benne nagy hűtőszekrény, ágy, kanapé és étkezőrész. A hatalmas tévében egy európai focimeccs ment lenémítva, melyet műholdon keresztül sugározhattak. Az étkezőasztalon egy doboz félig megevett friss szusi hevert egy üveg palackozott víz társaságában – Gemma tudta, hogy Duncan ennek a márkának az arca. Egy kis tálka csupa piros Starburst cukorka állt egy megtépázott forgatókönyv mellett, mely úgy festett, mintha feltekerték volna, hogy megüssenek vele valamit. A szélei mindkét oldalon felpöndörödtek, és Gemma felismerte a Courier betűtípussal szedett szereplőneveket. Igyekezett nem elraktározni semmilyen információt, és mivel a sorozat rajongója volt, remélte, sikerül úgy kijönnie a helyzetből, hogy közben nem tud meg túl sokat az új évadról.

– Nos – mondta, nem tudva, hol kezdje –, úgy hallottam, problémák vannak az új jelenettel, amit Jack hozzáadott.

– Ki maga? – kérdezte Duncan, és meghúzta a vizesüveget.

– Gemma.

A színész hosszú ujjaival a cukorkás tálba nyúlt, és felcsippentett egyet. Gemma azon tűnődött, vajon egy szerencsétlen asszisztensnek sok-sok zacskót ki kellett-e nyitnia, hogy kiválogassa a piros színűeket, vagy külön rendelték őket nagy tételben. Duncan kicsomagolt egy cukrot, és a szájába dobta. Zajosan rágott.

– És miért van itt?

A nő hirtelen megértette, mire gondolt Jack, amikor azt mondta, el fogják veszíteni a türelmüket.

– Azért, hogy a jelenetről beszéljünk. Jack azt mondta, haragszik rá, amiért megírta.

Duncan homlokráncolva nézte, amitől csak még merengőbbnek és vonzóbbnak tűnt.

– Azt hiszi, emiatt vagyok dühös?

Gemma kihúzott egy széket, mert úgy érezte, ehhez a beszélgetéshez le kell ülni.

– Nem ez a probléma? Azt hittem, ezért nem hajlandó leforgatni.

Duncan égnek emelte sötét szemét.

– Nem arról van szó, hogy ne lennék hajlandó. Csak ki akarom fejezni az elégedetlenségemet.

Gemma hallotta, hogy Erica azt mondta, már egy órát elvesztettek, és csak sejtései voltak, vajon ez dollárban mit jelenthet. Nem tűnt megfelelő taktikának, ha emlékezteti Duncant az elvesztegetett időre, ezért egy másikhoz folyamodott.

– El tudja mondani, mivel elégedetlen? Az új jelenettel kapcsolatos? – Gemma finoman beszélt hozzá, mintha egy kisgyerekhez gügyögne, hogy megelőzzön egy hisztit.

Valami csoda folytán működni látszott.

Duncan sóhajtott egyet, és leült a vele szemközti székre.

Újabb cukorkáért nyúlt.

– Nem a jelenettel van baj. A jelenet király.

Elrágcsálta az édességet, Gemma közben azon tűnődött, stressz alatt vajon mindig piros Starburst cukorkával tömi-e magát.

– Akkor mivel?

Duncan oldalra nézett, mintha nem lennének egyedül, majd közelebb hajolt.

– Figyeljen, az emberek beszélnek, és ezt elvileg nem kéne tudnom, de azt hiszem, maga már tudja, ha Jacknek dolgozik.

– Ó, én nem…

– De úgy hallottam, itthagyja a műsort.

– Tessék? – kérdezte Gemma, miközben kivágódott a lakókocsi ajtaja.

– Mit csinálok?! – kiabálta Jack az ajtóból.

Duncan hirtelen felállt, magassága betöltötte a teret.

– Jack! Te hallgatóztál?

– Igen! – vágta rá a férfi habozás nélkül. Felment a kis lépcsőfokokon, arcán zavarodottság tükröződött. – Mit mondtál, Duncan? Hogy otthagyom a műsort?

Duncan hátrált, és felháborodva keresztbe fonta a karját. Gemma le akarta szidni Jacket, amiért félbeszakította a szerinte tisztességes próbálkozását, hogy közbelépjen az érdekében, de a férfi arcából kiindulva jobb volt, ha hagyja, hogy újra átvegye az irányítást a helyzet felett.

– Először is – kezdte Duncan, és ujjával Jackre mutatott. – Ez bunkóság. Másodszor, még nagyobb bunkóság, hogy ideküldted Ginát kémkedni.

– Gemma vagyok – csiripelte a nő.

– Harmadszor – folytatta Duncan –, hogy merészelsz itthagyni engem? El akartál menni anélkül, hogy szóltál volna? Senki nem tudja úgy megírni ezt a karaktert, mint te, Jack. Nem akarom, hogy valaki más kezébe kerüljön! Tényleg itt fogsz hagyni engem – engem –, hogy sárkányokról és képzeletbeli királyokról írj sorozatot? Az nem te vagy. Te ez vagy. A Mac Drake vagy. Nem akarom ezt nélküled csinálni!

Duncan dúlva-fúlva visszaült, keresztbe fonta a karját, és makacsul elfordította a fejét.

Jack tátott szájjal bámult rá. Gemma teljesen tanácstalan volt.

– Duncan. Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta végül Jack.

– Ugyan már, ne hazudj! – gúnyolódott a színész. – Az ügynököm azt mondta, ma reggel hallotta a hírt. Legalább valakiben bízhatok, hogy őszinte hozzám.

Jack beletúrt a hajába, és végigsimított az állán. Bármennyire is biztos volt benne, hogy egy időhurokban ragadtak, most látszott rajta, hogy teljesen össze van zavarodva.

– Mi… milyen hírt?

Duncan sötét pillantást küldött felé.

– Még sértegetsz is – felelte, majd újabb cukorért nyúlt. – Miattad tök pattanásos leszek ettől a sok stresszcukortól, a kozmetikusom számlája botrányosan nagy lesz. Nem hagyhatsz itt az évad közepén, Jack!

Jack kihúzott egy széket, és leült a színésszel szemben. Ugyanúgy tárta szét a kezét az asztalon, mint amikor először elmagyarázta Gemmának, hogy egy időhurokban ragadtak. Hangjában is ugyanolyan őszinteség csengett.

– Duncan, nem tudom, mit hallottál, de esküszöm, nem hagyom itt a sorozatot.

Duncan abbahagyta a rágást, és felé fordult.

– Nem?

– Nem. Azt hittem, azért nem akarsz ma forgatni, mert utálod a jelenetet. Korábban semmit nem mondtál a… – Hirtelen elhallgatott, nehogy elmondjon valamit az újra és újra megélt napról, mert az csak rontana a helyzeten. Megköszörülte a torkát, és ismét nekifutott. – Nem tudtam, hogy azt hitted, elmegyek, és emiatt voltál feldúlt. Ígérem, nem ez a helyzet.

Duncan gyanakvón méregette, majd megkönnyebbült mosoly terült szét arcán. Nagy kezét a szívére tette.

– Ó, hála Istennek, haver! – mondta elbűvölő nevetéssel, mintha hangulata száznyolcvan fokos fordulatot vett volna. – Tudtam, hogy nem tennéd ezt velem, főként nem így, mindenféle figyelmeztetés nélkül.

Jack is mosolygott, de Gemma tudta, csak zavarát leplezi, és Duncan kedvéért játssza meg magát.

– Persze, hogy nem. Nem tenném ezt veled. Vagy a sorozattal. Duncan felállt, és felmarkolta a forgatókönyvet.

– Még szép, hogy nem. Olyan, mintha egy család lennénk – mondta, és feltekerte a paksamétát, majd izgatottan a tenyerébe csapott vele. – Akkor térjünk is vissza hozzá. Brutál ez az új jelenet!

– Köszi – felelte Jack, és ő is felállt.

Duncan magához húzta egy olyan mozdulattal, mely félig hátba veregetés, félig ölelés volt.

– Te vagy a legjobb, haver. A java még Mac Drake előtt áll! – Ujjait pisztolyt formálva tartotta előre, majd nevetve kinyitotta az ajtót. – Örültem a találkozásnak, Greta!

– Én is, és a nevem Gemma! – kiáltotta utána a lány.

Hallotta, amint a színész leugrik a betonra, és azt kiáltja:

„Visszatértünk, bébi!”, amit a többiek ujjongva fogadnak. Olyan érzése volt, mintha ostorcsapás érte volna.

– Nos, ez… drámai volt. Jack felhorkant.

– Isten hozott Hollywoodban! – mondta, majd sápadtan, gondterhelt arccal meredt a padlóra.

– Mi a baj?

A férfi megrázta a fejét, majd Gemma szemébe nézett.

– Gemma, esküszöm, fogalmam sincs, Duncan miről beszélt. Hogy otthagyom a műsort? Királyok és sárkányok? Úgy értem, ez egy elég konkrét pletykának tűnik, ha valaki ártani akar nekem.

Gemmának fájt látnia, hogy a férfi ennyire gyötrődik. Nem igazán tudta elképzelni, mi haszna lehet egy ilyen pletykának, de tudta, hogy Hollywood nem a nyúlszívűeknek való. Biztos volt benne, hogy a szabotázsnak vannak olyan rejtett formái, melyeket el sem tud képzelni.

– Tenne valaki ilyet veled?

– Senki olyan, aki eszembe jut – rázta meg a fejét Jack. Gemma nem tudta, mit gondoljon erről.

– Akkor talán ez valahogy igaz?

– Nem lehet az. Szerintem emlékeznék, ha belementem volna, hogy otthagyom a sorozatot, amiben öt évad óta dolgozom, és teljesen új műfajba kezdek.

Az emlékezni szó gongként kongott Gemma fejében. Az ebédnél folytatott beszélgetésük egy csapásra eszébe jutott.

– Jack, mi van, ha nem emlékszel? Mi van, ha tegnap történt?

9. fejezet

– Oké, itt az új elmélet – kezdte Gemma, amikor ismét beszálltak Jack kocsijába. – Tegnap, az igazi tegnap, valamilyen életbevágó döntést hoztál, ami valahogy mozgásba hozta a mai napot.

Jack erősen rálépett a gázra, a gumik csak úgy csikorogtak, Gemma pedig az ülésének ütődött. Szerepet cseréltek: most Jack pánikolt, és a lány próbálta nyugtatni. Tekintettel a helyzetre, Gemma azon tűnődött, vajon nem neki kellene-e vezetnie.

– Hová megyünk? – kérdezte, miközben áthajtottak egy fekvőrendőrön, amitől Gemma felpattant az ülésében.

– Haza kell mennem – felelte Jack, majd rábökött a kijelzőre.

Egy hullámos vonal jelent meg, utasításra várva.

– Hívd fel Charlie-t – adta ki a parancsot.

– Ki az a Charlie? – súgta Gemma, miközben kilőttek a filmstúdió területéről. Megmarkolta az ajtaja felett lévő kapaszkodót.

– Az ügynököm.

A kimenő hívás hangosan csengett a kocsiban. Ettől Gemma csak még idegesebb lett.

Pár kicsengés után beleszólt egy mély hang.

– Szia, Jack, mi a szitu?

– Mondd, hogy nem hagytam ott a Mac Drake-et! Csend állt be. Gemma visszafojtotta a lélegzetét.

– Miért? – kérdezte Charlie.

– Duncan Miles nemrég kiborult a forgatáson, mert azt a pletykát hallotta, hogy kilépek, és valami fantasysorozatot fogok írni. Mondd, hogy nem igaz!

Eltávolodtak a közlekedési lámpáktól és az utcáktól, és Jack az autópálya felé kanyarodott. Gemma azon tűnődött, tényleg nem neki kéne-e inkább vezetnie, olyan gyorsan hajtott a férfi.

– Jack, ember, miről beszélsz? – kérdezte Charlie. Jack hatalmas lélegzetet vett, és Gemma is így tett.

– Az üzlet megköttetett – folytatta Charlie. – Tegnap vált hivatalossá. Azt hittem, ma már mindenkinek szóltál a Mac Drake-nél.

Jack elsápadt, és olyan erősen szorította a kormányt, hogy roppant egyet az egyik ujja.

– Micsoda?!

– Mi ez, valami fordított vásárlói bűntudat? Mert nem tudlak követni – nevetett fel idegesen az ügynök.

Jack levette egyik kezét a kormányról, és megdörzsölte az arcát. Gemma látta, hogy tipródik, mit is mondjon, hogy ne bonyolítsa tovább a helyzetet.

– Oké, bocsánat – felelte. – Durva napom volt. El tudnád mondani a részleteket?

– Túl sokat buliztál tegnap este, vagy mi történt? Mert a frászt hozod rám.

– Charlie, csak mondd el!

– Jó, jó, jó! A Paramount kivásárolta a Mac Drake szerződésedet, ráadásul hét számjegyű összeget ajánlottak, hogy dolgozz velük az új fantasysorozatukon. Skóciában fogják forgatni idén nyártól. Megkértem az ingatlanosomat, hogy küldje el a glasgow-i helyek hirdetéseit, ahogy kérted.

Jack pislogva bámult ki a szélvédőn. Olyan sápadt volt, mint aki mindjárt hányni fog.

Gemma mellkasában fájdalom áradt szét. Még ha csak egy napja is ismerte Jacket, fájt a gondolat, hogy el kell válniuk.

– De én nem is írok fantasyt – felelte Jack.

– Hé, figyelj, haver! – kezdte Charlie megnyugtató, baráti hangszínen. – Tudom, hogy ez nagy változás, de ezt akartad.

– Tényleg?

– Hát, azt mondtad, hogy „Charlie, valami másra van szükségem az életemben, változást akarok”, szóval igen. Mondtam, hogy vegyél egy kutyát, vagy kezdj új hobbiba, mert azt hittem, a Mac Drake-kel nagyszerű dolgunk van. De te azt mondtad, keressünk más lehetőségeket, aztán bumm! Találtunk is egyet, amire nem tudtunk nemet mondani. Kapós árucikk vagy, Jack!

Jacknek elakadt a szava. Gemma tudta, hogy a férfi épp próbálja összeegyeztetni a jelen dolgait azzal, amit a múltbéli énje tett, és amire nem emlékszik, hiszen ő maga is ugyanezzel töltötte a napot.

– Jack, ott vagy még? – szólt bele Charlie.

– Aha – felelte fásultan a férfi. – De mennem kell. Köszi, Charlie.

– Nincs mit. Szólj, ha kell valami.

A hívás véget ért, és Gemma nem tudta, mivel törje meg a csendet.

Jack egy szeles útra hajtott a Laurel Canyon tetején. Los Angeles belvárosa aranyporos délibábként lebegett messze alattuk. Tekintettel arra, amit Gemma az imént megtudott a férfi pénzügyeiről, nem lepődött meg azon, hogy Jack a Hollywood Hills városrészben lakik.

– Korábban is beszéltél ma Charlie-val? – kérdezte Gemma, bár már tudta a választ.

Jack megrázta a fejét. Gemmának az volt az érzése, a férfi a döbbenettől meg sem tud szólalni.

– Jó ügynöknek tűnik – próbált enyhíteni a helyzeten a nő. Gyengének és elégtelennek érezte, amit mondott. Jack világa az imént állt a feje tetejére.

– Igen – mondta végül a férfi. – Igen, Charlie a legjobb.

Gemma az ablakból figyelte a hegyoldalak emelkedését és süllyedését, ahogy a kanyonban haladtak. Villák mellett hajtottak el, melyek úgy ékelődtek a földbe, mint lehullott üveg- és kőmeteoritok, magánfelhajtók, néhány átlagosnak kinéző ház és egy kis bevásárlóközpont mellett, ahol régi, helyi üzletek működtek. Gemma jól ismerte a környéket, annak ellenére, hogy kerülte, ahogy tudta. Jack befordult egy lombos fákkal szegélyezett utcába, ahol szerényebb házak álltak. Leparkolt egy fehér, borostyánnal befutott ház kocsifelhajtóján. Gemma úgy vélte, a ház passzol a férfihoz. Az épület egy kétállásos garázs fölött állt, oldalán kőlépcső futott végig, mely eltűnt a buja zöldben. Egy erkély nyúlt ki a kocsibehajtó fölé, és Gemma le merte volna fogadni, hogy lenyűgöző kilátás nyílik róla.

A környezet ismerős volt, de a ház nem.

– Jártam már itt korábban? – kérdezte Gemma, miközben kiszálltak az autóból, és a lépcső felé tartottak.

– Nem. Semmi nem történt meg korábban a rádiónál való találkozásunktól kezdve, leszámítva az ebédet és Duncan kiborulását. Egyszer sem jöttem haza a napnak ezen a pontján.

Jack előrement a kocsibeállón a kőlépcsőig, melyet zöld kúszónövények futottak be. Gemma lába súrolta a lépcsőfokokat, ahogy egy íves kanyarban felkapaszkodtak a lombos fákkal teli kis udvarra. Egy alacsony kapun túl megpillantotta a fehér, stukkós házat, melynek bejárati ajtaját nagy, téglalap alakú üvegablakok keretezték. Jack kinyitotta a kaput, és Gemma követte őt a folyami kövekhez hasonlóan elrendezett lapos kövekből és a közöttük lévő apró kavicsokból álló ösvényen. Jack kinyitotta a bejárati ajtót, és ahol Gemma ahhoz volt szokva, hogy mancsok kaparászását hallja, ott csend fogadta. Valójában akkora volt a csend, hogy úgy érezte, beszélnie kell, hogy zajt csapjon.

– Ez gyönyörű!

Az enteriőr letisztult volt, sok fehérrel és nyitott terekkel. Apró színfoltok – párnák, vázák, itt-ott egy-egy festmény – töltötték meg egy kis élettel. Az alacsony bútorokkal berendezett térben tisztaság uralkodott, a polcokon és a kisasztalokon pedig rendezett könyvkupacok álltak: regények, forgatókönyvírói kézikönyvek, életrajzok. Minden ablakban látszott valami zöldes árnyalat, mivel fent voltak a fák között. Eltekintve attól, hogy a nappali erkélyéről lenyűgöző kilátás nyílt a városra, Gemma úgy érezte, mintha elhagyták volna Los Angelest.

– Köszönöm – felelte Jack. Gemma a hangjából meg tudta állapítani, hogy még mindig próbál magához térni az autóban történt telefonbeszélgetésből. – Érezd magad otthon! Csak adj pár percet.

– Persze.

Jack bólintott, majd elindult a folyosó felé.

Gemma egyedül maradt, és sürgős késztetést érzett a felfedezésre. A férfi, aki mindenféle dolgot tudott róla, most magára hagyta őt az otthonában. Nyilvánvalóan megbízott benne. Vagy talán túlságosan el volt foglalva ahhoz, hogy azon aggódjon, a nő vajon enged-e a kísértésnek, hogy a ház olyan rejtekhelyein szaglásszon, mint a kamra vagy a gyógyszeres szekrény. Gemma egyiket sem tette meg, ehelyett inkább a rendezett térben finoman szétszórt darabkák után kutatott.

A bejárati ajtó mellett egy pár kopott futócipő hevert, a fűzője ki volt kötve. A fogason egy esőkabát és egy szürke, kapucnis pulcsi lógott. Gemma elképzelte, hogy ezt viselheti Jack, amikor kiviszi a szemetet, vagy amikor egy hűvös reggelen lesétál a postaládájához. Amikor a pulóver puha ujját orrához emelte, megcsapta a férfi friss illata.

Amikor belépett a süllyesztett nappaliba, az első dolog, amit megpillantott, a sarokban álló zongora volt. Elképzelte, biztos milyen szépen visszhangzik a boltíves mennyezet alatt, és azon tűnődött, vajon a költöztetők hogy tudták felcipelni a lépcsőn a házba. Talán egy nagy csapat zömök férfi kiabálta egymásnak, hogy „Fordulj!”, amíg izzadtan és erőlködve el nem jutottak a nappaliig. Vagy talán daruval emelték be az erkélyajtón keresztül.

A második dolog, amit észrevett, egy vastag, puha kötésű bűnügyi thriller volt a dohányzóasztalon. Látszott rajta, hogy sokat forgatták. Gemma elmosolyodott arra a gondolatra, hogy a férfi a plüsskanapéján pihen, mondjuk éppen a szürke kapucnis pulóverében, és egyik kezében kettéhajtva tartja a könyvet. Koncentráló arckifejezéssel olvassa, talán a sorozathoz való kutatás céljából, vagy csak szórakozásból. Jack, a könyvforgató forgatókönyvíró.

A könyv mellett egy kupac viharvert forgatókönyv hevert, ahhoz hasonlók, mint ami Duncan lakókocsijában volt, csak ezeket piros tollal írt megjegyzések tarkították. Szakaszok voltak áthúzva, és ferde, vékony betűk a margóra firkantva. Gemma felemelte a legfelső kötetet a halomból, közben igyekezett nem beleolvasni a tényleges forgatókönyvbe, és végigsimította ujjaival a Jack tolla által hagyott bemélyedéseket. Az önmagának szóló jegyzetei szinte titkosírásszerűek voltak, és elég kíméletlenek. Nem ismert kompromisszumot a megfelelő szó, a megfelelő hangnem megtalálásában, és Gemma olyan intimnek találta a kézzel írt gondolatait, mintha a fehérneműs fiókját nyitotta volna ki. Mosolyogva nézte a dühösen bekarikázott párbeszédsort, ami mellett vörössel, csupa nagybetűkkel ez állt: JAVÍTSD KI. Jack, a maximalista.

Visszatette a forgatókönyvet, és odament a kandalló párkányához. Egyetlen fénykép állt rajta: egy kép Jackről, minden bizonnyal a szüleivel. A fotón egyértelműen tinédzser volt, ami logikus is volt, mivel mondta, hogy tizennyolc évesen vesztette el az édesapját, aki szintén ott szerepelt mellette a képen. Jack nagyon hasonlított az apjára, közös volt bennük a sötét haj és a kék szem. Édesanyja mosolyát örökölte, és a kettejük arcán látható mosoly meleg, puha érzéssel töltötte el Gemma mellkasát, és őt is mosolygásra késztette. Jack, a szeretett gyermek. Épp fel akarta emelni a képet, hogy ujjait a fiatal fiú arcához érintse, elképzelve sima bőrét, amikor csöngettek.

A házban felhangzó csöngést kitartó kopogás követte.

– Ööö, Jack? – kiáltotta Gemma, aki nem tudta, hová tűnt a férfi, és azt sem, vajon ki kéne-e nyitnia az ajtót. Előrelépett, és körbekémlelt, de nem látta közeledni. – Jack? Valaki csöngetett!

– kiabálta.

Mielőtt még szavai eljuthattak volna a folyosóra, a bejárati ajtó kivágódott.

– Ó! – lepődött meg Gemma, és közben nyugtatgatta magát, hogy ők hagyták nyitva az ajtót. Bárki is lépett be, az biztos elég jóban van Jackkel ahhoz, hogy csak így besétáljon.

Teljes megdöbbenésére egy meghökkentően ismerős, ám teljesen oda nem illő arcot pillantott meg. Egy sötét hajú, Lila legmerészebb sarkú cipőivel vetekedő lábbelit viselő nő rontott be az ajtón. Túlméretezett pólót viselt, mely szabadon hagyta egyik lebarnult vállát, és rojtos szárú farmersortot. Kontyba felcsavart hajával és hatalmas karikafülbevalóival egyszerre nézett ki stílusosan, és úgy, mint aki épp most kelt fel az ágyból.

– Jack! – kiabálta, majd levette a napszemüvegét. Sűrű szempilláival úgy festett, mint egy sminkmárka reklámarca.

Gemma szája tátva maradt. Értetlenül állt a tény előtt, hogy a mozicsillag és a vörös szőnyeg üdvöskéje, Angelica Reyes csak így berontott Jack bejárati ajtaján.

Angelica megszakította drámai belépőjét, amikor észrevette Gemmát.

– Te ki vagy? – kérdezte fejét megbillentve. Úgy vonta össze sötét, tökéletes szemöldökét, mintha nem tudná, mit néz éppen, és azt sem, tetszik-e neki a dolog.

Gemma részben le volt nyűgözve a sztár látványától, de leginkább csak össze volt zavarodva.

– Ööö… én…

Jack ezt a pillanatot választotta, hogy visszatérjen a folyosó végéről.

Angelica újra életre kelt, amikor megpillantotta a férfit.

– Jack! Ó, hála az égnek, hogy itthon vagy! – kiáltotta, és rávetette magát a férfira. – Nem mehettem el anélkül, hogy előtte ne lássalak!

Jack arcán az érzelmek teljes skálája vonult fel a döbbenettől a teljes rémületig. Gemma azt sem tudta, miért jelent meg a nő, sem azt, miért vergődik úgy Jack vonakodó ölelésében, mintha csak egy szappanoperában lennének.

– Ööö… Angelica – szólalt meg végül Jack. – Mit keresel itt? Gemma, aki még mindig értetlenül állt az egész jelenet előtt, ugyanezen tűnődött. Amikor Angelica megszorította Jack vállát, majd mellkasába fúrta az arcát, Gemmának az az érzése támadt, hogy ez nem csak egy újabb drámai hollywoodi hiszti. Az, ahogy a nő Jackhez ért, azt sugallta, többről van itt szó annál, mint hogy egy színésznő nyavalyog egy írónak. Ennél sokkal intimebb volt az egész.

Gemma hátrált egy lépést. Hirtelen kényelmetlenül kezdte érezni magát, mintha csak betolakodna valahová.

– Azért jöttem, mert látni akartalak! – ömlengett Angelica. Megérintette a férfi arcát, és lábujjhegyre állt, hogy közel hajoljon hozzá. Karját nyaka köré fonta, és úgy lógott rajta, mint valami exkluzív kiegészítő. – Utálom, ahogy abbahagytuk a dolgokat, és úgy éreztem, muszáj benéznem hozzád, mielőtt elutazom.

Jack mereven állt, karját széttárva, könyökét behajlítva, mint egy madárijesztő. Nyilvánvalóan próbált nem hozzáérni, míg Angelica úgy kapaszkodott belé, mintha a férfi lenne az ellenszere egy nemrég bevett méregnek.

– Hová utazol?

– Hát Milánóba, te kis butus. Jövő héten kezdődik az új filmem forgatása! – kuncogott Angelica, és ismét a férfi mellkasához simult. – De előbb látni akartalak. Úton voltam a reptérre, és gondoltam, beugrom. Csak egy apró kis botlás volt, ami múltkor történt, ugye? Még mindent helyre tudunk hozni! Úgy örülök, hogy itt vagy, mert nem bírnám elviselni a gondolatot, hogy búcsú nélkül menjek el! – Hangja egy oktávot ugrott, szinte csikorgott. Kezébe fogta Jack arcát, és cuppanós csókot nyomott ajkára.

Gemma hangosan megköszörülte a torkát.

Angelica megfordult, és hideg, megvető pillantást küldött felé.

– Bocsi, de te ki vagy? – méregette Gemmát. – Jack új asszisztense, vagy mi?

Bizarr érzés költözött Gemma mellkasába. Egyszerre volt olyan, mintha arcon csapták volna, és mintha mindjárt felrobbanna.

– Ööö, nem? – A kérdő hanglejtést Jacknek címezte, annak a férfinak, aki egész délelőtt megpróbálta meggyőzni őt nemcsak arról, hogy megmagyarázhatatlanul össze vannak kötve egy időhurokban, hanem arról is, hogy szerelmes belé, és az egyetlen kiút az, ha Gemma is viszonozza az érzéseit. És a fenébe is, Gemmában már meg is mozdultak a dolgok! Csak épp Jack azt felejtette el megemlíteni, hogy van egy híres színésznő az életében, aki csak úgy besétál hozzá, és lábujjhegyen csókolgatja.

– ő Gemma – felelte Jack.

A férfi arcára kiülő bánatos kifejezés nem vetekedhetett a Gemma mellkasát elárasztó fájdalommal. Ez az egész nem csupán arra emlékeztette, amit Nick tett vele. Új, friss árulás volt, és mit számít, hogy még csak egy napja ismerte Jacket. Pokolian fájt.

– Mi folyik itt, Jack? – kérdezte, rettegve a választól.

A férfi megpróbálta lefejteni magáról Angelicát, de csak pár centire sikerült eltolnia magától.

– Gemma, ez nem az, aminek látszik – felelte.

– Valóban? – kérdezte Gemma, és érezte, a fájdalom már a végtagjaiba sugárzik. – Úgy fest, elfelejtetted elmondani, hogy barátnőd van.

Gyűlölte, hogy könnyek telítik a hangját, és ugyanannyira gyűlölte a látványt, hogy Angelica Reyes piócaként tapad Jackre.

A színésznő eltátotta a száját. Még mindig Jack nyaka körül volt a karja. Tekintete oda-vissza járt a férfi és Gemma között.

– Hé, ti ketten…? – vonta össze a szemöldökét. – Hát ez állati jó! – mordult aztán Jackre. – Kiborultál, mert lefeküdtem valaki mással, aztán itt vagy pár nappal később valami őzikeszemű asszisztenssel? Mondhatom, szép, Jack!

Gemmát letaglózták a hallottak. Úgy érezte, mintha egy darázsfészekbe lépett volna, és mindenhol összecsipkednék. Nyilvánvalóan nem úgy ismerte Jacket, ahogy azt képzelte, és eluralkodott rajta az érzés, hogy nem akarja a szívét porrá zúzatni egy idegen előtt – vagyis most már nyilvánvalóan két idegen előtt.

– Mennem kell – szólt, és az ajtó felé indult.

– Gemma, várj! – kiáltott utána Jack.

Angelica keresztbe fonta a karját, és rábámult.

– Igen, talán a legjobb, ha mész, szivi. A tiédnél nagyobb ambíció kell, ha valaki boldogulni akar ebben a városban.

A gonosz szavak a gúnyolódás és a fenyegetés határán voltak.

Gemma elsietett mellettük, és kilépett a napsütésbe.

– Angelica, hagyd abba! – hallotta maga mögött Jack szavait. – Nem az asszisztensem! Nincs is asszisztensem.

Gemma elért a kapuig, és lerobogott a lépcsőn. Úgy érezte, mintha kicsúszna a kezéből a meleg, gyengéd érzés, ami pillanatokkal korábban fogta el Jack életének darabkáit látva, és összetörne a köveken. Visszaért a kocsifelhajtóra, ahol egy fényes, piros kabrió parkolt, és elállta Jack autójának útját. Természetesen Angelica Reyes egy igazi felfújt hólyaghoz illő sportkocsit vezetett. Gemma megkerülte, és elindult az utcán.

A dombokon futó keskeny utak mellett nem volt járda. Kicsi volt a forgalom, és az autók, biciklisek és gyalogosok ugyanazon a repedezett betonterületen osztoztak. A nap felülről tűzött Gemmára, miközben elindult az ellenkező irányból, mint ahonnan behajtottak. Két háznyit haladt, amikor meghallotta Jack hangját.

– Gemma, várj! Kérlek!

Már annyiszor kimondta ezeket a szavakat a mai nap során, mit számított még egy?

Gemma tovább gyalogolt, a férfi közben utolérte, és megfogta a karját.

– Hagyj békén, Jack!

A férfi nem engedte el, így Gemma szembefordult vele. Jack szeme hihetetlenül kék volt a magasba törő égbolt alatt. Az arcán látszott, hogy még nem heverte ki a házában történteket.

– Kérlek, hadd magyarázzam meg!

Gemma testén végigfutott az afölött érzett zavar, hogy milyen ostoba volt, amiért bízott benne.

– Nem árultad el, hogy barátnőd van. Ezt az aprócska részletet kihagytad a kis fantáziádból.

– Nem a barátnőm!

Gemma átpillantott a férfi válla fölött, hogy megbizonyosodjon róla, Angelica nem követte.

– Nem? Akkor miért jelent meg, hogy kétségbeesetten látni akar, és miért akart kibékülni veled, mielőtt Európába repül? Biztos vagy benne, hogy nem azt terveztétek, hogy találkoztok, és újrakezditek együtt az életeteket? – Gemma érezte, hogy egyre támadóbb a hangja. Felvonta maga köré a falakat, és már épp elégszer bántották meg ahhoz, hogy megkeményítse a páncélját.

Jack beletúrt a hajába. Elkeseredettnek tűnt.

– Figyelj, nagyon sajnálom, hogy idejött, de fogalmam sincs, mi folyik itt. Korábban soha nem jelent meg ma. Gyakorlatilag öt hónapja nem láttam!

őszintének tűnt, de Gemmát ez nem hatotta meg.

– Nos, most viszont itt van – fordult el, hogy újra otthagyja a férfit. Összeszorult a torka, és érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Nem volt hajlandó további elrugaszkodott magyarázatokat hallgatni korábban megtörtént vagy meg nem történt dolgokról, és nem volt hajlandó Jack előtt sírni.

– Gemma, várj!

– Viszlát, Jack!

– Egyáltalán hová mész? – A férfi hangja elhalkult, ahogy Gemma távolodott. A nő nem fordult meg, de elképzelte, amint Jack ott áll a napsütötte utcán, kérdőn széttárt karokkal.

Gemma továbbhaladt az úton, és befordult a kanyarban. Egy enyhe emelkedő miatt nehezebben vette a levegőt. Mire a kereszteződéshez ért, és ráfordult a lefelé vezető útra, némi izzadság ütközött ki a bőrén. Folytatta a gyaloglást. Dühös volt Jackre és magára is, amiért az a gondolata támadt, hogy valami kialakulhat közöttük, és megpróbálta elhessegetni a képet, hogy Angelica Reyes a férfit tapogatja a házában. Talán a hálószobába mentek, és a színésznő rendesen elbúcsúzott tőle, mielőtt elrepült volna, hogy egy újabb kasszasikerben szerepeljen.

– Ahh! – morogta Gemma, és rásuhintott egy közeli orgonára, ami ártatlanul lógott valaki kertjében, mint egy csokor illatos szőlőfürt. Az ismerős illat pofonként csapta arcul. Észrevette, hogy a bokor egy homokkőfal felett lóg, mely mindenféle méretű, össze nem illő téglákból állt. Voltak keskenyek, voltak szélesek, voltak négyszögletesek és hosszúkásak. A meglepő mintázat nem azért tűnt ismerősnek, mert a nap egy korábban megtörtént verziójában végigsétált az utcán, hanem azért, mert gyerekként sokat járt errefelé.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Jack felhozta őket a dombok közé, nem vett tudomást az egybeesésről, úgy tett, mintha nem is a sors bizarr és valószínűleg kegyetlen fordulata lenne, de pontosan tudta, hol jár. Ismerte az orgonákat, ismerte a kőfalat, az akáccal befutott rácsot az utca túloldalán. Ha pár házzal lejjebb nézett, egy feltűnően magas pálmafát látott, mely úgy emelkedett az égbe, mint egy jelzőfény.

És ott is volt.

Nem sétált túl messzire Jack házától, csak az utcán felfelé és a sarkon túl, de tudta, ha tovább gyalogol, ott fog kilyukadni, ahová végképp nem akart menni.

Előhúzta a telefonját, és rájött, jól jönne némi tanács, és csak egy ember volt, aki ismerte a teljes képet. Megpróbált meglapulni, hátha Jack keresné őt, és kényelmetlenül közel húzódott valaki sövényéhez, amikor leült az alacsony kőfalra.

– Hali, Gem! – vette fel Lila pár csengés után. – Elég sok most a dolgom. Mi a helyzet?

Gemma meghallotta azokat a jellegzetes zajokat, melyekkel a kamerafelszerelés autóba pakolása jár együtt. Egy puffanás, valami surrogó hang, majd a csomagtartó csukódása. Lila bizonyára épp indult forgatni valamit.

– Barátnője van, Lila.

A pakolás hangjai abbamaradtak.

– Tessék?

– Jól hallottad. Barátnője. És nem ám akárki, hanem a rohadt Angelica Reyes.

Lila a maga jellegzetes módján felszisszent.

– A Bond-lány?!

Eddig a pillanatig Gemma meg is feledkezett róla, hogy Angelica játszotta a szuperkém legfrissebb szerelmi szálát.

– Ja – felelte, mint egy leeresztett lufi, ha egy leeresztett lufi beszélni tudna.

– Ó, Gem!

A fájdalom Gemma mellkasában csak még jobban felerősödött a Lila hangjában csengő együttérzéstől.

– Tudtam, túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Lila elgondolkodott a szavain.

– Hogy jöttél rá?

– Akár hiszed, akár nem, elmentem vele a házába. Együtt ebédeltünk, aztán el kellett intéznie valamit a munkahelyén, így elkísértem. Forgatókönyvíró, és kiderült, hogy kilépett a műsorból, ahol dolgozik, és új szerződést írt alá. Skóciába fog költözni. Ez most derült ki számára, úgyhogy haza kellett mennie, hogy feldolgozza a hírt. Erre megjelent Angelica. Elég szörnyű alak. Azt hitte, hogy Jack asszisztense vagyok.

– Nyilvánvaló, hogy egy hülye picsa a csaj – vágta rá Lila. Gemma elmosolyodott, hogy barátnője rögtön szidni kezdte Angelicát. Lila pár elgondolkodtató másodpercre elhallgatott.

– Ez elég sok infó egyszerre, Gem. Még nála vagy? – A meglepetés Lila hangjában nyilvánvaló volt. Gemmának el kellett ismernie, hogy az események valóban meglepő fordulatot vettek.

– Ott voltam, de már elhúztam onnan. Ja, és ezt kapd ki: Jack az apám szomszédja.

– Na neee!

Gemma hallotta a telefonon keresztül, ahogy barátnője eltátja a száját.

– Ja, tudom. Nem mondtam neki semmit, amikor idehozott minket kocsival, de miután az Angelica-bomba felrobbant, elkezdtem felfelé sétálni az utcán, mert nincs nálam az autóm. Olyan, mint valami…

– Mint valami jel?

Gemma nem akarta beismerni, hogy ő is pont ugyanerre gondolt. Felsóhajtott.

– Úgyhogy most itt vagyok, és valaki sövényében bujkálok, és az utca egyik végén ott egy csávó, akivel nem akarok beszélni, a másik végén meg egy másik, akivel tényleg nem akarok. El tudnál jönni értem?

Szünet állt be, majd a pakolás zajai újrakezdődtek.

– Mennék, de még el kell kapnom a fényeket ehhez az élő videóhoz. Tudod, hogy megy ez, ha egyszer elment, elment. Nem szeretném kihagyni a lehetőséget…

Gemmának ez nem esett jól. Lila bármit eldobna, és odarohanna megmenteni, akármi is történjen, és az a tény, hogy hagyja, hogy a hollywoodi dombokon bujkáljon valaki sövényében, egyértelműen azt jelezte, hogy szerinte Gemma nem szorul megmentésre.

– Amikor korábban azt mondtam, hogy az erőfeszítéseid, hogy barátot találj nekem, aggasztó szintre jutottak, nem gondoltam arra, hogy az is opció, hogy magamra hagysz.

– Nem hagylak magadra, bátorítalak – felelte Lila, miközben becsukódott az autója ajtaja. – És nem egy leendő barát irányába lökdöslek képletesen, ha esetleg nem lenne nyilvánvaló.

Gemma az apja háza felé pillantott. Lila volt az egyik állandó ember az életében. Szándékai tiszták voltak, de mivel szülei ugyanúgy szerették őt, mint egymást, soha nem értette teljesen Gemma feszült kapcsolatát az apjával, és az okokat, amiért kerülte a vele való találkozást.

– És különben is, hívhatsz fuvart, ha nem akarsz találkozni vele. Mennem kell – tette hozzá Lila, és Gemma hallotta, ahogy autója elindul a háttérben.

Lila bontotta a hívást, Gemma pedig homlokráncolva bámulta a telefonját. Bár olyan érzés volt, mintha barátnője magára hagyná, tudta, igazából csak segíteni próbál neki. És tényleg nem tagadhatta, hogy úgy érezte, mintha a sors akarta volna így. Ez a nap úgy hozta össze őt és Jacket, hogy eljutottak a férfi házába, ami történetesen pont az apja házától nem messze állt. Attól félt, ha véletlennek nevezné az egészet, az kettétörné a megakadt univerzumot.

De a gondolat, hogy ütközőként szolgáló öccse nélkül látogassa meg az apját, még mindig nem tetszett neki.

– Istenem, Patrick! – mondta ki hirtelen hangosan. Az interjú, az ebéd, a stúdiólátogatás és az Angelicás helyzet teljes zűrzavarában pár órája nem hívta fel.

Kikereste testvére nevét, és újra a füléhez nyomta a telefonját.

– Gemma? – vette fel Patrick az első csörgés után.

A fiú fáradt hangjában csengő aggodalom emlékeztette Gemmát arra, hogy az utolsó beszélgetésük során ő gyakorlatilag kinyomta a telefont, amikor Patrick közölte vele, hogy végleg Afrikába költözik.

– Szia, Patrick! Hogy vagy?

– Jól. Minden rendben. Te hogy vagy?

Gemma mosolyogva értékelte, hogy a fiú mindig hajlamos volt mindenkit maga elé helyezni. Tényleg csodálatos ember volt.

– Jól vagyok. Csak tudni akartam, mi van veled. Találtál már járatot?

– És én még azt hittem, azért hívsz, hogy szabadon engedj – sóhajtott az öccse. – Nem, még mindig készenlétben vagyok.

– A fenébe!

– Mit csinálsz?

– Nem fogod elhinni, de igazából apa háza előtt állok.

– Micsoda? Miért? – kérdezte Patrick némi szünet után.

A gondolat, hogy mindezt megmagyarázza neki, nem csupán kimerítő volt, de Gemma azt is tudta, hogy csak még több kérdéshez vezetne, amelyek többségére nem tudta a választ.

– Hosszú történet.

– Nos, időm annyi, mint a tenger.

Gemma azon tűnődött, mit mondhatna neki anélkül, hogy kis híján ötezer kilométerrel arrébb a testvére ne essen pánikba.

– Nagyon érdekes napom volt – kezdte. – Megismerkedtem valakivel, akiről kiderült, hogy apával egy utcában lakik.

– Megismerkedtél valakivel? Ugye nem zenész?

A Patrick hangjában csengő védelmezés mosolyt csalt Gemma arcára. A fiú csak akkor jött haza a hat hónapos lagosi tartózkodása alatt, amikor a Nick-ügy kirobbant. Egy hétig a nővére kanapéján aludt, gyorsételeken élt, és szomorú filmeket nézett vele és Lilával. Lebeszélte Lilát arról, hogy kiszúrja Nick kerekeit, bár felajánlotta, hogy ő maga csinálja meg.

– Nem, nem zenész – felelte Gemma, és azon tűnődött, ha elmondaná az igazat a jelenlegi helyzetről, vajon újabb csínytevő bosszút ajánlana-e fel a fiú. Utálta azt gondolni, hogy Jack ugyanabba a kategóriába tartozhat, mint Nick.

– Szuper. Akkor ki ő?

– Hát…

Gemma elgondolkodott azon, hogy tudná leírni Jacket. Fél nap leforgása alatt idegenből potenciális lelki társsá vált, majd összetörte a szívét. Rájött, hogy elég messzire eljutottak a rövid idő alatt, amióta ismerték egymást. Általában néhány hónap kellett ahhoz, hogy egy srác csalódást okozzon neki, és ez Jacknek ugyanannyi idő alatt sikerült, amennyi ahhoz kellett, hogy Gemma fél évad Mac Drake-et végig tudjon nézni.

– Nem az, akinek gondoltam – felelte Gemma.

– De tetszik neked.

– Mi van? Ezt nem… én nem… honnan tudod egyáltalán megmondani?

A fiú úgy nevetett, mint régen, amikor gyerekkorukban megtréfálta Gemmát.

– Hát, először is, most árulta el a reakciód.

A zavarodottságtól csak még jobban lángolni kezdett Gemma amúgy is forró arca. Mindig is az őrületbe kergette, amikor öccse behúzta a csőbe.

– Nem akarok beszélni róla.

– Nos, akkor miről akarsz beszélni, Gem? – hallotta a fiú hangjában a tudálékos mosolyt. – Úgy értem, hogy véletlenül pont apa háza előtt találod magad, ott, ahová nem vagy hajlandó nélkülem ellátogatni, és felhívsz. Tényleg azt hiszed, le foglak beszélni arról, hogy bemenj?

Gemma morgott öccse megérzése miatt, de muszáj volt elismernie, hogy a helyzet eléggé átlátszó volt. Még ha nem is tudatosan, de okkal hívta fel a fiút.

– Gem, emlékszel, amikor hatodikos voltam, és meg kellett írnom azt a könyvismertetőt, és úgy féltem, hogy ki kell állnom az osztály elé beszélni?

Gemma jól emlékezett rá. ő már főiskolás volt, és segített Patricknek elkészíteni a szükséges vizuális anyagot, amikor egy hétvégén hazalátogatott. Emellett lelkesítő beszédet is tartott neki, és segített gyakorolni.

