Ruth Jean Dale

I love juh

Sorozatcím: Arany Júlia Különszám

Fordította: Hanny Norbert

Harlequin Magyarország, Budapest, 2004

ISBN: 963-537-158-6

A komolyságára oly büszke Thalia szerint jobb elfeledni azt az éretlen, tizenhat éves fruskát, aki ő volt egykoron. Akkoriban még azt hitte, ha „évakosztümben" áll Luke elé, a fiú képtelen lesz uralkodni magán, és ettől kezdve azt tehet vele, amit csak akar. Az utolsó pillanatban azonban inába szállt a bátorsága és reszketve csavarta maga köré a zuhanyzó függönyét. Csakhogy Luke nem felejt, és már nem is az a szégyenlős szomszéd srác, hanem felnőtt férfi, aki ráadásul ugyanott akarja folytatni, ahol annál a bizonyos fürdőszobai jelenetnél abbahagyták...

1. FEJEZET

- Kérem, doktor úr, mondja meg nekem őszintén, életben marad az én drága Gertrúdom?

Az állatorvos, dr. Luke Dalton megnyugtatóan rámosolygott az ezüstös hajú apró hölgyre, ahogy az mindenre felkészülve farkasszemet nézett vele a Shepherd's Pass Állatkórház ragyogóan tiszta várószobájában. Az idős asszony kétségbeesetten megragadta az orvos kezét, mire a férfi bátorítóan megszorította az ujjait.

- Nyugodjon meg, Pauline kisasszony! - próbálkozott meg jól begyakorolt, bizalmat gerjesztő mosolyával Luke, miközben gyengéden lenyomta vendégét egy székre -, egyszerű fülgyulladásról van szó. Pár nap, és Gertrúd újra egészséges lesz, mint a makk!

- Hogyan? - méltatlankodott az asszony, aki szemmel láthatóan nem akart ilyen könnyen megválni a félelmeitől. - De hát olyan keservesen nyivákolt, és napokig csak dobálta magát összevissza! Mikor megpróbáltam felvenni az ölembe, majdnem megharapott! Soha nem viselkedett így eddig...

Luke leguggolt Pauline kisasszony mellé, és kedvesen megsimogatta az asszony jéghideg kezét.

- Gertrúdnak minden bizonnyal rettenetes fájdalmai lehettek, különben nem tett volna ilyeneket — helyeselt komoly ábrázattal. - Aggodalomra azonban semmi ok. Higgye el, dr. Millernek is ez a véleménye! - tette hozzá, csak úgy mellékesen.

Sejtette, hogy ez a megjegyzése nem marad hatás nélkül. Bár az idős hölgy egy pillanatig sem kételkedett a harmincas éveiben járó Luke képességeiben, nyilvánvalóan még fiatal kölyöknek tartotta. Minden oka megvolt rá. Ismerte Luke-ot csecsemő kora óta, talán még az édesanyját is. Tanította harmadikos korában, és ő is elbúcsúztatta, amikor elhagyta Coloradót a középiskola befejeztével, hogy állatorvosnak tanulhasson. Később pedig az elsők között üdvözölte őt a hazatérésének megünneplésére rendezett összejövetelen, ezelőtt fél évvel, amikor már mindenki tudta, hogy Luke lesz Shepherd's Pass évtizedek óta egyedül dolgozó állatorvosának, dr. Gene Millernek -akit a kis városban egyszerűen csak Dokinak szólítottak - a társa és majdani utódja.

Természetesen azóta sem felejtette el, hogy Luke diplomás állatorvos, de most az ő szeretett cicuskájának az egészsége került veszélybe. Nem lehetett hibáztatni, hogy biztosra akar menni. Luke megértette ezt, sőt teljes mértékben tiszteletben is tartotta.

- Láthatnám most az én kis Gertrúdomat? - kérdezte Pauline kisasszony esedező hangon.

- Sőt haza is viheti - mosolygott az orvos. Pár napig még fülcseppeket kell adnia neki, de fájdalmai már nincsenek, így biztos lehet benne, hogy nem támad majd önre.

Az idős hölgy ráncokkal barázdált arcán mély hála és megkönnyebbülés tükröződött.

- Köszönöm, doktor úr - mondta olyan hangon, mintha csak megfeledkezett volna arról az apróságról, hogy kisiskolás korában számtalanszor bezárta Luke-ot a tanterembe, amiért az összerágott papírgalacsinokkal dobálózott óra alatt. - Igazán kedves. Kérem, ne érezze kötelességének, hogy megvárja velem az én kis cicuskámat. Tudom, nagyon elfoglalt, és...

- Ugyan, dehogy! - tiltakozott Luke. Persze nagyon is sok dolga lett volna, de annyi mindent köszönhetett Pauline kisasszonynak, aki nagy nehezen embert faragott belőle csibész ifjúkorában, hogy most szeretett volna legalább egy keveset törleszteni ebből. Leült az asszony mellé. - Cindy azonnal kihozza Gertrúdot, amint megírta a használati utasítást a gyógyszerhez. Addig is nagyon örülnék, ha beszélgetne velem, feltéve, hogy nincs ellene kifogása.

Pauline kisasszony egyszerűen kivirult e szavak hallatán - még a magázásról is megfeledkezett.

- Már miért lenne? Nos hát, hogy vagy, Lucas, fiacskám?

- Nem panaszkodhatom. És ön? Ritkán látom mostanában.

-Jelenleg nagyon elfoglalt vagyok. Biztosan hallottad, részidős állásom van Lorraine virágüzletében, a Csinos Csokrocskákban.

- Őszintén szólva, nem.