– Értem, mire akarsz kilyukadni, azt viszont nem, mi köze annak, hogy egy tizenkét évesekkel teli teremnek bemutattad a Percy Jacksont ahhoz, hogy én beszélek apával. Ez nem ugyanaz.

– De, pontosan ugyanaz! Féltem, és te azt mondtad, minden rendben lesz, és ha nem is tudsz ott lenni, messziről támogatni fogsz.

Gemmát meglepte, hogy a fiú ilyen élesen emlékezett egy ennyire régen történt dologra. A tudat, hogy ez ilyen mély hatást gyakorolt rá, elgondolkodtatta, vajon milyen más alkalmi interakciókat raktározott el fiatalkorukból.

– Nos, örülök, hogy hasznosnak találtad.

– Igen. És ötöst kaptam rá. – Gemma hallotta a büszkeséget testvére hangjában. – A lényeg az, Gem, hogy nincs szükséged rám. Igen, lehet, hogy eleinte majd kényelmetlenül érzed magad, de hát nem jobb ez, mint a sok kerülgetés és harag?

Patricknek igaza volt, és a nőnek eszébe jutott, mit mondott korábban Jack az apja elvesztéséről, és azokról a dolgokról, amik végső soron nem érik meg.

Gemma körbepillantott, és rájött, nem a legkedvezőbb vagy legkényelmesebb alternatíva, ha most rögtön fuvart hív. Melege volt, szomjas volt, és a fuvarmegosztó sofőrök elég gyéren cirkáltak a dombokon, megrendelésekre várva. A környéken lakó legtöbb embernek valószínűleg saját sofőr állt rendelkezésre. Nem fog visszamenni Jackhez, és ha már fuvart hív, legalább az apja házának klimatizált kényelméből várhat rá.

– Rendben. Megteszem. De főleg azért, mert meleg van, és nem akarom, hogy észrevegye valaki, hogy a sövényében bujkálok.

Patrick halkan felnevetett.

– Szeretlek, Gem. Hívj, ha bármire szükséged van.

– Én is szeretlek. Szia!

Letette a telefont, és elátkozta Percy Jacksont, mert ő volt az oka, amiért meg fog látogatni egy férfit, akivel több mint húsz éve nem voltak kettesben.

10. fejezet

Gemma megállt az apja kőből épült autófeljáróját őrző fekete kapu előtt. A szíve a torkában dobogott, és azon kapta magát, hogy a keze izzad, és nem csak a hőségtől.

Az emlékek csodaországában állt. Egy alternatív valóságban, amilyen az élete lehetett volna, ha a felnőttek más döntéseket hoznak. Tizenhat évesen kapott volna egy vadonatúj autót, csillogó, felszínes partikra járt volna, a hírnév perifériáján táncolt volna – sőt, még az is lehet, hogy híres lett volna, ki tudja. Tudta, ha szülei együtt maradnak, akkor úgy nőtt volna fel, hogy a valóságról nagyon egyoldalú képet alkot. Miközben az előtte magasodó villát nézte a kör alakú felhajtóval, a szökőkúttal és a konfettiszerű szirmokat hullajtó jakaranda fával, eltöltötte a bizonyosság: jobban járt, hogy elmenekült abból az életből, és annak látta, amilyen az valójában volt.

Volt olyan időszak az életében, amikor neheztelt anyjára, amiért kiragadta őt és öccsét abból az életből, amit a hegyekben álló ház ígért. Úgy érezte, megfosztották egy olyan kiváltságtól, amivel teljes mértékben még nem is volt tisztában. Csak akkor jött rá, amikor már idősebb volt: az apja az, akiben csalódnia kellett volna, anyjának pedig volt annyi bátorsága, hogy kiállt magáért és gyerekeiért. Megvédte őket, azonban Gemmának évekbe telt, mire ezt felismerte.

Vett egy nagy levegőt, és megnyomta a kapunál lévő csengőt. A szürke téglákba ágyazott videókamerás panel életre kelt, és ismerős arc jelent meg a képernyőn.

– Igen?

Gemma nyelve elnehezült és kiszáradt.

– Sz… szia, Elena. Gemma vagyok – köszönt az apja házvezetőnőjének.

Az asszony a hatvanas éveiben járt, és Gemma életének nagy részében Roger Petersről gondoskodott. Természetesen az apja nem vette feleségül Summer Hartot, hogy boldogan éljenek, míg meg nem halnak. Egyedül élt, és Gemma úgy döntött, nem akarja nyomon követni a szerelmi életét.

Elena felsóhajtott, és közelebb hajolt a kamerához, amitől nagyobb lett az arca a képernyőn.

– Gemma? Micsoda kellemes meglepetés! Az öcséd is veled van?

Gemma nem hibáztathatta a nőt a meglepettségéért: általában Patrick beszélt, ő mindig csak meglapult a háttérben. Szíve belesajdult az emlékeztetőbe, hogy egyedül van.

– Nem. Egyedül jöttem.

Elena felől kutyaugatás hallatszott, és Gemma hallotta a márványpadlót kaparászó karmok zaját. Ezt egy második, tiszteletet parancsolóbb ugatás követte, és Gemma nem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el. A kutyák szeretete azon kevés dolgok közé tartozott, ami közös volt benne és apjában.

– Herceg, Zsozsó, nyughassatok! – csitította a kutyákat Elena.

– Bocsánat, aranyom. Mindjárt kinyitom a kaput. Szólok apádnak, hogy itt vagy.

– Köszönöm – felelte Gemma, és a kép izgatott kutyaugatás közepette megszakadt.

A kapu kinyílt, és még mielőtt Gemma a felhajtó feléhez ért volna, a két állat ugatva száguldott ki a széles bejárati ajtón.

Apja német dogja, Herceg ügetett elöl, aki majdnem akkora volt, mint Gemma. Szorosan követte Zsozsó, a francia buldog, aki hozzá képest komikusan apró volt. Herceg mély, hangos ugatással üdvözölte, míg Zsozsó csaholva szökdécselte körbe. A kutyák felugráltak rá, csorgatták a nyálukat, a szokásos, meleg fogadtatásban részesítve Gemmát, amit egyesek inkább az emberi rokonaiktól várnának. Herceg az állkapcsától a halántékáig végignyalta, mielőtt Gemmának sikerült egy fejvakargatással lenyugtatnia. Zsozsó a lábai körül körözött, akár egy felhúzható játék.

– Bocsánat, Gemma! – kiáltotta Elena, miközben kirohant a bejárati ajtón, mindkét kezében egy-egy pórázzal. – Tudod, hogy imádják, amikor jössz!

Közelebb lépett, és csettintett az ujjával.

– Fiúk, ül! – kiáltotta. A hangja pont olyan tekintélyt parancsolóan zengett, mint Herceg ugatása.

A kutyák rögtön lehiggadtak, és leültek. Gemma tovább simogatta Herceg fülét. Az állat a nő kezébe hajtotta masszív fejét, és szeretetteljesen nyüszített. Gemma bármennyire is nem szerette ezeket a látogatásokat, kutyatestvéreinek látványa mindig melegséggel töltötte el a szívét.

– Úgyis itt az ideje megsétáltatni őket – szólt Elena, miközben pórázt csatolt Herceg nyakörvére.

A rettegés súlyos kőként nehezedett Gemma meleg szívére.

Majdnem megfordult a fejében, hogy könyörögni kezdjen Elenának, ne vigye el az egyetlen megmaradt akadályt közte és az apja között. Patrick nélkül a legjobb, amit remélhetett, hogy két nyáladzó kutya elvonja a figyelmét.

– Ó, nem kell miattam kivinni őket – mondta Gemma, és remélte, nem túl nyilvánvaló a könyörgés a hangjában.

– Ne aggódj, kedvesem. Mindjárt lebontják a házat a délutáni sétájukat követelve – nevetett Elena, miközben Zsozsó nyakörvére kattintotta a pórázt.

– És különben is, így legalább lesz egy kis nyugalmad apáddal. Tudom, hogy régóta nem találkoztatok kettesben. Az irodájában van egy megbeszélésen, de érezd magad otthon, amíg várakozol! – tette hozzá az asszony, és megtántorodott, amikor Herceg a kapu felé kezdte húzni. Gemma azon tűnődött, vajon van-e egyáltalán esélye arra, hogy irányítsa az állatot, tekintve a méretét, vagy a póráz csak a látszat kedvéért van rajta.

– Nemsokára jövünk! – kiáltott át Elena a válla fölött. És egyszer csak Gemma egyedül maradt.

Az apja megbeszélésen volt. Megdöbbentő. Fájdalom szorította össze lénye azon részét, mely azt hitte, meglepetésszerű érkezése majd arra készteti a férfit, hogy csapot-papot otthagyjon, és köszöntse őt.

Elena utasítását követve úgy döntött, otthon érzi magát, amíg várakozik. Végül is, a hatalmas villa valaha az otthona volt.

Felsétált a kis lépcsőfokokon a kőverandára. Elena tárva-nyitva hagyta a bejárati ajtót. Belépett a tátongó előcsarnokba, melyben simán elfért volna a lakása. Amikor becsukta maga mögött az ajtót, a tér úgy visszhangzott, mintha egy sírbolt záródna le. Gemma pillantása a ház hátsó részében elhelyezkedő üvegfalra siklott, amin túl egy végtelen medence nyúlt el a domboldalon, kilátással az alatta elterülő városra. Egy másik életben a medence partján napozna a nyugágyak egyikében, ahelyett, hogy a társasházi szomszédokkal kellene megküzdenie a helyért lakóháza medencéje partján. Bár az apja hátsó udvari oázisának látogatása azt is jelentené, hogy elveszítené a lehetőséget, hogy legdögösebb fürdőnadrágjában láthassa a Szexi Csávót a 202-ből.

Fuvallat borzolta a haját, és rájött, nyitva van az egyik hatalmas üvegpanel. A helyiségben csak úgy nyüzsögtek az emlékek. A szobában állt egy zongora, melyen régen ő játszott. A bútorok úgy voltak elrendezve, hogy a bennük elhelyezkedők közeli, fontos beszélgetéseket tudjanak folytatni. Mindenhol egyedi műalkotások díszelegtek, melyeket gyerekkorában sosem értékelt nonfiguratív mintáik miatt. Volt egy szobor is, melyet Patrick Willynek nevezett el, miután Gemma bevallotta neki, hogy mindig egy bálnára emlékeztette. A sarokban, ahol minden karácsonykor ormótlanul nagy fenyőfa állt, amikor az apja háza tele volt a szakma részeg nagyjaival, most egy óriási pálmafa magasodott egy akkora cserépben, melybe bele lehetett volna ülni.

Az ünnepek sajátos módon töltötték meg fájdalommal Gemma szívét, mert a családja az évnek ebben az időszakában hullott szét. Már jóval korábban megérezte, hogy valami készül: szülei suttogva folytatott beszélgetéseiből, és abból, hogy többet látta az apja irodájának zárt ajtaját, mint őt magát, de a Summer Hart okozta összeomlás karácsonyeste következett be.

Volt kiabálás, sírás, és anyja azt ismételgette, hogy „az a liba”, mintha nem tudná rávenni magát, hogy kimondja a nő nevét. Gemma csak akkor tudta meg az igazságot, amikor egy nap az új házukban a kukában találta meg az egész Summer Hart-cédégyűjteményét. Karácsonyeste úgy hagyták az ünnepi vacsorát az asztalon, mintha bármikor visszaülnének, hogy befejezzék. Gemma átölelte síró kisöccsét, és próbált ő maga nem sírni, miközben az anyjuk ruhákat gyömöszölt a bőröndökbe, és ajándékokat pakolt a csomagtartóba. Fél éjszakán keresztül autóztak anyja testvéréhez Phoenixbe, és Gemma másnap reggel ott bontotta ki az ajándékokat az unokatestvérei társaságában, akiket alig ismert. Az apjuk nem jött utánuk. Nem volt integetés az ablakon át, vagy szomorúan szemerkélő hó. Csak lecserélték Los Angeles száraz, szürke telét a sivatagi hőségre.

Gemma elfordította a tekintetét az üres nappaliról, és elindult a folyosó felé. Az elmúlt évtizedek legnagyobb előadóinak platina- és aranylemezeit olyan műgonddal állították ki a falra, ahogy mások családi fotókat mutogatnának. Ahol mosolygó arcoknak és dédelgetett emlékeknek kellett volna lenniük, ott hideg lemezek és eladási számok sorakoztak. Ez büszkeség forrása is volt, persze, de egyben emlékeztető az apja prioritásaira.

Továbbsétált, elhaladt a vendégfürdőszoba mellett, és eljutott annak a szobának az ajtajához, mely egykor ő és Patrick gyerekszobája volt. Leginkább az övé, mivel Patrick aligha volt még elég nagy ahhoz, hogy járjon, amikor a szüleik elváltak, de az apjuk megőrizte nekik, így mindig benézhettek ide látogatásaik alkalmával.

Gemma rettegett ezektől a látogatásoktól. Nyaranta az anyjuk felpakolta őt és Patricket, és elvitte őket Los Angelesbe egy hétre. Fiatalabb korában tiltakozásul dührohamot kapott, de tinédzserkorára ezek szorongó csenddé enyhültek, és amint betöltötte a tizennyolcadik életévét, teljesen felhagyott az utazással. A közös felügyelet kötelezettsége lejárt, amikor nagykorú lett, és nem látogatta apját többé addig, amíg Patrick elég idős nem lett ahhoz, hogy bűntudatot ébresszen benne, és újra elkezdje. Ekkorra az apja már alig volt több, mint egy idegen, akivel ugyanazon a vezetéknéven osztoztak.

Kinyitotta a szoba ajtaját, és egy rövid, de reményteli pillanatra azon tűnődött, hogy vajon érintetlenül fogja-e találni, akár egy kilencvenes évekbeli időkapszulát. A sötétben világító csillagok még mindig a plafonra lennének ragasztva, és a padlót még mindig várostérképekkel díszített bolyhos szőnyegek borítanák, amelyeken az öccsével együtt tologatták a játékautókat. A kis festőállvány, aminél úgy tettek, mintha tájképfestőként örökítenék meg a hátsó udvar látványát, még mindig ott lenne a sarokban, és a régi pianínó, amit ragacsos ujjakkal püföltek, még mindig az ablak alatt állna.

Egy része szerette azt hinni, hogy gyermekkorának ez a zuga sértetlenül megőrződött térben és időben. Amikor az öccsével idelátogattak, nem pedig semleges területen találkoztak az apjukkal, például egy étteremben vagy egy rendezvényen, Gemma ritkán merészkedett a nappalin és az étkezőn túlra. Nem volt biztos benne, most mi csábította arra, hogy besétáljon a régi gyerekszobájába, de amikor egy gyerekkori emlékektől és játékoktól mentes, takaros vendégszobát talált, a szíve a veszteség egy sajátos fajtájától kezdett sajogni.

Legalább a régi pianínó még mindig megvolt. Az ablak elől az ággyal szemközti falhoz helyezték át, a tetején bekeretezett fényképek álltak. Gemma felismerte a saját arcát a szoba túloldaláról. Átlépett a térképszőnyegek helyét elfoglaló drága szőnyegen, és érezte, hogy gombóc nő a torkában annak a látványától, amire bukkant.

A megsárgult elefántcsontszínű billentyűk fölött, melyekre régen Patrick pufók kezét helyezte, most bekeretezett fotók voltak mindkettőjükről. Az érettségi fotón Gemma négyszögletű, bojtos sapkában mosolygott. Az öccséről készült kép közvetlenül emellett volt, és élesebbnek tűnt a digitális fotótechnológia nyolc év alatt végbement fejlődésének köszönhetően. Aztán jött egy rakás régi pillanatfelvétel a nyári látogatásaikról. Baseballmeccsek, Disneyland, az a kirándulás a San Diego-i állatkertbe, amikor Patrick először látott elefántot. Gemma emlékezett, hogy aznap különösen morcos volt egészen addig, amíg meg nem látta az ámulatot a kisfiú arcán. Egy barátságos idegen lefényképezte őket az elefántok élőhelye előtt. A képen a nyurga, fogszabályzós Gemma bő pólóban és rózsaszín rövidnadrágban áll az apja mellett, akinek a négyéves Patrick a nyakában ül. Patrick a képen oldalra fordul, és ragyog az arca, miközben a mögöttük lévő elefántokra mutat. Az apjuk a kisfiú lábát fogja, és felfelé nézve, összeráncolt homlokkal mosolyog, mintha megpróbálna felpillantani a fiára. Gemmának látszik a fogszabályzója, és az arcán tükröződő örömnek egyszerűen az az oka, hogy Patrick ennyire ragyog. Gemma csak a képet nézve szinte hallotta a kisfiú izgatott sikkantását.

Emellé egy frissebb fotó volt kitéve Patrickről, amely már huszonéves korában készült. Egy elefánttal látható a nigériai vadon élő állatok intézetének állatmenedékhelyén. Egyik kezét a hatalmas állat lábán nyugtatja, és ugyanaz a csodálat sugárzik az arcáról, mint az állatkerti fotón. Gemma nem tudta megállni, hogy a képet nézve ne mosolyodjon el.

Átfutotta a többi képet is, és rájött, hogy a legújabbak mind az öccséről készültek: még több kép az intézetből, egy Grönlandon készült fotó, ahol a fiú jeges fehér háttér előtt pózol vastag kabátban, egy szelfi a tintakék-arany éjszakai égbolttal, amiről Gemma nem tudta, hol készült, és egy fotó az apjukkal valahol egy golfpályán. A Gemmáról látható legfrissebb fénykép a középiskolában készült. Mintha megállt volna az öregedésben. Vagy mintha eltűnt volna.

Mikor a gyűjtemény végére ért, két olyan dologra bukkant, ami meglepte. Az első egy néhány éves újságkivágás volt, amiről tudta, elég jól el volt rejtve az L. A. Timesban ahhoz, hogy csak akkor találta meg valaki, ha kereste. A zeneipari mogul Roger Peters lánya rádiós lett, tájékoztatott a főcím. A cikk elég rövid volt ahhoz, hogy kinyomtatva beleférjen egy képkeretbe. Gemma emlékezett arra, amikor a cikk megjelent, és hogy mennyire ambivalens érzései voltak a bejelentés miatt. A cikk az apja személyén keresztül mutatta őt be, és az egész épp csak egy villanás volt a Művészetek & Szórakozás rovatban. Nem mintha nagy, feltűnő főcímet akart volna – hálás volt, hogy egyáltalán megemlítik az újságban –, de az egész helyzet jól szimbolizálta a küzdelmét, hogy kivívja a saját helyét egy olyan szakmában, amely már ismerte a nevét.

Saját ellentmondásos érzéseitől eltekintve, az a tény, hogy apja kivágta és bekeretezte a cikket, félénk büszkeséggel töltötte el. És reménnyel.

A másik tárgy a zongorán, mely meglepte őt, egy bekeretezett fénykép volt az egész családjáról – róla, Patrickről, apjukról és anyjukról.

Gemma a kezébe vette a fotót, és érezte, hogy elárasztja a fájdalom. ő és Patrick sötét szemüket az édesanyjuktól örökölték, de míg anyjuk haja gesztenyebarna színű volt, apjuk hajszíne a szőke tengerparti árnyalatával ajándékozta meg sörényüket. Édesanyja, Lynn, mosolygott ugyan a fotón, de Gemma látta, hogy inkább csak erőlteti. De talán csak képzelte, mert tudta, mi lett a vége annak, hogy a boldog család a napsütötte pálmák előtt pózol. Bárki más nézte volna a fotót, csak büszke szülőket látott volna, egy vigyorgó hétéves gyerkőcöt, akinek hiányzik az egyik első foga, és egy pufók arcú kisbabát. Ekkor még nem tudták, mi következik; de Gemma fotón látható kora alapján már gyökeret eresztett, és terjedni kezdett, ami később kirobbant. Nem emlékezett arra, mikor készült a kép, de tudta, hogy csak hónapokkal azelőtt lehetett, hogy minden összeomlott. Talán ez volt az utolsó közös boldog pillanatuk.

A gondolat mérhetetlen szomorúsággal töltötte el, amit csak az a tudat ellensúlyozott, hogy valaha egészet alkottak. Hogy a stabilitás, a megbízhatóság jelen volt az élete kezdetén.

Az a tény, hogy apja gyűjteményében, az összes többi között ez a fotó is ott volt, reményt adott neki, hogy talán még mindig létezik egy darabka abból a stabilitásból.

– Gemma? – kiáltotta az apja a nevét valahonnan a hatalmas házból.

Gemma rémülten összerezzent, olyannyira, hogy leejtette a képkeretet. A fénykép a zongora kottatartójára esett, az üveglap nekicsapódott a kemény fa szélének, amitől egy nagy repedés futott végig rajta.

– Ó! – kiáltott fel Gemma, miközben a bűntudat hatalmas hulláma csapott át rajta. Nem is beszélve arról, hogy milyen fájdalommal töltötte el a véletlenül okozott helyzet szimbolikája. És tényleges fájdalmat is érzett az üveg miatt, ami megvágta az ujját, amikor megpróbálta elkapni a keretet, és megakadályozni, hogy az a padlóra essen. – Aú! – zihált, és megnézte a kárt, amit okozott. A mosolygó családon villámként futott végig a szaggatott repedés, mutatóujja hegyén pedig vércsepp buggyant ki.

– Gemma! Itt vagy? – szólította ismét az apja.

Gemma szájába vette az ujját, hogy kiszívja a vért, remélve, hogy nincs benne üvegszilánk, ami a nyelvét is megvágná. Ahogy száját betöltötte a fémes íz, arra gondolt, az ágy alá dugja a törött képkeretet, hogy elrejtse a bizonyítékot. Ehelyett pánikba esett, amikor meghallotta apja lépteit.

– Gemma! Idebent vagy?

Amikor a férfi belépett, Gemmát a zongoránál találta, vérző ujjával a szájában, másik kezében pedig a családjukról készült talán egyetlen fényképpel – törötten.

– Szia – köszönt a lány, mintha épp valami tiltott dolgon kapták volna rajta.

A zeneipari mogul, Roger Peters szívesen viselt otthon kényelmes vászoninget, khaki nadrágot és mokaszint. Egyébként nagyon hasonlított Patrickre a magasságával, karcsú termetével és világos hajával, amit Gemma nehezen tudott helyre tenni magában, mivel nagyon szerette az öccsét, apja iránt pedig ellentmondásos érzéseket táplált. Utoljára majdnem egy évvel ezelőtt látta őt egy estélyen, melynek a férfi volt a házigazdája, és ami történetesen egybeesett Patrick hazatérésével – Gemma rájött, hogy ez a véletlen egybeesés valószínűleg apja kísérlete volt, hogy találkozásuk feszült élét tompítsa.

A férfi megállt az ajtóban, és összevonta a szemöldökét a látványra.

– Mi történt?

Gemma arcát elöntötte a házban való kutakodás miatt érzett szégyen pírja. Apja tekintete a törött képkeretre vándorolt, és az aggodalom, hogy esetleg azt hiszi, szándékosan törte el, újabb adag bűntudatot ébresztett benne.

– Véletlenül leejtettem, és megvágtam az ujjam.

A férfi szeme elkerekedett, és belépett a szobába. Kinyújtotta a karját, Gemma azt hitte, a törött képet akarja elvenni, hogy aztán leszidja, de ehelyett megfogta a lány kezét. Gyengéden saját kezébe helyezte tenyérrel felfelé, és homlokráncolva nézte a vérző ujjat. Egy újabb vörös csepp buggyant ki energikusan.

– Szerzek neked ragtapaszt – mondta a férfi, mintha Gemma még kislány lenne, és abban a furcsa pillanatban Gemma azon kapta magát, hogy nem húzódik el, hanem hagyja, hogy az apja gondoskodjon róla.

– Rendben.

Átsétáltak a folyosón a vendégfürdőszobába, és Gemma addig nem vette észre, hogy a másik kezében még mindig ott a fotó, amíg le nem tette a pultra, hogy kimossa a sebét.

– Miért van ez nálad? – kérdezte, miközben apja kinyitotta a fürdőszobaszekrényt. A tiszta helyiséget halványkék és tojáshéj árnyalatú csempék borították. Gemma a takaros sorokban álló tisztálkodási cikkeket látva azon tűnődött, vajon az apjának van-e elég vendége ahhoz, hogy az indokolja a fürdőszoba rendszeres használatra való felszerelését.

A férfi elővett egy doboz ragtapaszt, és szemügyre vette a törött fényképet. Gemma abból látta, hogy a válaszán töpreng, ahogy állkapcsa megfeszült. Patricknek is mindig így szokott, amikor mélyen elgondolkodik.

– Hogy emlékeztessen arra, amit másképp kellett volna csinálnom – felelte végül.

Apja válasza mellbe vágta Gemmát. Hallotta benne a fájdalom és a megbánás rétegeit – nem is tudta, hogy apja magában hordozza ezeket az érzéseket. A férfi szomorúsággal a szemében és lágy mosollyal nézett rá, mintha többet akart volna mondani, de nem tudná, hogyan.

– Sajnálom, hogy eltörtem.

– Ne aggódj, megjavíttatom – felelte az apja, és lehúzta a csomagolást a kis sebtapaszról. Olyan bizonyosság csengett a hangjában, hogy Gemma eltűnődött, vajon hol lehetett ez az odaadás, amikor a családjuk szétesett.

Gemma kinyújtotta az ujját, és hagyta, hogy apja rátegye a kötszert. Gyerekkorában sokszor lehorzsolta a térdét és a könyökét, de nem emlékezett, hogy valaha is az apja látta volna el a sebeit. Mindig anyja itatta fel könnyeit és lehelt puha puszikat a sérüléseire. Az, hogy most az apja tette ezt, egyszerre furcsa is volt, de jól is esett neki.

– Meg is vagyunk – mondta Roger Peters, amikor befejezte, majd összegyűrte a csomagolást, és a szemetesbe dobta.

– Köszi.

– Lehet, hogy egy ideig nehéz lesz zongorázni, de nem tűnt túl mélynek.

Gemma érezte, hogy közéjük telepszik a megszokott távolság.

– Apa, a lakásomban nincs is zongora. Már alig játszom – háborgott.

A férfi lágy mosolya elhalványult, és homlokráncolás váltotta fel a helyét.

– Á! Nos, itt kettő is van, ha esetleg valamikor kedved támad átjönni és játszani.

– Köszönöm – vágta rá Gemma rutinszerűen, mint ahogy minden más, alig palástolt olyan kérésére tette, melynek célja az volt, hogy a férfi elnyerje lánya szeretetét, vagy a társaságában lehessen.

Kínos csend töltötte be a teret, és a férfi körülnézett, mintha csak most vette volna észre, hogy a fürdőszobában állnak.

– Hol van Patrick?

– New Yorkban.

– Ó!

Újabb csend következett.

– Csak te jöttél? – kérdezett rá apja a nyilvánvalóra. Gemma nem érzett a hangjában csalódottságot, és kissé megnyugodott.

– Csak én.

A férfi lágy mosollyal ajándékozta meg, mely egyszerre sugárzott meglepettséget és elégedettséget.

– Nos, örülök, hogy itt vagy. Sajnálom az ujjadat. Nem megyünk valami kényelmesebb helyre?

– De, persze.

Gemma néha utálta, hogy vendégnek érezte magát a saját apja házában, de tudta, erről legtöbbször ő tehetett. Ha az anyjánál lett volna, már rég levette volna a cipőjét, és a hűtőszekrényben kutatott volna valami nassolnivaló után. Itt viszont csak kullogott az apja után az üvegkastélyban, és közben úgy érezte magát, mintha az űrből látogatott volna ide.

– A környéken jártál? – kérdezte a férfi, amikor visszamentek a ház végében található nappaliba.

Gemma agyában dühös méhekként nyüzsögtek a gondolatok arról, miért járt a környéken, és miért menekült el.

– Igen – felelte.

Roger Peters várt, hátha a lánya még valamit hozzátesz.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte, hogy betöltse a csendet, és csökkentse a tágas szobában eluralkodó feszengést.

Gemma tudta, hogy a minőségi szeszes italok nem számítanak hiánycikknek ebben a házban, és a gondolat, hogy az ital egyfajta pufferként szolgáljon, csábította. De végül arra jutott, akár ronthat is a helyzeten.

– Csak vizet – felelte.

Apja magára hagyta, és Gemma fontolóra vette, hogy beüt egy fuvarmegrendelést a telefonjába, hogy legyen menekülőút készenlétben, de ehelyett odament a zongorához. Imádott játszani, és mivel nem volt saját hangszere, nagyon hiányzott neki a dolog. Gondolkodott rajta, hogy vesz a lakásába egy elektronikus billentyűzetet fejhallgatóval, de képtelen volt rávenni magát, amikor egyszer tudta, milyen egy igazi zongora hangminősége, milyen a billentyűk súlya. ő és Patrick játékból püfölték a régi pianínót, és Gemma akkordokat tanított az öccsének, mert csak ahhoz volt a totyogónak türelme. De amikor tényleg játszani akart, amikor azt akarta érezni, mintha a Bowl, a Forum vagy a Walt Disney Hangversenyterem színpadán lenne, a nappaliban álló nagyzongorához ült le, mely elegáns volt, akár egy fekete szmoking. Most ott állt a hangszer mellett, és gyengéden lenyomott néhány billentyűt. A halk csilingelés mosolyra fakasztotta.

– Tessék – mondta az apja, amikor visszatért egy pohár szénsavas vízzel. – Van kedved játszani valamit?

Gemma túl intimnek találta a zenélést ahhoz, hogy olyan közönség előtt csinálja, akitől ennyire távol érezte magát. Elvette a kezét a zongorától, fogta a poharat, és belekortyolt.

– Ma nincs – felelte, majd hagyta, hogy az apró buborékok enyhítsék a kellemetlen, égető érzést a torkában.

Újabb kínos csend állt be.

Az apja megköszörülte a torkát.

– Arra számítottam, hogy csak este jöttök. Patrick úgy döntött, New Yorkban marad?

– Nem. A Lagosból induló járata késett, és lekéste a csatlakozást. Még mindig vár, és próbál ideérni. Balszerencséje van. – Gemma újabbat kortyolt, és arra gondolt, a balszerencse talán nem is annyira balszerencse, mint inkább a bizarr és kimerítő napjának a következménye.

– Értem. Nos, telefonálhatok egyet, és egy óra múlva már egy gépen is ülhetne.

Gemma lazán elfordult, hogy az apja ne lássa, amint a szemét forgatja. A pénz és a kapcsolatok voltak a férfi megoldásai minden problémára. A gondolat, hogy segítséget kérjen az apjától, őszintén szólva még csak meg sem fordult Gemma fejében, mert nem akart egy olyan világban élni, ahol minden problémára van megoldás a megfelelő árért. És az, hogy Patrick sem említette ezt, apró, büszke mosolyt csalt az ajkára. Vajon mit szólna Jack ahhoz, ha egy magánrepülés is szerepelne az egyenletben? Vajon Patrick hazaérne úgy? Vagy elakadna az ország közepén?

A gondolat, hogy Lilán kívül Jack volt az egyetlen ember, akivel ilyesmiről tudott beszélni, egyfajta szorongó szomorúsággal töltötte el Gemmát. Ha soha nem fog kijutni a napból, és nem akar beszélni Jackkel, akkor mi fog történni?

Magányos jövő képe rajzolódott ki elméjében, és amikor belekortyolt a vízbe, hirtelen azt kívánta, bárcsak valami erősebb lenne a poharában.

– Elég nagy változás lesz, hogy Patrick tényleg Afrikában fog élni, nem igaz? – törte meg apja a csendet. ő víz helyett valami mást választott. Megkeverte a borostyánszínű folyadékot kristálypoharában. A megjegyzése arra késztette Gemmát, hogy elgondolkodjon, apja vajon megsejtette-e valahogy a küszöbönálló magánya érzését.

– Patrick elmondta neked, hogy odaköltözik? – kérdezte Gemma meglepetten.

A férfi tétovázott, majd belekortyolt az italba. Úgy festett, nem volt benne biztos, vajon ezt jó ötlet volt-e közölnie.

– Igen. Múlt hónapban mondta. Gemmának elkerekedett a szeme.

Egy hónapja? Patrick már egy hónapja tudja, hogy elköltözik, és neki nem szólt semmit?

Ígérd meg, hogy nem fogsz kiborulni, Gem – visszhangzottak testvére szavai a fejében, amikor visszaemlékezett, mit mondott neki Patrick telefonon. Természetesen kiborult, és még mindig próbálta kiheverni, de ez most mellékes volt. Hirtelen az a kérdés hasított belé, hogy ha Patrick nem ragadt volna a reptéren, vajon mikor mondta volna el neki, hogy végleg elmegy? Vajon az apjuk előtt dobta volna le ezt a kis bombát?

A düh, amit az öccse iránt érzett – aki még csak ott sem volt, hogy megvédje magát –, arra késztette, hogy poharát a dohányzóasztalra tegye, és meginduljon a hátsó üvegfal felé. Levegőre volt szüksége. Vett egy mély lélegzetet, és észrevette, hogy itt sokkal tisztább a levegő, nem volt benne semmi az L. A. fölé telepedett szmogból.

A város tömege daganatos növekedésként burjánzott a beton és az aszfalt gátlástalan kuszaságában, mely elfoglalta azt, ami egykor sivatag volt. Los Angelesben négymillió ember élt, és ahány szív naponta összetört, annyi álom hasadt darabokra. A dombokon lakó emberek azt képzelték, mindezek felett állnak, de Gemma tudta, az egész csak színjáték. A nagy üvegpalota, homlokzatával és kapujával nem volt más, mint magánnyal teli ketrec. Az apja sem volt kivétel, és Gemma azon tűnődött, Patrick elutazásával vajon ő maga is ugyanarra a sorsra jut-e – a nagy üvegpalota kivételével.

Figyelmét felkeltette egy lemezre leérkező tű finom zaja. Amikor egyik kedvenc Nigel Black-számának akusztikus akkordjai csendültek fel a helyiségben, odafordította a fejét.

Apja a zongora mögötti lemezjátszónál állt. Gemma gyerekkorának hatalmas, dobozszerű hangfalai elegánsabb, modernebb változatoknak adták át a helyüket, de még mindig ugyanazzal a gazdag, rezonáló hanggal töltötték meg a teret, melyet Gemma a csontjaiban érzett. A rögzített zene legtisztább formája, mondta mindig az apja. Nigel rekedtes hangja úgy áradt szét a szobában, mint valami sűrű szirup.

Gemma szíve a torkában dobogott, és úgy érezte, mintha a száján át ki akarna törni.

– Mi ez? Mit művelsz?

Az apja megfordult, és reményteljes mosollyal nézett rá.

– Régen együtt énekeltük ezt a dalt, emlékszel?

Persze, hogy emlékezett. Az egyik kedvenc emléke volt. Szíve és elméje egy kis zugában tartotta jól elzárva, és csak akkor látogatta meg, amikor elég erősnek érezte hozzá magát. Attól, hogy az emlék a nyílt színre lett rángatva az apja üres, terráriumszerű házában, kiszolgáltatottnak érezte magát, mint egy tollak nélküli, sebezhető madárfióka.

Az apja nyilvánvalóan próbálta meghosszabbítani a fürdőszobai jelenet során létrejött kapcsolódást, de Gemma ezt túl nagy ugrásnak érezte.

– Kikapcsolnád, kérlek? – Gemma küzdött, hogy ne remegjen a hangja.

– Ne butáskodj! Imádod ezt a számot! – mosolygott rá az apja.

– Az előbb hallgattam, mert hallottam Nigelt a műsorodban. Egyébként kitűnő interjú volt. Hogy sikerült megszerezned? Tudom, hogy este a városban lesz. Ha felhívtál volna, én…

Gemma tudta, hogy apja egy kiváltságokról szóló, hírességek nevétől hemzsegő történetbe akar belekezdeni, de az elméje megakadt egy dolgon, amit a férfi mondott, és eszébe jutott a bekeretezett újságcikk a gyerekszobából.

– Hallgattad a műsort?

A férfi félbeszakította a mondanivalóját, és olyan őszinte pillantást vetett rá, amit Gemma nem biztos, hogy valaha látott. Tekintete meleggé és bűnbánóvá lágyult.

– Gemma, én mindig hallgatom a műsorodat. Még akkor is, amikor nem a te hangod szól a hullámokon, tudom, hogy ott vagy a háttérben. Ez az egyetlen módja, hogy a közeledben lehessek.

Olyan érzés támadt Gemma mellkasában, ami egyszerre volt finom és gyönyörű, és olyan, mintha épp egy hatalmas láb taposott volna rá. Az, hogy megtudta, az apja hallgatja a műsorát, az elismerés és a kapcsolódás iránti mélyen gyökerező vágyát táplálta, és magyarázatot adott a büszke kis újságkivágásra a képkeretben. Ugyanakkor a férfi utolsó mondata inkább tűnt lelkiismeret-furdalást keltőnek, mint kedvesnek.

– Tudod, ez nem egészen az én hibám. Elfoglalt ember vagy – felelte Gemma. A keserűség és a vádaskodás félreérthetetlen volt a hangjában.

A férfi olyan pillantást vetett rá, melyből kiderült, tisztában van vele, hogy Gemma a gyerekkorában elszenvedett, önként választott távollétére utal. Nagy levegőt vett, a lánya felé fordult, és úgy festett, mint aki emlékeztetni akarja Gemmát, hogy ő az, aki soha nem válaszol a hívásaira és üzeneteire, és csak akkor látogatja meg, amikor a világ másik felén élő öccse magával rángatja, miközben elég közel lakik ahhoz, hogy bármikor beugorjon vacsorára. De végül nem mondott semmit. A befolyása a vitában minimális volt, ha létezett egyáltalán.

Nigel tovább énekelt a háttérben. Az apja megpróbált témát váltani, és italával a kezében a lemezre mutatott.

– Ma este a Bowlban lép fel. Megmozgattam néhány szálat, és elintéztem, hogy az Azalea is bekerüljön az előzenekarok közé, de ezt valószínűleg már tudod. Hogy van Nick?

Gemma először nem volt biztos benne, hogy jól hallotta. Azonban abból, hogy a férfi úgy mosolygott rá, mintha valami óriási szívességet tett volna, tudta: de, nagyon is jól hallotta. Úgy érezte, mintha kihúzták volna a lába alól a talajt. Ami eddig a sors fordulatának tűnt arra, hogy apja házában kössön ki, hirtelen egy hatalmas, feltartott középső ujjá változott.

Nyilván közbenjárt, hogy Nick is felléphessen Nigel műsorában. Csak az apjának volt elég befolyása ahhoz, hogy ennyire vak és fantasztikusan meggondolatlan dolgot tegyen. És csak ő kérdezősködhetett lazán arról a kapcsolatról, amely szétesett, és összetörte Gemma szívét, úgy, mintha soha nem is ért volna véget.

Ebben a pillanatban rájött: az előtte álló férfi egy vadidegen volt.

– Ez most komoly? – kérdezte Gemma olyan maró gúnnyal, ami kioltotta apja mosolyát. – Nick és én több mint egy éve szakítottunk.

– Micsoda? – nézett rá az apja összezavarodva, homlokát ráncolva. – Nekem azt mondta, még együtt vagytok.

A Gemma lába alól kicsúszott talaj úgy tűnt, mintha visszatért volna, de csak azért, hogy újra kihúzzák onnan. Egyenesen állt, de mégis lefelé zuhant.

– Hogy mi?!

Apja bólintott, mintha mindkettőjüket meg akarná győzni arról, hogy nem ő volt az, aki hibázott.

– Igen, azt mondta, még jártok.

Gemma többször is rápislogott, megpróbálva feldolgozni a hallottakat. Meg volt döbbenve, de közben egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy Nick képes olyan mélyre süllyedni, hogy hazudjon az apjának, csak azért, hogy előrébb jusson – hogy kihasználja őt. Megint. Nehezen tudott szavakat formálni a torkába szorult félsikoly miatt, de tisztáznia kellett a dolgokat.

– Nick és én nem vagyunk együtt, apa. Arra használt, hogy közel kerüljön hozzád, aztán szakított velem.

A férfi meglepetten rándult össze, tudatlansága olyan vaskosnak és óriásinak tűnt, mint a köztük lévő távolság.

– Hogyan?

Gemma megint gúnyosan felszisszent, és érezte, hogy haragja egyre erősebben kezd forrni.

– Nem emlékszel, hogy az az este, amikor bemutattam neked Nicket, mindent megváltoztatott, ugye? Hogy hirtelen jobban kezdett érdeklődni irántad, mint irántam? Hogy te még jobban belezúgtál, mint én, és észre sem vetted, hogy dobott engem, amint lemezszerződést ajánlottál neki?

A férfi döbbenten hátrált egy lépést.

– Gemma, én erről semmit sem tudtam.

Gemma alig tudta megállni, hogy ne forgassa a szemét.

– Hát persze, hogy nem! Annyira bele vagy csavarodva a karrieredbe, az üzletbe és ebbe az egészbe, hogy semmi mást nem veszel észre – vágta rá Gemma, és karjával körözve mutatott a környezetére.

Roger Peters arcára védekező kifejezés ült ki.

– Hé, ez nem igazságos. Alig beszélsz velem, Gemma. Honnan tudhattam volna…

– Igazságos?! – vágott Gemma a férfi szavába. – Tényleg arról akarsz beszélni velem, mi igazságos, apa?

Gemma érezte, hogy valami kioldódik benne. A páncélszekrény, ahol mindazt tartotta, amit el akart mondani az apjának, veszélyesen közel állt ahhoz, hogy kinyíljon.

– Az talán igazságos volt, hogy mindig minket helyeztél a második helyre? Engem, anyát és Patricket? Soha nem minket választottál elsőnek! Nem illek bele az életedbe, mert annak idején kiszorítottál belőle. Patrick is csak azért szokott meglátogatni, mert túl fiatal volt ahhoz, hogy emlékezzen a dolgokra. ő nem tudja, milyen érzés volt mindig a második helyen lenni, de én igen, és Isten bizony, anya is!

A férfi elsápadt, úgy festett, mint akit pofon vágtak. Vett egy mély levegőt, és összeszedte magát.

– Gemma, tudom, hogy hibáztam, és hidd el, szenvedtem a következményektől. De nem tudom jóvátenni, ha nem beszélsz velem.

– Miért akarnék beszélni veled, amikor még mindig ezt csinálod?

– Mármint mit?

– Hogy a második helyre teszel!

A férfi úgy pislogott rá, mintha még mindig nem értené.

– Nick összetörte a szívem, apa! Kihasznált engem, és te hagytad. Csak a jövőjét láttad, és azt, az ő karrierje hogy tesz hozzá a sajátodhoz. Túlságosan önző vagy ahhoz, hogy belegondolj, hogyan hatnak a tetteid a családodra, és még csak azt sem veszed észre, hogy minden lépésnél Nicket választottad helyettem, a saját lányod helyett!

Gemma nem tudta hirtelen eseményként elkönyvelni, hogy átszakadt benne a gát. Inkább olyan volt, mintha egy düledező, lyukakkal teli falat évekig toldozott-foldozott volna, és ami végül a sok sérüléstől megadta volna magát. A mögötte lévő nyomás majdnem földre terítette Gemmát.

Az apja vett egy nagy levegőt, hogy visszanyerje a nyugalmát és a beszélgetés feletti irányítást, de Gemma nem hagyta.

– Gemma, én nem tudtam, hogy Nick rosszul bánt veled.

– Nos, most már tudod, szóval, mit fogsz tenni?

– Én… – kezdte a férfi, majd megtorpant.

Igazság szerint Gemma nem tudta, milyen büntetést érdemelnének Nick vétkei, de azt akarta, hogy az apja csináljon valamit, bármit, hogy álljon ki érte. Most az egyszer.

Roger Peters ritkán jött zavarba. Évtizedekig segítette vagy törte ketté mások karrierjét egy vérengző iparágban, és ez megedzette, akár az acélt. Tudta, hol a helye, és kíméletlenül biztos volt magában. De ebben a pillanatban úgy nézett ki, mintha Gemma gyomorszájon vágta volna.

A férfi hátrált egy lépést, elsápadt, és arcán megjelent valami, ami nagy valószínűség szerint bűntudat lehetett. Gemma még sosem látta rajta ezt a kifejezést, így nem tudta, hova sorolja be. Alig volt ideje megnevezni, mert az apja arcára ezután lágy, szelíd tekintet ült ki, ami arra engedett következtetni, hogy Gemma egy régóta esedékes bocsánatkérést fog kapni. Azon kezdett el tűnődni, hogy az apja házába való megérkezés talán mégiscsak egy lehetőség volt. Clara néni – akinél a látogatás már évszázadokkal ezelőttinek tűnt – említette, hogy a látnoki olvasás közben megbékélést is látott. Talán igaza volt?

Az apja megrázta a fejét, és megköszörülte a torkát. Nagyot kortyolva kiürítette a poharát, majd a hangfalra helyezte, ahonnan még mindig Gemma kedvenc Nigel Black-száma szólt. Összedörzsölte tenyerét, majd határozottan keresztbe fonta a karját.

– Sajnálattal hallom, hogy vége a kapcsolatodnak Nickkel. Hihetetlenül tehetséges művész, és hiba lett volna elszalasztani ezt a lehetőséget.

Gemma szíve mintha szilánkokra robbant volna. A finom remény, amit pillanatokkal ezelőtt a kezében tartott, épphogy pislákolni kezdett, ki is hunyt. Azt hitte, addigra már hozzászokott ahhoz, hogy a csalódás savként marja a mellkasát, de harminckét évesen sem volt kevésbé fájdalmas, mint gyerekkorában.

Az ajkáról felbuggyanó keserű, sötét nevetés magát is meglepte. De talán az apja iránti érzelmi tartalékai végleg kiapadtak, és csak a cinizmus maradt.

– És megéri? Megéri ez az egész? Úgy értem, nem hibáztathatlak azért, hogy sikeres akarsz lenni, de mégis, milyen áron? Elüldözted magad mellől az embereket, akik szerettek téged, és most mit tudsz felmutatni? Egy nagy, üres házat és pár millió lemezt? – Gemma szándékosan alábecsülte a számot, és látta is a férfi megrökönyödését.

Apja állkapcsa megfeszült, mintha ki akarta volna javítani őt, de végül nem tette.

– Tudod – folytatta Gemma, bízva dühében, hogy nem bicsaklik meg a hangja –, az fáj a legjobban az egészben, hogy folyton azt remélem, majd megváltozol. Patrick azért javasolta a mai találkozást, hogy mielőtt Afrikába költözik, megpróbáljon rendbe hozni minket, bármit is jelentsen ez. De fogalmam sincs, hogy fog ez valaha is megtörténni, ha nem tudsz megtanulni másra gondolni, csak magadra.

Gemma adott neki esélyt, hogy mondjon valamit, de a férfi csendesen csak egy olyan pillantást vetett rá, amely inkább volt makacs, mint sajnálkozó, így a nő megfordult, hogy távozzon.

Az ujján lévő vágás úgy sajgott, mint egy fizikai emlékeztető a lelkét ért sérülésre. Minden egyes szívdobbanással szétáradt benne a lelke mélyéig hatoló fájdalom, miközben a bejárati ajtó felé igyekezett.

Nem tudta, hová megy, csak azt, hogy ki kell jutnia. A szeme mögött gyülemlő könnyek azzal fenyegettek, hogy bármikor kiáradhatnak. El kellett tűnnie, mielőtt kicsordulnak.

Az idő igazságtalanul ragyogónak tűnt, a tiszta égbolt alatt az idilli dombok a zöld különböző árnyalataiban pompáztak, amit murvafürtök színfoltjai törtek meg. Bár Gemma tudta, még nem volt bent elég ideig ahhoz, hogy az időjárás megváltozzon, úgy érezte, hangulatát a viharfelhők és az eső festené alá tökéletesen.

Megnyitotta a fuvarmegosztó alkalmazást, hogy rendeljen egy kocsit vissza a rádióhoz, és látta, hogy negyedórát kell várnia. Volt ideje, de nem tudta, hol töltse el. Jacknek valószínűleg épp egy filmsztár tekeredett valamelyik testrésze köré. Egyébként sem akarta látni, még ha fél nap alatt bele is zúgott, és ő volt a legközelebbi ember, akit jelenleg megölelhetett volna. Egyszerre volt szüksége arra, hogy egyedül legyen, ugyanakkor nem tudta elviselni a gondolatát sem.

Úgy döntött, felhívja azt az embert, aki még nála is többet csalódott Roger Petersben. Kilépett az apja kapuján, és a kőfalnak támaszkodott. A füléhez szorította a telefonját, és várta, hogy a vonal túlsó végén felvegyék.

– Halló!

– Szia, anya!

– Gemma, szívem! Hogy vagy?

– Én… – Hangja könnyekbe fulladt, mintha anyja jelenléte, még több mint ötszáz kilométer távolságból is, elég lenne ahhoz, hogy elengedje magát.

– Mi a baj? – kapta fel Lynn a fejét. Hangja lágy és aggódó tónust vett fel.

Gemma vett egy nagy levegőt, hogy megnyugodjon, és megpróbálta a bensőjében kavargó érzelmeket érthetően megfogalmazni.

– Az előbb volt egy értelmetlen és frusztráló beszélgetésem apával.

– Sajnálattal hallom. Ez azt jelenti, hogy az öcséd hazaért? – Hallotta, hogy anyja hangja elhalkult, mintha leengedte volna a telefonját, hogy ellenőrizze, nem maradt-e le egy sms-ről, ami bejelenti Patrick érkezését.

– Nem. Patrick még mindig New Yorkban várakozik a reptéren. Egyedül mentem.

– Ó! – Anyja meglepettsége szinte kézzelfogható volt. Gemma nem titkolta, hogy nem szerette egyedül meglátogatni az apját. – Mi vitt rá erre?

Gemma viszkető késztetést érzett, hogy az egész durva sztorit előadja az anyjának, aki az egyik bizalmasa volt. Azonban, mint ahogy azt is tudta, hogy ha Patricknek mesélne az időhurokról, akkor az öccse aggódva próbálna hazastoppolni, az anyja is rögtön beülne a kocsijába, és Phoenixből egyenesen hozzá hajtana. Nem akarta, hogy bárki is jobban aggódjon a kelleténél, és a pszichiátrián sem akart kikötni.

– Épp a környéken jártam, és ez tűnt helyesnek – felelte az anyjának. – Nem úgy alakult, ahogy reméltem.

Lynn egy pillanatig hallgatott, és Gemma azon tűnődött, vajon épp a saját válaszát cenzúrázza-e. Bár a védelmére legyen mondva, az anyja sosem volt az a fajta, aki verbálisan ostorozta volna az apjukat a gyerekei előtt. Az ő módszerei finomabbak voltak. Mint például a popalbumok elégetése és az apjuk régi fényképekről történő kivágása.

– Sajnos ez nem meglepő apátok esetében – szólalt meg végül. A hangjában csengő lemondástól sajgott Gemma szíve.

– Megbocsátottál neki valaha is, anya?

– Mit?

Gemma megvonta a vállát, bár anyja ezt nem láthatta.

– Mindent. Bármit.

Lynn hatalmasat sóhajtott, mely évtizedes mélységűnek hangzott.

– Gemma, valaha régen szerettem apádat, de képes voltam megtalálni a boldogságot valaki más oldalán, amit soha nem találtam volna meg, ha vele maradok. Ahhoz, hogy ezt megtaláljam, el kellett engednem mindazt, ami köztünk volt, a jót is, és a rosszat is. Szóval, bizonyos értelemben igen, megbocsátottam.

Gemma tudta, hogy anyja élettársára, Stevenre céloz. Bár nem házasodott újra, tizenöt éve volt együtt a férfival, aki gyakorlatilag Gemma mostohaapja volt. A válás volt az egyik sebhely, amit Roger Peters Lynnben hagyott, és a nő nem akarta megkockáztatni, hogy ez megismétlődjön.

– Szerinted megérdemli? A megbocsátást? Anyja ismét felsóhajtott.

– Ahogy apád engem bántott, az nem ugyanaz, mint amit neked és az öcsédnek okoztak a tettei. Nekem volt választásom, hogy elmenjek, és másik társat találjak. Te sajnos nem választhatsz másik apát. Az, hogy mit bocsátasz meg neki, teljes mértékben rajtad múlik.

A válasz bosszantotta Gemmát, sablonosnak érezte. De az igazság az volt, bármennyire is dühítette őt az apja, meg akart bocsátani neki. Az öccsének természetesen igaza volt. Sokkal jobb lenne megbocsátani, mint együtt élni a haraggal és nehezteléssel. Azonban az elengedést sokkal könnyebb volt mondani, mint megtenni. Valahányszor Gemma közel került ahhoz, hogy elkezdjen megbocsátani, apja valami vadul önző dolgot tett, és emlékeztette arra, miért nem áll egyikük sem készen – Gemma arra, hogy megbocsásson, a férfi arra, hogy bocsánatot nyerjen. őszintén azon tűnődött, vajon ez lehetséges lesz-e valaha.

– Mikorra várod az öcsédet? – kérdezte az anyja, hogy témát váltson. Mindkettőjük számára kellemetlen volt Gemma apjáról beszélgetni.

Ezúttal Gemma sóhajtott fel, pont úgy, mint az anyja.

– Nem is tudom. Esténél hamarabb biztosan nem, ha fel tud jutni egy gépre. – Gemma próbálta nem hangsúlyozni a dolog feltételes mivoltát.

Anyja hümmögve konstatálta a hallottakat, nem tudva, hogy Patrick talán soha nem jut fel egy gépre, és az örökkévalóságot járatok hajszolásával töltheti New Yorkban.

– Hát, reméljük, hamarosan sikerül neki, mivel csak rövid látogatás lesz.

Gemma telefonja zizegett: értesítés jelezte, hogy közeledik a fuvar.

– Tessék? – kérdezte Gemma, mert félig elvonta a figyelmét az értesítés, de közben hirtelen valami fontosra eszmélt rá. – Mit mondtál?

– Tessék? – kérdezett vissza Lynn mesterkélten ártatlan hangon, mintha rájött volna, hogy hibázott, és el akarta volna tussolni.

– Azt mondtad, rövid látogatás lesz – vágta rá Gemma egy centit sem engedve, és érezte, hogy az öccse miatti bosszúsága visszatért.

– Mi az? – kérdezte Lynn, de nem Gemmának címezte.

Elhajolt a telefontól, és odaszólt valakinek, aki hallótávolságon kívül volt. – Oké, egy pillanat, Steve! – trillázta.

Hangja ezután hangosabban szólalt meg.

– Mennem kell, drágám. Steve-nek szüksége van rám. Jövő héten találkozunk. Szólj, ha leszállt az öcséd!

Gemma forgatta a szemét. Az anyja nyilvánvalóan csak el akarta kerülni a szembesítést. Láthatólag Patrick mindenkinek beszámolt a költözésről, kivéve neki. Magában megfogadta, hogy leteperi az öccsét, amint meglátja, és csak azután engedi el, hogy bocsánatot kért, amiért őt tájékoztatta utoljára.

– Szia, anya! – köszönt el, és bontotta a hívást.

Bár jólesett beszélni az anyjával, a sok családi dráma miatt nem akart egyedül lenni. Nem akart visszamenni Jackhez, az apja ugyanolyan kiábrándító volt, mint mindig, és egy hatórás kocsikázás Phoenixbe sem hangzott éppen ideális délutáni időtöltésnek. A kis szaros öcsikéje pedig még mindig az ország másik végén vesztegelt.

Így csak egy ember maradt, akire számíthatott.

11. fejezet

Gemma bemászott a fuvarmegosztó autóba, és elővette a telefonját, hogy üzenjen Lilának.

Apával totális katasztrófa volt. Merre vagy?

Hátradőlt az ülésben, és kibámult az ablakon. Csak elképzelni tudta, vajon milyen elméletek röpködnek a sofőr fejében arról, miért hagy ott egy feldúlt fiatal nő egy hollywoodi villát, és száll be a kocsijába. Legalább elég diszkrét volt ahhoz, hogy ne kérdezze meg.

Lila egy szomorú emojival válaszolt, és megadta a lokációját.

Az Urban Lightnál forgatok.

Gemma beütötte az új helyszínt az applikációba.

– Megváltoztattam az úti célt a Los Angeles Megyei Művészeti Múzeumra – jelezte a sofőrnek, és közben észrevette a hangjában csengő fájdalmat.

A sofőr bólintott, és megbökte a műszerfalra szerelt telefont. Nem kérdezett semmit, és Gemma megint csak hálás volt ezért.

Kikanyarodtak a hegyekből, szerencsére a Jack házával ellenkező irányba haladva, így Gemmának nem kellett látnia, Angelica autója ott parkol-e még. Nem tudta eldönteni, az árulás érzése vajon egy Nick miatt maradt reflex volt-e, vagy tényleg, igazán számított neki Jack, hogy ennyire fájjon a dolog. Azt feltételezte, valószínűleg az utóbbi, tekintve a maguk mögött hagyott napot. Bár az előbbit sem tudta kizárni, hiszen Nick eléggé beledöfte a lándzsát a szívébe, és úgy tűnik, nem volt rest még mélyebbre döfni azáltal, hogy hazudott az apjának.

Gemma sötéten felnevetett a Jackkel kapcsolatos helyzetre gondolva. Túl szép, hogy igaz legyen. A kávézóban levont következtetésére kellett volna hallgatnia, miszerint egy rendes srác nem fog csak úgy az ölébe pottyanni. Hát persze, hogy volt valami bökkenő. Mindig volt valami bökkenő. Sajnos a bökkenő ebben az esetben egy indokolatlanul gyönyörű és tehetséges, ám kiállhatatlan színésznő volt, akivel soha nem tudott volna versenyre kelni, akár kozmikus erők dolgoztak a javára, akár nem. Arról nem is beszélve, hogy Jack egy másik földrészen vállalt munkát.

Egy újabb férfi, akiben csalódnia kellett.

Egész életében csalódást okoztak neki, aminek ékes példája volt, hogy az apja egyszerűen nem volt képes a saját orrán túl látni. Miközben lejöttek a dombok közül, Gemma azon tűnődött, vajon a gyerekkori mintái miatt egy bizonyos férfitípushoz vonzódik-e, az olyanhoz, aki hajlamos a rövidlátó önimádatra. Talán megpróbálta betölteni az apja által teremtett űrt, és tudat alatt olyan férfiakat keresett, akik pontosan olyanok voltak, mint ő, hogy aztán állandóan csalódnia kelljen. Legalább az a tény, hogy Jack nem zenész volt, egy jó irányba tett lépésnek tűnt.

Úgy vélekedett, ez a gondolatmenet túl súlyos a fuvarmegosztó hátsó üléséhez, és sokkal inkább illik a terapeutája kanapéjára.

Amikor megérkeztek a Los Angeles Megyei Művészeti Múzeumhoz, Gemma közvetlenül az Urban Light installáció előtt pattant ki a kocsiból. A kétszázkét darab antik utcalámpa takaros rácsozatban állt, melyet pálmafák és a kék ég kereteztek. A látogatók ki-be járkáltak az öntöttvas oszlopok között, melyek tetején díszes üvegizzók égtek, és nyakukat nyújtogatva próbáltak bepillantást nyerni a múltba.

Gemma nem tudta, Lila épp miről élőzött, de márkájának része volt, hogy ikonikus Los Angeles-i helyszínekről jelentkezett be. Mindenhová magával cipelte a kamerafelszerelését a tökéletes felvétel kedvéért, a Santa Monica Pierben lévő óriáskeréktől egészen a Griffith Obszervatóriumig. Amit épp reklámozott, annak valószínűleg semmi köze nem volt a szesztilalom korszakának városi építészetéhez, de a háttérben feltűnő híres utcalámpák megadták Lila követőinek azt a pluszhangulatot, amit ismertek és szerettek.

Gemma megpillantotta barátnőjét, aki épp egy állványt állított fel az installáció mellett. Kezében egy másik, kisebb tripodot tartott, mindkét eszközre egy-egy telefon volt erősítve. Lila folyamatosan bökdöste a mobilok képernyőjét, miközben ide-oda mozgott, hol belépve az árnyékba, hol kihajolva onnan. Egy fekete utazótáska állt az egyik állvány tövében. Széles, szürkésbarna kalapot tartott a fejéhez, miközben felnézett az égre. Amikor leemelte tekintetét az égről, hogy újragondolja testhelyzetét, megpillantotta a közeledő Gemmát. Odatipegett magas talpú cipőjében, hogy üdvözölje. Ölelésbe burkolta barátnőjét, haján még mindig érződött a fura szagú sampon.

– Úgy sajnálom, Gem! – lehelte Gemma hajába. – Reméltem, hogy jól fognak alakulni a dolgok apukáddal, de gondolom…

Gemma tudta, hogy ezt a mondatot nem lehet jól befejezni, úgyhogy nem is várta, hogy Lila megtegye.

– Köszönöm – felelte, és élvezte barátnője karjának megnyugtató érintését. Átadta magát az ölelés és a délutáni napfény melegének.

Lila gyengéden megsimogatta barátnője hátát, mielőtt kibontakozott az ölelésből. Gemma örült volna, ha tovább tart, de nem hibáztathatta Lilát, hogy szemmel akarja tartani a felszerelését. Elvégre a nyílt utcán voltak, Los Angeles szívében. Bárki könnyedén elrohanhatott a kütyükkel, ha nem vigyáznak, és Gemma tudta, hogy Lila jó minőségű eszközökbe fektetett be.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Gemma, miután nagyot sóhajtott.

– Á, nem kell, menni fog – legyintett a barátnője, és lazán megrázta a fejét.

Gemma tudta, hogy nincs szüksége segítségre. Lila egyszemélyes vállalkozás volt.

– Akkor kimegyek a képből – felelte Gemma, majd félreállt. Nyugtalan volt, és azért jött be a városba, hogy valaki olyan közelében legyen, aki törődik vele, de csak azt érezte, útban van.

– Ó, kérlek, maradj! – mosolygott Lila. – Sétálgass a háttérben, mint a többi ember, az hozzáad a hitelességhez.

Gemma érezte, hogy arcára mosoly ül ki – az volt a benyomása, órák óta az első.

– Köszönöm, de nem hiszem, hogy szeretném, ha a kétszázezer követőd látna.

– Pedig úgy tűnt, azt nem bánod, hogy az éterben hallottak, amikor Nigel Blackkel beszélgettél korábban – felelte a barátnője, miközben még egyszer megigazította a kameráját.

Gemma szívébe ismét melegség költözött.

– Az más, mert a rádió láthatatlan. De várj, te hallgattad?

– Még szép! Király voltál. Viszont, ha most benne akarsz lenni a felvételben, ne beszélj hozzám. Az fura lenne. Viselkedj természetesen, vagy menj ki a képből! – Lila kezével a válla fölé intett, majd elhelyezkedett a kamerák előtt. Gemma már látta a trükköt: egy tripodra erősített kamerával rögzítette a felvételt, miközben egy kézi állványon lévővel élőben közvetített. Így a videóját akkor is újra lehetett nézni, amikor az már elpárolgott az internet éterében.

Gemma finoman elmosolyodott a gondolatra, hogy névtelenül szerepelni fog a videóban, és számos néző láthatja. Egy arc lesz a tömegben. Hátrakulcsolta a kezét, és megpróbált természetesnek tűnni, miközben besétált a lámpák erdejébe. Lila bugyborgó hangja feltűnt, majd elhalkult, ahogy egyre beljebb haladt a rácsozatban.

– Sziasztok! Itt Lila L. A.-ből…

Gemma az egyik póznának nyomta a kezét, miközben elsétált mellette. A történetet kereste a történelemben. Kíváncsi volt, vajon melyik utcasarkot világította meg egykoron, és milyen korabeli hollywoodi filmcsillagok sétálhattak alatta.

A szeme sarkából hirtelen mozgást vett észre. Más sétálgatók is ki-be járkáltak a lámpák között, Gemma nem volt egyedül, de ez a mozgás gyors és megfontolt volt, nem pedig olyan, mint amikor valaki véletlenszerűen andalog egy szabadtéri kiállításon. Második ránézésre nem látott semmi szokatlant.

Egyre mélyebbre haladt az installációban, elhagyott még néhány lámpát, és valahányszor elhaladt egy újabb oszlop mellett, ugyanazt a gyors mozgást vette észre. Bizsergés futott végig a fejbőrén arra a gondolatra, hogy valaki követi, de meggyőzte magát, ez csupán egy látogató, aki történetesen kissé gyorsabb tempóban sétál, és minden egyes oszlop mögött eltűnik, amely mellett Gemma elhalad, mielőtt megláthatja. Semmiség volt az egész.

De aztán újra meglátta.

A nyílt utcán tartózkodott, Lila pedig csak egy kiáltásra volt, ha szüksége lett volna rá – ráadásul élőzött, ami több ezer potenciális szemtanút jelentett –, de Gemmának az volt az érzése, nincs veszélyben. Legalábbis fizikailag nem.

Szándékosan felgyorsított, és megtett két lámpányi távolságot, majd ugyanilyen sebességgel elindult egy harmadik felé, de megállt, mielőtt a lámpa túloldalán kilépett volna.

Egy szürke pólót és farmert viselő férfi tűnt fel, és Gemmán úrrá lett a döbbenet.

– Te!

Jack megfordult, és meglátta Gemmát. Az arca kipirult, mintha rajtakapták volna. Összeszedte magát, és nyugodtan feltartotta a kezét.

– Igen, én.

Ezután közelebb lépett, mire a nő azonnal elfordult.

– Gemma!

Gemma rájött, már elvesztette a fonalat, hányszor is eredt a nyomába aznap a férfi. Nyilvánvaló volt, hogy nem akarta feladni.

Megállt, és megfordult, hogy szembenézzen vele, pont időben ahhoz, hogy Jack beleütközzön. A férfi testének forrósága lökéshullámként söpört végig rajta. Lerázta magáról, amikor eszébe jutott a frusztrációja.

– Mit keresel itt, Jack? Honnan tudtad, hol találsz? – fonta össze a karját Gemma, és a férfira meredt. Hacsak nem az apja háza előtt várakozott, hogy lássa, hová megy, nem tudhatta. És mivel aznap reggelig azt sem tudta, ki Gemma apja – arra pedig még kevesebb esély volt, hogy tudja, szomszédok –, így azt gyanította, valami más áll a háttérben.

Lágy fény költözött Jack tekintetébe. Kinyúlt Gemma után, de végül ökölbe szorította a kezét, és leengedte a karját. Gemma azon tűnődött, hogyan hiányolhatja máris a férfi érintését.

– Tudtam, hogy haragszol rám, és hogy Lila az egyetlen ember, akivel beszélhetsz erről. Tudom, hogy mindennap ilyenkor szokott élőzni, mert korábban láttam, így tudtam, hol talállak meg – felelte Jack. A szemében csillanó szomorúságtól Gemma hirtelen úgy érezte, mintha szánná őt.

– Ne csinálj úgy, mintha ismernél! – mordult Jackre, majd elfordult.

A férfi Gemma válla felé nyúlt, és ezúttal meg is érintette. Gyorsan megkerülte a lányt, hogy szemben álljanak egymással.

– De hát ismerlek, Gemma! És szere… – Itt Jack gyorsan félbeszakította magát, és egy fejrázással megköszörülte a torkát.

– Nagyon fontos vagy nekem, Gemma, és szörnyen sajnálom, ami nálam történt. Hadd magyarázzam meg, kérlek! Bíznod kell bennem.

Gemma az ajkába harapott, és érezte, ahogy melegség önti el a szemét. Nem tudta, hogy a könnyeket a boldogság okozta-e a férfi majdnem kimondott szavai miatt, vagy a düh, hogy Jack emlékeztette őt a házában történtekre, mindenesetre nem akart sírni előtte. Visszanyelte a könnyeit, és nagy levegőt vett.

– Hogyan tudnék megbízni benned, ha nem is ismerlek?

Jack arcára kiült a fájdalom. Egy pillanatra becsukta a szemét, és Gemma kihasználta az alkalmat arra, hogy elsurranjon.

Két lámpányi távolságot tett meg, mielőtt a férfi utolérte. Továbbra is egyenesen ment előre, nem volt hajlandó ránézni Jackre. A férfi átugrott a következő sorba, és cikcakkban haladt, megérintve minden egyes póznát maguk között, hogy ne menjen nekik, miközben nem az utat figyeli.

– Oké, tisztában vagyok vele, ez mennyire igazságtalan veled szemben. Az elméletem tesztelése közben egész nap megpróbáltam felmérni, mire emlékszel. Visszatartottam információkat, és most már látom, ez mennyire egyoldalú. – Várakozásteljesen félbeszakította mondandóját, miközben tovább sétált. Gemma éles kanyart vett balra.

– És akkor mi van? Ettől minden jobb lesz? – kérdezte, miközben új úton kezdett haladni a póznák között.

– Nem! Természetesen nem. Csak azt akarom mondani, hogy sajnálom, és hogy bármit kérdezhetsz tőlem. Mindent megtudhatsz rólam, amit csak akarsz. Most azonnal.

Gemma oldalra pillantott, még mindig zaklatottan, de képtelen volt tagadni, csábítóan hangzott az ajánlat. A nap meghatározó részét a férfival töltötte, de ennek az időnek a nagy része rá összpontosult. Épphogy csak elkezdte megismerni Jacket, mielőtt minden kisiklott. De nem volt kedve többtucatnyi kérdést feltenni. Csak nézett egyenesen előre, és tovább sétált.

– Rendben, ha nem akarsz kérdezni, akkor elkezdek véletlenszerű tényeket felsorolni – szólt Jack. Folyton eltűnt a lámpaoszlopok mögött, majd újra felbukkant, mintha valami furcsa bújócskát játszottak volna. – Egyke vagyok. Vermontban nőttem fel. Anyukámat Pamelának hívják, és minden vasárnap beszélek vele. Apukám meghalt autóbalesetben, amikor tizennyolc éves voltam, és még mindig gondolok rá mindennap. Ez az ő órája – nyújtotta ki Jack a karját, és tovább sétált. – Tudom, hogy a mai nap igazi, mert ez az óra sosem téved, és a dátum nem változott száznegyvenhét napja.

Gemma megkockáztatott még egy pillantást, mielőtt jobbra fordult.

Jack lendülete nem lankadt. A következő sorban megint előtűnt, majd ismét eltűnt, hogy aztán újra felbukkanjon.

– Kreatív írás szakon végeztem a fősulin. Regényíró akartam lenni. Még New Yorkba is költöztem főiskola után, hogy kipipáljam ezt a klisét. Kiderült, hogy a könyvírás nem az erősségem, így inkább forgatókönyvírással kezdtem foglalkozni, és Los Angelesbe költöztem, hogy a klisé nyugati parti verzióját is kipróbáljam. Tíz éve élek itt, és még sosem jártam Disneylandben. Szerintem az In-N-Out étteremlánc messze túlértékelt, de mégis ölni tudnék egy Kalifornia burritóért. A kedvenc sportom a hoki, bár elég pocsékul játszom. Egyszer találkoztam Tom Hanksszel, és pont olyan kedves, ahogy gondolná az ember. Jobban szeretem a klasszikus filmeket a kortársaknál, de inkább olvasok, mint filmet nézek. Ha lenne lehetőségem, szerintem kipróbálnám az űrutazást. Nem tudok kottát olvasni, de van egy zongorám. Az első háziállatom egy Barney nevű beagle volt. Nem hiszem, hogy újra meg tudnám szokni a havat L. A. után, mégis minden télen hiányzik. Sosem láttam bálnát, tériszonyos vagyok, kívülről tudom a Queentől a Bohemian Rhapsodyt. Annak ellenére, amit korábban mondtam a klasszikus filmekről, titokban szeretem a romantikus vígjátékokat, és azt hiszem, szánalmasan boldogtalan voltam, amíg nem találkoztam veled.

Jack belecsimpaszkodott egy lámpaoszlopba, és körbefordult rajta, majd Gemma előtt állt meg. A nő lábujjhegyen egyensúlyozott, hogy ezúttal ne ütközzenek össze. Cikcakkban haladtak át a rácsozaton, és végül ott kötöttek ki, ahonnan elindultak. Gemma megpillantotta a pár lámpányira videózó Lila hátát.

Centiméterekre álltak egymástól, Jack lefelé, Gemma pedig felfelé nézett. A férfi szeme illett az ég kékjéhez, mely kitöltötte a lámpák közötti réseket. Gemmának olyan érzése volt, mintha ők ketten apró bogarak lennének egy vasfákból álló ligetben. Jack kinyúlt, és Gemma haját gyengéden a füle mögé igazította. Úgy nézett ki, mint aki meg akarja csókolni, és Gemma már épp hagyta volna, de rájött, hiába osztott meg Jack ennyi mindent vele, egy nagyon fontos kérdésre nem válaszolt.

– Mi történt közted és Angelica között?

Jack mosolya leolvadt az arcáról, szemében elhalványult a fény.

– Megcsalt, és szakítottunk.

A szavak hidegen és keményen hangzottak, és abból, ahogy a férfi mondta őket, Gemma tudta, igazak.

– Pár nappal azelőtt történt, hogy az időhurok elkezdődött – sóhajtott Jack, majd a hajába túrt. – Igazából rajtakaptam valakivel, és vége lett. Ezért mondta azt, amit nálam mondott. De az igazság az, hogy amúgy is szörnyűek voltunk együtt. Már ezer éve szakítanunk kellett volna, de nagyon makacs, ahogy ma te is láttad.

A Jack nyakába kapaszkodó Angelica emléke egy pillanatra savanyú ízt hagyott Gemma szájában.

– Hiú és önimádó, és ez az egész egy tévedés volt. Már olyan régóta ebben a napban élek, hogy meg is feledkeztem a szakításról és annak az okáról, amíg ma nem találkoztam vele, és el nem mondta – magyarázta a férfi homlokráncolva.

– Ez úgy hangzik, amit kényelmesebb elfelejteni, Jack – felelte Gemma, és összehúzta a szemét.

– Tudom – fújta ki a levegőt a férfi, és felemelte a kezét. – Tudom, hogy nem fest valami jól a dolog, főként az, hogy csak így felbukkant, de esküszöm, elfelejtettem. Olyan, mintha öt hónapja nem láttam volna, egészen máig, mert eddig még soha nem jelent meg.

Ugyanezt mondta a háza mellett az utcán, de akkor Gemma még túl dühös volt ahhoz, hogy elgondolkodjon rajta.

– Hogy lehet ez? Egyszer sem futottál össze vele a mai napig?

– Nem, egyszer sem. Gondolkodtam rajta, és azt hiszem, ez azért van, mert te és én különböző dolgokat hoztunk mozgásba. Most mi vagyunk az anomália. Angelica valószínűleg felbukkant a házamnál pontosan ugyanebben az időpontban mindennap az elmúlt öt hónapban, de én nem jártam ott. Ma ott voltam, mert te és én szándékosan mentünk oda. Azt hiszem, úgy kellett lennie, hogy összefussunk vele.

– Úgy kellett lennie? Mi célból? – fonta össze Gemma a karját homlokráncolva.

– Azért, hogy végre véget vethessek a dolgoknak vele! Megint!

– magyarázta úgy Jack, mint amikor az időbeli anomáliát magyarázta a kávézóban, mintha tökéletesen logikus lenne a dolog. Ezután észrevette a Gemma arcára kiülő hitetlenkedést. – Figyelj, Gemma! Szerintem azzal hoztuk mozgásba a dolgokat, hogy eltértünk a megszokott pályától. Olyan dolgok történnek most, amik korábban még soha, és szerintem ez jó dolog.

A csábítás, hogy higgyen neki, reményteljes kis pillangóként röpködött Gemma agyában, de az elmúlt pár órára történő emlékeztető agyoncsapta. őszintén szólva kezdte elveszíteni a hitét abban, hogy a nap eseményei mögött valami kozmikus magyarázat bújna meg. Ha valóban úgy kellett lennie, hogy találkozzon Jackkel, és meglátogassa az apját, miért sültek el ilyen rosszul a dolgok?

– Miért jó nekem az, ha látom, hogy a barátnőddel smárolsz?

– kérdezte keményen.

Jack behunyta a szemét, és frusztrált sóhajt hallatott. Mire kinyitotta, Gemma ismét elillant.

A nő már közelebb lépett Lilához, készen arra, hogy elhagyja a mögötte tornyosuló fénylabirintust, és hazamenjen Rexhez.

Jack ismét megjelent, és a karjáért nyúlt. Érintése Gemma bőrén meleg volt, és sürgető. A lány szinte megmámorosodva fordult meg, és Jackre nézett.

A férfi szemét a legtisztább kékre festette az őszinteség.

– Gemma, Angelica és köztem mindennek vége. Miután elmentél, ezt megmondtam neki. Soha többé nem fogok vele találkozni. Esküszöm, vége.

Gemma régóta nem volt ennyire sebezhető érzelmileg, ennyire sérülékeny. Megengedte magának, hogy bízzon a férfiban és higgyen neki, és ez olyan módon nyitotta meg, amire nem volt biztos, hogy készen áll.

Jack ezt látta is az arcán.

– Gemma, kérlek! Nekem ő egyáltalán nem számít. Az nem egy jel talán, hogy szó szerint megfeledkeztem róla? Ami köztünk történt, nem fontos. Te vagy a fontos, Gemma. Te vagy mindennek a középpontja. Az egész univerzumom megbillent, hogy körülötted forogjon! Úgy vonzol magad felé, mint a gravitáció! Szükségem van rád. Több okból is.

A férfi ajka lágy mosolyra húzódott, ami Gemmát emlékeztette a bárban töltött előző estére. Életének legjobb csókjára.

Kísértést érzett, hogy újra csókolózzon vele. A szíve ritmikus „igent” dobogott, de az agya „veszélyt” kiáltott. És a makacs exbarátnő Bond-lányon kívül más tényezők is voltak a képben, melyeket nem tudott figyelmen kívül hagyni.

– És mi van a munkáddal, Jack? Felforgattad az egész életedet egy nappal azelőtt, hogy találkoztunk, és az alapján, amit az ügynököd mondott a telefonban, ez elég nagy dolognak tűnik.

Jack kifújta a levegőt.

– Igen, tudom – felelte kezét tördelve. – Ez bonyolult, és még ki kell találnom, hogy legyen, de ha Charlie egy szerződésből már kihúzott, akkor ki fog húzni egy másikból is.

Gemma a fejében újra- és újrajátszotta a Jack és ügynöke közt folytatott beszélgetést, aminek fültanúja volt, és hirtelen rádöbbent annak súlyosságára, amit a férfi az imént mondott.

– Várj, micsoda?

Ahogy Jack ránézett, nem volt különösebb kifejezés az arcán, leszámítva a szemében csillogó őszinteséget.

Gemma képtelen volt elhinni, amit a férfi némán sugallt.

– Jack, te mindezt feladod? Vissza akarod csináltatni az üzletet az ügynököddel?

A férfi olyan kifejezéssel nézett rá, mintha ez nem is lett volna kérdés.

– De hát ez nevetséges!

Azt látva, hogy Gemma ismét ott akarja hagyni, Jack megrázta magát.

– Az volna, Gemma? – nyúlt a nő után.

– Teljes mértékben, Jack – vágta rá Gemma habozás nélkül. Nevetséges volt számára a gondolat, hogy a férfi egyáltalán megfontolja, hogy így megváltoztatja az életét… Miatta?

Valamiféle magabiztosság kerítette hatalmába, egy olyan érzéssel kísérve, mely a férfi iránti szánalomnak tűnt.

– Ez az egész nevetséges, Jack! – mutatott Gemma a földre, mintha azt a pillanatot akarná jelezni, amiben éppen voltak, és az emiatt érzett frusztrációját. – Minden egyes dolog, ami azóta történt, hogy leöntöttél kávéval, abszurd.

Jack vett egy mély lélegzetet, hogy mindkettőjüket megnyugtassa.

– Tudom, oké? Hidd el, tudom – túrt egyik kezével a hajába, és fájdalmas, sürgető pillantást vetett a nőre. – De még mindig úgy gondolom, igazam van. Azt hiszem, szükségünk van egymásra, Gemma.

Átpillantott a válla felett, és közelebb lépett hozzá.

– Figyelj, tudom, nem az én dolgom, hogy ezt megmondjam, de öt hónapja ismerlek, és azt hiszem… azt hiszem, te is boldogtalan vagy – mondta, és esdeklő, őszinte tekintettel kereste a pillantását.

Gemma nagyot nyelt, gombócot érzett a torkában.

– Azt hiszem, úgy érzed, megrekedtél a munkádban – folytatta Jack. – Szerintem magányos vagy. Szerintem még mindig fáj, amit az a seggfej exbarátod tett veled, amiről a mai napig nem is tudtam. És szerintem az apád…

– Elég! – fakadt ki Gemma, és feltartotta a kezét. A torkában érzett gombóc azzal fenyegetett, hogy a szemén keresztül árad ki, könnyek formájában. Úgy érezte, Jack benyomta az összes fájdalmas gombot, amit rejtve tartott. Egyszerre szerette volna ellökni magától a férfit, és a karjába borulni. Hosszú ideje senki nem látta a sebezhetőségeit – mert nem engedte senkinek. És most itt volt Jack, és fényes nappal lemeztelenítette.

– Sajnálom – szólalt meg a férfi. – Csak azt gondolom, lehetnek dolgok, amelyek miatt megrekedtél, megrekedtünk, ebben a napban, és szeretném…

– Azt hiszed, az én hibám?! – csattant fel Gemma, mire Jack elhallgatott.

– Nem! Nem így értettem. Csak azt akartam mondani, hogy szerintem segítenünk kell egymásnak.

– Azt hittem, én vagyok a kulcs. Most már részben felelős vagyok? – bámult rá Gemma keresztbe tett karral.

– Igen, azt hiszem. De nem rossz értelemben. Most minden más. Megváltoztattuk a dolgokat. – Jack tekintete ismét csillogó és reményteljes volt, Gemma pedig a mellkasában érezte a csábítást, hogy higgyen neki.

De túl sok akadály tornyosult előtte ahhoz, hogy a szívét az ismeretlenbe dobja, reménykedve, hogy egy idegen majd elkapja.

– Én viszont nem hiszem, Jack. Mi van, ha csak veled történik mindez? Talán egy repülőút Európába, az új életedbe, megoldja ezt az egész zűrzavart, és semmihez nincs szükséged rám.

Jack arca fájdalmasan rándult egyet, mintha Gemma fizikailag is megsebezte volna.

– Gemma, nem mondhatod ezt.

– Miért nem? Honnan tudod, hogy nem ez a megoldás?

Megpróbáltál már elmenni?

Ahogy kimondta a szavakat, egy része azt kívánta, bárcsak visszaszívhatná őket.

Jack hallgatott. A válasz nyilvánvalóan nem volt, és az arcára kiülő elgondolkodó kifejezéstől Gemma gyomra hatalmasat bukfencezett. Épp most mondta a férfinak, hogy menjen el, és kétségei ellenére a gondolat megrémítette.

De nem tudta visszacsinálni a dolgot.

Lila megköszörülte mellettük a torkát. Mindketten odafordultak, és látták, hogy befejezte a filmezést, és épp őket figyeli. A kisebbik állványt kezében tartotta a teste mellett, és olyan pillantást vetett rájuk, amiről Gemma remélte, nem azt jelenti, hogy kéretlen, romantikus közvetítőként akarja helyrehozni összezördülésüket. Szerencsére csak egy óvatos, de bátorító mosolyt küldött Gemma felé, és rájuk bízta a következő lépést.

Gemma úgy döntött, hallgat belső logikájára, ami szerint a nap és az abbéli hite, hogy valami varázslatos történik vele, tévedés volt. Ráadásul zöld utat adott Jacknek, hogy elmeneküljön az egész elől. Vége volt. Talán az egész jobb is volt így.

A férfi felé fordult, és kifejtette karját a szorításából.

– Viszlát, Jack!

Otthagyta a póznák között a napsütésben, és odament Lilához, hogy segítsen összepakolni a felszerelését. Megkönnyebbülésére vagy épp csalódására, Jack nem követte őt.

Gemma még mindig autó nélkül volt, ezért Lila anyósülésén ült, miközben a forgalommal küzdve csorogtak vissza Silver Lake felé. Lila ahelyett, hogy a Jackkel folytatott beszélgetésről faggatta volna barátnőjét, a kormánykeréken dobolt hüvelykujjaival, és dúdolta a rádióban szóló dalt. Lehet, hogy nem hallotta a beszélgetésüket, de tekintve, hogy a végén Gemma otthagyta a férfit, láthatta, hogy nem alakult kedvezően a dolog.

Gemma elmerült a gondolataiban, és kibámult az ablakon, miközben a forgalomban araszoltak.

Először az apja, aztán Jack. Igazából először Jack, aztán az apja, aztán megint Jack. Micsoda kellemetlen érzelmi szendvics volt ez a délután!

De legalább elvágta a köteléket. Miközben ő a dugóban ült, Jack valószínűleg épp rájött, hogy az Európába költözés valóban kiutat jelent az időhurokból, és öt hónapot vesztegetett arra, hogy ok nélkül loholjon Gemma után. El kell felejteni a gubancot, el kell felejteni a föld megdőlését! A csókjukat. Egyik sem számított. Csak az új élet számított, nyolcezer kilométerrel arrébb, ahol Jack fantasytörténeteket fog írni a ködös Skót-felföldön, vastag pulóvereket fog viselni, apró kávézókban fog presszót inni, és soha többé nem fog Gemmára gondolni.

Gemma dühösen fortyogott magában, ugyanakkor azt érezte, mintha egy kötél kicsúszna a kezéből, és magával rántaná Jacket, és a vége még azelőtt eltűnne, hogy meg tudna benne kapaszkodni.

Annyira igazságtalan volt az egész! A pasi csak úgy felbukkant a semmiből, és neki talán hagynia kellett volna, hogy az egész életét egyetlen nap után a feje tetejére állítsa? És mi az, hogy azt mondta neki, szerinte ő is boldogtalan? Micsoda arcátlanság!

El kellett azonban ismernie, hogy a mondottakban rejlő igazság úgy csapta arcul, akár egy pofon. Valamilyen mértékben tényleg megrekedt a munkájában. Feljebb akart lépni, de sosem élt a lehetőséggel.

Egészen addig, amíg Jack nem bátorította, hogy csinálja meg az interjút.

Utálta beismerni, de azon kívül, hogy Lilával lógott, és időről időre felhívta az anyját, magányát könyvekkel, tévénézéssel és a Rexszel való foglalkozással csillapította, na meg azzal, hogy fél évig az öccse hazatérésére készült.

Amíg nem találkozott Jackkel.

Amikor a férfi magáról mesélt a kandelábereknél, az csak még jobban felkeltette Gemma kíváncsiságát az irányában. Attól, hogy megtudott róla dolgokat, hirtelen úgy érezte, mintha hiányozna neki. Fogalma sem volt, ez miként volt lehetséges, legfeljebb azzal tudta magyarázni, hogy elfogadta a tényt, hogy tényleg öt hónapja ismerik egymást, és valami az agya mélyén, vagy talán a szíve mélyén, vágyódott a férfi jelenléte után.

És Jacknek igaza volt Nickkel kapcsolatban. Még mindig fájt. Épp eléggé fájt ahhoz, hogy önvédelemből elzárja az érzéseit, ám emiatt egyedül maradt.

Amíg meg nem ismerte Jacket.

Még azelőtt félbeszakította a férfit, hogy bármit is mondhatott volna az apjáról, de egyértelmű volt a dolog: boldogtalanságának egyik legfőbb oka az apjával való terhelt kapcsolata volt. Kár, hogy úgy tűnt, ez így is marad, mert Roger Peters képtelen volt engedni az egójából. Gemma nem tudta elképzelni, apja bármit is tenne annak érdekében, hogy helyrehozza kettejük kapcsolatát, még ha egy része azt is kívánta, bárcsak megpróbálná.

Úgyhogy Jacknek ilyen értelemben igaza volt a boldogtalanságával kapcsolatban – és még segített is neki, hogy helyrehozzon valamit belőle. De mit bizonyított ez? Csak azt, hogy kedves volt, és törődő, az átlagnál jobb megfigyelőkészséggel. Semmiképp sem azt, hogy egymás megoldásai lennének arra, hogy kitörjenek a rossz lemezként akadozó napból.

Miközben Lila befordult egy utcába, mely már nem volt messze a lakásától, a rádióban felcsendült a dal, mely egész nap üldözte Gemmát.

Kinyúlt, és lekapcsolta.

– Mit művelsz? – háborodott fel Lila, és visszakapcsolta. – Imádom ezt a számot. És te is!

A fülbemászó dallam ugyanolyan vidáman lüktetett a hangszórókból, mint mindig. Lila rögtön el is kezdte énekelni. Gemma tudta, hiábavaló az ellenállás.

Ismét kipillantott az ablakon, és megpróbált nem tudomást venni arról, hogy a szám talán egy jel. Bár úgy döntött, a mai „jelek” csak véletlen egybeesések voltak, az a gyötrő érzés, hogy ez az egész jelent valamit, szüntelenül ott zizegett a fejében, mint egy kis rovar.