- Pedig így van. Én veszem fel a telefonos megrendeléseket, és a vevőkkel is én foglalkozom, ha Lorraine éppen ki sem látszik a munkából, vagy a lányok szabadnaposak.

- Ez nagyszerű! - örvendezett Luke, mert úgy gondolta, nincs jobb módja a szellemi frissesség megőrzésének, mint ha elfoglalja magát valamivel az ember. - És Lorraine hogy van? Őt is nagyon régen láttam errefelé.

- Most éppen úszik a boldogságban, mert tegnap hazaérkezett a lánya, és úgy tűnik, marad is egy jó darabig. Ugye emlékszel Thaliára?

Thalia! Luke felpattant, mintha áramütés érte volna.

- Szűzanyám! - kiáltott fel Pauline kisasszony, miközben rosszalló pillantást vetett az orvosra. - Nem hittem volna, hogy ilyen hatással lesz rád ez a hír.

Luke visszaült a helyére.

- Ugyan, csak hirtelen eszembe jutott valami, amit még ma el kell intéznem - szabadkozott elég ügyetlenül. - Hát persze, hogy emlékszem Thaliára. Még mindig Kaliforniában él?

- Igen. Most azonban adódott egy kis szabad ideje: a cég, ahol dolgozik, épp egyesül egy másik céggel, vagy valami ilyesmi. Nem vagyok teljesen tisztában a részletekkel, de ha jól értettem, itthon marad még egy hónapig. - Az asszony hangja kissé elszomorodott. - Lorraine nagyon aggódik érte, amióta elvált.

Ennyire elfajult volna a helyzet a volt férjével?

- Te jó ég, dehogy! Látszólag minden nagyon simán ment, de tudod, milyen egy anya: folyton aggódik, ha a gyermeke távol van, és...

Pauline kisasszony örömében csuklott egyet, majd meglepő fürgeséggel felpattant.

- Gertrúd! Édes kiscicám, most hazaviszlek, és addig babusgatlak, míg újra egészséges nem leszel!

Cindy mosolyogva átadta a testes fehér macskát, mire az hangosan dörömbölni kezdett, és hozzádörgölőzött az asszony nyakához, már amennyi kilátszott belőle tengerészkék blúzának csipkés gallérja felett. Szemmel láthatóan legalább annyira hiányzott neki a gazdája, mint ő Pauline kisasszonynak.

Cindy átnyújtott még egy kisméretű, lepecsételt barna papírzacskót is, oldalán a recepttel.

- Itt van Gertrúd gyógyszere, Pauline kisasszony. Csepegtessen a fülébe naponta...!

Luke elégedetten búcsút intett. Örült, hogy ez a nehézség is megoldódott, és Pauline kisasszony csak úgy sugárzik az örömtől, hogy viszontláthatja a macskáját.

Ő maga is hasonló állapotba került, ha arra gondolt, hogy viszontláthatja Thaliát...

Thalia komoly lány volt, az a fajta, aki semmit sem bíz a véletlenre. Ha csak eszébe jutott, mosolyognia kellett.

Belépett a ragyogó vizsgálóba, megállt egy pillanatra, és tűnődni kezdett. Évek óta nem látta már a lányt; biztos nagyon megváltozott. Lehet, hogy egészen másmilyen, másképp viselkedik - és mást is akar...

Remélte azonban, legalább ebben az utóbbiban téved, mert nem is olyan régen a lány nem akart senki mást, csak őt.

- Ébresztő!

Luke felemelte a fejét az íróasztaláról, és álmosan pislogni kezdett. Hátrafordult, majd szégyenlősen rámosolygott a főnökére.

-Ne haragudj, Gene, nagyon elgondolkodtam.

Luke-nak elvileg a papírmunkát kellett volna elvégeznie, de állandóan csak Thalia járt a fejében, és nem jutott ötről a hatra.

- Azt látom.

Gene Miller maga alá húzott egy széket, és leült.

- Ha nem szeptember volna, azt hinném, a tavaszi fáradtság jött rád.

- Hát, nem is tudom... - felelte Luke, jobb híján.

-Én viszont tudom, hogy rajtad kell tartanom a szemem ezentúl - kuncogott Gene. - Nem szívesen lennék újra fiatal, nem én, semmi pénzért! De igazából nem ezért jöttem. Csak azt szerettem volna mondani, hogy most el kell mennem. Doris mindenáron el akar rángatni magával Denverbe, hogy együtt válasszuk ki az új szőnyeget. - Elfintorodott. - Képzelheted, mennyire érdekel, hogy a kék melyik árnyalata a legmegfelelőbb..., de hát ismered a nőket!

- Nem eléggé.

Luke elfojtott egy mosolyt, és felütötte a legfelső aktát.

- Menj nyugodtan, én majd tartom a frontot. Holnap reggel találkozunk. -Kösz, öcskös. - Gene felállt. - Tudtam én, hogy jól teszem, mikor rábeszéltelek, gyere haza a diplomád megszerzése után! Bár azt még mindig nem értem, miért mentél bele olyan könnyen. De nem kíváncsiskodom...

Szabadkozva felemelte a kezét, majd búcsút intett, és elindult kifelé. Kócos volt, és barátságos - mint mindig. Amikor elment, Luke újfent szemügyre vette az aktákat, de ezúttal sem tapasztalt magában nagyobb lelkesedést irántuk. Nem azért lett állatorvos, hogy papírokat gyártson. Azért lett állatorvos, mert szerette az állatokat, minden állatot, és úgy gondolta, azok az emberek, akiknek vannak háziállataik, sokkal különbek azoknál, akiknek