Mivel a dal ragaszkodott hozzá, hogy meghallgassák, és Gemmának nem volt jobb dolga, mint más autók hátsó lámpáit bámulni, átadta magát egy érzésnek, amivel már azóta küzdött, hogy aznap reggel először meghallotta a dalt – amikor az arra emlékeztette, hogy a bárban volt Jackkel. Ahelyett, hogy letagadta volna a rátörő ismerősség érzését, és valami lehetetlen számlájára írta volna, nyitottsággal fordult felé. Kinyitotta az ajtót, melyet egész nap zárva tartott, és hirtelen, mintha csak rá várt volna, kibontakozott egy színes, fénylő emlékfelhő, és ő mindent látott.

– Lila – kezdte az ablak felé fordulva. Meg volt rökönyödve, és tudta, barátnője a lehető legbiztonságosabb személy, akit megkérdezhet. – Mit csináltál tegnap este?

– Tápláló pakolást tettem a hajamra, és sorozatot néztem. Te?

Gemma az alsó ajkába harapott, amikor befordultak Lila társasházának utcájába. Számos akadályon átkelt aznap, de tényleg nem volt visszaút, ha kimondja, amire gondolt.

Lassan beszélt, mintha nem akarná elriasztani saját félénk gondolatait.

– Elmentem a születésnapi bulidra, és találkoztam Jackkel a bárban. Egy órán át beszélgettünk. A kedvenc italomat kérte, meghallgattuk ezt a számot, aztán csókolóztunk a járdán. Ez volt életem legjobb csókja.

Lila leparkolt, és csendben maradt, amíg Gemma meg nem fordult, hogy szemben legyen vele. A hangjában csengő bizonyosság ott feszült kettejük között.

– Tényleg emlékszel mindezekre?

Gemma tudta, neki elmondhatja az igazságot, amit végre elfogadott.

– Igen, emlékszem.

Lila a kocsikulcsával babrált, és tétovázott. Úgy tűnt, Gemma kedélyállapota mérsékelte a lelkesedését, és már inkább furcsállta a dolgot. Most, hogy Gemma komolyan vette az egészet, Lila felhagyott a drámai sóhajokkal és kijelentésekkel. Mérsékelt, óvatos tempóban beszélt, mintha Gemma esetleg meggondolná magát, ha túl gyorsan mondaná.

– Szóval, szerinted ez azt jelenti, hogy… igaza van?

– Mivel kapcsolatban?

Lila visszakapcsolt normális énjére, és drámaian felnyögött.

– Gem, ugyan már. Hallottam, mit mondott neked a lámpáknál. Szerelmes beléd. Kit érdekel, ha van egy lökött exbarátnője, és talán Európába költözik? Téged akar. És szerintem, ha emlékszel, mi történt köztetek tegnap éjjel, ha tényleg emlékszel, az azt jelenti, hogy működik az elmélete, és viszont kell szeretned – mondta Lila, és határozottan legyintett egyet, mintha pontot tenne a kijelentésére, majd büszkén megbillentette állát.

Meleg érzés indult el Gemma mellkasából, és áradt szét az arcában.

– Ez nem ilyen egyszerű, Lila.

– Dehogyisnem! Bíznod kell benne. És magadban! – Ezzel kinyúlt, és Gemma szívére helyezte a kezét. – Bízz az érzéseidben, Gem! Hidd el, ez a dolog idebent tudja, mit akar.

Egy röpke pillanatra Gemma kísértésbe esett. Csábította, hogy vállalja a kockázatot, és érezzen valamit, és beismerje, Jacknek igaza volt – nemcsak a boldogtalanságával kapcsolatban, hanem minden mással is.

– Kár, hogy azt mondtam neki, költözzön Skóciába.

– Úgy tűnt, mintha hajlandó lenne lemondani erről az apróságról – vonta meg a vállát Lila.

Gemma egy pillanatig komolyan tanulmányozta barátnőjét.

– Nem gondolod, hogy ez egy kissé irracionális? Úgy értem, ez az élete, és…

– A szerelem irracionális! – csiripelte Lila. – Gemma, ez a srác totálisan beléd van zúgva! Hogyhogy ezt nem látod?

Gemma megfordult, hogy a szélvédőn keresztül kibámuljon a stukkós falra. Jack régebb óta ismerte őt, mint ő a férfit, az biztos. Jack tisztában volt saját érzéseivel, és bízott abban, mit akar. De mi van, ha tévedett? Mi lenne, ha ezen az egyetlen napon túl is megismerné őt, és megbánná, hogy köré rendezte az életét? Gemmát túlságosan megbántották ahhoz, hogy bízzon magában, nem zúg bele olyasvalakibe, aki fájdalmat okozna neki.

Túl nagyok voltak a bizonytalanságai, és titokban abban reménykedett, hogy Jack már a reptér felé tart, hogy Európába utazzon.

– Nem akarok többet beszélni erről – jelentette ki Gemma. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse magától a témát. Csábította a gondolat, hogy hazamenjen, bebújjon a takaró alá, és Rex társaságában egész éjjel tévézzen. Azonban Lila bulija még mindig napirenden volt, és Gemma aggódott, hogy egy bizonyos rocksztár magára venné, ha nem menne el a koncertjére, miután megtette azt a szívességet, hogy az egész csapatot ellátta jegyekkel ma estére.

– Figyelj, Lila, tudom, hogy vannak terveink a szülinapodra, de kaptam Nigel Blacktől backstage belépőket a koncertjére, és arra gondoltam, hogy…

Lila olyan hangosan kezdett hüledezni, hogy Gemma összerezzent.

– Van belépőd Nigel Black koncertjére, és csak most mondod?! – kérdezte, és közben úgy hajolt neki az oldalsó ablaknak, mintha egy hatalmas pókot vett volna észre Gemma ölében.

– Lila, megijesztettél! Azt hittem, történt valami! – kapott a szívéhez Gemma.

– Mert történt valami! Miért nem mondtad? Naná, hogy el akarok menni! Még szép, hogy megyek! Igen, most felmegyünk hozzám, hogy készülődjünk Nigel Balck teltházas koncertjére a Hollywood Bowlban, amit a backstage-ből fogunk végignézni! – lelkendezett Lila. – Hallod egyáltalán, amit mondok? Az emberek ölni tudnának ezért! Úgy értem, ez olyan, mint a rockistenek Szent Grálja. Ez a legjobb szülinapi ajándék, amit valaha kaptam tőled!

Ezután Lila a táskájáért nyúlt, amit Gemma lába mellé gyömöszölt, a másik kezével pedig kinyitotta az ajtót.

Gemma igazából nem szülinapi ajándékként gondolt a belépőkre, de inkább megjegyzés nélkül hagyta a feltételezést.

Lila a kocsiból kikászálódva félúton megállt. Láthatóan fűtötte az izgalom.

– Ó! – kezdett bele, és visszahajolt a kocsiba, ahol Gemma még mindig bekapcsolt biztonsági övvel ült. – Visszatérve a bulimra. Elvileg az emberek később benéznek a bárba, semmi nagy cucc, viszont be kellene ugranunk vacsorázni, mert megterhelik a kártyámat, ha lemondjuk a foglalást.

Grimaszolt egyet, Gemma pedig nevetett, tudva, a fenyegetés valós. És drága.

Felmentek Lilához, és Gemma úgy döntött, lezuhanyzik. Egész nap rohangászott, és hiába volt új felső rajta, még mindig egy kicsit kávéillatú volt. A forró víz megadta neki azt a tisztulást, azt a friss indítást, amire szüksége volt a nap eseményei után.

Miután a tejeskávéfürdő utolsó maradványait is eltüntette, kilépett a zuhany alól, és törölközőbe csavarta a haját – aminek nem volt kellemetlen illata, mert Lila kidobta a büdös sampont. Megszemlélte az öltözéket, amit barátnője készített ki neki. Egy rövid, fekete, derékban megkötött, hosszú ujjú overall várta az ágyon. A dekoltázs egy leheletnyit hangsúlyosabb volt, mint amihez Gemma hozzá volt szokva, de úgy volt vele, egy rockkoncertre ez belefér. Csakúgy, mint a földön várakozó magas talpú cipő, elfogadható magasságú sarokkal – úgy tűnt, mintha még nem viselték volna. Gemma körbenézett Lila ékszergyűjteményében, és kölcsönvett egy egyszerű, arany nyakláncot, melynek csepp alakú gyöngyfüggője időtlen eleganciát sugárzott. Miután felöltözött és megszárította a haját, üzent a kutyaszitterének, hogy megkérje, ugorjon be este is megsétáltatni és megetetni Rexet, mert megváltoztak a tervei. Mivel még be kellett ugraniuk a belépőkért a rádióba, el kellett menniük vacsorázni, valamint oda kellett érniük a koncerthelyszínre, nem volt ideje hazamenni.

Lilát az ebédlőasztalnál találta, egy megvilágított, kerek tükör előtt. Épp nagy műgonddal húzta ki a bal szeme alját fekete tussal. Gemma látta, hogy szemhéját már csillogó lilával és rózsaszínnel kifestette az előtte nyitva heverő színpalettából. A sminkkészlet „Glamour Istennő” fantázianévre hallgatott, és egy híresség sminkmárkájának része volt. Lila biztos Gemmát is ki fogja festeni vele, ha a saját sminkjével végzett.

Lila megpördült a székében, és gyors pillantást vetett Gemmára.

– Dögös vagy! – mosolygott.

– Köszi. Te pedig félig úgy festesz, mint egy mosómedve. Ez új? – kérdezte Gemma, és felemelte a magas talpú cipőt.

– Aha – legyintett Lila. – De neked adom, ha gondolod. Egy szponzor küldte, nekem nem elég magas.

Gemma magában mosolygott, rájött, ez volt az oka, amiért Lila kiválasztotta neki a bokapántos velúrcipőt. Gemma hozzáteszi majd a Lilától kapott ingyenes cuccok halmához, és valószínűleg ezután az este után soha többé nem veszi fel.

– Köszönöm. Kaphatok valamit inni?

– Szolgáld ki magad – felelte Lila, miközben visszafordult a tükörhöz, hogy a másik szemét is kihúzza.

Gemma több dobozt is látott abból a szénsavas üdítőből, amivel Lila reggel kínálta meg. Narancs-mangó ízesítésűek voltak, egy csak természetes összetevőkkel dolgozó termékcsaládból, amiről még sosem hallott. Komolyan azon kezdett tűnődni, vajon Lilának kell-e egyáltalán vásárolnia, vagy teljes mértékben fenn tudja tartani magát az ingyen kapott termékekből.

Felpattintotta a dobozt, és elővette a telefonját, hogy felhívja Carment.

– Mi a helyzet, Gem? – vette fel a nő.

– Hali, még mindig a stúdióban vagy? Beugrottak Nigel emberei a belépőkkel?

– De be ám. Eljössz értük? Vagy találkozzunk a Bowlnál?

Gemma a lehetőségeket latolgatta. Ha elmegy értük, akkor időt veszít az estéből, de a helyszínen találkozni meg nem olyan könnyű a koncertre igyekvők tömege miatt.

– Elmegyünk értük.

– Eljöttök, mármint te és a csávó, akivel egymásra voltatok cuppanva pár órával ezelőtt?

Gemma arcát elöntötte a forróság. Majdnem félrenyelte a mangó-narancs ízű, buborékos kortyot.

– Nem. Elmegyünk, mármint én és Lila barátnőm. Elviszem a koncertre szülinapja alkalmából.

Lila hallotta a beszélgetést, és csókot dobott Gemma felé a konyhát és az étkezőt egy reggelizőpulttal összekötő falkivágáson át.

– Szóval, nem viszed el az író csávót megnézni a rocksztárt, miután megmentette a műsorunkat azzal, hogy rávett, csináld meg az interjút az említett rocksztárral.

Amikor Nigel felajánlotta nekik a belépőket, Gemma úgy képzelte, Jackkel megy el. Talán egymás kezét fogva hallgatnák kedvenc dalait a színfalak mögül. De ez még azelőtt volt, hogy a dolgok darabokra hullottak volna.

– Nem. Nem jön – felelte.

A széklábak koppanása a padlón azt jelezte, hogy Carmen szokás szerint visszabillent a hátradöntött székével, hogy egyenesen ülve figyeljen.

– Akkor nem lenne baj, ha felhasználnám az extra belépőt? A kérése elsöpörte Gemma minden maradék reményét.

– Persze, nem gond – felelte, és újabb kortyot ivott a finom italból.

– Köszi, Gem. Feltételezem, bármi is történt az Urban Lightnál, nem végződött jól, ha nem akarod vele nézni a rocksztárszerelmedet.

Gemma majdnem félrenyelt. Kiprüszkölte az orrán a szénsavas italt, szeme könnybe lábadt.

– Mi van? – kérdezte fuldokolva Carmentől, mert nem volt biztos benne, hogy jól hallotta. – Mégis miről beszélsz?

– Arról a kis összezördülésről, ami köztetek volt. Az egész internet tele van vele. Nos, feltételezem, hogy összezördültetek, ha már csórikám így kiönti neked a szívét. Kár érte. A legjobbat reméltem nektek. Kedves srácnak tűnt. Mennem kell. A műsornak mindjárt vége, és nem mindenki kapott mára szabadnapot. Vissza a munkához!

Carmen letette, Gemma pedig csak pislogni tudott. Elméjében zűrzavaros köd kavargott, torkát égette a szénsav. Semmit sem értett. A kollégája mégis honnan tudott a múzeumnál folytatott beszélgetésről?

Letette az italát, és köhögve igyekezett összeszedni magát. A konyhapultnak támaszkodott, miközben megpróbált levegőhöz jutni.

– Minden rendben? – kérdezte Lila anélkül, hogy felnézett volna. Még mindig sminkelte magát.

A hangja hallatán összeállt a kép arról, amit Carmen mondott. Tele van vele az internet.

Gemma abbahagyta a köhögést, és ránézett a legjobb barátnőjére, aki épp ártatlanul pirosította az orcáját.

Nem tenne ilyet, gondolta Gemma, de rögtön azt is gondolta, hogy de, megtenné.

– Lila – kezdte lassan –, mit műveltél?

– Miről beszélsz? – nézett rá Lila, megszakítva a pirosítást.

– Carmen azt mondta, látta a beszélgetésünket Jackkel az Urban Lightnál – bámult rá Gemma a konyhából. – Hogy lehetséges ez egyáltalán, ha nem volt ott?

Lila állkapcsa megfeszült, ajkát összehúzta. Arcára olyan világosan kiült a bűnössége, hogy Gemmának kétsége sem volt afelől, mit tett.

– Lila! Mit műveltél? – kérdezte Gemma, mintha egy kisgyereket szidna le.

Mindketten ledermedtek, Lila oldalt fordulva ült a székében az étkezőasztalnál, sminkecsettel a kezében, Gemma pedig a pultnak támaszkodott a konyhában. Az egyetlen, ami megmozdult, Lila szeme volt: pillantása a kettőjük közötti reggelizőpulton heverő mobilra siklott.

Mintha eldurrantottak volna egy startpisztolyt, mindketten akcióba lendültek.

Gemma a reggelizőpult felé vetette magát, átnyúlt a mosogató felett, és a hideg gránitot kaparászta, miközben Lila olyan gyorsan pattant fel a székéből, hogy az felborult. Mindketten kinyúltak a telefon felé – Lila összeköttetése felé több százezer követővel –, és Lila keze csapott le először. Gemmáé kemény csattanással landolt barátnője kézfején.

– Várj, Gemma!

– Te kitettél rólunk egy videót?!

Lila magához ragadta a telefont, és beviharzott a nappaliba.

Gemma kirobbant a konyhából, és majdnem ráugrott.

– Lila! Töröld le!

– Nem!

Olyanok voltak, mint a kedvenc játékukon veszekedő testvérek.

Gemma a rózsaszín bársonykanapéra taszította Lilát, miközben ő igyekezett megakadályozni, hogy barátnője megkaparintsa az okostelefont. Olyan messzire tartotta magától a mobilt, ameddig a karja elért.

– Mutasd meg!

– Hagyd abba!

Miközben barátnője karját rángatta, Gemma rájött, hogy ennyi erővel a saját telefonját is használhatná, hogy felmérje a károkat. Elég, ha Lilával azután veteti le a videót, amikor már tudja, miről is van szó.

Lekászálódott a lányról, és szuszogva hátradőlt.

– Nyugodj meg, Gem – szólt Lila, miközben végigsimított a haján. – Nem csináltam semmi rosszat. Csak kivágtam egy kis részletet a beszélgetésetekből, és feltettem a netre, ez minden – vonta meg ártatlanul a vállát, Gemma pedig rosszallóan bámult rá.

– Ez egy magánbeszélgetés volt, Lila – mondta, majd megnyitotta az Instagramot, és rögtön látta is Lila posztját a hírfolyam tetején. A pánikszerű érzés úgy rohanta meg, mintha ezernyi tű szúródott volna belé, amikor meglátta saját magát és Jacket a lámpák között. A videót húsz perce tették közzé, és már több mint tízezren megnézték.

Gemma szinte felvisított.

– Te ezt kitetted, amíg zuhanyoztam?

Lila ciccegett, és Gemma telefonjáért nyúlt.

– Jaj, nyugi már! Nem nagy ügy. Nézd, a legjobb részt pont elcsíptem – Lila levette a némítást a videóról, és a telefon kis hangszórójából Jack hangja szólalt meg.

„Te vagy a fontos, Gemma. Te vagy mindennek a középpontja. Az egész univerzumom megbillent, hogy körülötted forogjon. Úgy vonzol magad felé, mint a gravitáció!”

A szavaktól Gemma kemény gombócot kezdett érezni a torkában, de ezzel egy időben melegség áradt szét a mellkasában. Szeme párás lett. Bár szemtől szemben hallotta Jack szavait, így, hogy újra elhangzottak, máshogy csapódtak le.

– Látod? – mosolygott Lila, és gyengéden oldalba bökte a barátnőjét.

– Arra gondoltam, hogy mivel magadtól nem vagy képes meglátni, talán az internet szemén keresztül menni fog. És nézd, mindenki imádja! – folytatta, majd rábökött manikűrözött ujjával a képernyőre, hogy a kommentek között görgessen.

Ez annnyira cuki! Úristen. IMÁDOM.

Honnan ismerős nekem ez a pasi? Ott voltam! Láttam őket beszélgetni! Csajszi, menj hozzá!

Találj valakit, aki úgy néz rád, mint ez a pasi erre a csajra!

Az egész univerzumom megbillent, hogy e körül a pár körül forogjon! Kik ők?

Ez egy filmből van?

Gemma arcán lágy mosoly terült szét. Megpróbálta elnyomni, miközben Lila ragyogva ült mellette, büszkén a munkájára.

Az igazság az volt, hogy amit Jack mondott, nagyon édes és őszinte volt. De a rövid részletre reagáló emberek nem ismerték a teljes képet. Nem ismerték az abszurd okait annak, hogy miért mondta a férfi azt, amit mondott, annak, hogy miért Gemma a világegyeteme középpontja. Ha Lila az ezeket a mondatokat megelőző vagy követő tíz másodpercet posztolta volna ki, az internet népe amellett kampányolt volna, hogy dugják Jacket kényszerzubbonyba.

De Lila nem azt posztolta ki. És pont ez volt a lényeg.

Gemma újra megnézte a rövid videót. A jelenetet Lila álló tripodjáról vette fel, a válla feletti szögből rögzítve. Gemma és Jack profilból látszottak, a férfi arca kicsit jobban a kamera felé fordult. Lilának csak egy kicsit rájuk kellett közelítenie és a háttérhangokat feljebb vennie, hogy a beszélgetésük legyen a videó fő attrakciója. Gemma döbbenten vette észre, hogy az egész jelenetet Lila élő videója is rögzítette. Ki tudja, hányan követték végig valós időben! De ez a kár kisebbnek tűnt, tekintve, hogy az immár több mint tizenötezer megtekintő, aki a közzététel óta megnézte a videót, kedve szerint újra és újra megtekinthette.

Leküzdötte az afelett érzett kényelmetlenséget, hogy közszemlére tették, és Jack arcát tanulmányozta. Bár szemtől szemben is látta, rájött, a könyörgő tekintet valahogy erőteljesebb a képernyőn. A férfi tényleg hitt abban, amit mondott, ez egyértelmű volt. Gemma mellkasában fellobbant egy pillanatnyi remény, az együtt töltött napjuk emléke, és bátorító gondolatok azzal kapcsolatban, hogy hová vezethet ez az egész. De aztán eszébe jutott a Jack arcán átsuhanó pillantás, amikor ő azt javasolta, utazzon Európába. Látszott, hogy komolyan veszi a lehetőséget, és komolyan is kell vennie, gondolta Gemma. Volt egy szó szoros értelmében vett kiútja, amivel még nem próbálkozott. Nem élni vele még irracionálisabb lett volna, mint még száznegyvenhét napot tölteni azzal, hogy ugyanezt a rutint végigcsinálja Gemmával. Ezt a vak is látta.

– Ó! – kiáltott fel hirtelen Lila, ahogy a saját telefonjára pillantott. – Újraposztolják!

– Tessék?

Lila kikerekítette a szemét, és sűrűn pislogott kifestett szempilláival.

– Hű, azta! A Hello Happy épp most tette ki. Kábé hárommillió követőjük van.

– Miii? – sikoltott fel Gemma. Természetesen követte a Hello Happyt, ahol az interneten fellelhető legszívmelengetőbb tartalmakat tették közzé. A világért sem gondolta volna, hogy ő is szerepelni fog a hírfolyamukban.

– Szorítunk ennek a rejtélyes párnak Los Angelesből – olvasta fel Lila a poszt alatti szöveget. – Azta! A Net Legjava is újraposztolta!

Ezután cinkos arckifejezéssel nézett Gemmára.

Gemma először teljesen zavarba jött, de átlátott Lila alig leplezett trükkjén.

– Fogd be! – mondta egy mindentudó és játékos pillantás kíséretében. – Pontosan ebben reménykedtél.

Lila az ajkába harapott, kissé elpirult, majd megerősítően elmosolyodott.

– Ami végül virális lesz, az pont nem egy rólam készült videó, de elfogadom.

– Uhh, Lila! Nem akarok virális lenni! – morgott Gemma, miközben feltápászkodott a kanapéról. – Nem akarom, hogy mindenki tudjon a kettőnk ügyéről! Most mit fogok tenni?

Lila felállt, és Gemma vállára tette a kezét.

– Veszel egy nagy levegőt, rájössz, hogy ez nem a világ vége, és befejezed a készülődést, mert nem fogják tartani az asztalunkat.

Gemma követte az utasítást, és vett egy nagy levegőt, bár egyáltalán nem nyugodott meg tőle.

12. fejezet

A fuvarmegosztó érte meg a legjobban, így azzal mentek el a rádióig, ahonnan elhozták a koncertbelépőket és Gemma autóját. Gemma felajánlotta, hogy ő vezet, elvégre Lila születésnapja volt.

Miután váltottak pár szót Carmennel, majd átsuhantak a városon, belevegyültek a vacsorázók tömegébe egy trendi, félhomályos étteremben, ami egy kőhajításnyira volt a hollywoodi hírességek sétányától. A vintage csillogásban tündöklő hely enteriőrje csupa lila bársony és króm volt, a boltíves mennyezetről pedig gyöngyös csillárok lógtak, mint hatalmas medúzák. A világítás mindenkit tízszer szexibbé varázsolt.

Lila Gemmával szemben ült, bőrnadrágot és ízléses, ujjatlan topot viselt, haja a vállára omlott. Lemondott az eredeti tervéről, miszerint pánt nélküli miniruhát vesz fel, és inkább valami praktikusabbat választott a színfalak mögötti kalandozásukhoz. Még így is iszonyú dögös volt, és mint mindig, most is szédítő magas sarkút viselt.

– Köszönöm, hogy változtattál a ma esti terveiden, Lila – szólt Gemma, és belekortyolt gyöngyöző, rózsaszín koktéljába. Már befejezték az előételt, és épp a főételre vártak.

– Viccelsz? – meresztette a szemét Lila. – Semmi pénzért nem hagynám ki a koncit! Itt az ideje, hogy a kapcsolataidat felhasználva valami jó helyre juttass minket.

Lila megemelte a poharát, amiben ugyanolyan rózsaszín koktél volt, Gemma pedig összehúzta a szemét a célzás hallatán.

– Nem arról a kapcsolatról beszélek. Tudom, hogy egyedül csináltad.

Gemma tényleg egyedül csinálta. Nigel persze ismerte az apját, de a Gemmával folytatott beszélgetés miatt hívta meg őt a koncertjére. Ez a gondolat mosolyt csalt az ajkára. De gyorsan kihunyt a mosolya, amikor eszébe jutott egy részlet, melyet nem osztott meg Lilával.

– Képzeld, ott lesz Nick is.

– Hallottam róla – nézett rá laposan Lila. Bosszúság és lojalitás csillant a tekintetében.

– Aha, hát, amiről viszont nem hallottál, az az, hogy apám rendezte el az egészet.

Lila szeme ismét kikerekedett.

– Ja, durva. Amikor meglátogattam, azt mondta, megmozgatott pár szálat, hogy az Azalea ma este az előzenekarok között lehessen. Aztán megkérdezte, hogy van Nick, mert úgy tűnik, ez a gyökér azt mondta neki, még mindig együtt vagyunk.

– Mi van?!

– Pontosan. Látod, a tiéd egy normális reakció. Amikor elmondtam apámnak, ő megpróbálta úgy beállítani a dolgot, mintha az én hibám lenne, hogy nem tudott róla, mert sosem beszélünk – forgatta a szemét Gemma. Érezte, hogy visszatér a haragja, és igyekezett, hogy ez ne rontsa el a vacsorát.

– Nos, Gem, tényleg alig látod őt – kortyolt bele Lila az italába.

– Nem hibáztathatod, amiért nem tudja, hol tart a szerelmi életed.

Gemma rámeredt.

– Az, hogy nem beszélek az apámmal, nem ugyanaz, mint az, hogy az exem hazudik neki, Lila!

– Persze, hogy nem. Csak azt mondom, hogy azért működött a hazugság, mert nem találkozol eleget apukáddal ahhoz, hogy ez kiderüljön. Tudod, hogy az első adandó alkalommal egy busz elé lökném Nicket! Vagy felgyújtanám a hülye haját. Vagy rátipornék a kezére magas sarkúban, hogy ne tudjon többé gitározni – mozgatta meg a szemöldökét Lila, és közben ördögien mosolygott a pohara felett, mintha nem tudná eldönteni, melyik gonosz opció lenne a kedvence.

Gemma megbocsátott neki a megjegyzéséért. De közben úgy kortyolgatta a koktélját, hogy remélte, elmossa a hangulatát megkeserítő bűntudat és bosszúság keverékét.

Lila telefonja rezgett az asztalon. Újabb értesítés. Ekkor már egyértelműen felkapott lett a Gemmáról és Jackről készült videó, és minél népszerűbb lett, Gemma annál inkább úgy érezte, ez egy emlékeztető arra, hogy elrontotta a dolgokat a férfival.

– Az biztos, hogy apám most már tud a szerelmi életemről – mondta, és a világító képernyő felé biccentett. – Mindenki tud.

Már annak a puszta gondolatától, hogy addigra akár több százezer ember láthatta a videót, Gemma legszívesebben az asztal alá bújt volna.

Lila elmosolyodott valamin, amit látott, és képernyővel lefelé az asztalra fektette a telefont.

– Nem tudom, mit remélsz, hogy elérhetsz ezzel. Jack valószínűleg soha többé nem akar látni.

Lila a szemét forgatva nézett fel.

– Aligha hiszem, hogy ez így van, Gem. Valószínűleg… – kezdte, majd hirtelen felszisszent, és félbeszakította a mondandóját. – Ó, atyaég! Ne nézz magad mögé! Ne nézz, ne nézz, ne nézz! – hadarta. Tekintete egy pontra szegeződött az étterem bejárata közelében, és Gemmának minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy ne forduljon meg.

– Lila, tudod, hogy azzal, ha ezt mondod, csak azt éred el, hogy oda akarjak nézni.

– Oké, de ne tedd. Hidd el, jobb, ha ezt kihagyod.

Gemma szíve majd kiugrott. Elképzelni se tudta, mi történhet a háta mögött, ami ilyen figyelmeztetést kíván.

– Picsába! – káromkodott halkan Lila. – Ezt kapom, amiért ilyen jó ízlésem van éttermek terén.

Az aggodalom úgy bugyogott fel Gemma torkán, mintha a szénsavas itala jött volna vissza. Feltételezte, hogy egy neves személyiség sétált be, hiszen olyan ismert helyen vacsoráztak, ami sok híresség törzshelye volt. A Lila arcára kiülő kifejezés és az ajkát elhagyó kemény szavak alapján Gemma tudta, olyasvalaki toppant be, akit nem akart látni. Talán az apja. Vagy Isten ments, Nick. Vagy talán… Jack?

Szíve kihagyott egy ütemet az utolsó gondolatra.

Vett egy nagy levegőt, és felkészült valamiféle nagyszabású, az étterem közepén tett gesztusra, arra az esetre, ha esetleg Jack jelent meg, hogy visszahódítsa őt, ám Lila óvatos pillantásából azt olvasta ki, nem a férfi áll mögötte.

– Ha már nem fordulhatok meg, legalább elmeséled, mi történik?

– Persze – bólintott Lila. – Ne akadj ki, biztos, hogy csak véletlen egybeesés, de épp most lépett be Angelica Reyes.

Az elmúlt egy percben tanúsított önfegyelem elpárolgott, és Gemma önkéntelenül hátranézett.

– Hé! Előre nézz, Gem! – csettintett egyet Lila.

Gemma szíve kellemetlenül hevesen kezdett verni. Figyelmen kívül tudta volna hagyni Nicket, elküldhette volna az apját, talán elszaladhatott volna, mielőtt Jack rátalál, de az a rohadt Angelica Reyes volt az utolsó ember a világon, akit az étteremben akart látni.

Hirtelen szörnyű gondolat ütött szöget a fejébe. Talán Jack nem Európába ment, hanem vissza Angelicához.

– Egyedül van?

– Nem, de nem vele – rázta meg gyorsan a fejét Lila, amikor kihallotta a Gemma hangjában csengő pánikot. Anélkül, hogy Gemmának ki kellett volna mondania, tudta, barátnője attól fél, hogy Angelica Jackkel érkezett.

– Viszont mások is vannak vele. A francba! Hayley Palmer az egyik, a másik csajt viszont nem ismerem – folytatta Lila, majd kiegyenesedett, és gondolkodás nélkül végigsimított a haján. Már így is tökéletes volt a frizurája, de egy szupermodell jelenlétében az ember gyakran késztetést érzett a tollászkodásra.

Gemma még mélyebbre süppedt a székében. Épp elég volt a tudat, hogy Jack volt barátnője százszor jobban néz ki nála, nem volt szüksége arra az emlékeztetőre, hogy Angelica és a megtestesült istennő, Hayley Palmer legjobb barátnők.

– Erre jönnek – suttogta Lila.

Gemma felült és előrehajolt, közben még mindig küzdött a késztetéssel, hogy megforduljon, valamint az agyán átfutó kellemetlen gondolatokkal.

– Hogy néz ki? Ragyog? Mármint, úgy ragyog, mint aki épp most van túl egy békülőszexen a barátjával, akivel egy apró európai faluba fog költözni, ahol bicikliznek és fura ételeket esznek majd?

Lila elkapta pillantását a közeledő nőkről, és Gemmára nézett.

– Ez nagyon konkrét. Gemma megvonta a vállát.

– Nem, nem ragyog. Ó, Istenem, még mindig dögös, de… Úgy néz ki, mint Elle Woods a Dr. Szösziből, miután Warner dobta.

– Tényleg? – kérdezte Gemma, és nagyot dobbant a szíve.

– Mint az állat. Szüksége lesz egy jeges borogatásra reggel, hogy ezt levigye. – Lila kezével egy kis kört formált a levegőbe, majd ismét felszisszent. – Atyaég, közelednek! El fognak haladni mellettünk! Akarod, hogy elgáncsoljam?

– Lila! – sziszegte Gemma.

– Az ajánlat három másodpercig él. Igen vagy nem?

Gemmát csábította a gondolat, és tudta, hogy Lila meg is tenné, ha arra kérné.

– Nem – mondta végül, miután magában két és félig elszámolt.

Lila visszacsúsztatta a lábát az asztal alá, amiről Gemma észre sem vette, hogy kidugta az asztalok közötti folyosóra. Megemelte poharát, és lazán a fal felé fordította az arcát, miközben Angelica és barátnői illatfelhőben és könnyekkel átitatott csacsogással elvonultak mellettük. Gemma észrevette a nazális tónust a színésznő alapvetően kellemes hangjában, és kihallotta az „elment” és a „ki az a csaj egyáltalán?” szavakat.

Egyértelműen róla és Jackről volt szó.

Gemma azt kívánta, bárcsak a mögötte lévő hatalmas növény felfalná. Ehelyett a velük srégen szemben ülő fiatal pár férfi tagja ezt a pillanatot választotta arra, hogy felismerje Lilát, és a nevét kiáltsa.

– Hé! Te vagy Lila L. A.-ből!

Lila, aki egyébként nagyon szívélyes szokott lenni a rajongóival, csak odabiccentett egy visszafogott mosoly kíséretében, mert nem akarta magukra vonni a figyelmet. De a kár már megtörtént.

Angelica már elsétált az asztaluk mellett, és nem volt Lila látóterében, de Gemma teljesen rálátott, amikor a nő megtorpant, és hátrafordult. Az asztalnál ülő férfi – aki csakis turista lehetett, mert a helyiek nem kiáltoznának egy híresség megpillantása miatt egy zsúfolt étteremben – mintha csak rontani akart volna a helyzeten, ismét felkiáltott.

– Drágám, az ott Angelica Reyes! És Hayley Palmer? – A férfi szeme csak úgy csillogott. A barátnője elővette a telefonját, hogy képeket készítsen.

Abban a pillanatban Gemma mindent gyűlölt Los Angelesszel és a hírességeivel kapcsolatban. Legszívesebben zseléként csúszott volna le a székéről, és eltűnt volna a padlón keresztül, de ő és Lila immár számos szempár kereszttüzében ültek.

Lila lábujjával megbökte az asztal alatt, és megrázta a fejét.

– Minden rendben – suttogta megnyugtatásképp, de Gemma nem tudott egyetlen olyan lehetséges kimenetelre sem gondolni a küszöbönálló forgatókönyvvel kapcsolatban, ami jól végződhetne.

Angelica megállt az asztaluk mellett. Fehér, lenge ruhát viselt, melynek felső részét apró aranykarikák kapcsolták össze a szoknyarésszel. A karikákon át kivillant lebarnult hasa. Hayley Palmer mérföldnyi hosszú lábával úgy állt mellette, mint egy aránytalan, domborulatokkal rendelkező oszlop. Miniruhája Gemmának valószínűleg a térdéig leért volna. A szupermodell mérgesen pillantott le rájuk. A két nő barátsága évek óta téma volt a bulvársajtóban, közös Instagram-posztjaiktól majdnem minden alkalommal felrobbant az internet. És abból, ahogy Hayley rábámult, Gemma tudta, hogy a nő pont olyan lojális Angelicához, mint Lila őhozzá.

– Bocsika – szólította meg Angelica Lilát –, te vagy az az influenszer, aki kiposztolta… – Itt félbeszakította magát, mert megpillantotta Gemmát. – Te! Te vagy az! A csaj Jack házából!

Gemma nem tudta, mit mondjon, így csak felbámult a nőre.

Angelica a gyönyörű, égimeszelő barátnője felé fordult, és úgy mutatott Gemmára, mintha nem is ott ülne.

– Ez az a csaj, akiről meséltem neked, Hay. Azt hittem, Jack asszisztense, de a másik csaj videója alapján úgy tűnik, mégse. – Hangja sírós nyöszörgéssé torzult.

Hayley Palmer úgy bámult Gemmára, mintha árulást követett volna el.

– Egyáltalán ki vagy te? – követelte a választ Angelica. A hangmagassága miatt azok is odabámultak, akik még nem tették azóta, hogy a szomszédos asztalnál ülő férfi felhívta rájuk a figyelmet.

Gemma nyelve elnehezült a szájában.

– Ööö… Gemma vagyok.

– Milyen Gemma? Mit dolgozol? Ki vagy te? – bámult rá Angelica bedagadt, kisminkelt szemével.

– Se…senki – hebegte Gemma.

– A fenébe már! – állt fel sértetten Lila. Úgy mutatott nyitott tenyérrel Gemma felé, mintha egy kiállított díj lenne. – ő itt Gemma Peters; igen, mint az a Peters, akire te is gondolsz. Rádióműsor-szerkesztő elég lenyűgöző önéletrajzzal, és történetesen Nigel Black barátja is, akinek pont úton vagyunk a ma esti koncertjére, amit különleges meghívásra a backstage-ből fogunk nézni. Ezen kívül pedig az egyik legnagyszerűbb ember ezen a földön. Hűséges, kedves és félelmetesen okos. Irtó szerencsés az, akire csak ránéz, és nagy sajnálatodra Jack le sem tudja venni a szemét róla. Igen, ő a csaj a házából, és a most már virális videóból! És ha kicsit is gondolkodnál, rájönnél, hogy nem egy random asszisztens, és Jack belé szerelmes, nem pedig beléd!

Angelica, Hayley és a társaságukban lévő harmadik, ugyanolyan szép nő, akinek nem tudták a nevét, csak meglepetten pislogott, Gemmával egyetemben.

Végül Angelica felszisszent, és mellkasára tette a kezét.

Haragosan pillantott Gemmára.

– Nos, ha annyira szerelmes beléd, akkor miért hagyja el az országot?

– Mert… – kezdte reflexből Lila, majd megtorpant. – Mi van? Gemma szíve mintha a bokájánál kötött volna ki.

Angelica bólintott egy nagyot, amitől meglibbentek a tincsei.

– Miután a kis videótok virális lett, utánamentem, hogy emlékeztessem arra, ami köztünk volt, és épp a házában pakol, hogy Londonba utazzon. Ma este. Azt mondta, ki kell szállnia, el kell mennie, és mindennek vége köztünk amiatt, ami múltkor történt. De könyörgöm, nem is volt olyan nagy dolog! Joey és én csak barátok vagyunk! Csak egy kis baleset volt. – Hangja megint elcsuklott, és Hayley mellkasára borult. A modell átkarolta, és közben olyan pillantást küldött Gemmáék felé, mely a mérges és a kifutókról ismerős sikkes nézés között volt félúton.

Lila rábámult Gemmára, és kérdőn azt tátogta: „Joey?”, de Gemma nem felelt, mert máshol jártak a gondolatai. Az étterem hangos zajai hirtelen elmosódott morajlássá tompultak, ahogy egy pillanatra kikapcsolt a hallása.

Jack elmegy?

Képtelen volt elhinni.

Hirtelen eszébe jutott az elgondolkodó pillantás, melyet a férfi arcán látott, amikor az utazást javasolta neki mint kiutat az időhurokból. Minden bizonnyal őszintén átgondolta, és rájött, ez az egyetlen járható út.

Valami puha és finom dolog váratlanul megrepedt a mellkasában.

– Még csak nem is említett téged, de feltételezem, köztetek is vége, ha elhagyja az országot – folytatta Angelica. Hayley csitította, és megveregette a hátát.

Milyen jellemző a hírességekre, hogy nyilvánosan kiborulnak, gondolta Gemma. őt magát sem sok választotta el a könnyektől arra a gondolatra, hogy tényleg mindent tönkretett Jackkel. Legszívesebben csak elrejtőzött volna otthon egy párnát ölelve. Angelica Reyes meg itt jajveszékelt nyilvánosan, egy zsúfolt étterem közepén.

Hayley megsimogatta Angelica hátát, és megvető pillantást küldött Gemma és Lila felé. A társaság otthagyta az asztalukat, az étteremben pedig újraindultak a zajok.

Gemma látta, hogy Lila visszasüpped a székébe és megmozdul a szája, de szavaiból semmi nem jutott el az agyáig. Csak arra az egyetlen pillanatra tudott gondolni, ami mozgásba hozta a napot: amikor Jack nekiment a kávézóban. Még mindig érezte a rázkódást, akár egy áramütést. A férfi keze a karján. Az aggódó tekintet helyes arcán, szeme csillogása. És minden, ami ezután következett. Jack kedvessége, bizonyossága. Hogy mennyire sebezhetővé tette magát, amikor megpróbálta rávenni Gemmát, hogy higgyen neki. Látta a boldogtalanságát, a problémáit, és megpróbált segíteni neki. Aztán ahogy Gemma megnyílt neki. A csókjuk. A gondolat, hogy soha többé nem fogja vele ezt átélni, hogy már semmit nem fog vele átélni, hirtelen teljesen összetörte azt a finom dolgot, ami megrepedt a mellkasában.

– Lila, azt hiszem, hibát követtem el.

Lila villával félúton a szája felé megállt. Látva, hogy barátnője újra enni kezdett, Gemma rájött, fogalma sincs, mennyi ideig bámult a semmibe.

– Hogyan, inkább a tésztát kellett volna kérned? – biccentett Gemma félig befejezett tányérja felé.

Gemma lenézett, és rájött, már nem volt étvágya. Fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia.

– Nem – felelte elszántan. Levette a szalvétát az öléből, és az asztalra tette. – Azt hiszem, hibát követtem el Jackkel kapcsolatban.

– Hogy érted? – ébredt fel ismét Lila figyelme.

Gemma olyan eltökéltséggel állt fel, ami saját magát is meglepte. Egész nap azt hajtogatta Jacknek, hogy téveszméi vannak, és hirtelen az a gondolat tűnt a legabszurdabbnak az egészben, hogy elveszítheti őt. Ha Jack elmegy és a hurok megszakad, soha többé nem látja. Ha pedig mégsem a férfi elutazása a megoldás, és újra ugyanebben a napban ébrednek, még ha Gemma emlékezne is rá – amit semmi sem garantál –, mégis mennyi motivációja lenne a férfinak, hogy elölről kezdje az egészet, amikor Gemma azt mondta neki, hagyja őt békén, és vágjon bele az új életébe?

Bárhogy legyen is, Gemma mellkasát hirtelen pánikszerű érzés kezdte szorongatni, nem attól a gondolattól, hogy a hurokban ragadnak, hanem attól, hogy elveszítheti Jacket.

Lila még mindig válaszra várva bámult rá.

A Gemmát feszítő elszántság félresöpörte a pánikot, és megerősítette őt abban, amit tennie kell.

– Meg kell állítanom. Nem hagyhatom elmenni.

– Te most utána akarsz menni? – meredt rá Lila tátott szájjal.

– Igen – bólintott Gemma, megbizonyosodva a tervéről.

– Mármint, úgy érted, elrobogunk a reptérre, és megpróbáljuk megállítani, hogy felszálljon egy gépre?

Gemma hallotta, milyen meggondolatlanul és kétségbeesetten hangzik mindez. De mégis.

– Igen.

Lila mindentudóan és kissé önelégülten vigyorgott. Aztán felpattant a székéből, és egy kis táncot lejtett.

– Tudtam! Tudtam, hogy szerelmes vagy belé! Ez az!

Gemma fülig pirult, miközben hozzávágta a parkolójegyet Lilához.

– Menj, szerezd meg a kocsit, én meg addig kérem a számlát.

Lila elviteles dobozokat egyensúlyozott az ölében, miközben átszáguldottak a városon. A pincérnek a szeme sem rebbent, amikor hirtelen vészhelyzetre hivatkozva elviteles dobozokat kértek és a számlát. Ami azt illeti, még szabaddá is tették neki az asztalt, ahová újabb fizetővendéget ültethet le. Gemma hosszasan szabadkozott, amiért miatta rövidre kellett zárni a szülinapi vacsorát, de Lila biztosította róla, hogy egyáltalán nem okozott gondot neki összeszedni a kocsit, mialatt Gemma dobozokba pakoltatta az ételt és fizetett.

Gemmának nem volt elérhetősége Jackhez, úgyhogy nem tudott jobbat annál, mint hogy a reptéren megkeresik. Angelica azt mondta, Londonba fog utazni, úgyhogy beütötte GPS-ébe a Los Angeles-i repülőtér nemzetközi terminálját, és elstartoltak.

Nem volt terve, hogy mit mondjon Jacknek, miként magyarázza el neki, hogy tévedett, és hogyan győzze meg arról, maradjon. Remélte, a szavak majd maguktól jönnek, ha eljön a pillanat – ha időben odaérnek.

Jól beletaposott a gázba, hogy átérjenek egy sárga lámpán. Fél szemét az órán tartotta: negyed nyolc volt. Nigel koncertje kevesebb mint két óra múlva kezdődött. A koncertet sokkal kevésbé érezte fontosnak, mint azt, hogy megállítsa Jacket. Rájött, hogy két életre szóló esély állt előtte, és tudta, mind a hétéves énje, mind Nigel Black azt akarná, hogy a nyilvánvaló döntést hozza meg.

– Mit fogsz mondani neki? – kérdezte Lila.

– Fogalmam sincs. Szerintem majd kitalálom, ha odaértünk.

– Tökéletes. Ne is tervezz semmit! Majd a szíved teszi a dolgát – biztatta Lila a barátnőjét.

A gondolat, hogy mi van a szívében, Gemmát egyszerre hozta lázba és rémítette meg. A nagyszabású gesztusok egyáltalán nem tartoztak a komfortzónájába. De az sem, hogy ilyen erős érzelmeket éljen meg egyetlen nap után. Olyan régóta nem hagyta magának, hogy bármit is érezzen, hogy szinte elfelejtette, milyen érzés egyáltalán érezni. Jack azonban mindenfélét éreztetett vele. Nagy dolgokat. Mi másért száguldott volna az éjszakába, hogy megakadályozza, a férfi hatalmas hibát kövessen el?

Magában mosolygott, miközben egy forgalmas utcán hajtottak végig. A GPS szerint percekre voltak a céltól. De természetesen még be is kellett jutniuk a reptérre, ha egyszer megérkeztek.

A Los Angeles-i repülőtér még a legjobb napjain is maga volt a rémálom. Ez alól nem volt kivétel egy véletlenszerű csütörtök sem, akár száznegyvenhetedik alkalommal ismétlődött, akár nem.

Amikor megérkeztek, Gemma leparkolt a beton parkolóházban, ahol autók végtelen útvesztője állt. Nem várták meg a liftet, inkább lerohantak egy külső lépcsőn. Egy többsávos, egyirányú út távoli végén kötöttek ki, ahol a villogó lámpák és a gyalogosátkelő ellenére is az életüket és testi épségüket kockáztatták volna. Bejutottak a félhomályos előtető alá, ahol fluoreszkáló lámpák világítottak a fejük felett, és ahol kipufogógáz, cigarettafüst és még ki tudja, minek a bűze terjengett. A levegő a terminálban csak egy leheletnyivel volt frissebb.

Természetesen nem tudtak volna messzire jutni jegy nélkül, de tervük első része az volt, hogy kiderítik, melyik járattal készül elutazni Jack. Aztán majd kitalálják, hogyan akadályozzák meg, hogy felszálljon rá.

Ahogy átverekedték magukat az utasok és poggyászok rengetegén, Gemma rájött, hogy mindazok után, amin reggel óta keresztülmentek, most ő hajkurászta a férfit. Ez mosolyt csalt az ajkára, de közben elkeseredettség kezdte szorítani a mellkasát az aggodalomtól, hogy nem ér oda időben.

Egy táblához értek, ahol szédítő lista sorolta az érkező és induló járatokat.

– Mit keresünk? – kérdezte Lila, és közben hallani lehetett a kamera bekapcsolását jelző ciripelő hangot.

Gemma megfordult, és látta, hogy Lila a kézi tripodját tartja, és rászegezi a telefonját. Fogalma sem volt, honnan jött az ötlet.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

– Megadom a rajongóidnak a happy endet, amire úgy várnak – mosolygott Lila.

Gemmának összeszorult a torka arra a gondolatra, hogy több ezer – vagy talán több tízezer – ember nézheti őt a rá irányuló, világító kis fénypont másik végén. A szorongás tiltakozó gondolatokat hozott elő belőle, de aztán izgalmas rácsodálkozással vette észre, hogy Lila azon mániája, hogy közvetíti az életét, jelen helyzetben talán még hasznára is válhat.

Gemma kihúzta magát, és egyenesen a kamerába nézett. Lila óvatosan hátralépett egyet, nehogy esetleg a barátnője megismételje a nappalijában történteket és nekiessen, de ehelyett Gemma csak egy megnyugtató lélegzetet vett. Idegesség hulláma futott végig rajta. Aztán sutba dobta az óvatosságot, és a szívére hallgatott.

– Sziasztok, öööö, bárki is nézi ezt. Gemma vagyok, korábban már láttatok. Szeretnék köszönetet mondani, amiért segítettetek meglátni valamit, ami felett egész nap átsiklottam, vagyis igazából már hosszú idő óta átsiklottam – kezdte Gemma, majd halkan felnevetett. – Úgy öt hónapja, azt hiszem – tette hozzá.

Lila mindentudóan mosolygott, és tovább filmezett.

– Tudom, hogy sokan néztek, de egy emberhez szeretnék igazán szólni – folytatta Gemma. Nagyot nyelt, hogy leküzdje az izgulást. Gondosan mérlegelte, miként mondja el, amit mondania kell, anélkül, hogy értelmetlenül hangzana. – Jack, itt vagyok a repülőtéren. Én… hibát követtem el, amikor azt mondtam, menj el. Azt hiszem, igazad van. Ez tényleg rólunk szól. Én ugyanúgy ragaszkodom hozzád, mint te hozzám, és szükségünk van egymásra, hogy kijussunk ebből. Ma megváltoztattál engem. Olyan dolgokat érzek, amiket… – Gemma hangja elcsuklott az érzelmektől, és szünetet kellett tartania. – Segítettél felismerni egy csomó mindent, amire rá kellett jönnöm – folytatta, miután vett egy nagy levegőt. – És azt hiszem, igazad van, hogy ez fontos része ennek, és nélküled nem történt volna meg. Szóval, szerintem, ha valahogy látod ezt, kérlek, ne menj el. Ne menj el! Nekem is szükségem van rád. – Gemma ezután körbepillantott a környező embereken, hátha köztük van Jack. Az aggodalom összeszorította a torkát. – Megpróbállak megtalálni, de lehet, hogy kifutok az időből. Kérlek! Ha valamelyik gépen vagy, szállj le, amíg tudsz.

Gemma elfordult a kamerától, és visszanézett az indulásokat és érkezéseket jelző táblára. Szíve hevesen dobogott a kijelentése miatt, és attól a gondolattól, vajon hány ember látta. Kétségbeesetten remélte, hogy Jack is köztük volt. Viszont most ismeretlen vizeken jártak, mivel Jack eddig még soha nem próbált elmenni, így nem tudhatta, hogy Lila számára releváns tartalmat fog készíteni ebben a pillanatban. Nagy volt a valószínűsége, hogy a férfi nem látja a videót. Gemma újdonsült elszántsággal pásztázta végig a táblát, Lila pedig a kamerába csacsogott, amit most maga felé irányított, és kommentálta a történteket.

Gemma olyan gyorsan pásztázta végig a betűrendben lévő táblát, amilyen gyorsan csak tudta, mielőtt az a következő képernyőre váltott. Néhány perc leforgása alatt iszonyú mennyiségű járat jött és ment. A nő tekintete az „L” betűhöz ugrott, és látta, hogy a beszállás épp folyamatban van egy Londonba tartó közvetlen járatra, az indulás pedig fél óra múlva esedékes.

A szíve nagyot dobbant. Reszketett az izgalomtól.

– Megvan! – kiáltotta Lila felé, mintha megfejtett volna egy bonyolult rejtvényt. Körbe-körbe forogva kereste az adott légitársaság pultját, és meg is pillantotta. Szerencsére egészen a közelben volt, nem pedig egy teljes terminálnyi távolságra.

– Gyerünk! – szólt Lilának, miközben elindult.

Lila egyik kezébe szorította a kameráját, és utánarohant. Gemma a csomagokkal megpakolt emberek alkotta sor elejére rontott, és kifulladva érkezett a pulthoz. Lila elmagyarázta a hőbörgő utasoknak, akik elé barátnője bevágott, hogy vészhelyzet van.

– Jó napot! – szólította meg Gemma a pult mögött álló, szigorú arcú nőt. Kitűzőjén a „Helen” név állt. – Egy utast keresek. Azon a londoni járaton van, amire épp most történik a beszállás.

Helen tekintete végigfutott Gemmán, és több másodperc is eltelt, mire válaszolt.

– Hölgyem, nem adhatok ki információt az utasokról.

Gemma nem tudott eleget a légitársaság előírásairól ahhoz, hogy megállapíthassa, igazat mond-e a nő, vagy csak megpróbál megszabadulni tőle.

– Kérem, ez vészhelyzet! Meg kell állítanom, hogy felszálljon a gépre.

Helen egy hajszálnyit elkerekítette a szemét.

– Jelentenie kell valamit a biztonságiaknak?

– Nem! Semmi ilyesmiről nincs szó. Minden rendben. Csak meg kell keresnem őt, mielőtt felszáll a gép.

Helen szünetet tartott, majd biccentett a Gemma mögött álló dühös utasnak, aki közelebb lépett a pulthoz.

– Mi folyik itt? – kérdezte a férfi bostoni akcentussal. Elegáns cipője és domború hasán kigombolt öltönye alapján Gemma arra következtetett, üzleti ügyben utazik Londonba csütörtök este.

– Mind sorban állunk, ő meg előrevágtat?

– Sajnálom, uram – mondta Helen. – Egy perc türelmet kérnék.

– Miféle vészhelyzet miatt trappol előre? – kérdezte a férfi savanyúan. – Mert lehet, hogy nekem is van egy.

Nevetve nézett át a válla fölött, és kapott néhány támogató bólintást a mögötte álló sorból.

– Szerelmi vészhelyzet, uram – fordult meg, és bámult rá Lila. A férfi felhorkant, és közelebb tolta a gurulós bőröndjét, mintha megpróbálná őket eltolni az útból. Szemügyre vette Lila kameráját.

– Mi ez, valami internetes hecc? A nézettségért csinálják?

Egyáltalán nem – gondolta Gemma, miközben visszafordult Helenhez. Ha tehette, nem akart közönséget a most következő részhez.

– Kérem! Szükségem van a segítségére – könyörgött.

– Hölgyem, mint már mondtam, nem segíthetek.

Minden visszautasítás időpazarlás volt, amit azzal tölthetett volna, hogy megpróbálja megállítani Jacket.

– Senkit nem érdekel maga és a barátja, kedvesem! – kiáltotta a sorban álló férfi. Lila újabb pillantást lövellt felé.

Gemma visszafordult Helenhez, és ismét könyörgőre fogta.

– Kérem, tudná szólítani a hangosbemondón keresztül? A neve Jack… – Itt szünetet tartott, mert rájött, hogy mindazok után, amin keresztülmentek, még a vezetéknevét sem tudja. A zavarodottság hulláma csapott át rajta.

– Hölgyem, ezt nem tehetem. Most kérem, álljon félre, hogy foglalkozhassak a jeggyel rendelkező utasainkkal.

Gemma megfontolta, hogy ott helyben vesz egy jegyet, és átmegy a biztonsági ellenőrzésen, hogy szerencsét próbáljon a kapunál, de nem érne oda időben.

– Várjon! Kérem, csak… hadd gondolkodjam! – Gemma megpróbált visszaemlékezni, egyáltalán felmerült-e a férfi családneve a nap folyamán. Vajon láthatta a számlán a nevét, amikor Jack kifizette az ebédet? A férfi túl gyorsan húzta el a blokkot ahhoz, hogy Gemma akár felajánlhassa, ő fizet, utána pedig zsebre vágta. Az autóban sem láthatta sehol, dr. Woods pedig Jacknek hívta. Gemma csalódottan vette tudomásul, hogy nem tudja, mitévő legyen.

Hirtelen támadt egy ötlete.

– Á! ő a Mac Drake sorozat forgatókönyvírója!

– Ez nem segít semmin, hölgyem – vonta fel Helen a szemöldökét.

– Megnézhetjük a neten! – vágta rá Lila.

Gemma szíve nagyot dobbant, miközben előkapta a telefonját, és rábökött a képernyőre. Hirtelen nagyon hálás volt, hogy ilyen könnyű információhoz hozzáférni, és ostobának érezte magát, amiért korábban nem gondolt erre.

– Hadd nézzem… – motyogta, miközben görgetett. – Mac Drake… írta…

És ott állt a név.

– Lincoln! – kiáltott fel. – Jack Lincoln! – A telefont Helen orra elé dugta, hogy ő is lássa.

A nő fintorgott a világító képernyő láttán, és összevonta a szemöldökét.

Jack Lincoln, gondolta Gemma. Micsoda tekintélyes név!

– Még mindig nem mondhatom meg, hogy a gépen van-e, hölgyem. És nem fogok bejelentést tenni a hangosbemondón keresztül. Most kérem, lépjen arrébb! – Ezzel kinyújtotta a kezét, mintha félre akarná tolni Gemmát, és intett a sorban álló morcos férfinak.

A férfi előrelépett, és a vállával meglökte Gemmát.

– Várjon! Kérem, én…

– Hölgyem! – szólt Helen szigorúan. – Nem tehetek semmit, hogy segítsek, hacsak nem akar jegyet venni, ahhoz viszont a sor végére kell állnia, és várnia, mint mindenki másnak.

Gemma összerezzent a nő hangjában csengő keménységtől. Nem látta, mi van a pult mögött, de feltételezte, hogy van ott egy telefon, mely össze tudná kötni valakivel, aki segítene. De ha érte akarna nyúlni, a biztonságiak azonnal megrohamoznák, csakúgy, mint akkor, ha a kapu felé rohanna.

Magában átkozta azokat a tényezőket, amelyek miatt a reptéri biztonsági ellenőrzés olyan elviselhetetlenül szigorúvá vált. Igen, mindenféle rosszindulatú szándékot megállított, de a nemes szándékokat is.

Gemma mély levegőt vett, és még egyszer, utoljára nekiveselkedett. Egyenesen Helen szemébe nézett.

– Kérem, Helen! Könyörgöm önnek. A férfi, aki talán életem szerelme, ezen a gépen van, és soha nem fogom megtudni, hogy egymásnak vagyunk-e teremtve, ha nem akadályozom meg, hogy felszálljon. Kérem, segítsen! Kérem.

Helen összeszorított állkapoccsal meredt rá. Gemma látta hideg szemében, ahogy a döntést mérlegeli, és remélte, elnyeri az együttérzését.

Szíve nagyot dobbant, amikor Helen a telefonért nyúlt, mely valóban ott volt a pult mögött. Arcára mosoly ült ki, és remény töltötte el a lelkét.

– Kérhetném a biztonságiakat a pulthoz? – szólt a telefonba Helen, Gemma repeső szíve pedig mintha ripityára tört volna a padlón. – Ki kellene vezetni valakit – folytatta a nő, majd egy pillanatra megállt, és hallgatta, amit a vonal túlsó felén mondanak. – Köszönöm – tette le, és ismét Gemmára nézett. Az arckifejezése azt sugallta, még élvezte is, amint Gemma abbéli reménye szertefoszlik, hogy tényleg segíteni fog. – Úgy húsz másodpercük van, hogy a saját lábukon távozzanak, mielőtt valaki kényszeríteni fogja önöket.

Gemmát kirázta a hideg a nő hangjában csengő fenyegetéstől. Nem akarta megkockáztatni, hogy kivezetik, de olyan közel járt! És még mindig szédült attól, hogy beismerte, mit jelent neki Jack. Hagyta, hogy szívéből szóljon, és bizonyossá vált számára, hogy jó helyen van, és helyesen cselekszik.

Lila hirtelen odanyomult a pulthoz. A kamera még mindig a kezében volt.

– Ki bántotta magát, Helen? Hát nem hisz a szerelemben? Ez a nő itt épp valami hatalmas dolgot csinál, maga meg felesleges akadályt gördít elé!

Helen összerezzent, Gemma pedig megragadta Lila karját, mielőtt tényleg bajba sodorja őket. Miközben odébb rángatta, az utasok közül páran tapsoltak vagy együttérzőn hümmögtek.

– A szerelem győzni fog, Helen! – kiáltotta Lila, akinek valahogy még mindig sikerült tartani a kamerát, és élőben közvetítenie. – A szerelem mindig győz!

– Lila! Bajba fogsz sodorni minket! – szidta meg barátnőjét Gemma, miközben egy nagydarab, egyenruhás férfi közeledett feléjük. Vett egy kijózanító levegőt.

– Van valami probléma? – kérdezte a biztonsági őr. A széles mellkasán lévő táblán a „Raul” név állt.

– Nincs – kezdte Gemma. – Épp megyünk…

– Igen, van probléma! – csattant fel Lila, és kameráját most Raulra, a biztonsági őrre szegezte. – A legjobb barátnőm azért van itt, hogy megpróbálja megakadályozni, hogy a férfi, akit szeret, felszálljon egy gépre, és örökre eltűnjön az életéből, és el kell jutnunk a kapuhoz! De Helen egy megkeseredett…

Raul gyengéden kinyújtotta a karját. Magas volt, és zömök, világosbarna bőrrel, amihez, Gemma úgy képzelte, remekül passzolna egy mosoly, ha épp nem ráncolná a homlokát.

– Hölgyem, kérem, engedje le a kamerát!

– Elnézést – motyogta Gemma mindkettőjük nevében. Nemcsak a kamerán keresztül érezte a rájuk szegeződő tekinteteket, a reptéren is mindenki a jelenetet bámulta.

– Ne kérj bocsánatot, Gemma! – szólt rá Lila, és ismét magasba emelte a kamerát. – Nem tettél semmi rosszat.

Raul szeme úgy csillogott, mintha egy vaku villant volna fel.

Egy lépést hátrált, és mindkét nőt végigmérte.

– Várj, Gemma?

Időhurok ide vagy oda, és annak ellenére, hogy Jackre vissza tudott emlékezni, Gemma ezer százalékig biztos volt benne, hogy még soha nem találkozott Raullal. Átfésülte az emlékezetét, amilyen alaposan csak tudta. Jelét kereste annak, hogy valami olyannak az ismétlésébe botlottak bele, amit már megtett, és ami megmagyarázná, miért ismerte fel őt a férfi. De semmi ilyesmit nem talált.

Aztán hirtelen összeállt a kép.

– A virális videóból ismersz – mondta, és közben felcsillant benne a remény, mint amikor a nap aranyszínűvé változtatja az esőfelhő szélét.

A férfi arcán szétterült egy ragyogó mosoly, melyről Gemma érezte, ott van bent.

– Igen! – vágta rá, majd Lila felé fordult. – Akkor te vagy Lila L. A.-ből!

Lila mogorva tekintete azonnal átváltott bájos, elismerő mosolyra, amit mindig akkor öltött magára, ha egy követővel találkozott.

– Így is van.

Raul vidáman felnevetett, és széttárta a karját.

– Azta! Imádlak! – Ezután megtorpant, majd megköszörülte a torkát. Arca kissé kipirult. – Úgy értem, király tartalmakat gyártasz. – Szégyenlősen végigsimított a haján, és Gemma rájött, hogy Lila egyik rajongójával találkoztak.

– Köszönöm – felelte Lila elpirulva, és kacéran a válla felé billentette az állát.

Ez az, gondolt Gemma az esélyre, amit a férfi hozhat nekik.

Flörtöld csak le a lábáról, Lila!

Raul továbbra is mosolygott rájuk, főként Lilára, miközben összeállt benne a kép.

– Hé, várjatok, a csávó miatt vagytok itt? Aki a videóban volt?

– Igen! – vágta rá a két nő egyszerre.

Lila előrelépett, és a férfi karjára tette a kezét.

– Elmegy, Raul. Felszáll egy gépre, és Gemma azért van itt, hogy megpróbálja megállítani, mielőtt túl késő. Tudnál nekünk segíteni, kérlek?

Raul válla felett a bámészkodó tömegre pillantott, majd ismét végigsimított a haján. Láthatóan vonakodott.

– Nem tudjátok felhívni, vagy ilyesmi?

– Nincs meg a száma – vallotta be Gemma. – Tudom, hogy nevetségesen hangzik, de csak ma ismertem meg, és nincs hozzá semmilyen elérhetőségem. Igazából a vezetéknevét is csak pár perce tudtam meg. Azt viszont tudom, hogy felszáll egy Londonba tartó gépre, és életem legnagyobb hibája lenne, ha hagynám elmenni.

Ismét egyenesen a szívéből szólt, és az igazság meleg áradata a legjobb értelemben szédítette meg. Nem tudta leküzdeni a szörnyű helyzet ellenére arcára kiülő mosolyt.

– A fenébe! Ez a sztori még jobb, mint gondoltam! – mondta Raul, miután egy újabb pillantást vetett a válla fölé.

– Ugye? – duruzsolta Lila. Lábujjhegyre állt, és megszorította a férfi bal bicepszét, mintha egy gyümölcsöt tapogatna, hogy elég érett-e. – Ezért van rád szükségünk, Raul. Segítened kell. Gemmának el kell jutnia Jackhez, és te vagy az egyetlen reményünk.

Lila olyan meggyőzően adta elő, hogy még Gemma is bevette. Raul vett egy feszült lélegzetet, és végigpásztázta a helyiséget. Szinte mindenki visszatért a saját dolgához, az emberek elcsigázott arccal cipelték poggyászaikat. Vajon észrevenné bárki is, ha áthágnák a szabályokat?

Gemma az ajkába harapott, hirtelen ráébredt, mennyi idő eltelt azóta, hogy megnézte a járatokat soroló táblát, és látta, hogy Jack gépe fél óra múlva száll fel. Hamarosan kifutnak az időből.

Raul a két nő könyörgő arcát nézte, főként Liláét, és meghozta a döntést.

Gyengéden lefelé tolta Lila kameráját, és a baljuk felé biccentett.

– Gyertek velem, de nem filmezhetsz tovább. Gemma szíve nagyot dobbant.

Lila sikkantott egyet, és maga felé fordította a kamerát.

– Visszajövök, drágáim. Ne menjetek sehova! – Ezután leállította a filmezést, és fürgén összecsukta a kis állványt, akár egy teleszkópot. – Hová megyünk?

Raul diszkréten a pult mögötti folyosó felé tessékelte őket. A biztonsági ellenőrzés soraiban csak úgy nyüzsögtek a cipőjüktől és övüktől megszabaduló, tárolókat megpakoló emberek. Gemma el sem tudta hinni, hogy csak úgy megkerülik az egészet. Amit csináltak, határozottan illegális volt.

Megérkeztek egy ajtóhoz, melyről az „ILLETÉKTELENEKNEK BELÉPNI TILOS” felirat üvöltött rájuk csupa nagybetűvel. Raul rátette a kezét, és megállt.

Gemma számolta az elvesztegetett másodperceket, miközben vártak.

– Nincs nálatok fegyver, ugye? – kérdezte a férfi.

– Persze hogy nincs! – vágta rá Gemma.

– Csak a szívében égő tűz! – csiripelte mögötte Lila.

Gemma forgatta volna a szemét, de nem tudta letagadni a mellkasából a végtagjaiba áramló forróságot.

Annyira közel voltak, meg fogják csinálni!

– Rendben – szólt Raul, és előhúzta a belépőkártyáját. Az ajtó pittyegett, ők pedig beléptek egy félhomályos folyosóra, aminek csomagkiadószalag-szaga volt. Gemma úgy vélte, mintha a hátuk mögött a férfi valami olyat motyogott volna, hogy ezért le fognak csukni, de úgy gondolta, inkább nem vesz róla tudomást. Gemma fürgébben kezdte szedni a lábát, bár nem tudta, merre mennek. Raul lassú kocogással érte be a két nőt, és egy másik folyosó felé kalauzolta őket, amelynek végén egy kétszárnyú ajtó volt. Kibukkantak a fényre egy forgalmas helyiségbe, ahonnan számos kapu nyílt. A helyiségben a biztonsági ellenőrzésen átesett utasok ücsörögtek a járatukra várva, telefonoztak, eszegettek vagy épp kinyújtóztatták a lábukat.

– Ilyen könnyű? – mondta ki Lila, amire Gemma is gondolt. A biztonsággal járó hercehurcát tekintve igazságtalannak tűnt, hogy egy rövidke folyosó a megoldás arra, hogy kevesebb mint egy perc alatt kijátszhassák az ellenőrzést. Úgy érezte, legalább egy sárkánnyal kellett volna megküzdeniük, vagy egy rejtvényt megfejteniük, hogy átjussanak.

– Igen – felelte Raul. – De ne mondjátok el senkinek! Hányas kapu?

Gemma visszagondolt a listán látott számokra, és felpillantott a felettük lévő táblákra. Szomorúság fogta el.

– Százötvenhatos – felelte. A százharmincvalahányasoknál jártak.

Raul balra fordult, és intett nekik.

– Akkor jobb lesz, ha sietünk.

Megszaporázták lépteiket, és Lila ismét előhúzta a tripodját, mintha csak egy esernyőt nyitna ki.

– Filmezhetek megint?

A nagy léptekkel haladó Raul oldalra pillantott, miközben Lila igyekezett utolérni.

– Persze – felelte, és mosoly terült szét arcán.

– Ó! Ez annyira izgi! – sikkantotta Lila. – Te is benne leszel Jack és Gemma szerelmi történetében mint segítő! Raul, a kulcsfigura!

A férfi arca csak úgy ragyogott. Lila flörtölése ezen a ponton már teljesen őszintének tűnt, bár lehet, hogy kezdettől fogva az volt. Raul nagyon is vonzó biztonsági őr volt.

Lila újrakezdte a közvetítést, és üdvözölte a követőit. Gemma megpróbált nem gondolni az emberek hordáira, akik azóta várták izgatottan a folytatást, mióta az előző videó elsötétült.

Elhessegette magától a gondolatot, és a százötvenhatos kaput kereste, miközben végigsiettek a repülőtéren.

– Kérlek, kérlek, kérlek! – kezdte el mormolni halkan.

Ráébredt: a nyomasztó idegesség ellenére, hogy nem érnek oda időben, elsődleges érzése a boldogság volt. Végre tudta, mit érez és mit akar.

Jacket.

Az egész irracionális volt, de Lilának igaza volt: a furcsa még nem feltétlenül jelentett rosszat. Nevetett magában, ahogy szeme bepárásodott a könnyektől, miközben végigfutott – mit futott, rohant – a reptéren, hogy elérje a férfit.

Lila sietett, hogy lépést tartson vele – követőit egy kis hullámvasutazásra invitálva, miközben az állványt tartotta. Raul egyenletes tempót diktált előttük, tekintete ide-oda járt, és szabaddá tette az utat. Gemma azon tűnődött, vajon mikor fog valakinek feltűnni, miben mesterkednek, de rájött, még mindig jobb, ha Raul megy elöl, mintha utánuk futna, ami úgy festhetne, mintha üldözné őket. Akkor esélyes, hogy lekapcsolná őket egy közbelépő biztonsági őr. Habár minden bizonnyal egy ponton így is felelniük kell a vétkeikért. Gemma remélte, ez csak azután jön el, hogy megtalálta Jacket. Talán majd ő leteszi az óvadékot, hogy kiváltsa őt és Lilát a börtönből. Elmosolyodott az abszurd, ám nem teljesen kizárható gondolatra, és tovább rohant.

Eljutottak a száznegyvenes számtól kezdődő kapukig, és egyre közelebb kerültek ahhoz, amelyiket keresték. Gemmának nem volt terve, hogy mit mondjon Jacknek, de kész volt hagyni, hogy szívéből szóljon, mivel úgy tűnt, az korábban is a javára vált.

– Kérlek, ne menj el, Jack! – lehelte. Szeme a kapuknál lévő táblák számát pásztázta. A páros számúak jobb oldalon voltak.

Átvágott az utasokkal teli folyosón, poggyászokat kerülgetett, és majdnem megbotlott egy pórázon tartott kutyában. A százötvennégyes kapu már látótávolságon belül volt, ami azt jelentette, hogy a százötvenhatos mögötte van.

– Bocsánat! Elnézést! – mondta egyszerre mindenkinek és senkinek, ahogy átfurakodott az embereken. A százötvennégyes kapu előtt várakozó tömeg Mexikóvárosba készült, és Gemma csodálkozott, hogy kezdődhet két kiindulási pont ilyen közel egymáshoz, hogy aztán egymástól félvilágnyi távolságra végződjön.

Már olyan közel járt! Mindjárt odaér.

Szíve a torkában dobogott, ahogy befordult a sarkon, hogy elérje a százötvenhatos kaput.

Ezután megpillantotta, hogy a légitársaság egyik alkalmazottja épp becsukja az utashídra vezető ajtókat. Kezét végigsimította a lezárt nyíláson, és elégedett bólintással fordult meg. A pult mögött egy férfi pötyögött a billentyűzeten, és végignézett az utasok újabb hullámára váró üres székeken.

– Várjanak! – ordította Gemma. – Kérem, várjanak!

Mindkét alkalmazott összerezzent, ahogy Gemma kétségbeesetten hadonászva feléjük száguldott.

Egy pillanatra megtorpant, és levegőért kapkodott. A sötét ablakon kinézve belátott a kivilágított pilótafülkébe, ahol a két pilóta gombokat nyomogatott és beszélgetett. Az aszfalton egy narancssárga kezeslábast viselő férfi állt, és világító pálcával hadonászott feléjük. Bármelyik percben elhúzhattak.

– Ne, ne, ne! Kérem, meg kell állítanom azt a gépet! – könyörgött Gemma az alkalmazottaknak.

Azok zavartan néztek össze.

– Hölgyem – kezdte az ajtót becsukó nő –, az ajtók bezáródtak.

A gép megkapta a felszállási engedélyt.

A nő ezután riadtan Raulra pillantott, mintha valódi veszély lehetősége állna fenn.

Gemma arra számított, a biztonsági őr majd hősiesen követelni fogja, hogy nyissák ki az ajtókat, és engedjék át őket, de amikor Raul csak hallgatott egy bocsánatkérő pillantás kíséretében, rájött, a férfi nem számított arra, hogy túl későn érnek oda. Segített neki a kapunál történő nagyszabású találkozás reményében. De ha ennél tovább mennének, az olyan események sorozatát indítaná el, amelyekért senki sem akart felelős lenni: a kapu kinyittatásáért, a járat késéséért, mindenki napirendjének megváltoztatásáért. Bármilyen rémálom is volt a Los Angeles-i repülőtér, Gemma tudta, szigorú menetrend szerint működik.

ő pedig elszalasztotta a lehetőségét.

– Sajnálom, Gemma – fordult felé Raul, és a hangjában csengő őszinte csalódottság késként hasogatta a nő szívét.

Minden, az elmúlt öt perc optimista rohanása hirtelen csikorogva megtorpant. Gemma úgy érezte, mintha maga alá temette volna egy lavina.

Lila mormogott valamit a kamerába, majd leállította a videót. Leengedte maga mellé a tripodját, és szomorúan összevonta a szemöldökét.

– Úgy sajnálom, Gem.

Gemma úgy érezte, mintha víz alatt lenne, ahogy a szomorú jelenet lassan kibontakozott körülötte. A légitársaság alkalmazottai aggódó pillantásokat vetettek rá. Raul a közeli kapukat fürkészte, hátha talál valami problémára utaló jelet. Lila a lába elé bámult. A kifutópályán álló férfi meglengette a fénylő pálcát, és a gép eltávolodott az utashídtól.

Gemma az ablakhoz lépett, és kezét az üvegre szorította. Leszállt az éj, és mindenféle színű izzó világította meg a kifutópályát szép sorokban, akár egy neon virágoskert. Fogalma sem volt, mi fog történni, így, hogy Jack elment. Lehet, hogy ugyanebben a napban ébred fel, és nem fog emlékezni semmire. Vagy, ami talán még rosszabb, lehet, hogy holnap ébred fel, tényleg holnap, és mindenre emlékezni fog.

Raul halkan megköszörülte a torkát.

– Ööö, Gemma? Figyelj, most el kell mennetek, mielőtt mindannyian komoly bajba kerülünk. Azt hittem, máshogy fog végződni a dolog, de…

Gemma a csalódott arcú férfi felé fordult. Az érzelmes találkozás fanfárjai legalább elterelhették volna a személyzet figyelmét a szabályok megszegéséért járó büntetéstől, de így, hogy ott álltak az üres kapu előtt, teljesen ki voltak szolgáltatva. Raulnak igaza volt, menniük kellett.

Barátnője mondott valamit a biztonsági őrnek, amit Gemma nem hallott.

– Gyerünk – mondta aztán Lila, majd belékarolt.

Átvezette a kábult Gemmát a nyüzsgő tömegen. Lazán belevegyültek a poggyászkiadás felé tartó utasok közé, és úgy tűntek el a tömegben, mintha mindvégig a részesei lettek volna. Amikor kiléptek a hűvös éjszakai levegőbe, Gemma alig emlékezett arra, hogy hagyták el a kaput. A visszaút elmosódott darabkákra töredezett. Nem tudta őket összerakni a hirtelen rátörő érzésben, hogy annak a darabnak, amitől a kép egésszé állt össze, nyoma veszett. Eltűnt az éjszakában fémszárnyakon, és ő soha többé nem látja.

A mellkasában érzett fájdalom olyan volt, akár egy ezelőtt soha meg nem szólaltatott akkord. Mély volt, és zengő, és szívének egy olyan részéhez kapcsolódott, amelyről nem is tudta, hogy képes ilyen érzésekre. Nem töprengett többé azon, hogyan lehetséges mindez, és bízott abban, hogy a Jack elvesztése miatti fájdalom azt jelenti, hogy minden, amit a férfi mondott neki, igaz. Minden egyes részlet.

De hiába igaz, ha Jack már messze jár.

– Megállhatunk egy pillanatra? – kérdezte Gemma. Hirtelen elárasztották az érzelmek, és a fáradtság is rátört.

Lila meglepetten fordult felé, miután barátnője az elmúlt percekben hallgatott. Átkeltek a forgalmas úton, és már a parkolóháznál jártak.

– Persze, megállhatunk.

Gemma már épp ült volna le a liftek melletti járdaszegélyre.

Továbbra is egymásba karoltak, így Lilát is magával húzta.

– Ööö, Gem, ez itt elég undi. Nem akarsz esetleg…? Oké – hagyott fel Lila azzal, hogy lebeszélje a barátnőjét a földön ülésről. Ehelyett leült mellé, és megpaskolta a karját.

– Elrontottam, Lila. Mindent tönkretettem.

Lila rendíthetetlen optimizmusa mintha Jack gépével távozott volna. Nagyot sóhajtott, és Gemma vállára hajtotta a fejét.

– Hát, ja, nem úgy végződött, ahogy reméltem. Sajnálom, Gem.

Gemma legyőzötten vállat vont.

– Nem tudom, most mi fog történni. A holnap vajon tényleg holnap lesz? Vagy örökre itt ragadunk? – Kellemetlen, pánikszerű érzés kezdte szorongatni a torkát. Dr. Woods forgó gömbjére gondolt, és arra, ahogy a tudós tolla hegyével megállította, majd felvetette: lehet, hogy az egész valóság megakadt Gemma és Jack miatt.

Bűntudat érzése kerítette hatalmába. Felnyögött, és kezébe támasztotta az arcát. A hibájának talán saját magán is túlmutató következményei voltak, és ezt már túl sok volt elviselni.

– Sajnos erre nem tudok válaszolni, Gem – felelte Lila. – De azt tudom, hogy semmit sem tehetünk az ellen, hogy a gép elment. És azt is tudom, hogy még mindig vannak belépőink Nigel Black koncertjére…

Gemma felnézett, tekintetében szégyen és bűntudat csillant.

– Úgy sajnálom, Lila! Teljesen tönkretettem a szülinapodat. Lila apró, elnéző mosollyal rázta meg a fejét.

– Ne butáskodj! Akkor rontod el, ha itt maradsz ebben a csatornában. Fiatal még az éjszaka, és ki tudja, talán ez az egyetlen esélyünk, hogy megéljük ezt a változatát. Gyerünk! – Lila ezzel felállt, a fenekén megtörölte a kezét, majd felhúzta Gemmát a földről.

– Túlságosan optimista vagy ahhoz képest, hogy beleragadtál egy időhurokba!

– Te pedig túlságosan cinikus vagy ahhoz képest, hogy szerelmes lettél egyetlen nap alatt!

Bár fájt az emlékeztető, Gemma tudta, igaz. Szerelmes lett.

Totálisan.

13. fejezet

Gemma kedve egy hajszálnyival felderült, amikor megpillantották a Hollywood Bowl fényeit. A szabadtéri amfiteátrum óriási kagylóhéjként ékelődött a dombok közé, lüktető hanghullámokat küldve az éjszakába. Amikor megérkeztek, a sötétben pulzáló hangból tudta, hogy Nick zenekara még nem lépett színpadra. Minden bizonnyal két előzenekar volt. Ez legalább azt jelentette, hogy nem késték le Nigel műsorának kezdetét, viszont ez megnövelte annak az esélyét, hogy összefutnak Nickkel a színfalak mögött.

– Óóó, ez annyira izgi! – sikkantott mellette Lila, miközben a hátsó bejárat felé igyekeztek.

Minél közelebb mentek, Gemma annál jobban érezte, ahogy a dal ritmusa a mellkasában lüktet. Olyan volt, mint valami drog. Lehet, hogy egy csendes stúdióban dolgozott, ahol főként beszélgettek, és a rögzített zene ismerőjeként tartotta magát számon, mert a vérében volt a dolog, de semmi sem vetekedett egy élő show-val. Semmi.

Tudta, hogy amint bejutnak, páran fel fogják ismerni, olyanok, akik ismerik az apját, de amikor áthaladtak a biztonsági ellenőrzésen, ő és Lila egyszerűen csak egy pár újabb szerencsés vendég voltak, akik megvillantották nyakba akasztható belépőjüket. Az első kapunál egy zömök, feketébe öltözött, headsetes férfi a belépőjükre irányította zseblámpáját, majd egy biccentéssel beengedte őket.

Lila ismét sikkantott, és szétnyitotta mini tripodját.

– Nem tudom, itt szabad-e videózni – figyelmeztette Gemma. Lila ciccegett, és arrébb söpörte a haját.

– Akkor majd maximum megkérnek, hogy hagyjam abba – felelte, majd köszöntötte a követőit, immár legalább ötödjére aznap. Gemma azon tűnődött, vajon hányan nézik még a reptéren történtek után.

A gondolatra elöntötte a szomorúság. Elhessegette, és megfogadta, hogy élvezni fogja az előtte álló lehetőséget.

A szám a színpadon eszeveszett dobpergéssel és gitárpengetéssel zárult. A tömeg éljenzett. Gemma azt érezte, mintha az energia felemelkedne a földről, a levegőből felé nyomulna, és teste minden sejtjébe hatolna. Apró mosoly jelent meg arcán.

Eljutottak a következő ajtóig, ahol a belépőjüket már nagyobb gonddal vizsgálták meg. Egy másik robusztus férfi engedte át őket. Amikor beléptek, a kint dübörgő és éles hanghullámok tompábban hallatszottak, de még mindig erősen lüktettek. A falak vibráltak. Gemma érezte, hogy bizsereg a fejbőre.

Közvetlenül az ajtóban egy fülhallgatót viselő, táblagépet tartó nő megnézte a belépőiket, majd lefelé mutatott egy hosszú folyosón. Lila izgatottan megszorította Gemma karját. A zene hangosabb lett, ahogy közelebb értek a színpadhoz. A stáb és a személyzet tagjai fel-alá rohangásztak a folyosón. Headsetbe beszéltek és mindenfélét hoztak-vittek: erősítő kábeleket, gitárokat, vizespalackokat. Gemma látta, hogy valaki az egyik gyorsétteremlánc zacskóját cipeli. Az élő szórakoztatás zűrzavara mámorító volt.

Épp időben fordultak be a sarkon egy újabb folyosóra ahhoz, hogy lássák, ahogy egy összecsukható szék repül ki egy nyitott ajtón. Nekicsapódott a szemközti falnak, kivájva egy darabot a gipszkartonból, majd csörömpölve a betonpadlóra esett.

Gemmának elállt a lélegzete, és reflexből kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa Lilát. Kiabálás hallatszott a helyiségből, odabent valami nyilvánvalóan nem volt rendben. Egymásra pillantottak, nem tudták, biztonságos-e továbbmenni. Ekkor egy headsetes, nyakában belépőkártyát viselő férfi hátrált ki az ajtón. Kezét feltartotta. Egy másik férfi követte őt, egyik ujját dühösen a feltartott kezű férfi mellkasára szegezve.

– Ez faszság! – kiáltotta a dühös pasi, és Gemma felismerte a hangot.

Ereiben megfagyott a vér, szíve pedig torkában kezdett dobogni.

– Figyeljen, nem én hozom a szabályokat. Én csak követem őket, hogy ne veszítsem el a munkámat – védekezett a feltartott kezű férfi.

Most már teljesen kint voltak a folyosón. A headsetes férfi egyszerre tűnt mentegetőzőnek és feldúltnak. A másik férfi pedig – akit Gemma nagyon is jól ismert – paprikapiros volt a dühtől. Zilált haja fényes, szőke hullámokban omlott széles vállaira. Testhezálló, fekete pólót viselt, egyik karját pedig tetoválások borították – Gemma hálás volt, hogy a sok tinta között nem volt semmi rá utaló rajz. Finom arcélével és markáns arccsontjával a férfi úgy festett, mint aki a reflektorfénybe született. Valahogy magasabbnak tűnt, de talán csak azért, mert Gemma meglepődött a látványától. Vagy azért, mert dühös volt, és felfújta magát, hogy megfélemlítse a másik férfit.

– Akkor ki tette ezt? – kérdezte Nick, az expasi, akit Gemma soha többé nem akart látni, majd mellkasba bökte a férfit.

A férfi a bökés ellenére is állta a sarat, bár úgy tűnt, mintha fájt volna neki.

– Valaki olyan, akinek sokkal több befolyása van, mint nekem – mondta összeszorított fogakkal.

Nick leengedte a kezét, bosszúsan felnyögött, és megrázta a fejét.

– Ez mit jelent? Mondja meg, ki áll mögötte!

A felfordulás kezdte magára vonni az emberek figyelmét. Más ajtók is kinyíltak, és néhányan kidugták a fejüket, hogy megnézzék, mi történik. Egy újabb férfi, akit Gemma felismert, a másik irányból közeledett a folyosón, füléhez szorított telefonnal.

– Billy! – kiáltott rá Nick. – Mi a fene folyik itt? Az utolsó pillanatban próbálnak elvágni minket!

Gemma megmerevedett, és érezte, hogy mellette Lila is ugyanezt teszi. A nagy dráma közepette senki sem vette észre, hogy ott állnak a folyosón.

A balhéhoz Billy Jackson csatlakozott, a zenekar menedzsere, aki istenítette Gemma apját, és kulcsszerepet játszott a nő kapcsolatának tönkretételében azzal, hogy mindent megszerzett Nicknek, amit csak akart. Gemma gyűlölte őt, ami, mint rájött, nem volt egészen igazságos, hiszen a férfi csak a munkáját végezte. De mégis, a hátrafésült fekete hajú, aranyórát viselő, ördögien jóképű férfit így is másodlagos gonosztevőként tartotta számon a történetben. A férfi felemelte a kezét Nick felé, a másikkal pedig továbbra is füléhez nyomta a telefonját.

– Nick, most hallottam. Megpróbálok… – Itt szünetet tartott, hogy meghallgassa a vonal túlsó felén lévő mondanivalóját. Felnézett a mennyezetre, mintha gondolkodna, majd bólintott. – A francba! Oké, persze. Persze, megértettük – mondta a telefonba, majd hüvelykujját a képernyőre nyomva megszakította a hívást. Megrázta a fejét. – Sajnálom, haver. Ez most nem fog összejönni.

– Mi?! – hördült fel Nick.

Zenekari társai lassan kiszivárogtak az ajtón, hogy csatlakozzanak a jelenethez. Gemma lehajtotta a fejét, amikor megpillantotta az ismerős arcokat, igyekezett láthatatlanná válni. A dobost és a basszusgitárost ugyanabba a kategóriába sorolta, mint Billyt, a menedzsert. A ritmusgitáros Jimmy viszont remek fickó volt, kedves feleséggel, de sajnos őt is magával húzta ez a kellemetlen mocsár. Az, hogy egyáltalán összefusson bármelyikükkel is, határozottan nem szerepelt Gemma tervei között ma este.

– Mi a fasz, Billy? – tajtékzott Nick. – Ki hívott? Tíz perc múlva színpadon kell lennünk! Nem tehetik…

– De igen, Nick – hűtötte le a menedzsere. – Higgy nekem, ezt el kell engednünk.

Nick feszülten kifújta a levegőt, és ökölbe szorította a kezét. Egy ér lüktetett a nyakán. Gemma ismerte ezt a tekintetet, tudta, hogy nem fogja egykönnyen feladni. A szívességek ellenére, amelyekben részesült, a szívósság olyan sűrűn folyt a vérében, mint minden művésznek, aki lehetőségért küzdött.

– És mégis, mit fognak csinálni, megakadályozzák, hogy felmenjünk a színpadra? Több ezer ember van odakint! Lesz egy hézag a programban?

– Az első fellépő hosszabb ideig fog játszani – felelte az a férfi, akit Nick mellkason bökött. Biztos ő volt a rendezvényszervező, gondolta Gemma. – Azt mondtuk nekik, folytassák a koncertet kilencig, amíg Nigel színpadra lép.

– Ó, nahát, ez aztán csodálatos! – dühöngött Nick. – Az emberek azért jöttek, hogy minket lássanak! Nem teheti…

– Az emberek azért jötték, hogy Nigel Blacket lássák – vágott közbe keményen a férfi. Keresztbe fonta a karját, és undok, elcsigázott pillantást vetett Nickre. – Maga csak egy felcserélhető előétel, aki istennek képzeli magát, mint minden más kis előadó, aki egy nagy név hátán akar felkapaszkodni. Nem fog ma este játszani, úgyhogy azt javaslom, menjen szépen! És ne verje szét az öltözőt.

A férfi ezzel sarkon fordult, és elsétált abba az irányba, ahonnan Billy jött.

Nick füstölögve bámult utána. Ezután kitépte a dobosa karba tett kezéből az egyik dobverőt, és a férfi után hajította a folyosón. Visszapattant a falról, aztán koppant a padlón. A férfi nem állt meg, még csak meg sem rezzent.

Gemma még sosem látta Nicket erőszakosan viselkedni, de a jelenet valahogy egyáltalán nem lepte meg.

Nick beletúrt a hajába, majd a férfi irányába mutatott.

– Mi a fasz, Billy?! – ismételte el a mondatot, nyilván azért, mert már nem tudta, hogy fejezze ki magát.

– Nick, haver, nyugodj le! – felelte Billy. Hüvelykujjával a mobilját nyomkodta, mintha üzenetet írna valakinek.

– Nem! Addig nem, amíg nem kapok válaszokat! Ki tenne ilyet velünk? Kinek van egyáltalán akkora befolyása, hogy az utolsó pillanatban mozgassa meg a szálakat?

Billy felnézett, és vett egy nagy levegőt. Tekintete komoly volt.

– Ugyanaz a személy, aki az utolsó pillanatban megmozgatta a szálakat, hogy te is zenélhess ma este, Nick.

Súlyos csend telepedett a folyosóra, csak a színpadon dübörgő zene vibrált át a falakon.

Gemma nem hitte el, amit az imént hallott. Tudta, ki mozgatta meg a szálakat ahhoz, hogy az Azalea is az előzenekarok között lehessen, de képtelen volt felfogni, ugyanaz az ember hogyan tehette ezt is.

A menedzser Nick vállára tette a kezét, és megszorította. Úgy nézett a szemébe, mint egy edző, aki egy játékost instruál.

– Nick, figyelj rám! Ez egy nagyon kicsi iparág, és vannak benne emberek, akiket jobb nem felbosszantani. Roger Peters eléggé a lista élén van. Nem tudom, vajon miért csinálta, de mindegy is, ezt el kell engedni. – Ezzel Billy megveregette a zenész hátát, és elfordult, hogy felvegye a telefont.

A banda többi tagja visszament az öltözőbe, Nick pedig úgy festett, mindjárt belebokszol a falba. Még egy mozdulatot is tett, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, és leengedte a kezét. Ehelyett végigment a folyosón, hogy felvegye a széket, amit elhajított. Amikor lehajolt, pont mielőtt aranyló haja arcába hullt volna, megpillantotta Gemmát.

Az elmúlt néhány másodpercben Gemma úgy érezte, mintha csak egy filmet nézne, valami olyat, aminek nem igazán a részese. Ahogy a férfi tekintete hirtelen rászegeződött, olyan reflektorfénybe került, amit szívesen kihagyott volna.

Behúzta a nyakát, és gyorsan megfordult.

– Gemma? – kérdezte Nick egyértelmű hitetlenkedéssel a hangjában. – Te vagy az?

Az, ahogy a férfi kimondta a nevét, olyan érzés volt, mint amikor egy régi seb sajogni kezd a hidegben. Valami erőteljes dolog emléke lüktetett Gemma bőre alatt, és vele együtt az emlékeztető a fájdalomra, amit okozott. Nick mégiscsak szíve egykori őrzője volt. Egy ilyen erős köteléknek sok időbe telt kihunyni.

Gemma már épp odafordult volna felé, és megengedte volna magának, hogy egy pillanatra elmerüljön a férfi mérgezően varázslatos jelenlétében, de Nick hangjába egy olyan tónus vegyült, amely megállította.

– Várj! – szólt újra a férfi, mintha valami világossá vált volna előtte. – Te tetted ezt?

A vádaskodás kizökkentette Gemmát a rövid ideig tartó, delíriumszerű visszaesésből, abból, hogy azt hitte, a férfi megéri a figyelmét. És emlékeztetőként szolgált arra is, hogy Nick pontosan tudta, mit tett, hogyan használta ki őt. A tény, hogy azt feltételezte, Gemma befolyásolhatta az apját, hogy húzza ki a zenekart a műsorból, egyértelműen azt sugallta: tudta, megérdemel valami ilyesmit. Hogy Gemmának oka volt arra, hogy ugyanúgy felhasználja az apja befolyását, mint ahogy ő is tette, hogy eljusson oda, ahol most tart.

– Komolyan, Gemma! Te mondtad neki, hogy tegye ezt?

Gemma még mindig nem fordult meg, de tudta, hogy Nick közelebb jött. Érezte a belőle áradó forróságot. Az energiát és a vonzerőt, ami hullámokban sugárzott belőle. Részben emiatt zúgott bele – és ez volt az, amibe a rajongói is beleszerettek. De most ez úgy pattant vissza Gemmáról, mintha egy védőpajzsnak ütközött volna.

Nem mondta apjának, hogy tegyen bármit is, legalábbis nyíltan nem, de nyilvánvaló, hogy végre valamilyen szinten sikerült megértetnie vele magát, úgyhogy ez bizonyos értelemben az ő műve volt.

Gemma a férfi felé fordult, tudat alatt felkészülve nyers csábításának súlyára, de amikor meglátta a szemét, az ajkát, azt a tökéletes, borzas, aranyszínű haját, melynek tincseit annyit tekergette, csupán kárörömöt érzett Nick frusztráltsága felett.

Nick viszont jó alaposan megnézte őt Lila nadrágruhájában. Tekintete végigsiklott csupasz lábán, majd valami sajnálkozásnak tűnő kifejezéssel elidőzött a mellén, végül találkozott Gemma dühös pillantásával.

– És ha én voltam, Nick? Talán azt akarod mondani, nem érdemled meg?

Nick összeszorította a fogát. Még mindig döbbentnek tűnt, hogy egyáltalán itt látja Gemmát, de arra nyilvánvalóan nem számított, hogy a nő ilyesmit fog mondani.

– Az életemmel szórakozol, Gemma.

Nick annak idején, amikor szakított vele, nem köntörfalazott sokat. Egy nap, nem sokkal azután, hogy együttesével aláírta a lemezszerződést, közölte vele, hogy nincs ideje a kapcsolatukra. Amikor Gemma rájött, csak egy ugródeszka volt, egy szükséges jegy a bebocsátáshoz abba a világba, melybe Nick annyira be akart lépni, túlságosan összetört ahhoz a szíve, hogy visszavágjon. Önvédelemből megadta magát, majd elzárva tartotta az érzéseit. Soha nem mondta el neki, ez az egész hogyan érintette.

De azután, amilyen napja volt, a kinyilatkoztatások és szembesítések után, úgy érezte, az, hogy szemtől szemben találkozik a férfival, a soron következő elem azon dolgok listáján, melyek már régóta várattak magukra.

– És mi van az én életemmel, Nick? Mi van azzal, hogy engem használtál fel arra, hogy eljuss ide, hogy elérd ezt az egészet – Gemma ekkor karjával kört leírva, feltartott mutatóujjal a környezetükre mutatott –, és közben egyszer sem néztél vissza? Azzal mi van? Arról nem is beszélve, hogy azt hazudtad apámnak, hogy még mindig együtt vagyunk.

Nick rápislogott. Meglepettség villant a szemében egy másodperc tört részéig, és ezalatt a rövid idő alatt Gemma megpillantotta a férfit, akibe régen beleszeretett. De az, akivé a férfi vált, ugyanilyen gyorsan elkergette a régi Nicket, és Gemma rájött, az a pasi, akiről azt hitte, ismeri, talán soha nem is létezett.

– Neked kellene a legjobban tudnod, mi kell a túléléshez ebben az iparágban. Azt tettem, amit tennem kellett – felelte Nick összehúzott szemmel.

Gemma undorodva felhorkant.

– Köszönöm, ez aztán a bocsánatkérés!

A zenész közelebb lépett, és felemelte egyik kezét, mintha Gemmát is mellkasba akarná bökni, ahogy a rendezvényszervezővel tette.

– Figyelj, nem teheted…

– A helyedben nagyon alaposan meggondolnám, amit most mondani fogsz, Nick – szakította félbe Gemma, és a mellette álló Lila felé biccentett, aki még mindig videózott.

Lila ajka ravasz vigyorra húzódott, mintha az, hogy megmutatja Nicket az internet népének, még annál is jobb lenne, mintha egy busz elé lökné. Felemelte a kezét, és ujjait hullámoztatva odaintegetett.

– Halihó, Nick! Rég láttalak. Köszönj az internetnek, mert élőzünk!

A férfi elsápadt, amikor rájött, hogy a teljes beszélgetésüket – sőt, az egész folyosói jelenetet – online közvetítették. Gemma nem tudta leplezni elégedett mosolyát. Nick elfordult a kamerától, és megalázottan az öltöző felé somfordált.

Ebben a pillanatban egy csapat ember fordult be a sarkon.

Ütemes léptekkel haladtak a folyosón.

– Úristen! – kiáltotta drámaian Lila. – Ez ő!

Gemma is hasonlóan reagált, bár ő vissza tudta fogni magát, mivel aznap már találkozott Nigel Blackkel személyesen.

A feketébe öltözött rocksztár hosszú léptekkel vonult a csapat élén. Sütött róla, hogy valóságos legenda. Csizmája kopogott a betonon. A mögötte haladó kíséret tagjai headsetet viseltek, kezük tabletekkel, telefonokkal, ruhazsákokkal volt tele. Beszélgettek és siettek, miközben Nigel rendíthetetlen nyugalommal siklott előttük.

Mindenki megdermedt a folyosón, ahogy közeledtek. A férfi jelenléte egyszerűen lenyűgöző volt.

Gemma, Lila és Nick még mindig ott voltak a folyosó közepén, elállva az utat. Nigel ahelyett, hogy elment volna mellettük, megállt előttük, amikor odaért. A mögötte vonuló stáb úgy torpant meg, mint egy csapat kiskacsa.

– Gemma, drága! – köszönt a rocksztár, amikor meglátta őt, és felragyogott az arca, amitől Gemma majd elolvadt. – Úgy örülök, hogy el tudtál jönni!

Ezután odahajolt, hogy megpuszilja, Gemma pedig teljesen elalélt.

– ő pedig minden bizonnyal a szülinapos lány. Szervusz, kedves! – fordult ezután Lila felé a férfi.

Barátságuk egy évtizede alatt Gemma soha, egyetlenegyszer sem látott olyat, hogy Lila ne jutott volna szóhoz. Most viszont csak állt ott, tátott szájjal. Csupán egy apró nyikkanás jött ki rajta.

– ő a barátnőm, Lila – törte meg Gemma a csendet. – Lila, ő Nigel.

– Örvendek, Lila. Boldog szülinapot! – szólt az énekes. Lila még mindig elképedve állt.

Nigel meleg, karcos hangon felnevetett, amitől Lila bíborvörösre pirult. Nick is ugyanilyen árnyalatban pompázott, csak ő a döbbenettől. Gemma volt az egyetlen, aki megőrizte a higgadtságát.

A rocksztár észrevette a földön heverő széket és a horpadást a falon. Nick felé fordította a fejét, és összevonta a szemöldökét.

– Van valami gond?

Gemma kíváncsi volt, Nick vajon hogy fog reagálni. Vajon beismerné a kirohanását Nigel előtt? A menedzsere épp az imént figyelmeztette, hogy ne húzza ki a gyufát befolyásos embereknél, és ha Gemma apja a lista élén állt, akkor Nigel Black még inkább.

Nick végül csak legyőzötten sóhajtott, és megrázta a fejét.

– Minden rendben. Ma este viszont mégsem tudunk fellépni.

Sajnálom, hogy nem osztozhatok veled a színpadon, haver.

Az a tény, hogy Nigel nem fejezett ki meglepettséget, melegséggel töltötte el Gemmát. Talán már tudta is az utolsó pillanatos változtatás okát.

– Sajnálom, kölyök. Talán majd legközelebb – mondta, majd ismét Gemmához fordult. – Annak viszont örülök, hogy te tudsz maradni, kedves.

Odahajolt, és adott egy újabb puszit az arcára. Amikor visszahúzódott, rákacsintott.

– Szerintem örülni fogsz, hogy nem hagyod ki a mai koncertet! Boldog szülinapot, Lila!

Gemmáék félrehúzódtak, hogy a rocksztár és kísérete elhaladhasson. Lila csak akkor szólalt meg, amikor már befordultak a túlsó sarkon.

– Nigel Black tudja, hogy ma van a szülinapom.

– Igen, tudja – nevetett Gemma. – És azok, aki nézik az élő közvetítésedet, szintén tudják, hogy tudja.

Lila eltátotta a száját, mintha hirtelen rádöbbent volna, hogy a kamerája a kezében van. Megfordította, hogy egy fontos üzenetet közöljön a követőivel. Gemma látta, hogy Nick felveszi a széket, majd visszaballag az öltözőbe. Nem volt már mit mondania neki, úgyhogy nem számított. A férfi felfedte igazi énjét mind neki, mind a Lila kamerája másik végén lévőknek, és ez elég is volt. Rájött, hogy Nick soha nem fog bocsánatot kérni, mert nem sajnálja, amit tett.

Viszont volt valaki, akivel Gemma beszélni akart. Valaki, aki kerülőúton kért bocsánatot, és neki szüksége volt arra, hogy ezt elismerje.

Lejjebb sétált a folyosón, elhaladt az élőző Lila mellett és az öltöző előtt, aminek Nick becsukta az ajtaját. Elővette a telefonját, és felhívott egy számot, melyet olyan ritkán csörgetett meg, hogy nem tudta volna emlékezetből beütni.

– Halló? – vette fel az apja.

Gemma torka azonnal összeszorult az érzelmektől. A fal felé fordult, és nekitámasztotta a fejét.

– Szia, apa.

– Szia, Gemma! Minden rendben? – kérdezte az apja némi szünet után.

Gemma nem volt biztos benne, hogy a férfi a hangját feszítő érzelmek miatt kérdezi, vagy azért, mert soha, de soha nem hívta fel, és egy kétségbeesett vészhelyzet tűnt a legvalószínűbb magyarázatnak arra, hogy ezt teszi.

– Ööö, igen. Minden rendben – felelte Gemma, majd szünetet tartott, hogy megtalálja a hangját és a megfelelő szavakat. – Nigel koncertjén vagyok a backstage-ben, és csak meg akartam mondani, hogy… köszönöm.

Ebbe az egy szóba sűrített mindent, mert amit az apja tett, sokkal több volt annál, mint Nick zenekarának kihúzása a programból. A férfi végre őt helyezte első helyre. őt választotta, miután egy életen át magát helyezte előtérbe. Időbe fog telni, amíg Gemma rájön, hogyan ismerje el teljesen, hogy hirtelen valami ilyen fontos dolog indult el, de legalább el tudta kezdeni.

Roger Peters sóhajtott egy nagyot, ami több szinten is megkönnyebbülésnek hangzott.

– Sajnálom, Gemma. A korábbiakat… Túl sok mindent, amit valaha is jóvá tudnék tenni. Jobbat érdemelsz, mint ahogy egész életedben bántam veled. Igazad van: semmit nem ér semmi azok nélkül az emberek nélkül, akikkel megoszthatom a dolgokat. Nem tudom, hogy megérdemlem-e a megbocsátásodat, de… de meg fogok dolgozni érte.

Gemma torka még jobban összeszorult, és érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Az anyja megbocsátásról mondott szavai jutottak eszébe. Rajta múlott, ezt tudta. Eddig is tudta. Csak az apja mindig olyan könnyűvé tette, hogy ne bocsásson meg. De a mai gesztus jelentett valamit. Valami fontosat.

– Azt hiszem, el fog tartani egy darabig, apa, de ez egy jó kezdet.

Valami súlyos telepedett a vonalra, ahogy szavai leülepedtek. Hallotta, hogy apja mélyeket lélegzik, mintha krónikus fájdalma lenne, ami épp enyhülne egy kicsit.

– Köszönöm, hogy őszinte voltál, Gemma. Sajnálom, ha valaha is azt éreztettem veled, hogy nem lehetsz az. És sajnálom, hogy nem vettem észre, hogy Nick mennyire megbántott téged.

Abban a pillanatban Gemma rájött, hogy valaki olyantól kapott bocsánatkérést, aki igazán számított az életében. Minden fájdalom ellenére, amit Nick okozott neki, az ő bocsánatkérésére nem volt szüksége. Nem volt szüksége semmire Nicktől. A felismerés felszabadulásnak tűnt a férfi miatt összetört szívvel töltött előző év után. Lekerült a válláról egy olyan súly, amelyről nem is tudta, hogy cipeli. Szabadnak érezte magát.

– Látnod kellett volna az arcát, apa! – nevetett Gemma, és a hideg falnak nyomta a kezét. A fal vibrált a színpad hangjaitól.

Apja is halkan felnevetett, és Gemmának tetszett, hogy volt egy közös titkuk.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy nem örült – felelte a férfi, majd szünetet tartott, és komolyabbra váltott. – Sajnálom, hogy nem figyeltem jobban, Gemma. Látnom kellett volna, milyen szerepet játszottam ebben az egészben. Amikor délután elmentél, annyira feldúlt voltál, és úgy éreztem, ez az egyetlen dolog, amit tehetek. Telefonálnom kellett párat, de úgy tűnik, sikerült, igaz?

– Igen. Egy perce pedig összefutottam Nigellel, nem tűnt úgy, mintha meglepte volna a programváltozás.

– Nos, igen, a hírek elég gyorsan terjednek ebben a szakmában, nem igaz? – felelte apja pár másodperc szünet után.

Gemma elmosolyodott arra a gondolatra, hogy apja hányszor telefonált az ő érdekében – és a sajátja ellenében. És ráébredt, hogy az olyan óriási, drága, szokatlan gesztusok megtétele – mint az, hogy szívességeket kért rocksztároktól, vagy magánrepülőgépeket bérelt – volt az apja módszere arra, hogy megoldja a dolgokat. A világ, amelyben a férfi élt, más szabályok szerint működött, mint az övé, de megpróbálta áthidalni a köztük lévő szakadékot, ahogy tudta.

Talán Gemma elkezdhetne teret engedni ennek.

– Köszönöm, apa. Tényleg.

– Szívesen, Gemma.

Ez egy apró lépés volt, de a helyes irányba mutatott.

– Beszéltél mostanában az öcséddel? – kérdezte a férfi. – Nemrég írt sms-t, hogy még mindig New Yorkban várakozik.

– Úristen, Patrick! – kiáltotta zihálva Gemma. Az este zűrzavarában elfelejtette felhívni. Már megint. Elöntötte a bűntudat. Szegény srác még mindig a reptéren vesztegelt, és próbált hazajutni hozzá. – Mennem kell, apa – mondta sietve.

– Persze. Érezd jól magad a koncerten!

– Úgy lesz, köszönöm! – felelte Gemma, és befejezte a hívást. Dühösen a képernyőre koppintott, hogy előhívja Patrick számát.

– Gemma? – vette fel az öccse három csörgés után, hangja olyan volt, mintha ő ébresztette volna fel.

– Patrick! Még mindig a reptéren vagy?

Tompa hangok szűrődtek át a telefonból, ahogy a fiú mocorgott. Felnyögött, majd vett egy mély lélegzetet.

– Hány óra van? Aú! A francba, ezek a székek nem alvásra valók…

Gemma elképzelte, amint öccse nyurga testével egy reptéri székben fészkelődik, a haja összevissza áll, mert elaludta.

– Itt már majdnem kilenc óra van, szóval nálad lassan éjfél.

– Atyaég! – nyögött fel a fiú.

– Patrick, figyelj…

– Mi ez a hang? Hol vagy? – szakította félbe Gemmát ásítva.

A nő rájött, hogy a hívásukba beszűrődnek a koncert hangjai.

– Hiszed vagy sem, a Bowl backstage-ében vagyok. Szereztem belépőket Nigel Black ma esti koncertjére.

Patrick szünetet tartott, mintha időbe telne, hogy feldolgozza a hallottakat.

– Bocsi, micsoda? – A fiú hirtelen teljesen éber lett. – Ezt csak most mondod? Elkezdtem volna hazasprintelni, ha ezt tudom! Azt mondtad, minden jegy elkelt, most meg ott vagy a backstage-ben?

– Tényleg minden jegy elkelt – nevetett Gemma az öccse reakcióján.

– Hogy szereztél belépőket? Megkérted apát?

– Nem. Egyedül csináltam. Nigel volt ma a vendég a rádióban, és én készítettem vele interjút, mert a főnököm nem volt bent.

Gemma ötezer kilométerről is hallotta, hogy Patricknek leesett az álla.

– Te voltál a műsorvezető?

– Hiszed vagy sem, én voltam.

– És te készítettél interjút Nigel Blackkel? – A fiú szinte kiabált izgatottságában.

– Úgy bizony.

– Ez elképesztő, Gem! És akkor Nigel Black azt mondta, hogy „szia, drága, nem akarsz pár belépőt a ma esti koncertemre, amire minden jegy elkelt”? – A fiú rémesen eltúlzott brit akcentust vett fel, amitől Gemma nevetésben tört ki.

– Nagyjából igen.

– Az igen! Hát, szép munka volt.

– Köszönöm.

Patrick ismét ásított, és Gemma tudta, itt az ideje szabadon engedni őt.

– Figyelj, Patrick. Azért hívtalak, hogy elmondjam, felhagyhatsz a próbálkozással, hogy ideérj ma éjjel. Sajnálom, hogy túszként tartottalak fogva egész nap – mondta Gemma. Nem volt biztos benne, vajon újra ugyanebben a napban ébrednek-e, de azt akarta, hogy a napnak ebben a verziójában a fiú tudja, hogy eljött a régóta esedékes felismerése. – És szeretnék bocsánatot kérni, amiért annyiszor kellett békefenntartót játszanod köztem és apa között. Egy csomó igazságtalan nyomást helyeztem rád, és ezt nagyon sajnálom.

– Csak azt akarom, hogy boldog légy, Gem – mondta a fiú komoly hangon egy hosszú pillanatnyi hallgatás után. – És aggódom amiatt, hogy egyedül vagy. Tudom, hogy a dolgok számodra másképp alakultak, amikor felnőttél, mint nekem, és rajtad múlik, hogy mit akarsz megbocsátani, de remélem, tudsz adni neki egy esélyt. Igen, követett el hibákat, de csak egy családot kapunk, és nem szeretném, ha kizárnál egy olyan családtagot, aki ott van, és részt akar venni benne.

Ezekre a szavakra Gemma egy másik napon nem lett volna fogékony, de most megérintették.

– Dolgozni fogok rajta – felelte.

– Jó… Várj, tényleg?

A nő lágyan elmosolyodott öccse meglepettségét hallva.

– Igen, tényleg. Ma végül elmentem hozzá, és… – Itt visszagondolt a házban történtekre, arra, hogy milyen dühösen hagyta ott apját, és végül hova futottak ki a dolgok. – A dolgok jobban alakultak, mint vártam.

Egy pillanatig Patrick nem szólt semmit.

– Hűha, Gemma! – mondta végül. – Ez tényleg remek.

– Igen, szerintem is. Kiderült, hogy igazad volt, és egyedül is meg tudom csinálni.

– Látod, mondtam – felelte a fiú büszkén.

– Igen, úgy tűnik, nagyon bölcs lettél.

– Azt hiszem, valahol a harmadik és a negyedik kihagyott készenléti járatom között történt – nevetett Patrick. – Alig várom, hogy kijussak innen.

– Oké, de ígérd meg, hogy azért hazajössz, mielőtt végleg elköltözöl, ugye?

A fiú megint szünetet tartott.

– Bocsánat, most álmodom, vagy mi a szösz? Kibékültök apával, és nem vagy kiborulva, amiért elköltözöm?

– Ébren vagy, esküszöm – mosolygott Gemma. – És sajnálom a korábbi reakciómat. Teljesen váratlanul ért, és nehéz elhinnem, hogy anyának és apának előbb mondtad el, mint nekem, de nagyon örülök a döntésednek.

Eltelt pár másodperc.

– Örülsz neki?

– Hát persze. Abszolút megérdemled azt az állást, és csodás leszel benne! Az intézet örülhet, hogy náluk dolgozol.

A fiú elég sokáig nem szólt ahhoz, hogy Gemma hallja, amint a háttérben a hangosbemondó éppen egy utast szólít.

– Menj ki onnan, Patrick. Menj, csekkolj be egy szállodába, és aludj egy hetet, ahogy korábban mondtad.

– Ezután két hétre lesz szükségem – felelte a fiú. Gemma hallotta a mosolyt a hangjában.

– Pihenj, amennyit csak kell, de szólj, amikor hazafelé tartasz.

– Szólni fogok. Jó szórakozást a koncerthez, Gem!

– Szia, Patrick! Szeretlek.

– Én is téged.

Letették, és Gemma remélte, hogy nincsenek arra kárhoztatva, hogy egész hátralévő életükben már csak telefonon vagy videóhívás formájában beszéljenek.

Nagy levegőt vett, örült annak, amit apjával és öccsével sikerült elérnie. Észrevette, hogy körülötte a folyosó kiürült, és a falak sem rezegtek tovább. Az élőzene tompa dübörgése átváltott a fellépések között a hangszórókon keresztül sugárzott háttérzene sokkal halkabb duruzsolására.

Az előzenekar befejezte a koncertet. Nigel következett.

Elektromossággal teli várakozás töltötte meg a levegőt, Gemma szinte a szájában érezte az ízét. Szívverése felgyorsult, arcára mosoly ült ki. A ma esti koncert több okból is soha vissza nem térő alkalom volt. Semmi pénzért nem hagyta volna ki.

14. fejezet

Elkezdődött a koncert, a két barátnő a színpad jobb szárnyában állt. Gemmának élete során sokszor volt alkalma az első sorból élvezni egy-egy élőzenei produkciót, azonban a kulisszák mögül nézni a színpadot páratlan élmény volt, olyan volt, mintha egy élőlény belsejében lettek volna. Gemma a levegőt betöltő hangok és fények forrásán állt. A szíve szinkronban dübörgött a dobokkal, és minden egyes sorról úgy érezte, mintha a saját fejében született volna meg. Nigel alig pár méterre állt tőle, és mindent beleadva énekelt a sikoltozó, több ezer fős tömegnek. Gemma belső, hétéves énjét elöntötte az izgalom, harminckét éves énje pedig alig tudta türtőztetni magát.

A díszlet olyan volt, mintha egy lomos nappalit akart volna megjeleníteni: antik szőnyegek takarták a padlón erekként végigfutó kábeleket, volt ott egy kanapé, amit senki sem használt, és egy csomó színes állólámpa. Nem igazán volt értelme, mégis tökéletes volt. A dobos egy kis emelvényen ült a kanapé mögött, a billentyűs a jobb oldalán állt, három vokalista társaságában. A basszusgitáros és a gitáros a színpad két oldalát foglalták el, és együtt mozogtak a zenével, Nigel pedig középen állt, ő volt a sztár, a fényforrás.

A második szám az a dal volt, melyet Gemma apja is feltett aznap délután a lemezjátszóra. Az édes és finom emlék, amellyel Gemmát mindig eltöltötte a zene, most új ízt kapott, amitől csak még jobb lett. Megragadta Lila kezét, miközben Nigellel együtt énekelték a szöveget, beleveszve a koncert delíriumába. Hangjukat teljesen elnyomták a fülsiketítő erősítők, ami nem is volt baj, mivel Gemma nem büszkélkedhetett az énekhangjával.

Lila abbahagyta a videózást, mert, ahogy Gemmának ordította, amikor beléptek a színpadra, szerinte ez megfosztaná a pillanatot az exkluzivitásától, és Gemma egyetértett ezzel. Ha több százezer olyan embernek közvetítenék a színfalak mögötti koncertélményt, akik nincsenek ott, az megölné azt, ami különlegessé teszi az élményt. Lila készített pár képet és videót, hogy majd később közzétegye őket, de a pillanat, amelyben voltak, csak nekik szólt. Ez volt az egyik legizgalmasabb dolog, amit Gemma valaha átélt.

Végignézett a tömegen, a domboldalba vájt székeken, melyek eltűntek az éjszakában. A színpad fényei színesen pulzáltak, az arcokat és a felemelt karokat ragyogó, hullámzó szivárvánnyá varázsolva. A belőlük áradó energia épp oly erőteljes volt, mint ami a színpadról érkezett, a kettő egy elektromos vihar erejével találkozott az éjszakai levegőben. Gemma tanulmányozott pár arcot az első sorból. Mindenki együtt énekelte a dalszöveget, ahogy ő is, csatlakozva a rajongók kórusához, akiket magával ragadott az élőzene szelleme. Bár soha nem találkoztak, Gemma úgy érezte, mintha mindegyiküket ismerné. Abban a pillanatban a különböző társadalmi rétegekből származó idegeneket a Nigel iránti szeretet egyesítette. És ez volt a zene végső szépsége.

Amikor a szám véget ért, és a tömeg tombolt, Nigel megállt, hogy a közönséghez szóljon.

– Hogy van mindenki ma este? – Kérdését mennydörgő éljenzés fogadta. A zenész karjával megtörölte a homlokát, és belekortyolt egy vizespalackba, amit aztán visszadobott a kanapéra. Ismét odahajolt a mikrofonhoz, és Gemma, Lila és tizenhétezer idegen csüggött minden szaván. – Nagyon köszönöm, hogy eljöttetek ma este!

A közönség sikoltozott. Gemma tölcsért formált kezével szája köré, és ő is így tett.

– Most figyeljetek, figyeljetek! – folytatta Nigel, és feltartotta a kezét, hogy csitítsa a tömeget. – Általában nem szoktunk ilyet csinálni, de úgy döntöttünk, ma este egy plusz számmal bővítjük a repertoárt. Tudjátok, ma itt van egy nagyon különleges valaki, egy új barátom, és egy nagyon kitartó fiatalember megkért, hogy ezt a dalt ennek a lánynak ajánljam. Meg kell, hogy mondjam, nem annyira a mi stílusunk, de hát a fenébe is! Szép dolog a szerelem, nem igaz?!

Nigel megfordult, és egyenesen Gemmára mutatott, majd rákacsintott. A nő nem is tudta, hogy Nigel tudja, itt áll. Aztán a rocksztár visszafordult, hogy szemben legyen zenésztársaival, majd feléjük biccentett, hogy kezdhetik a dalt.

Amikor kedvenc számának – mely egész nap üldözte – első akkordjai felcsendültek Nigel gitárján egy rockos, szexi feldolgozásban, Gemma majdnem ott helyben elájult.

– Ez… nem… lehet… igaz – tátotta el Lila mellette a száját.

Hatalmasat sóhajtott, majd felkiáltott. – EZ A MI DALUNK!

Gemma túlságosan kábult volt ahhoz, hogy feldolgozza a történéseket. Nigel Black, a rocklegenda, épp előadott egy tizenöt éves Top40-es popslágert. A pillanat finoman szólva különleges volt. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy ezt a dalt valaha így adták elő. Az egyetlen bizonyítékként a résztvevők által elmesélt történetek fognak szolgálni, a későbbiekben pedig több ezer poszt a közösségi médiában, de egyik sem lesz annyira jó, mint átélni a pillanatot.

Nigel tovább énekelte a szirupos popszöveget rekedtes hangján. Lelassították és karcosabbá tették a tempót. Olyan volt, mint amikor valaki végighúz egy kocsikulcsot egy autó friss festésén, és nem lett volna szabad ilyen átkozottul jól szólnia. Gemma elővette volna a telefonját, hogy felvegye, ha a szíve nem kezdett volna hirtelen hevesen dobogni.

A dal üzenet volt. Neki. És csak egyetlen ember küldhette.

Jack. Valahol a közelben volt, ott kellett lennie. Nem volt rajta azon a Londonba tartó járaton. Itt volt, a koncerten, és meggyőzte Nigel Blacket, ajánljon neki egy dalt. És nem akármilyen dalt. A dalt.

Gemma a közönséget pásztázta. A fiatalabbak együtt énekeltek a dallal, az idősebbek zavarodottnak tűntek, de őket is szórakoztatta a dolog. Fénylő telefonok világították meg a hullámzó, éneklő tömeget, de Gemma nem látta Jacket.

Lila felé fordult, aki beleveszett az imádott dalszöveg mámorába, és megragadta a karját.

– Lila! – kiabált át a zajon. – Lila, itt van!

Lila bólogatott, és a levegőbe bokszolt, beleélve magát a rockosított változatba. Végigénekelte a refrént, csak azután válaszolt.

– Ki van itt?

– Jack! – ordította Gemma. – ő küldte! Tudja, hogy ez a kedvenc számom! Azért küldte, hogy üzenjen vele!

Lilának ismét leesett az álla.

– Ez komoly?! – kérdezte kikerekedett szemmel.

– Igen! Meg kell találnom! – Gemma úgy érezte, szíve majd kiugrik a mellkasából, teste pedig mindjárt felrobban.

A színpad közepén álló Nigelt nézte, amint teljes szívét beleadta egy olyan dalba, aminek a szövegét soha nem gondolta volna, hogy ismeri. Rózsaszínes fények lüktettek körülötte. Az egész színpad egy tengernyi hullámzó, meleg, vörös ragyogás volt. A zenész annyi szenvedéllyel kezdett bele a második verzébe, mintha ő írta volna a dalszöveget. Gemma úgy érezte, mintha álmodna: a kedvenc énekese a kedvenc számát adja elő – egy különleges kérésre, neki.

Ismét elkeseredetten pásztázta a tömeget. Meg kellett találnia Jacket!

Újra felcsendült a refrén, Gemma közben a színpad túloldalát kezdte vizslatni. A zenekar jó kis rockos csillogásba öltöztette a számot, és mindenki el volt ragadtatva. Úgy tűnt, még a technikusok és a roadok is jól szórakoznak.

És egyszer csak meglátta.

A színpad túlsó szélén, egy ugyanolyan szárnyban, mint ő, ott állt Jack. Röviden, de lelkesen odaintegetett Gemmának, mintha egész idő alatt őt figyelte volna, várva, hogy észrevegye.

Gemma majdnem összeesett a megkönnyebbüléstől, az izgalomtól, az örömtől, és még egy másik nagyon erős érzéstől, amit nem tudott megfogalmazni anélkül, hogy közvetlen közelről látná a férfit.

Teste lüktetett a mámortól. Hirtelen fájdalmat érzett, annyira meg akarta érinteni Jacket, annyira beszélni akart vele. Elmondani neki mindent, amit most már tudott, hogy el kell mondania. De egy tomboló, élő zenei produkció állt közéjük.

Gemma visszaintegetett, és a színpadra mutatott. Mozdulatával azt akarta kifejezni, hogy „odamegyek hozzád”, de amikor átgázolt a kábeleken és vezetékeken, és sikerült nem megbotlania, majd sietve megkerülte a dobos emelvényét, a férfi már ott állt, rá várva.

Kinyúltak egymás felé, megragadták egymás karját, és Gemma olyan megkönnyebbülést érzett, hogy levegőhöz sem jutott.

– Azt hittem, elutaztál! – kiabálta túl az üvöltő zenét.

– Elutaztam? – kérdezte döbbenten Jack.

A repülőtéren rátörő pánik, a megsemmisítő veszteség érzése ismét visszatért, de csak azért, hogy még nagyobb megkönnyebbülésnek adja át a helyét.

– Igen! Összefutottam Angelicával egy étteremben, és azt mondta, Európába utazol.

Jacknek tágra nyílt a kavargó fényekben ragyogó szeme, mintha rájött volna, milyen közel került a katasztrófához.

– Nem! Csak azért mondtam neki, hogy megszabaduljak tőle!

Nem gondoltam, hogy össze fogsz futni vele!

Gemma szíve nagyot dobbant. Hát az egész csak átverés volt!

Bárcsak tudta volna!

De ha tudta volna, vajon akkor is hajkurászta volna Jacket, és rádöbbent volna az igazi érzéseire? Valószínűleg nem. De megtette, és rájött, mit érez, és ez elvezette őket ehhez a pillanathoz, mintha mindennek így kellett volna lennie.

Gemma hirtelen úgy érezte, eddig gúzsba volt kötve, és most felszabadult. Nem volt többé megakadva a saját maga által kialakított merev pályán, a tagadás és az óvatos önvédelem útján. Az igazság beismerésével olyan szabadságot élt meg, amilyet korábban még soha.

Csak úgy ömlöttek belőle a szavak.

– Jack, amikor azt hittem, hogy elmész, rájöttem, hatalmas hibát követtem el, így elindultam, hogy megkeresselek, és megpróbáljalak megállítani. Kimentem a reptérre…

– Kimentél a reptérre? – nézett rá elkerekedett szemmel a férfi, lelkesen és érdeklődve. Egyszerre tűnt meglepettnek és izgatottnak, hogy Gemma ilyen messzire ment.

– Igen! És a jegykezelő pultnál egy rémes nő állt, aki nem akart meghallgatni, és ránk hívta a biztonságiakat, és Lila meggyőzte a biztiőrt, hogy segítsen nekünk beosonni, de már késő volt! Azt hittem, egy Londonba tartó gépen ülsz, és láttam, ahogy felszáll! Azt hittem, mindent tönkretettem. Igazad volt: szükségünk van egymásra. És az az igazság, hogy olyan régóta nem engedtem meg magamnak, hogy bármit is érezzek, hogy visszafogtam az érzéseimet. De melletted mindent érzek, Jack. Azzal, hogy minden egyes alkalommal otthagytalak, igazából csak magamat védtem, mert féltem. Féltem attól, amit éreztem, de még inkább attól, hogy elveszíthetlek. Nem akarlak otthagyni téged. Soha többé. Én…

Jack megragadta Gemma karját, és magához húzta egy csókba. Csak csókolta és csókolta, és ez is épp olyan magával ragadó érzés volt, mint a csók a bárnál. Az egész világ – talán az egész világegyetem – megbillent, és pontosan oda helyezte Gemmát, ahol tudta, lennie kell. Karját a férfi köré fonta, és átadta magát az érzésnek.

És egyszer csak mintha kinyílt volna egy ajtó az elméjében, és Gemma végig tudott sétálni az elmúlt száznegyvenhét napon.

Látta az első kávés ütközést, Jack mosolyát, pillantását. Ahogy ott ült vele a kávézóban, ahogy a járdán beszélgettek. Látta, ahogy Jack a munkájáról mesél, és ő is a sajátjáról. Látta a randikat: az édes, zavart pirulást a férfi arcán, amikor elvitte egy grillétterembe, és kiderült, Gemma vegetáriánus. Látta, amint a férfi gyengéden letöröl egy csepp eperfagylaltot Gemma ajkáról, amikor ő ebéd után azt rendelt, és az érintése okozta bizsergés átjárja a testét. Látta magukat Lila szülinapi partiján, ahol úgy ültek a sarokban, mintha rajtuk kívül nem létezne senki más az egész világon. Még azt is érezte valahogy a kinyújtott idő misztériumán át, hogy azokon a napokon ott volt benne a vágy, hogy a férfi közelében lehessen. Hogy többet megtudjon róla, erről a jóképű, vonzó idegenről, aki valahogy olyan volt, mint egy régi barát. De hiába volt erős ez a vonzalom, érezte, hogy saját ellenállásának horgonyába ütközik.

Bármennyire is szerette volna megismerni Jacket azokon a napokon, nem engedte meg magának. És most, a férfi karjába burkolózva, most, hogy teljesen készen állt rá, ráébredt, hogy mindez önmaga miatt volt, és semmi köze a férfihoz.

Miközben gondolatban a visszanyert, édes emlékek csúszdáján csúszkált, látta azokat az alkalmakat is, amikor otthagyta Jacket. Látta Patrick sms-eit, amelyekben azt írja, hogy egy új repterén ragadt, és nem tud hazajutni, Gemma hiába kéri. Látta magát, amint visszautasítja az interjút a munkahelyén, és nem megy el az apjához. Látott több tucatnyi különböző változatot Lila születésnapi bulijáról, ezekben ő mind egyedül volt, pocsék hangulatban egy rossz nap után. Látta magát, ahogy újra és újra ugyanabban a napban reked, és nem hajlandó belátni, ez mennyire az ő műve.

Kinyitotta a szemét, meglátta Jack kipirult arcát és gyönyörűen csillogó szemét, és tudta, a férfi a kulcs – az ő kulcsa – ahhoz, hogy rájöjjön, változnia kell.

Boldog könnyek fátylán át látta a villódzó fényeket. Letörölt egy könnycseppet, és a férfira mosolygott.

– Emlékszem, Jack. Mindenre emlékszem.

– Tényleg? – rezzent össze a férfi meglepetésében, és még szorosabban ölelte Gemmát.

– Igen! – bólintott a nő.

– Ó, hála Istennek! – kiáltotta Jack, majd felemelte Gemmát a földről, és körbeforgatta. Gemma szédülését csak fokozta, amikor letette, és újra megcsókolta.

A dal csak úgy dübörgött a színpadon, a tömeg tombolt. Gemma azon tűnődött, hogy képes a szíve ennyi érzelmet elbírni egyetlen nap alatt, ennyi hullámvölgyet, mert jelenleg úgy érezte, mindjárt szétrobban.

Elhúzódott Jacktől, rámosolygott, majd megrázta a fejét.

– Ezt hogy csináltad? – mutatott a zenekarra.

Jack szeme villanása jelezte, hogy valóban nem volt kis teljesítmény a dolog, de úgy mosolygott, mintha újra megtenné.

– Ki kellett találnom valamit, hogy ne hagyj itt. Ez az első alkalom, hogy belépőt kaptál erre a koncertre, és tudtam, el fogsz jönni, mert Nigel sokat jelent neked. Korábban minden második nap otthagytál, bármit is tettem, szóval úgy voltam vele, elő kell húznom a legnagyobb ütőkártyámat. Már nem volt veszítenivalóm.

– És hogy jutottál be ide? – nézett rá csodálkozva Gemma. – A belépődet odaadtam az egyik kollégámnak.

– Úgy tűnik, én is ismerek egy-két embert – mosolyodott el szégyenlősen Jack, és végigsimított a haján. – Plusz, ha nem tévedek, van rólunk egy videó, ami a múzeum előtt készült, és tele van vele a net. Az emberek felismertek belőle.

Jack ezután széttárta a karját, és vállat vont, mintha zavarban lenne, de azért örülne a könnyű győzelemnek.

– Igen, ezt megköszönheted Lilának – nevetett Gemma.

– Mit köszönhet meg? – kiáltotta a háta mögül Lila.

Gemma megfordult, és látta, hogy barátnője ott áll, telefonnal a kezében. A kis kameralámpa nem világított, de Lila arckifejezése elárulta, csak azért nem, mert engedélyre vár a felvételhez.

Gemma rávigyorgott, és kivette a kezéből a telefont. Benyomta a fehér gombot az élő felvétel elindításához, és visszaadta a mobilt Lilának.

– Ezt videózd! – mondta.

Átölelte Jacket, és az internet népe előtt megcsókolta. A szám lassan a végéhez ért. A csak pár méterre lévő dobos energikusan püfölte a dobokat, miközben Nigel a dalszöveg utolsó sorait énekelte. Egyszerre fejezték be, és minden fény drámaian kialudt.

A közönség tombolt, Lila tovább filmezett, Gemma pedig csak csókolózott Jackkel.

15. fejezet

A levegő még jóval azután is a koncert hangjaitól rezgett, hogy a fények kialudtak, mintha maguk a dombok énekeltek volna a sötétben. Gemma, Jack és Lila – Hugóval, Carmennel és az ő barátnőjével egyetemben, aki végül szintén csatlakozott hozzájuk – a színfalak mögött kötöttek ki a zenekarral. A helyiség, ahol összezsúfolódtak, izzott, mint egy kohó, és szeszesüvegek, testszag és a ki-be járkálók hozta füstfoszlányok töltötték meg. Filmbe illő, mocskos rock and roll-káosz volt, és ők imádták.

A koccanó poharak zajában, az „egyszer az életben” fotók kattintgatása között, melyeket Gemma majd felnagyít és kitesz a falra, a beszélgetések közepette, amelyektől biztos volt benne, álmodik, Jack keze csendesen, de határozottan az övében maradt.

A férfiból áradó melegség és a látvány, ahogy Lila nevetve hátraveti a fejét, miközben valakivel flörtöl, olyan szédítő boldogsággal töltötte el Gemmát, hogy tudta, Lila születésnapi partijának eddigi legjobb verziójában landoltak. Bárcsak Patrick is ott lett volna, hogy Gemma összes kedvenc embere egy helyen legyen!

Remélte, hogy épp egy New York-i hotelben alszik, mint a bunda, tekintve, hogy a nyugati parton már majdnem éjfél volt.

Egyórányi zaj, alkoholgőz és testek hozzápréselődése után Gemma azon kapta magát, hogy lassan a buli szélére sodródik, ahogy arra hajlamos volt. Jack elindult, hogy hozzon neki vizet. Amikor visszaért, a lány kezébe nyomta a hűvös, párás üveget, és közel hajolt Gemmához, hogy mondjon valamit a bömbölő zenében.

– Nem igazán a te világod, ugye? – A férfi ajka súrolta Gemma fülét, amitől bizseregni kezdtek az ujjai.

Gemma elmosolyodott, mert emlékezett, hogy Jack ugyanezt kérdezte előző este Lila partiján. A férfi tudta, hogy Gemma nem rajong a szűk, zajos helyekért, ami tele van lerészegedő idegenekkel, ő pedig tudta, hogy Jack sem, mégis újra egy ilyen helyen kötöttek ki.

– Nem, egyáltalán nem – felelte ugyanazt, mint korábban a bárban.

Jack elégedett megnyugvással tartotta fogva Gemma tekintetét, mintha a játék, amit játszanának, valami fizikai és értékes dolog lenne kettejük között.

– Az enyém sem.

Ahelyett, hogy Gemma megkérdezte volna, akkor mit keres ott, ahogy előző este tette, csak belekortyolt a vízbe, ami balzsamként simogatta torkát az egész esti kiabálás után.

– Akkor nem akarsz eltűnni innen? – kérdezte vigyorogva a férfitól.

Jack szeme felvillant attól, hogy új irányt vett a beszélgetés. Elmosolyodott, majd bólintott egyet. A látvány megdobogtatta Gemma szívét. Ilyen messzire még sosem jutottak el együtt, és csak rajtuk múlott, mi következik ezután.

Gemma a szobát pásztázta Lilát keresve, mert jelezni akarta neki, hogy ez alkalommal tényleg Jackkel együtt hagyja ott a bulit. A hátsó falnak tolt kanapén pillantotta meg. Félig valaki ölében ült, kacagott és a haját dobálta. Gemma épp megindult felé, amikor az est sztárja megjelent előtte.

– Gemma! – tárta ki Nigel a karját. A koncert után új inget vett fel, de még mindig olyan illata volt, melyben a kemény munka, az alkohol és az ezt kompenzálni szándékozó, jó adag kölni keveredett. – Ugye nem mész? – kérdezte, majd lenézett a két fiatal összekulcsolt kezére. Mosolygott Gemma pirulását látva, amitől ő csak még jobban elpirult.

– Ó, igazából mi…

– Ne is mondj többet – rázta meg a fejét Nigel. – Nem fogok az útjába állni ennek a gyönyörű egyesülésnek, a sok kemény munka után, amit Jack beletett.

Gemma mintha azt vélte volna hallani, hogy Jack valami olyasmit mormog a bajsza alatt, hogy „el sem tudod képzelni, mennyit”.

– Köszönöm, Nigel – felelte Gemma. – Köszönök mindent. A rocksztár lazán megvonta a vállát.

– Pokolian emlékezetes koncert volt, nem igaz? Ezután kezet nyújtott Jacknek.

– Jack, azt mondom, légy hűséges ehhez a lányhoz. De ha csak a fele igaz annak, amit mondtál, hogy rávegyél, adjam elő a dalt, tudom, nem kell aggódnom.

Jack arcára édes, rózsaszínes pír ült ki, amitől Gemma kétségbeesetten tudni akarta, vajon mit mondott a zenésznek.

– Ez csak természetes, Nigel. És még egyszer köszönöm.

Tényleg nem tudom elégszer megköszönni.

Az énekes nem engedte el Jack kezét. Abbahagyta a keze rázását, és megszorította.

– Köszönd meg azzal, hogy nem baszod el ezt az egészet, jó? – váltott komoly hangnemre a rocksztár.

Jack nagyot nyelt, és Gemma meglepődött a zenész felől áradó szereteten. Nigel Black sokkal atyáskodóbb volt, mint amilyen a saját apja valaha is.

– Nem, szóval, rendben, nem baszok el semmit, sir – felelte botladozó nyelvvel Jack.

– Remek – nevetett Nigel, mintha csak viccelt volna, majd vállon veregette Jacket. Ezután Gemma felé fordult, és puszit nyomott az arcára. – Gemma, drága, tartsd meg ezt a fiút. Jó ember. És adj egy esélyt apádnak. Jót akar, még akkor is, ha néha a seggében van a feje. Isten látja, még a legjobbakkal is megesik.

Gemma elmosolyodott, miközben újra érezte a férfi borostás arcát a sajátja mellett. Soha nem gondolta volna, hogy még egyszer találkozni fog Nigel Blackkel, azt meg végképp nem, hogy egy napon belül többször is puszit kap tőle.

Vagy azt, hogy a rocksztár élőben előad neki egy popslágert.

Vagy azt, hogy úgy figyelmezteti új barátját, mintha randira készülő tinédzserek lennének.

Mindez csordultig töltötte a szívét, és bőven kárpótolta a szégyenteljes lefagyásért. Belső hétéves énje büszkén ragyogott.

– Úgy lesz, Nigel Black.

A zenész rájuk kacsintott, majd visszament a tömegbe.

Jack kiengedett egy súlyos lélegzetet, amit, úgy tűnt, már régóta visszatartott.

– Mit mondtál neki, hogy meggyőzd, adja elő azt a számot? – kérdezte Gemma. Nem tudta megállni, hogy ne kérdezze meg, túl kíváncsi volt.

– Majd elmondom, ha kihevertem azt, hogy Nigel Black megfenyegetett. A rohadt életbe! – Jack ezzel kezét a combjára tette, és előregörnyedt egy újabb mély lélegzetvételhez.

Gemma felnevetett, és megsimogatta a hátát. Jack a pólóját egy ugyanolyan színű ingre cserélte, mint amit a lány aznap reggel leöntött kávéval. Miközben Gemma keze végigsiklott a halványkék anyagon és a feszes izmokon, úgy érezte, mintha ujjbegyei szikráznának.

Jack felegyenesedett, majd megrázta a fejét.

– Most már tényleg mehetünk?

– Persze. Csak még szólok Lilának.

Jack visszacsúsztatta kezét az övébe, mintha nem akarná, hogy Gemma elvesszen a tömegben. Átverekedték magukat a testek sűrűjén, és Lilát még mindig a kanapén találták. Felpattant, amikor meglátta őket.

– Gemma! – örvendezett, és barátnője nyakába borult. A dús formákkal megáldott testéből áradó hő jelezte Gemmának, hogy jó sokat ivott.

– Ez a valaha volt legjobb szülinapom! Köszönöm! – trillázta. Elengedte Gemmát, és nagyot sóhajtott, mintha Jack egy rég nem látott barátja lenne, ami valamilyen értelemben igaz is volt, még ha percekkel azelőtt látta is a férfit. – És Jack! Úgy örülök, hogy te is itt vagy! – szólt, majd megölelte a férfit, és szeretetteljesen sikkantott egyet. A reakciójától Gemmának olyan érzése támadt, mintha épp Lila partiján lennének, nem pedig a koncert backstage-ében. Ez nem lepte meg, hiszen Lila bármely helyzetből képes volt partit varázsolni. – Mentek?

Gemma egy ötcsillagos duzzogásra számított, ehelyett Lila csak mosolygott, amikor meglátta összekulcsolt kezüket.

– Igen. Megleszel egyedül?

– Persze, Gem, ne viccelj – forgatta a szemét Lila.

– Szuper! – felelte Gemma, és előhalászta a kulcsait a táskájából. – Tudom, hogy elég okos vagy ahhoz, hogy ma este ne magad vezess haza, de ha bármi más módon elindulsz innen, be tudsz, légyszi, ugrani a kecómba, hogy ránézz Rexre?

Lila lassan pislogott az előtte lengedező kulcstartó és kulcscsomó láttán.

– Hová mentek?

– Nem haza – felelte Gemma ravasz vigyorral. Intenzíven érezte a férfi kezét az övében. Érezte, ahogy megszorítja.

Lila arca felragyogott. Izgatottan kikapta a kulcscsomót barátnője kezéből, egy olyan összehangolt mozdulattal, ami elárulta: mégsem volt olyan spicces, amennyire Gemma gondolta.

– Jó. Teljes mértékben támogatom ezt a döntést, és segíteni fogok lehetővé tenni. Menjetek! Sipirc!

Gemma felnevetett, arcát melegség öntötte el a rátörő érzésektől, és ismét megölelte legjobb barátnőjét.

– Köszönöm, Lila. Érezd jól magad, és vigyázz magadra!

– Alap – felelte a nő, és kacéran megbillentette az állát. Ezután Jack felé fordult, és feltartotta egyik ujját, mintha ki akarná oktatni. Ehelyett a szavak mintha a torkára forrtak volna. Nyelt egyet, és a szemét egy pillanatra elborító ködfátyoltól Gemmának is gombóc költözött a torkába. Lila végül rámutatott Jackre, majd ujjával megbökte, pont a szíve fölött. – Légy jó!

Ez egyszerre volt parancs és kívánság.

– Alap – felelte Jack mosolyogva.

Gemma és Jack elsurrantak, és a fal mellett haladva megkerülték a helyiséget, majd kiléptek az ajtón. Olyan üdítő volt kilépni a forróságból, mintha egy hűvös medencébe ugrottak volna fejest. Gemma beszívta a sokkal frissebb levegőt, és érezte, hogy a pír enyhül az arcán, mintha csillapodna a láza. Egészen idáig fel sem tűnt neki a feszültség Jack kezében, ami most enyhült, és lazábbá vált a szorítása. Rámosolygott a férfira, amikor rájött, hogy részben azért fogta Jack olyan szorosan a kezét, mert ő is ugyanolyan kényelmetlenül érezte magát a zsúfolt helyiségben, mint ő maga.

Kiléptek a folyosóra, és jobbra kellett volna fordulniuk, hogy a kijárat felé tartsanak. Gemmában már zizegett a várakozás, hogy vajon hova fognak menni, amikor a bal oldalukon egy ajtó – mely a színpad felé vezetett – kivágódott, és felkeltette a figyelmüket.

Megfordultak, és egy férfit pillantottak meg. Nyakában fülhallgató lógott, és épp egy dobozt cipelt ki az ajtón. Úgy festett, mindjárt összeesik a fáradtságtól, és hamarosan befejezi a munkát. Átvágott a folyosón, majd bement egy másik ajtón, és az az ajtó, ahonnan kijött, elég ideig maradt nyitva ahhoz, hogy Gemma lássa a bent tátongó feketeséget.

őrült ötlete támadt.

– Gyere! – szólt Jacknek, és megrántotta a karját.

Átvágtak a folyosón, Gemma közben szemmel tartotta az ajtónyílást, ahová bement a férfi, és mielőtt észrevette volna őket, besurrantak a nyitva hagyott ajtón.

A sűrű sötétség azonnal elnyelte őket. Gemma semmit sem látott. Tudta, a színpadnak egy olyan szárnyába léptek, ahol nem volt világítás.

– Mit csinálunk? – suttogta Jack. A koromsötétben közelről érkező hangjától bizsergés futott végig a nő testén. – Nem tilos az esemény után itt tartózkodnunk?

Gemma óvatosan előrelépett, egyik karját kinyújtotta, nehogy nekimenjenek egy falnak.

– De igen, valószínűleg az, de ha elkapnak minket, kijátszom az apa-kártyát.

– Most már az is előkerült? – nevetett halkan Jack.

Gemma tett még néhány lépést a sötétben. Keze súrolt egy tárgyat, mely egy erősítőnek tűnt.

– Ha a helyzet úgy kívánja, igen.

– A helyzet, vagyis az, hogy birtokháborításon kapnak egy világhírű koncerthelyszínen?

– Hát, igen.

Gemma megbotlott valamiben, amit nem látott. Jack vakon kinyúlt, hogy elkapja, és a sötétben a keze a lány mellkasán landolt. Az érintéstől most is ugyanolyan bizsergés futott végig Gemma testén, csak most milliószor erőteljesebben.

– Óvatosan – suttogta Jack, és nem vette el a kezét.

Gemma úgy érezte, mintha minden egyes forró ujj egy feszültség alatt álló vezeték lenne. Apró érintés volt, de mégis… maga volt a minden. Azon kapta magát, hogy a férfi felé mozdul, amíg válla össze nem ért Jack mellkasával.

Jack mély levegőt vett, egy pillanatra megállt, majd ellágyult, és úgy engedte bele magát az ölelésbe, mintha egész nap visszatartotta volna magát, de kétségbeesetten szerette volna megérinteni Gemmát, pontosan így, mint most.

Köré fonta a karját, és olyan melegségbe burkolta, amely egyszerre volt megnyugtató és mámorító. Gemma egész testében olyan elevenséget érzett, melyet már rég – vagy talán soha. Egyik kezével a férfi hajába túrt. Pont olyan puha és sűrű volt, ahogy elképzelte. A nő ujjainak érintésére Jack sóhajtott egyet, beleolvadva az ölelésbe, és egy mély, torkából jövő hang kíséretében megcsókolta Gemma nyakát, amitől ő teljesen elgyengült.

Mások előtt türtőztették magukat, leszámítva a dobos mögötti csókolózást a koncerten, de már nem volt ki előtt visszafogottnak lenniük.

Gemma megfordult a férfi karjában, és ledobta a táskáját. Jack előrefelé, Gemma pedig hátrafelé tett néhány lépést, amíg bele nem ütközött egy erősítőbe. Érezte a drótos hálót a hátán, amikor Jack odahajolt hozzá. A férfi először kezébe fogta az arcát, és lágyan, lassan megcsókolta, mintha egy finom, új ételt kóstolna. Amikor Gemma nyelvének hegye mohón végigfutott az alsó ajkán, Jack úgy nyitotta ki a száját, mintha hirtelen éhezne.

Mintha egy régóta várt váltás következett volna be, minden felgyorsult.

Jack keze Gemma vállára, derekára, csípőjére vándorolt, mintha egyetlen könnyed mozdulattal megrajzolta volna a körvonalát. Közel húzta magához, és mohón csókolta. Gemma még soha nem érzett ehhez foghatót. Valami ennyire lágy, mégis erőteljes és határtalan dolgot. Olyan volt, mintha Jack újra feltalálta volna a csókolózást. De Gemma ráébredt, hogy valójában csak tökéletesen illettek egymáshoz ajkaik. Hogy a férfi kiegészíti őt alakjában, ízében és más tekintetekben, melyeket alig várt, hogy felfedezzen. Kezével a férfi hajába túrt, majd végigsimított a vállán, mintha meg akarná jegyezni teste formáját. Mindenhol meg akarta érinteni, és ugyanezt érezte a férfi csókjaiban, ölelésében is. A szinte kétségbeesett, izgatott nyögésekből azt érezte, mintha Jack nem tudna betelni vele. Egyikük sem tudott a másikkal.

– Ez így rendben van? – állt meg Jack egy pillanatra, míg Gemma ziláltan és kábán állt előtte.

A nő szeme alig alkalmazkodott a koromsötéthez, de látott villanásokat a férfiból, ajka nedves csillogását.

– Nagyon is – felelte, miután megragadta a férfi ingét, és magához húzta.

– Az jó, mert öt hónapja erről álmodom – felelte Jack. Mosolya megvillant a sötétben. Újra csókolni kezdte Gemmát, keze a hajában matatott. Gemmának a férfi csókja olyan volt, mint egy pohár remek bor, amit lassan ízlelget, és nem akarja, hogy valaha is elfogyjon.

Gemma a homályos ködön keresztül érezte, hogy ő is hónapok óta ezt akarta. Mintha egy doboz nyílt volna ki benne, egy rejtett, felhalmozott vágyakozással teli doboz, ami egyszerre robbant ki és terítette be őt. Csontig hatoló volt a vágy, amit ez iránt a férfi iránt érzett, aki hirtelen jelent meg az életében, miközben mindvégig ott volt. Minden sejtjében érezte. És az, hogy ott volt a karjában, azonnali kielégülést adott, nem kellett megvárnia, hogy a férfi szája sürgetően, de lágyan az övéhez érjen, vagy hogy egész teste hozzásimuljon.

Jack határozottan megragadta Gemma csípőjét, keze forrósága érződött a ruha anyagán át, és úgy mozgott, hogy lába a lány combja közé nyomódott. Gemma lélegzete elakadt, és úgy érezte, mintha minden idegszála a férfi után nyúlna.

Egyszer csak teljesen lángra lobbant.

Jack a kezét a nő feje mellett az erősítőhöz szorította, közel nyomulva hozzá, miközben Gemma ujjai a férfi háta alsó részének izmaiba markoltak. Pont olyan feszesek voltak, amilyennek tűntek, amikor korábban látta őket. Gemma torkából egy elismerő kis nyögés tört fel. Még többet akart, nem bírt magával. Becsúsztatta a kezét a férfi inge alá, és tenyerét a bőrére helyezte. Jack teste izzott az ujjai alatt, és a belőle áradó lágy, finom forróság megrészegítette Gemma érzékeit. Jack keze ekkor a nő válláról a csípőjére vándorolt, egészen a combjáig. Megfogta a lábát, és maga köré fonta.

Gemma megrészegülve a férfi szájába sóhajtott, készen arra, hogy teljesen átadja magát, amikor az ajtó, amin átjöttek, hirtelen bezárult. Egy csattanás következett, ami elég hangosan visszhangzott a sötétben ahhoz, hogy mindketten összerezzenjenek.

Ajkuk szétvált, lefagytak. Gemma szíve kalimpált, egészen megszédült. Mozdulatlanná dermedve álltak, mint két egymásba kapcsolódó inda, és vártak.

Nem gyulladtak ki a fények. Senki sem kiabált rájuk. Senki sem jelent meg, hogy azt mondja nekik, húzzanak el.

Jack hátralépett, Gemma pedig visszatette a lábát a földre. Minden pontja, ahol a férfi megérintette őt, azért kiáltott, hogy újra érezze.

– Épp bezártak minket? – kérdezte Jack.

Gemmán hirtelen pánik lett úrrá, mintha csapdába estek volna. De aztán eszébe jutott, hogy igazából egy hatalmas, nyitott tér sötét sarkában állnak. Elsurrant a férfitól, és óvatosan besétált a színpad irányába.

– Úgy érted, kizártak? – Hangja úgy szállt a végtelen éjszakában, mint egy szárnyaló kismadár.

Kibotorkált a holdfénybe az üres színpadon, és végignézett a sötét domboldalon. Elhagyatott székek egymást követő ívelt sorai pihentek csendben a csillagok alatt. A kupola mennyezetéről lógó színpadi fényeket kikapcsolták, és eléggé bent voltak a hegyek között ahhoz, hogy jól látsszanak a csillagok az éjszakai égbolton. Gemma felnézett rá, és hirtelen megérezte, milyen parányi kis pont ő a mindenségben. Nem nagyobb, mint egy homokszem a határtalan űrben.

Jack odaállt mellé. Gemma magán érezte a profilját körvonalazó tekintetét.

– Mire gondolsz? – kérdezte a férfi, miután ő is felnézett az égre.

– Az univerzumra.

Gemma elméje hajlamos volt távcsőként tekinteni a dolgokra, amikor az ismeretlenre gondolt. A végtelen űrből a naprendszeren, majd a légkörön, az égen, a felhőkön át egészen a földön álló cipős lábáig közelített. Néha beleszédült ebbe a ki- és ráközelítős gyors elmetornáztatásba. Nem fizikailag billent ki az egyensúlyából, hanem az elméje bukdácsolt a „miértek” és a „hogyanok” folyosóin. Küszködött, hogy felfogja, miként létezik mindez, mi van mögötte, és neki mi a célja benne.

De aztán felbukkantak olyan emberek, mint Jack, és rájött, talán az emberi kapcsolatok számítanak igazán az életben.

Kezét a férfi kezébe csúsztatta, majd visszanézett az égboltra.

– Szerinted újra forgunk?

Jack kifújt egy nagy levegőt. Tudta, hogy Gemma a gömbre utal, amit dr. Woods mutatott a laboratóriumában. Ha Jack elmélete igaz, minden tengelynek újra mozgásban kell lennie.

– Nagyon remélem – felelte.

Gemma nem érezte, hogy bármi is más lenne. Nem tűnt úgy, mintha a gravitáció megváltozott volna, leszámítva, hogy egyre inkább Jack felé húzta őt.

Idegesen megszorította a férfi kezét, majd szembefordult vele.

– Jack, mi van, ha…

A férfi megrázta a fejét, mielőtt Gemma befejezhette volna a kérdést, amiről tudta, egyikük sem akarja fontolóra venni. A néma kérdés ezernyi kimondatlan szó súlyával függött közöttük. Gemma felnézett Jack szemébe, és hirtelen bénító félelem fogta el, hogy talán nem ismeri fel, amikor legközelebb találkozik vele. Torka összeszorult, és nem tudta kimondani a kérdést, mely pillanatokkal azelőtt még a nyelve hegyén volt.

Jack észlelte az aggodalmát, talán ő maga is érezte, és Gemma másik kezéért nyúlt. A férfi arcán ismét megjelent az a bizonyosság, amit Gemma látott rajta, amikor a nap folyamán megpróbálta elmagyarázni, mi történik. Állkapcsa megfeszült, tekintete fókuszálttá vált.

– Van egy másik elméletem is.

– Valóban? – kérdezte Gemma kíváncsian.

– Igen. Szerintem fent kellene maradnunk egész éjjel, a biztonság kedvéért.

Gemma elnevette magát.

– Komolyan mondom! Csak elővigyázatosságból. Ilyen messzire eljutottunk. Talán meg akarod kockáztatni, hogy elölről kelljen kezdeni az egészet?

– Természetesen nem. De be kell vallanom, az utolsó pillanatos nyugtalanságod egy kicsit aggaszt. Nem gondolod, hogy ez valami éjféli dolog, ami egyébként már jócskán el is múlt?

– Az nem lehet – rázta meg a fejét Jack. – Rendszeresen éjfél után fekszem le, és soha nem változtatott semmin.

Gemma már a késői lefekvés puszta gondolatától fáradtnak érezte magát.

– Én mindennap tizenegy előtt fekszem le.

A férfi kifejtette ujjait az övéiből, és széttárta a kezét.

– Tessék, látod? Ezért nem működött sohasem.

– Mert aludtam? – vonta fel Gemma a szemöldökét. Jack felnevetett.

– Mikor kezdesz végre hinni nekem ezzel az egésszel kapcsolatban?

Jogos feltevés volt. Még ha Gemma kimerült is volt, és valószínűleg másodpercekkel azután álomba zuhanna, hogy egy párnára hajtaná a fejét, a férfinak minden másban igaza volt aznap. Talán mindkettőjüknek egész éjjel ébren kell maradnia. Nem szerette volna megkockáztatni, hogy elalszik, és romba dönti a kemény munkájukat. Bár eléggé biztos volt abban, hogy ha a férfi eredeti elmélete helyes – az, amelyik szerint Gemmának bele kellett zúgnia, hogy kikerüljenek a hurokból –, akkor gondtalanul élvezhetik együtt a holdfényt.

Gemma sóhajtott egyet, és átkarolta Jack nyakát. Lábujjhegyre állt, hogy csókot leheljen a férfi szája sarkába, amin még mindig apró mosoly bujkált.

– Jól van, Jack Lincoln. Fennmaradok veled egész éjjel. Jack mosolya szélesebb lett.

– Honnan tudod a vezetéknevem? Még soha nem árultam el.

A kérdés abszurdnak hangzott volna bármely más körülmények között.

– Ó, onnan, hogy rákerestem a Mac Drake-re, amikor megpróbáltam meggyőzni a Világ Legszívtelenebb Jegykezelőjét, hogy mondja be a neved a hangosbemondón a reptéren, és rájöttem, hogy nem tudom a vezetékneved. Szerencsére ehelyett egy biztonsági őr segített besurranni a hátsó ajtón. Le is tartóztathattak volna ma önért, uram! – bökte játékosan mellkasba a férfit.

Jack ismét elmosolyodott.

– Hát, az érdekes fordulat lett volna.

– Hát igen, soha nem gondoltam volna, hogy megkockáztatom a börtönt egy csávó miatt – mondta huncutul Gemma, miközben keresztbe fonta a karját.

– Ó, én egy csomó mindent csináltam, amit soha nem tettem volna meg, ha nem találkozom veled – vágta rá Jack, mintha ez egy kihívás lenne.

– Valóban?

– De még mennyire!

– Például?

Jack összeszorította az ajkát, mintha hosszú lenne a lista, és azon gondolkodna, hol is kezdje.

Gemma megint megbökte Jack mellkasát, és eltátotta a száját, mintha már a puszta feltételezés is megbotránkoztatná, hogy gondot okozott a férfinak.

– Aú! – mondta nevetve Jack, majd megragadta Gemma kezét, és megnézte az ujját. – Ha már „aú”, mi történt a kezeddel? Még sosem láttalak ragtapasszal.

Gemma az események forgatagában meg is feledkezett a kis sebről. A vágás olyan apró volt, hogy valószínűleg már nem is volt szükség a ragtapaszra.

– Ó, véletlenül megvágtam a nap folyamán. Már nem fáj.

Jack összevonta a szemöldökét, mintha nem tetszene neki a dolog, akármilyen kicsi is a seb.

– Azt hiszem, ezt is hozzávehetjük azokhoz a dolgokhoz, amik máskülönben nem történtek volna meg – mondta a férfi, majd gyengéden megcsókolta Gemma ujja hegyét. – Á, és itt van még egy: ha nem találkoztunk volna, soha nem gyűrtem volna le egy csomó Negronit, hogy megpróbáljalak lenyűgözni.

– Hősies vagy! – nevetett ismét Gemma. – Ígérem, soha többé nem kényszerítelek erre.

– Köszi! Rémes cucc.

– Nem is! Neked mi a kedvenc italod?

– A skót whisky. Elvégre író vagyok.

– Ez komoly?

– Naná. Adtak egy üveggel, amikor felvettek a klubba.

– Hmm, nem hiszek magának, Mr. Lincoln – húzta össze Gemma a szemét.

– Kételkedj, ha akarsz. Nem mondhatok többet, mert visszavonják a tagságomat.

Gemma felnevetett, Jack pedig megszorította a kezét.

– Nos, ha nem találkoztam volna veled, soha nem tették volna tönkre kávéfoltok a kedvenc blúzomat – biggyesztette Gemma drámaian a száját.

Jack elvigyorodott, és megcsipkedte a nő ajkát.

– Szerzek neked egy újat. Egyébként elképesztően nézel ki. Korábban sose viseltél ilyesmit – mérte végig elismerően a férfi.

– Majdnem elájultam, amikor megláttalak a színpad túloldaláról!

Gemma normál esetben elpirult volna egy ilyen kijelentéstől, de most ragyogónak érezte magát a férfi tekintetétől. Játékosan spiccelt a lábával, és csípőre tette a kezét.

– Tetszik? Lila választotta.

Jack válaszként magához vonta egy mély, hosszú csókba.

Gemma majdnem elvesztette az egyensúlyát.

Mire szétváltak, valósággal szédült. Nem tudta elhinni, hogy ennyi időt vesztegetett arra, hogy nem csókolózik a férfival.

– Ha nem találkoztam volna veled – folytatta a kis játékukat –, soha nem csókolóztam volna senkivel a Hollywood Bowl színpadán, méghozzá egy koncert közben.

– Azt hiszem, ez elég esélyes – mosolygott rá Jack. – Én pedig soha nem könyörögtem volna Nigel Blacknek, hogy adjon elő egy popslágert az említett koncerten.

Gemma Lilát utánozva hátravetette a fejét, és elismerően felnyögött.

– Egyszerűen elképesztő volt! Komolyan, a legkirályabb dolog a világon. Hihetetlenül magasra tetted a lécet szentimentális gesztusok terén, tudod?

Jack vállat vont, majd visszafűzte ujjait az övéi közé.

– Azért remélem, egy nap felülmúlhatom.

Még mindig a színpadon álltak, egyedül a sápadt holdfényben. Gemma csodálkozott, milyen halkan szól a hangjuk ugyanazon a helyen, ahol három órával azelőtt dübörgött a zaj.

– Nem tudom, ez lehetséges-e.

– Majd meglátjuk – húzta Jack huncut mosolyra az ajkát.

Gemma megragadta a kezét, és ringatózva hátradőlt, a férfi közben tartotta.

– Oké, itt van még egy. Ha nem találkoztam volna veled, soha nem lett volna bátorságom interjút készíteni Nigellel.

Jack a karjánál fogva magához húzta Gemmát, és elengedte az egyik kezét, hogy a lány füle mögé tűrje a haját.

– Nem hiszem, hogy ehhez én kellettem, szerintem csak egy kis lökésre volt szükséged. És történetesen abban a helyzetben én voltam az a személy, aki ezt megadta neked.

– Köszönöm, hogy megadtad nekem – mosolygott rá lágyan Gemma. – Arról álmodom, hogy egy nap valami ilyesmit csináljak, és mindig tartottam attól, hogy… Nem tudom.

Gemma érezte, hogy mellkasát elönti az őszinteség hulláma, és mielőtt észbe kapott volna, bevallotta az egyik legnagyobb titkát.

– Félek attól, hogy nem leszek jó benne, bármiben, ami zenével kapcsolatos, és mivel a zeneiparban mindenki ismeri az apámat, magasabbra teszik a mércét. Elvárásaik vannak. És közben meg azt sem akarom, hogy azért érjek el dolgokat, mert ő az apám, szóval többféleképpen is visszatartottam magam.

Jack ismét a füle mögé simította Gemma haját, és egyik ujjával felemelte az állát.

– Jó vagy benne, higgy nekem. Szerintem csodálatos műsorvezető leszel, úgyhogy meg kéne próbálnod. Aki meg bármilyen okból kifolyólag a családod miatt ítélkezik feletted, elhúzhat a picsába.

– Egész nap visszafogtad magad előttem a káromkodásban? – nevetett fel Gemma. – Láttam a Mac Drake-et, tudom, hogy megvan hozzá a szókincsed! De nem nagyon hallottalak káromkodni, azt leszámítva, amikor azt mondtad Nigelnek, hogy nem fogod elbaszni. Jaj, és amikor azt mondtad neki, hogy „sir”! – vihogott fel Gemma. – Ó, erről idáig meg is feledkeztem!

– Kérlek, ne emlékeztess rá! Csak úgy kicsúszott – felelte Jack, miközben imádnivalóan elvörösödött, és kezébe temette az arcát.

– Hát, lovaggá ütötték, szóval igazából nem tévedtél. Sir Nigel William Orville Black a teljes neve – nevetett tovább Gemma, és megragadta Jack csuklóját, hogy lefejtse a kezét az arcáról.

Jack szégyenlős mosollyal megrázta a fejét.

– Először is: ezt miért tudod? És másodszor: van különbség aközött, ha valakit a címén szólítunk, és aközött, hogy öntudatlanul csúszik ki valami a szánkon, mert meg vagyunk rémülve. Hivatalosan is jobban félek tőle, mint apádtól!

– Helyes. Félj is!

Nevetésük elhalt, egymás ölelésébe burkolóztak. Jack keze Gemma csípőjén nyugodott, az övé a férfi nyakán, miközben lassan ringatóztak egy olyan dalra, melyet csak ők hallottak. Gemma az összes számra gondolt, amit ezen a színpadon több évtizednyi koncert alatt előadtak. A világ leghíresebb zenészei közül jó páran álltak ott, ahol most ő. Tudta, ettől még különlegesebb ez a csendes pillanat, mely csak az övék.

– Mondok még egyet – szólalt meg Jack. – Ha nem találkoztam volna veled, sosem lettem volna virális internetes szenzáció.

Gemma nevetése bugyborékolva tört elő. Kíváncsi volt, vajon milyen messzire terjedt a róluk készült videó, és vajon hány ember követte Lila élő közvetítésének nagy fináléját.

– Ezt akartad?

– Nem! – csatlakozott Jack is a nevetéshez. – Ez az utolsó dolog, amit akarok.

– Remek. Szintúgy. Meghagyom Lilának ezt az életet. A hírnév nem szerepel a bakancslistámon – felelte Gemma, majd felkiáltott. – Ó! Én is mondok még egyet: ha nem találkoztam volna veled, sosem tudtam volna meg, hogy Duncan Miles, aki amúgy baromi dögös élőben is, egy hatalmas díva.

Gemma hátradobta a haját, és viccesen ide-oda rángatta a nyakát, hogy nyomatékot adjon a mondandójának.

– Á, igen. Gondolom, ez létfontosságú információ, és most örülsz, hogy a birtokodban van.

– Abszolút létfontosságú. És ha már itt tartunk, soha nem találkoztam volna Angelicával sem, amit, őszintén szólva, szívesen kihagytam volna.

– Hát igen, ezt sajnálom – grimaszolt Jack.

Mivel Angelica kikerült a képből, és mivel épp egymást átkarolva lejtettek lassú táncot néma zenére egy hatalmas színpadon, Gemma úgy érezte, biztonságos terepen jár, és kérdezhet.

– Egyáltalán hogy jöttetek ti össze? Jack sóhajtott egy nagyot.

– Tavaly ismerkedtünk meg egy buliban, és rögtön jól kijöttünk egymással. Elkezdtünk együtt lógni, és azt hittem, bele vagyok zúgva, de szerintem csak magányos voltam. ő pedig – itt Jack újabb nagy levegőt vett – egyszerűen sok volt. Féltékeny, követelődző. És persze hűtlen.

Fájdalom suhant át az arcán, melybe Gemma szíve is belesajdult.

– Sajnálom, Jack. Szörnyű lehetett rajtakapni valakivel.

A férfiból sötét kacagás tört elő. Abbahagyta a ringatózást, és leengedte a karját. Érintésének hiányára Gemma megbánta, hogy felhozta a volt barátnő témáját.

– Igazság szerint nem is emlékeztem rá, amíg el nem mondta, és most már nem számít – felelte Jack. – De tudod, azt hiszem, a ma történt vad dolgok valójában arra szolgáltak, hogy elrendezzék az életemnek ezt a részét. Úgy értem, mégis mennyi az esély rá, hogy összefutsz vele az étteremben?

Jack ezután odasétált a kanapéhoz, mely még mindig a dobemelvény előtt állt. Leült rá, mintha az elmondottaknak nem bírná cipelni a súlyát. Felnézett Gemmára, tekintete fátyolos volt a könnyektől.

– Ahogy ma minden összekapcsolódott, olyan módokon, ahogy addig nem is láttam, amíg te el nem kezdtél emlékezni, annak mind jelentenie kell valamit, nem igaz?

Bizonyossága mintha függönyként húzódott volna el, hogy felfedje a nyers csodálkozást helyes arcán. Szeme Gemma tekintetét kereste válaszért. De a nő nem tudott választ adni neki, mert ő is megmagyarázhatatlannak találta az egészet, bár voltak nála olyan darabkái a történetnek, melyeket a férfi még nem ismert.

Leült mellé, és kezét Jack kezébe csúsztatta.

– Furcsa módon igen. Ha nem futottam volna össze Angelicával, nem hittem volna azt, hogy elmész, és nem jöttem volna rá, hogy nem tudlak elengedni. – Ezzel az ajkához húzta Jack kezét, hogy megcsókolja, majd lágyan elmosolyodott. – Úgy értem, szívesen kihagytam volna a drámázást és a nyilvános találkozást, de azt hiszem, ez mind valami célt szolgált.

– Csak elképzelni tudom, milyen lehetett, és még egyszer, sajnálom.

Gemma megvonta a vállát.

– Ha már a bonyolult kapcsolatoknál tartunk: tudtad, hogy apámmal szomszédok vagytok?

– Komolyan? – pislogott meglepetten Jack.

– Aha. A nálad történtek után elkezdtem gyalogolni az utcán, és hirtelen ott találtam magam egy köpésre attól a háztól, ahol a fél gyerekkoromat töltöttem. Egész nap, száznegyvenhat alkalommal, nem voltam hajlandó meglátogatni apámat, aztán ott álltam, pont az ajtaja előtt. Mert találkoztam veled.

– És aztán mi volt? – kérdezte Jack döbbenten.

Gemma felsóhajtott, miközben visszagondolt arra, milyen dühös is volt azon az utcán.

– Mindent megtettem, hogy halogassam a dolgot, és kihúzzam magam belőle az utolsó pillanatban. Elbújtam valaki sövényében, és Lilát és a tesómat is felhívtam, de mindketten azt mondták, menjek be.

– És? – leste őt kíváncsian Jack.

– És bementem – felelte Gemma lágy mosollyal. Jack bátorítóan megszorította a kezét.

– Beszélgettünk, és lehet, hogy egy kicsit ki is keltem magamból, mert azt mondta, megmozgatott pár szálat, hogy az exem ott lehessen Nigel ma esti koncertjén az előzenekarok között. Azt hitte, Nick és én még mindig együtt vagyunk, mert Nick azt hazudta neki, hogy ez a helyzet.

Gemma elhessegette magától a kellemetlen emléket, mivel az a múltban volt, és azóta továbbléptek.

– Szörnyen kiborulva távoztam, és részben ezért is voltam veled olyan ingerült a múzeumnál, pont tőle jöttem.

Jack a homlokát ráncolta, mintha azt kívánná, bárcsak visszamehetne, és javíthatna a helyzeten.

– De – folytatta Gemma – amit mondtam neki, az végül eljutott hozzá, mert megtette nekem azt a szívességet, hogy telefonált párat, és végül az utolsó pillanatban Nick zenekarát kihúzták a programból.

– Komolyan? – kerekedett el Jack szeme. Gemma bólintott.

– Azt a rohadt! Lehet, hogy félnem kéne apádtól! Gemma válla halk nevetéstől rázkódott.

– Nigel is benne volt, úgyhogy ha jót akarsz, egyformán tiszteld őket.

– Megjegyeztem – felelte kábultan Jack. – És én még azt hittem, vannak kapcsolataim.

– Néha ennek is megvannak a maga előnyei – ismerte be Gemma. – És ez az egész helyzet valójában hozzásegített, hogy végre szembesíthessem Nicket azzal, amit velem tett. Összefutottam vele a backstage-ben, miután megtudta, a fellépésének annyi.

– És milyen érzés volt? – kérdezte Jack, majd tenyerét az övéhez nyomta, és megszorította.

– Kibaszott jó – vigyorodott el Gemma. – És ami még jobb, Lila élőben közvetítette az egészet.

– Az igen! – hüledezett ismét Jack. – Hogy hagyhattam ezt ki?

– Hát, el voltál foglalva azzal, hogy beadd az exednek, Európába mész, és könyörögj egy rocksztárnak, hogy adjon nekem szerenádot.

– Mindkettő nagyon időigényes, de fontos tevékenység.

– Minden bizonnyal.

– Szóval, jobb lett a kapcsolatod apukáddal?

Gemma hátradőlt a kanapé meglepően kényelmes párnáira, és felsóhajtott.

– Még nem. De szerintem javulni fog. Idővel.

– Ez tényleg szuper, Gemma. Örülök neki – felelte a férfi őszinte melegséggel.

Gemma lágyan elmosolyodott.

– Azt hiszem, rá kellett volna jönnöm: az, hogy egyáltalán beszéltem róla neked, annak a jele volt, hogy készen állok változtatni. Soha nem beszélek róla senkinek.

Jack olyan pillantást vetett rá, ami elárulta, Gemma mindig számíthat rá, hogy önzetlenül meghallgatja.

– És mindezek miatt – folytatta Gemma – végre szabadon engedtem szegény öcsémet a reptérről, és megszabadítottam a családi békefenntartó szereptől. Bocsánatot kértem azért a helyzetért, amibe egész életünkben kényszerítettem, és elmondtam neki, mennyire örülök az új munkájának Lagosban.

Az utolsó szónál elcsuklott a hangja. Pár órára elfeledkezett arról, hogy Patrick hamarosan végleg elköltözik.

Jack átkarolta a vállát, és magához húzta, majd csókot nyomott a hajára.

– Bocsi – szipogott Gemma. – Egy kicsit megfeledkeztem erről a hírről, annyi minden történt ma este.

– Nem kell bocsánatot kérned. Ez elég nagy dolog, még ha nem is fogja megváltoztatni a kapcsolatotokat.

A nő Jack mellkasához simult, és szaggatottan vett egy levegőt. Eszébe jutott a rádió előtt folytatott beszélgetésük, és megnyugtató volt számára a férfi erdei friss levegőt idéző illata. Még sosem szorította arcát ilyen közel a forráshoz.

– Remélem, igazad van – mondta.

– Tudom, hogy igazam van. És tudod, ez egy elég komoly dominóeffektus.

– Hogy érted? – kérdezte Gemma orrhangon.

– Ha nem találkoztál volna velem, nem jöttél volna el a házamba, és nem kötöttél volna ki az apád házában. És akkor semmi sem úgy alakult volna, ahogy végül alakult.

Gemma rájött, hogy Jacknek teljes mértékben igaza van. Fontolóra vette, hogy felül, hogy ránézzen, de a válla olyan tökéletesen illeszkedett a férfi karja alá, a feje pedig olyan melegen pihent a mellkasán, hogy nem akart megmoccanni.

– Azt hiszem, ha így nézzük, logikus, hogy Patrick egész napra New Yorkban ragadt. Ez lehetővé tette, hogy egyedül látogassam meg apánkat, és végre kimondhassam mindazt, amit ki kellett mondanom – szólt Gemma, felismerve egy újabb összefüggést ebben az egészben. Halkan felnevetett a rácsodálkozástól.

Jack elgondolkodva hümmögött, Gemma hallotta, amint a hang mélyen a férfi mellkasában zeng.

– Úgy tűnik… ez beleillik a képbe.

– És ráadásul nem is mentünk volna el hozzád, ha nem hagytad volna ott a munkádat – tette hozzá Gemma. Az utolsó szó jól hallható ásításba torkollt.

Jack előrehajolt, teste megfeszült, így Gemma felült.

– Hé, csak semmi ásítozás! Ébren kell maradnunk, rémlik?

Gemma nem is tudta, valójában mennyire fáradt, amíg le nem ültek a kanapéra. A régi, kopottas párnák hívogató karokként ölelték körbe őket, és a nő bármit megadott volna azért, hogy lefeküdhessen.

– Ébren maradok – ígérte Jacknek egy bólintással. – Csak épp… nagyon kényelmes vagy.

Felemelte a férfi karját, és visszahelyezkedett alá. Égett a szeme. Elfojtott egy újabb ásítást, mielőtt megszólalt.

– Miért akartad otthagyni a sorozatot, hogy valami másba vágj bele? Rájöttél valaha is?

Jack testében feszültség bujkált, mintha Gemma nem leplezte volna el elég jól az ásítását, és épp megint le akarta volna szidni. Végül egy sóhajtással kiengedte. Karja melegen pihent a nő karján, keze a csípőjén.

– Amikor megcsókoltál a színpadon, nekem is rögtön visszatértek az emlékeim. A hurok előtti időből. Nagyon boldogtalan voltam, Gemma. Tényleg változásra volt szükségem. Ne érts félre, imádom a Mac Drake-et. Imádom a szereplőket, a forgatást és a stábot. Remek öt év volt, de egy idő után úgy éreztem, unom, és megrekedtem. Olyan volt, mintha egy helyben futnék. Azt hiszem, már egy ideje azon gondolkodtam, hogy változtatok, aztán meg Angelica… Mindegy, szóval az volt az utolsó csepp a pohárban, mert az igazi időszámítás szerint úgy egy hete szakítottunk, és Charlie is nagyjából ekkor kapta meg az ajánlatot az új sorozatra. Kész voltam otthagyni ezt az egészet. És akkor találkoztam veled. Nem tudtam, hogy a változás, amire mindvégig szükségem volt, te vagy.

Attól, ahogy a férfi azt mondta: „te”, Gemmának fel kellett ülnie, hogy ránézzen. A holdfény kifakította színeiket, de valahogy mégis látta szeme kékjét.

– Gondolod, hogy ezért nem tudtál visszaemlékezni arra, ami a hurok előtt volt? Miattam?

Egy másik nap Gemma ostobán érezte volna magát, amiért ennyire a középpontba helyezi magát valaki más életében. De Jack azzal, ahogy ránézett, megadta neki a választ anélkül, hogy bármit is mondania kellett volna.

– Igen. Már olyan régóta voltam itt, és annyira csak rád fókuszáltam, hogy semmi más nem számított. És Gemma, annyival boldogabb vagyok veled, mint korábban!

Gemma elpirult, és füle mögé tűrte a haját. Tudta, hogy bármeddig is élvezheti, soha nem fogja tudni megszokni ezt a szemérmetlen hízelgést és azt a tekintetet, mintha a világegyetem vele kezdődne és végződne.

– És mi a helyzet az új szerződéseddel? – kérdezte, és vonakodva visszahozta a valóság egy szeletét nyugodt kis buborékukba.

– Megkértem Charlie-t, hogy darálja le, mármint, átvitt értelemben – húzódott lágy mosolyra Jack ajka. – Nem megyek sehova.

Amikor Jack korábban ezt felvetette, Gemmát egyből magával ragadta az önvédelmi pánik örvénye. Nem akarta, hogy a férfi úgy rendezze át az életét, hogy az köré épüljön, de ez még azelőtt volt, amit most mondott. Mielőtt még Gemma tudta volna, a férfi mennyire biztos abban, amit akar, és mielőtt még ő maga is ugyanezt a bizonyosságot érezte volna.

Gemma odahajolt hozzá, és lágyan, lassan megcsókolta. A testét elöntő melegség csak még álmosabbá tette. Ugyanezt a kimerültséget látta Jack szemében is, amikor visszahúzódott tőle. Intenzív egy nap volt, intenzív öt hónap.

– Szóval, azt hiszem, kijelenthetem: ha nem találkoztam volna veled, soha nem vontam volna vissza a felmondásomat – vigyorgott rá Jack.

Gemma hümmögve nevetett, majd visszatámaszkodott a férfi karja alá.

– Haha, szívesen! Bár biztos vagyok benne, hogy imádtad volna, ha sárkányokról kellett volna történeteket írnod a havas tájakon – felelte, majd ismét ásított egyet. Amikor Jack nem szólt rá, rájött, azért nem, mert ő is így tett. Mellkasának tágulása és összehúzódása elárulta. – Ezt éreztem – szólt Gemma.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – felelte Jack meleg és kásás hangon.

– Ühüm – mormogta Gemma, miközben szeme lecsukódott.

– Nem is igazán értem, mit gondoltam. Úgy értem, ilyen drámaian műfajt váltani… Azt hiszem, ez is jól mutatja, milyen kétségbeesetten vágytam a változásra.

– Szerinted meg fogod bánni?

– Nem – vágta rá Jack. – Semmit sem bánok, ami miatt most itt vagyok, veled.

Hátradőlt, és fejét a kanapé párnázott karfájára támasztotta.

Gemmát maga mellé húzta, és egyik lábát a párnákra tette.

– Azt hittem, nem alszunk – szólt Gemma csukott szemmel, miután elhelyezkedett a kanapénak háttal, a férfivalszemben. Orrát a mellkasához nyomta, és mélyet lélegzett. Már Jack mámorító illata is elég volt ahhoz, hogy kiüsse.

– Nem is alszunk – felelte a férfi egy újabb ásítás kíséretében.

– Csak megpihenek, miután öt hónapig üldöztelek.

Gemma felnevetett, teste hozzásimult. Jack elkezdte simogatni a haját, és a gyengéd mozdulatoktól a nő csak még közelebb mozdult az álom felé.

– Jack, ez rossz ötlet.

– Ühüm – felelte a férfi, de nem hagyta abba.

Gemma befészkelte magát Jack melegségébe, és egyik lábát az övé köré fonta. Az álomszerű ködön át visszagondolt arra a reggelre, amikor összeütköztek. Az, hogy hosszú volt az út, amely oda vezetett, ahol kikötöttek, nem volt elég erős kifejezés. Száznegyvenhét kávés balesettel kezdődött, tudományon és jósláson kanyargott végig, exeken és hírességeken, egy virális videón, egy lekésett járaton, melyen rajta sem volt a férfi, találkozásokon, egy rockkoncerten és egy csókon. Valójában sok csókon.

Tényleg felborítottak egy dominót, ami mindent a helyére billentett – de vajon mi volt az első darab? Hol kezdődött? Melyik döntés hozta mozgásba az egészet? Vajon Gemma döntése, amikor beugrott a kávézóba azon az első reggelen? Vagy Jacké, amikor elhatározta, hogy megcsókolja őt a bárban azon az éjszakán? Vagy talán valami még nagyobbról volt szó. Valami rajtuk kívüliről, amit nem lehetett pontosan meghatározni, aminek nem lehetett az eredetét visszavezetni. Talán minden úgy volt, ahogy dr. Woods mondta, és véletlenszerű mozgásban lévő testek voltak, melyek összeütköztek és megakadtak.

Bárhogy is volt, Gemma tudta, hogy a sok történés odavezette, ahol lennie kellett. Hozzá. Azon változások katalizátorához, melyekre a boldogságához szüksége volt.

– Jack – szólalt meg csendesen a nő. Elméje csak másodpercekre volt attól, hogy alámerüljön az álomba. Átkarolta a férfit, és hallotta, amint szíve egyenletes ütemben dobog a mellkasában. – Ha nem találkoztam volna veled, soha nem lettem volna szerelmes egyetlen nap alatt.

A férfi magához szorította, és csókot nyomott feje búbjára.

Meleg, lágy hangon szólalt meg.

– Ez volt életem legjobb napja.

16. fejezet

Jack úgy ébredt, hogy elfeküdte a nyakát, és fázott. Mellkasa álmai nőjének meleg bársonyosságához simult. Végre együtt voltak. Ott volt a karjában. Virág- és vaníliaillata volt. Ösztönösen aranyló, szőke hajához akarta nyomni az ajkát, de nem akarta felébreszteni. Az öt hónap alatt, amíg megpróbálta rábírni, emlékezzen rá, egyetlen alkalommal sem látta őt aludni. Annyira szép és békés volt, pillái olyan finoman voltak lehunyva, tökéletes ajka olyan szép ívben görbült, hogy Jack egy pillanatra el is felejtett pánikolni.

Olyan volt, mint egy áramütés, amikor rájött, hol vannak, és mi történt. Gyorsan, de óvatosan felült, és körbepillantott.

A Hollywood Bowl színpadán merültek álomba.

Sápadt, reggeli fény derengett be az üres amfiteátrumba a fátyolszerű Los Angeles-i ködön át. Valahol a közelben madarak csiripeltek. Most, hogy a stadionban már nem dübörgött a zene, vissza mertek merészkedni a fákra. A meleg nyáreste egy friss, új nap hűvösségébe torkollt.

– Ne, ne, ne, ne! – suttogta Jack, miközben rátört a pánik.

Nem szabadott volna elaludniuk! Úgy volt, hogy egész éjjel fent maradnak, hogy biztosra menjenek, működik a dolog, és az időhurok nem indul újra. Még ha ott is ébredtek, ahol elaludtak, nem lehetett tudni, vajon mi történt, amíg az álmok birodalmában jártak. Lehet, hogy minden elromlott.

Lenézett a még mindig alvó Gemmára, akinek arca kipirult egymáshoz szorított testük melegétől, és rátört a rémület, hogy mi lesz, ha a lány felébred, és nem ismeri meg őt. Már száznegyvenhét alkalommal átélte, és ez volt a legszörnyűbb szívfájdalom. A legkegyetlenebb játék, amit a sors csak űzhet vele. Álmában kísértett a lány gyönyörű arcára kiülő kíváncsi és nyitott, ám örökké a fel nem ismerésről árulkodó arckifejezés.

Attól a pillanattól fogva, hogy első nap találkozott Gemmával a kávézóban, mindent megtett, hogy letörölje ezt a kifejezést az arcáról, és a felismerés tekintetével cserélje fel – és sikerült! Sikerült az előző nap azáltal, hogy megcsókolta. Tudta abban a pillanatban, amikor ajkuk egymáshoz ért. Tudta, hogy működni fog a csók, mert ő akkor már teljesen, reménytelenül belezúgott, és még az univerzum legkegyetlenebb játéka sem tudta volna romba dönteni ezt.

De miközben lenézett a mélyen alvó Gemmára, nem tudta lerázni magáról a félelmet, hogy ez az egész semmivé lett. Hogy egy gonosz kéz benyúlt az alvó nő elméjébe, és ellopta az emlékezést.

Elviselhetetlen volt számára ez a gondolat. A tegnapi nap, a múlt éjszaka után egyszerűen nem tudott arra gondolni, hogy újrakezdje az egészet. Még Nigel Blacket is meggyőzte, hogy adja elő Gemma kedvenc dalát, az Isten szerelmére!

Jack tudta magáról, hogy jó ember. Persze, talán gyakrabban önkénteskedhetett volna, vagy adományozhatott volna több jótékonysági szervezetnek, de nem az altruizmus volt a jó ember egyetlen ismérve. Kedves volt, és figyelmes, szakmai és baráti körökben egyaránt szerették. Minden vasárnap felhívta az anyját. Még az időhurok kezdetén azt gondolta, valamilyen módon büntetik vagy próbára teszik, és számos hétig neheztelt emiatt. De idővel rájött, hogy a hurok nem valami szadista börtönbüntetés volt, vagy egy próba, amit ki kell állnia. Lehetőség volt. Egy lehetőség, hogy abba az irányba mutasson az élete, amerre haladnia kellett.

őszintén szólva elvesztette a fonalat, hogy mióta nem emlékezett az időhurok előtti napokra, de úgy érezte, nem számít. Gemma volt mindvégig a katalizátor. Most már tudta, a nő azután lépett be az életébe, hogy egy olyan sorsfordító döntést hozott, ami miatt egy óceán választotta volna el őket egymástól, és ennek következtében esélyt adott magának az újrakezdésre.

Száznegyvenhét újrakezdésre.

Nem lehetett dühös emiatt, mert milliószor boldogabb volt, mint előtte valaha is – még akkor is, ha a sok újrakezdés életének legkimerítőbb időszaka volt is, és hatalmas kihívást jelentett, hogy megőrizze a józan eszét.

De ha mégse működött… Ha mindaz, amit életük jobbá tételéért tettek – a sok lezárás és az új ösvények megtalálása – nem törte meg az átkozott hurkot, fogalma sem volt, mitévő legyen.

Nézte, ahogy alszik a nő, aki kétségkívül élete szerelme volt, és közben gyomorszorító félelmet érzett. Félelmet afelett, hogy Gemma elfelejtette, ki ő.

A bizonytalanság fojtogatóan tekeredett torka köré. Amíg Gemma alszik, még mindig szerelmes belé a hosszú, sorsfordító napjuk után, amely végre – végre – mindent a helyére tett. De ha felébred…

Meg sem akarta kockáztatni a gondolatkísérlet másik felét. Felsóhajtott, és kinézett a kék fényben fürdő csendes reggelre.

Eszébe jutott, hogy máshogy is leellenőrizheti, megtörték-e a hurkot: az apja karóráján látható dátumból. De még akkor is, ha lenéz a csuklójára, és azt látja, hogy a dátum változott, semmi sem garantálja, hogy Gemma emlékezni fog rá. Ebben a játékban nem voltak szabályok. Ezt a tényt nagyon jól megtanulta.

Nem voltak szabályok arra, miként köt ki azon az első reggelen egy olyan kávézóban, ahol még soha nem járt, de ahová véletlenszerűen úgy döntött, benéz. Nem voltak szabályok arra, hogy amikor először ütközik össze Gemmával, a csontjaiban érzi a dolog jelentőségét, másodszorra pedig már tudja, hogy ő a hiányzó darab az életében. Nem voltak szabályok arra, hogy a lány hajkurászása mindennap összetörte a szívét, és mindig elhatározta, hogy legközelebb mindent jól csinál. Azt sem szabályok határozták meg, miként látta egyre szebbnek a lányt minden alkalommal, amikor újra találkoztak, és hogy minden új dolog, amit megtudott róla, bármilyen apróság is volt – a kedvenc itala, a kedvenc dala, ahogy kiszedte az áfonyát a muffinból –, értékesnek tűnt. Semmi logikus nem volt benne, leszámítva a tényt, hogy szereti őt.

Nem voltak szabályok. Csak kisebb és nagyobb döntések, melyek egy adott napot formáltak, és kitettek egy életet.

Az első napon, amikor egymásba ütköztek, Jackben megszületett egy döntés. Akarta őt az életébe, szüksége volt rá.

És nem volt olyan, amit ne tett volna meg, hogy megtartsa őt. Ahogy lenézett Gemmára, rájött: ez továbbra is igaz volt. Ugyanazzal a bizonyossággal tudta, mint ahogy minden korábbi alkalommal érezte. Kitartó elszántság volt benne, hogy ragaszkodjon hozzá, mert tudta, ő az igazi, és nem adhatja fel.

Még ha ez azt is jelentené, hogy ugyanazt a napot száznegyvennyolcadik alkalommal éli át.

Újabb döntést hozott, és leszállt a kanapéról, hogy elé térdeljen, szemben Gemmával. Még egy utolsó, tökéletes pillanatig hallgatta nyugodt légzését, majd kinyúlt, és gyengéden megszorította a karját.

– Gemma – suttogta, hogy ne ijessze meg. Szíve ökölbe szorult kézként dobogott mellkasában. Szilárdan kellett tartania a kezét, hogy ne remegjen.

Gemma békésen ébredt. Megtöltötte tüdejét a nap első tudatos lélegzetvételével, anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét. Jack lélegzet-visszafojtva várt, miközben a nő összehúzta a szemöldökét. Gemma arca megfeszült, ahogy teste érzékelte, hogy az éjszakát egy régi kanapén töltötte. Vett egy újabb, mélyebb levegőt, majd kinyitotta a szemét, mely olyan volt, mint egy bronzszínű napfelkelte. Jack még soha nem látott ennyire gyönyörű barna árnyalatot.

A férfi mozdulatlanabb volt, mint egy szobor. Figyelte, ahogy Gemma ébredezik, szíve közben várakozásteljesen dobogott.

Gemma pislogott párat, arca nem árult el semmit. Amikor Jackre tévedt a pillantása, szeme egy hangyányit elkerekedett. Felnyomta magát ülő helyzetbe, haja egyik oldalon összekócolódott, arca pirospozsgás volt. Lenézett az előtte térdelő férfira, és Jack elfelejtette, mikor vett utoljára levegőt.

– Te – szólalt meg Gemma.

Jack tüdejébe beáramlott egy korty levegő, de nem mert teljesen fellélegezni, amíg nem volt biztos a dolgában. Tekintetét Gemma pillantásába kulcsolta, reménykedve, hogy emlékszik, és némán könyörögve.

– Igen, én.

Gemma nem vette le róla a szemét. Jack érezte, ahogy a lány végigpásztázza arcát, mellkasát, karját és combján nyugvó kezét. Olyan érzése volt, mintha egy szakadék szélén állna. Gemma beletaszíthatja, ha felteszi azt a kérdést: „ki vagy te”? A szavakat ideiglenes halálos ítéletnek érezné, pontosan úgy, mint korábban mindennap, amikor lezuhant. De aztán elszántabban, mint valaha, újrakezdené a gyötrelmes mászást a sötét szakadékból vissza a fénybe, Gemma Peters felé.

Már érezte a lány fényét, mint egy felhőkön áttörő napsugarat, és némán, minden erejével remélte, hogy benne maradhat ebben a fényben. Hallgatott, várakozott, reménykedett, és érezte, hogy fáradt szíve tovább harcol. Végül Gemma arcára ragyogó mosoly ült ki.

Lepattant a kanapéról, és a férfi ölében landolt. Jack hanyatt esett, a színpad padlóján feküdt, Gemma pedig felette ült, és csak csókolta és csókolta. A férfi átkarolta őt, és minden erejével kapaszkodott belé. A megkönnyebbülés úgy ömlött végig rajta, mint eső a végtelen szárazság után. Az érzés olyan mély volt, hogy érezte, amint egy apró könnycsepp csordul ki a szeméből. Hagyta, hogy a lány beborítsa, teste könnyen, de szilárdan volt az övé felett, haja függönyként omlott köréjük. Ölelte, csókolta, és annyira elmerült benne, hogy végül már csak az üres levegőt csókolta ott, ahol addig Gemma volt, mielőtt észrevette volna, hogy a nő felült.

Gemma lovaglóülésben ült a férfin, és a karjáért nyúlt. Ujjai Jack csuklója köré kapcsolódtak. Ahogy csípőjét mozgatta, a férfi bizsergést érzett a testében.

– Milyen nap van ma? Azt mondtad, ez sosem téved, igaz? – kérdezte.

Jack túlságosan bódult volt Gemma mozdulataitól ahhoz, hogy észrevegye, az óráját nézi.

Gemma felsikkantott, majd száját eltátva Jack felé fordult. Haja aranyszínű, kócos fészekként keretezte kipirult arcát. A férfi még sosem látta ennyire szépnek.

– Jack – szólt bronzosan csillogó szemmel. – Péntek van.

– Komolyan? – ült fel Jack kijózanodva. Megnézte a csuklóját körülfonó karórát, mely a valaha volt legpontosabb technológiai eszköze volt.

Gemmának igaza volt. A dátum mozdult egy napot.

– Péntek van! – kiáltotta a nő arcába.

Gemma nevetve hátradőlt, de nem jutott messzire, mert Jack megragadta, és megcsókolta. Az ölében tartotta, a nő térde Jack lába mellett két oldalt a színpadhoz nyomódott. Jack keze Gemma hajában matatott. Az öröm és a megkönnyebbülés mámoros kuszaságában kapaszkodtak egymásba.

– Egy pillanatra azt hittem, nem emlékszel – motyogta a férfi Gemma ajka közé.

A nő visszahúzódott és rámosolygott, majd letörölt egy könnycseppet Jack arcáról. Nem kérdezte meg, miért sír.

– Még szép, hogy emlékszem! Csak annyira össze voltam zavarodva, hogy miért ébredek idekint, sajgó háttal – nevetett Gemma. Elengedte Jacket, és öklével masszírozni kezdte a hátát. Roppant egyet. Jack közben előrehajolt, és csókot nyomott a mellére, amit Gemma az arcába tolt. – Nem is tudom, mikor aludtam utoljára kanapén.

Jack oldalra billentette a nyakát, és érezte, hogy ropog.

– Hát ja. Ezt én is nyögni fogom egy darabig.

– Ez is része a harmincas évek végtelen örömeinek.

Jack felnevetett, miközben Gemma beletúrt a hajába. A férfi biztos volt benne, hogy ugyanolyan kócos, vagy még kócosabb, mint Gemmáé. Megfogta a nő csípőjét, és érezte, ahogy Gemma ringatózik felette. Tudta, hogy hamarosan le kell szállnia róla, hacsak nem tervezték, hogy teljesen megszentségtelenítik a Bowl színpadát – bár Jack rájött, valószínűleg nem ők lettek volna az első pár, akik ezt megteszik.

Gemma a férfi vállára tette a kezét.

– Szóval, most mi legyen? Szabadok vagyunk. Mit fogunk csinálni?

Jack felemelte az egyik kezét, hogy végigsimítsa Gemma haját.

– Amit csak akarunk – vonta meg a vállát.

Ha nem ült volna már amúgy is, Gemma mosolya biztosan leterítette volna a lábáról.

– Hmm – pillantott Gemma elgondolkodva a stadionra Jack válla felett. Optimista tekintete végtelennek tűnt, mintha az ismeretlen, de izgalmas lehetőségekkel teli jövőbe nézett volna.

Jack kétségbeesetten szeretett volna a részese lenni.

Gemma mosolyogva fordult vissza felé, szemében ott csillogott az ígéret, hogy így lesz.

– Mit szólnál, ha először is reggeliznénk? Tudok egy szuper kávézót a közelben!

Epilógus

Elérkezett a pillanat, amitől Gemma két hete rettegett. Minden erejével igyekezett úgy tenni, mintha nem épp nagy, szomorú felhőként tornyosulna fölé – és többnyire jól is sikerült neki –, de nem lehetett tovább színlelni. Eljött az idő.

Jack a reptéren a járdához állt, és leparkolta a kocsit. Rex éberen figyelt a hátsó ülésen, készen arra, hogy kiugorjon az ajtón, amint megáll az autó. Csakhogy nem ő volt az, aki kiszállt volna a hátsó ülésről. A másik, sokkal magasabb, sokkal inkább emberforma utas készülődött az indulásra.

Gemma elgondolkodott azon, hogy benyomja a gyerekzárat, megakadályozva, hogy a hátsó ajtók kinyíljanak, de tudta, Patricknek el kell érnie a gépét.

Először Jack nyitotta ki az ajtaját, és életét kockáztatva kipattant a LAX nemzetközi termináljának utaslerakó zónájába. Patricknek Londonban kellett átszállnia, onnan utazik majd tovább Nigériába. A reptér a távozásának tiszteletére még a szokásosnál is kaotikusabb és hektikusabb volt ezen a vasárnap reggelen.

Gemma halántéka még mindig enyhe másnaposságtól lüktetett. Előző este sok bort megivott Patrick búcsúvacsoráján. Az apjuk volt a házigazda, és Jack is eljött, hogy megismerkedjen vele. A férfi valójában Gemma egész családjával megismerkedett annak köszönhetően, hogy félévnyi látogatást kellett bezsúfolniuk abba a két hétbe, amíg Patrick L. A.-ben volt. Ez történetesen egybeesett azzal az időszakkal, hogy Gemma őrülten beleszeretett az életébe belépő új férfiba. Az első héten anyja feljött néhány napra, és Jack velük tartott ebédelni. Patrick természetesen mindennap ott volt a dolgok sűrűjében, Gemma lakásában lógott, amíg ő dolgozott, és szinte minden délutánt és estét vele töltött. A nő nem engedte, hogy öccse szállodába menjen, de pár éjszakát Jack házában töltött, hogy egy kis teret adjon a fiúnak. ők hárman, plusz Lila és Raul, a biztonsági őr – akivel Lila a repteres eset óta üzenetváltásban volt – egyik este Lila unszolására elmentek mulatni. Istentelenül berúgtak, aztán karaokéztak, és Gemma megtudta, Jacknek csodálatos hangja van. Jó, még szép, hogy az volt neki!

Azokon az éjszakákon, melyeket Gemma nála töltött, megtudta, hogy más bámulatos képességei is vannak.

Amióta megtört az időhurok, Gemma minden napját egyfajta delíriumban töltötte, az új, izgalmas élményeknek és szerettei közelségének köszönhetően. Annyira csordultig volt a szíve, hogy képes volt pánik nélkül tekinteni öccse közelgő távozására. De azért szándékosan elraktározott egy keveset a túláradó boldogságból, hogy később majd ezzel enyhítse fájdalmát.

– Igen, jó fiú vagy. Rex jó fiú – gügyögte Patrick a hátsó ülésről. Gemma hallotta, ahogy a kutya farka izgatottan dobol a bőrülésen. – Vigyázz szépen a nővéremre, jó?

Az eb nyakörve csilingelt, Patrick hangját pedig letompította, ahogy odahajolt a kutyushoz, hogy átölelje.

Gemma hallotta, ahogy a terepjáró csomagtartója kinyílik:

Jack odament, hogy kivegye belőle Patrick poggyászát. Úgy érezte, a történések túlságosan felgyorsulnak.

Torka összeszorult az érzelmektől. Megígérte Patricknek, hogy nem fog sírni, és kölcsönkért egy hatalmas napszemüveget Lilától arra az esetre, ha nem tudná betartani ígéretét, és el akarná takarni arcát. Öccse átnyúlt az ülése fölött, és megszorította a vállát.

– Minden rendben, Gem? – kérdezte aggodalommal a hangjában, és közben emlékeztetve őt arra, hogy itt az ideje indulni.

– Aha. Igen – bólintott Gemma anélkül, hogy megfordult volna, és lenyelt egy tüzes gombócot a torkában.

Patrick kinyitotta az ajtaját, és kikászálódott a járdaszegélyre. Miután a fiú becsukta az ajtót, Gemma megnyomott egy gombot, és leengedte az ablakot, hogy Rex kidughassa a fejét. Gemma a kocsiban maradt, és megpróbálta összeszedni magát.

Jack odagurította Patrick bőröndjét a fiú elé. Gemmának fogalma sem volt, hogy tud az öccse a világ másik végére költözni egyetlen bőrönddel és hátizsákkal, bár Patricknek sosem voltak hatalmas igényei. Olyan egyszerű dolgok képesek voltak boldoggá tenni, mint egy póló, egy farmer, egy jegyzetfüzet. Gemma rátukmált egy új telefont, nevetségesen drága adat- és üzenetküldő csomaggal, aminek a számláját ő állta. Az öccse lelkére kötötte, hogy kommunikáljanak gyakrabban egymással. De mélyen belül tudta – ahogy Jack is megmondta –, hogy Patrick a távolságtól függetlenül úgyis mindig fel fogja venni neki a telefont.

Leengedte a saját ablakát, de nem kockáztatta meg, hogy kiszáll elköszönni. Félt, hogy valóságos zápor patakzana a szeméből, és tönkretenné a búcsúzkodást.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Patrick – nyújtotta a kezét Jack. – Sok szerencsét, remélem, minden rendben megy majd ott a távolban!

Ahogy Gemma sejtette: a két férfi tényleg olyan jól kijött egymással, mint két régi barát.

Patrick, aki sosem szégyellte kimutatni a gyengédségét, arrébb lökte a férfi kezét, és karjába zárta őt.

A látványtól még nagyobbra nőtt a gombóc Gemma torkában.

– Király volt, haver! – felelte a fiú, és hátba veregette Jacket. – Örülök, hogy Gemma találkozott veled.

Amikor elmesélték neki, hogy Nigel Black megfenyegette Jacket, Patrick akkorát nevetett, hogy a sör majdnem az orrán fröccsent ki. Gemma nem tudta, a fiú vajon milyen beszélgetéseket folytathatott barátjával a távollétében, de nem hangzottak el búcsú közben emlékeztetők arról, hogyan kellene bánnia Jacknek Gemmával. Feltételezte, hogy Patrick ezeket már elmondta neki. Vagy öccse bízott abban, hogy Nigel jól ráijesztett a férfira, esetleg abban bízott, hogy Jack rendes srác, Gemma pedig tud vigyázni magára. Vagy talán mindhárom kombinációja.

Rex kidugta a fejét az ablakon, és nyüszített egyet.

– Ó, Rexy, te is hiányozni fogsz. Légy jó fiú! – fordult oda Patrick, és még egyszer megvakarta az állat füle tövét.

Így már csak Gemma maradt, ő pedig nem volt biztos benne, hogy tényleg meg tudja-e csinálni. Az összes eddigi alkalommal, amikor elbúcsúzott az öccsétől, mindig azt érezte, mintha egy „vissza a feladóhoz” címkével adná fel – a fiú mindig hazatért hozzá. De ezúttal csak az odaútra szólt a jegye.

Patrick oldalra lépett, és várakozásteljesen megállt Gemma ajtaja előtt. A nő nem látta az arcát, mert olyan magas volt. A fiú széttárta a kezét, nővére pedig a pólóját bámulta, amin egy olyan zenekar kifakult képe díszelgett, melyet Gemma gimnáziumban hallgatott utoljára.

– Nos? – kérdezte Patrick.

Gemma érezte, hogy forró könnyek gyűlnek a szemébe, készen arra, hogy kibuggyanjanak, és tudta, Patrick piszkálni fogja emiatt. Biztonságosabb lett volna az autóban maradni, de nem bírta elviselni annak a gondolatát, hogy nem öleli meg búcsúzóul az öccsét.

Mielőtt még meggondolhatta volna magát, kinyitotta az ajtót, és a fiú nyakába borult. Azonnal könnyekben tört ki.

Patrick nevetve fonta köré a karját. Gemma hallotta a nevetés moraját csontos mellkasában, ahová odanyomta a fülét. Mindig egy zsiráfra emlékeztette az öccse: mindenkinél egy fejjel magasabb, langaléta fiú volt. Gemma olyan szorosan ölelte, hogy a fiú felszisszent.

– Gemma, ne már! Azt ígérted, nem fogsz sírni!

– Tudom, tudom, bocsánat – törölgette Gemma a szemét. Nem volt értelme az óriási napszemüvegnek, le is vette. Felnézett a testvérére, és markánsabbá vált arcvonásaitól ismét megtántorodott. Az állkapcsa vonala erősebb lett, a tekintete bölcsebb. Még apró szarkalábak is megjelentek a szeme sarkában a nigériai napsütésben való hunyorgástól. Minden egyes alkalommal, amikor fél év után újra látta őt, mintha egyre inkább férfivé faragta volna az élet a fiút. Gemma tudta, immár kész felnőtt volt. De ettől még mindig az ő öcsikéje marad. – Annyira fogsz hiányozni! – lehelte.

Patrick sóhajtott egy nagyot. Gemma már tegnap is összeomlott, részben az apjuk házában elfogyasztott bornak köszönhetően, az öccse pedig elég részeg volt ahhoz, hogy vele sírjon. Visszasétáltak az utcán Jack házához, és a férfi felajánlotta, hogy Patrick aludhat a vendégszobában. A fiú megpróbált bátor arcot vágni most, hogy az utcán voltak, mások előtt, de Gemma érezte a zihálást mellkasában.

– Azért ígértettem meg veled, hogy nem fogsz bőgni, mert különben én is bőgni fogok, Gem – mondta úgy, hogy csak nővére hallja.

Gemma még egyszer magához szorította, majd kibontakozott az öleléséből.

– Rendben, abbahagyom. Bocsi – mondta, és párat legyintett, majd megtörölte a szemét. Vett egy nagy levegőt, majd kifújta a száján. – Vigyázz magadra ott a távolban!

– Én vigyázzak magamra? – kérdezett vissza Patrick, miközben a hátizsákjáért nyúlt, majd átvetette a pántot a vállán. – Nem én voltam az, aki öt hónapra megállította a valóságot, hogy szerelmes legyen! őszintén, itt nekem kellene aggódnom. Ki tudja, mi fog veletek történni! – Ezzel Gemmára kacsintott, ő pedig érezte, hogy elpirul.

Miután Patrick biztonságban megérkezett Los Angelesbe, Gemmának el kellett mondania neki az igazat arról, hogyan találkozott Jackkel. Összesen két olyan ember volt Gemma életében, akik nem hitték volna azt, hogy csak kitalálta az egészet, és Lila már tudta. Egyedül mondta el az öccsének, Jack nem volt ott. Nem akarta, hogy Patrick esetleg azon aggódjon, hogy Jack, akivel a fiú sosem találkozott, valahogy rákényszerítette Gemmát, hogy adjon be neki egy ennyire vad sztorit. Elsőre nehezen fogadta be, de miután egész éjjel fent maradtak, nassoltak, és elméleteket gyártottak a miértekről, a hogyanokról és a darabkákról, melyeknek össze kellett állnia ahhoz, hogy megtörjék a hurkot, Patrickben nem maradt több kétség. Lilához hasonlóan neki sem volt emléke az ugyanazon a napon történő száznegyvenhat másik utazásról, és csak a végső változatra emlékezett. Az összes többi verzió visszacsusszant az idő azon zsebébe, ahonnan kiömlött, mintha soha nem is létezett volna.

Jack odaállt Gemma mellé, és átkarolta. A nő nekidőlt.

– Hívjatok, ha beszippant egy dimenziók közötti örvény, vagy valami! Amúgy legkésőbb karácsonykor találkozunk! – köszönt el Patrick, miközben kihúzta a bőröndje fogantyúját, és megigazította hátizsákját. Gemmára villantott egy félmosolyt, és a nő tudta, nem ölelheti meg újra, mert akkor soha nem engedné el.

– Jó utat, Patrick! Szólj, amikor megérkeztél!

– Fogok, Gem! – trillázta nővére immár tizedszerre hallott emlékeztetőjére. – Most mennem kell!

Megragadta a csomagját, és ők nézték, ahogy odasétál az automata ajtókhoz, és eltűnik odabent.

Gemma hatalmasat sóhajtott, és megfordult Jack karjában. A férfi ujjai közé csippentette lófarka végét, és finoman meghúzta, hogy feljebb emelje Gemma állát. Patrick és a nő későn keltek a sok bor és sírás után, és Jack készített nekik reggelit. Gemmának nem volt másra ideje, mint copfba fogni a haját, és fogat mosni, mielőtt a reptérre indultak.

– Megcsináltad – szólt Jack, és szűziesen megcsókolta Gemma ajkát. – Kikísérted.

Gemma lágyan rámosolygott. Tudta, hogy arca duzzadt a másnaposságtól és a sírástól, és nem volt rajta egy szemernyi smink sem, Jack mégis úgy nézett rá, mintha rajta kívül nem létezne más nő a világon.

– Igen. Köszönöm, hogy eljöttél.

– Ez csak természetes. Jó volt, hogy ilyen sok időt tölthettem vele. Bár, ha őszinte akarok lenni, örülök, hogy most már csak az enyém vagy. – Ezzel előrehajolt, és csókot lehelt barátnője nyakába. Ettől bizsergés áradt szét Gemma testében, és sokkal jobban felébredt, mint a reggelihez ivott két kávétól.

Az időhurok megtörése után csupán három napjuk volt, mielőtt Patrick a városba érkezett. Gemma az első nap nagy részét alvással töltötte, miután majdnem egész éjjel virrasztott a Bowlban, a másik kettőt pedig Jack ágyában. Minden idők legjobb ötletének tűnt oda visszabújni a nap további részére.

– Igen, jól jönne egy pihenős nap, mielőtt elkezdem az új munkámat – felelte Gemma egy izgatott csípőriszálás kíséretében.

A Nigellel készített interjúja után előléptették délutáni műsorvezetővé. Hétfőtől saját műsora lesz. Két hetet töltött a felkészüléssel, és izgatottan és idegesen várta a másnapi első hivatalos adásbeli órákat. Végre megtette a nagy lépést, és készen állt, hogy szárnyaljon.

– Büszke vagyok rád. De figyelmeztetlek, ma nem lesz sok pihenés – szólt Jack.

Gemma arcát elöntötte a forróság. A férfi hangjában csengő ígérettől még szorosabban kapaszkodott belé, nehogy elveszítse az egyensúlyát.

– Valóban?

– Igen, valóban – felelte Jack. Közelebb hajolt, és lassan végigsimított orrával az övén, ajka milliméterekre volt Gemma szájától, de nem ért hozzá.

Jack számos tehetsége közül az egyik az volt, hogy ezernyi rafinált és csábító módon volt képes felcsigázni a lányt. Olyan dolgokat művelt a szájával, a kezével és a szemével is, amitől Gemma még többet akart, mielőtt egyáltalán megérintette volna őt. Gemma néha azon tűnődött, ez vajon játékos bosszú-e azért az öt hónapért, amit a hajkurászásával töltött.

Arra gondoltak, hogy Jack elmélete a kezdetektől fogva helyes volt: egymásba kellett szeretniük ahhoz, hogy megtörjék a hurkot. Jack azért emlékezett már az elejétől, mert készen állt a szerelemre. Úgy érezte, több értelemben is zsákutcába jutott, és kereste azt a darabkát, amiről nem is tudta, hogy hiányzik. A darabka Gemma volt, azonban ő még nem állt készen. Rengeteg mindenben el volt akadva, és nem volt hajlandó belátni, hogy változtatnia kell, amíg Jack meg nem jelent, és nem segített neki. Száznegyvenhét napra és élete legjobb csókjára volt szüksége ahhoz, hogy készen álljon.

És most bármire készen állt Jackkel.

Egy röpke csókot lehelt a férfi ajkára, és már fordult volna az autó ajtajához, amikor egy nő jelent meg mellettük.

– Elnézést, hölgyem, uram! Tilos itt parkolni.

Gemma megfordult, és egy ismerős arcot pillantott meg a járdaszegélyen. A nő egy légitársaság egyenruháját viselte.

– Helen?

Helen, a jegykezelő rövid időre összehúzta a szemét, majd arcára ismét kiült a szigorú, rosszalló kifejezés.

– Helen, én vagyok az! – folytatta Gemma. Egyik karja még mindig Jack nyaka körül volt. – És ő az a srác! – mutatott a férfira.

Helen savanyúan méregette őket.

– Jack, ő a jegykezelő, akiről meséltem. Aki nem engedett minket…

– Hölgyem, itt tilos parkolni – szakította félbe Helen egy szigorú paranccsal.

Gemma összerezzent. Körbepillantott, és igazából tényleg az övék volt az egyetlen autó, mely a járdaszegély mellett parkolt. Az összes többi gyorsan elhúzott, ahogy lerakták az utasokat, mint valami rakományt.

– Ön nem a benti pultoknál dolgozik? – kérdezte Helentől. – Miért idekint irányítja a forgalmat?

Helen végigsimított konzervatív egyenruháján.

– Mint ennek a légitársaságnak és a repülőtérnek az alkalmazottja, kötelességem ott kezelni a problémákat, ahol észlelem őket – felelte úgy, mint valami robot, és Gemma fontolóra vette, hogy megnézi, nincs-e a hátán akkumulátor. Vagy egy kikapcsoló gomb. – Most pedig, kérem, álljanak arrébb a gépjárművel.

Gemma rámosolygott, félig nevetve azon, hogy ismét egymásba botlottak.

– Rendben, úgy lesz, de nem érdekli, hogy megtaláltam őt? ő az! – Ezzel ismét Jackre mutatott, reménykedve, hogy a boldog végkifejlettel sikerül megtörni Helen fagyos páncélját. – Mondtuk, hogy a szerelem győzni fog!

Helen ismét összehúzta a szemét, és összeszorította ajkát. Gemma rájött, bölcsebb annál, mintsem azt higgye, felolvaszthatja a nő jégszívét.

Gemma abbahagyta a mosolygást, és oldalba bökte Jacket, mintha egy felrobbanni készülő bomba elől kellene menekülniük.

– Szállj be a kocsiba – mondta halálosan komoly hangot színlelve, ami méltó volt egy Mac Drake-jelenethez. – Hiábavaló az egész! Sietnünk kell, mielőtt rosszabbra fordul a helyzet.

Jack belement a játékba, és drámai pillantást vetett Gemmára, mintha valódi veszélyben lennének.

– Mennyi időnk van még?

– Semennyi. Nem ismered ezt a nőt, Jack. Mindjárt hívni fogja a biztonságiakat… Három… kettő…

– Ha nem állnak arrébb azonnal, hívom a biztonságiakat – vágott közbe Helen mintegy végszóra.

Gemma és Jack színlelt rémülettel pillantottak egymásra, és megpróbálták visszafojtani nevetésüket. Szétrebbentek, Gemma az ajtóhoz pattant, Jack pedig futva megkerülte a motorháztetőt.

– Gyerünk, gyorsan, nyomás! – kiabálta a férfi. Rex a nagy zűrzavarban ugatással fokozta a drámai hatást.

Beugrottak az egész idő alatt berregő motorral álló autóba, és becsapták az ajtót. Jack beletaposott a gázba. A kerekek csikorogtak, az emberek pedig utánuk fordultak, ahogy egy hollywoodi befejezéshez méltó drámai meneküléssel otthagyták a repülőteret, és elszáguldottak a napsütésben.

Köszönetnyilvánítás

Úgy érzem, mintha kétszer csapott volna belém a villám, hogy immár a második könyvemhez írok köszönetnyilvánítást.

Szeretnék köszönetet mondani ügynökömnek, Melissa Edwardsnak. Köszönöm, hogy az első naptól kezdve támogattad ezt a furcsa kis szerelmi történetet. Útmutatásod segített, hogy már akkor ragyogjon, amikor még senki sem látta. Nem tudom eléggé megköszönni a partnerségedet és a támogatásodat.

Szeretnék köszönetet mondani csodálatos szerkesztőmnek, Cassidy Sachsnak: köszönöm, hogy te is annyira belezúgtál ezekbe a szereplőkbe, mint én, és köszönöm, hogy segítettél megtalálni történetük vezérfonalát. Veled dolgozni maga az álom. Kíváncsian várom, mi lesz a következő közös munkánk.

Szeretnék köszönetet mondani mindenkinek a Dutton kiadónál: köszönöm, hogy még egy könyvemnek otthont adtatok. Külön köszönet Hannah Poole-nak, Isabel DeSilvának és mindenkinek a közönségkapcsolati és marketingcsapatokban. Köszönöm, hogy segítettetek, hogy az olvasók látóterébe kerüljön a könyv.

Sarah Horgan, köszönöm az újabb lenyűgöző borítót, nem tudok betelni vele!

Köszönöm nektek, Bookstagram közösség, hogy kreatív módokon támogatjátok a szerzőket, és ünneplitek a könyveket.

Szeretnék köszönetet mondani az igazi Azalea zenészeinek, különösen a ritmusgitárosnak. Köszönöm, hogy megengedtétek, hogy a könyvben negatív szereplőként írjak rólatok. Egyikőtök sem olyan, mint Nick!

Köszönet Stellának és Penny Lou-nak, hogy inspirációt adtak Rexhez. Ti vagytok a legjobb kutyusok!

Köszönetet szeretnék mondani dr. Leily Kianinak és dr. Cyprian Czarnockinak, hogy inspirálták a történetben szereplő lelkes fizikust. Valószínűleg le kellett volna ellenőriztetnem az időhurok-tudományomat önökkel, de féltem, hogy úgyis azt mondanák, teljesen hibás (tudom, hogy az; én találtam ki). Egyetemi éveim legszebb emlékeinek egy részét önöknek köszönhetem.

Szeretnék köszönetet mondani Morgan Weavernek: köszönöm, hogy kölcsönvehettem a neved a barátságos öregember karakteréhez, akiről mindketten tudjuk, titokban benned él. Maradj ilyen, barátom!

Szeretnék köszönetet mondani dr. Sharon Danoff-Burgnak. Köszönöm, hogy a te Jamesed utazásairól és kalandjairól szóló történetekkel inspiráltad Patrick vadon élő állatok védelmével kapcsolatos pályafutását. Köszönöm, hogy mindig elérhető voltál, és köszönöm a folyamatos támogatást és a barátságodat.

Köszönetet szeretnék mondani Dan Rus nagybátyámnak, aki Nigel nevét adta, és Krista Rus nagynénémnek, aki továbbította az üzenetet. Köszönöm, hogy a rajongóim vagytok, és mindig lehet veletek könyvekről beszélgetni. Bármikor benne vagyok egy koktélozásban a tengerparton!

Szeretnék köszönetet mondani ügynöktestvéreimnek:

őszintén szólva fogalmam sincs, mihez kezdenék nélkületek! A feltétel nélküli odaadás, a támogatás, a tájékoztatás és a barátságotok végtelenül sokat jelent számomra. Mindannyiótoknak a legjobbat kívánom!

Natalie Bell és Nathan Grebil, köszönöm, hogy ti vagytok a tűzön-vízen át kitartó rajongótáborom! Köszönöm, hogy azt éreztettétek, az első regényem olyan nagy dolog! Ti vagytok a legjobb buzdító csapat, és a legjobb barátok, akiket az ember csak kívánhat.

Szeretnék köszönetet mondani anyósomnak és apósomnak, Anne és Geoff Cliftonnak. Köszönöm, hogy mindig számíthattam rátok, ha vigyázni kellett a kutyusra, és köszönöm, hogy mindenkinek meséltetek a könyvemről, akit csak ismertek.

Szeretnék köszönetet mondani minden Rus és Orsi családtagomnak, a kiterjedt családom összes tagjának és a barátaimnak, akik több példányban is megvették a könyveimet. Mit fogtok kezdeni velük? Kérlek, ne hagyjátok abba! Köszönöm nektek az egész életemben nyújtott szeretetet és támogatást.

Köszönet az unokaöcséimnek, amiért lelkesen kérdezgetik, hogy mikor jelennek meg a könyveim, pedig még nem is elég idősek ahhoz, hogy olvassák őket. Ha egyszer ezt olvassátok, mondjátok meg a szüleiteknek, hogy üdvözlöm őket! Nagyszerű emberek.

Szeretnék köszönetet mondani a szüleimnek is – mindig. Amikor 1983-ban összeházasodtatok, még nem sejtettétek, hogy egy kis csodabogár lányotok lesz, aki negyven évvel később majd regényt ír, és nektek ajánlja azt. Köszönöm, hogy mindig biztattok!

Szeretnék köszönetet mondani a férjemnek: köszönöm, hogy segítesz nagyot álmodni, és két lábbal a földön maradni. Minden egyes nap inspirálsz.

Végezetül pedig szeretnék köszönetet mondani minden olvasónak, aki hisz a szerelemben, a boldog befejezésekben és talán egy csipetnyi varázslatban is.

A szerzőről

Holly James pszichológiából doktorált, és dolgozott mind tudományos területen, mind a technológiai iparban. Imád olyan történeteket mesélni, melyekben központi szerepet kap a szeretet, a szerelem és egy kis varázslat. Jelenleg Dél-Kaliforniában él férjével és kutyájával.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről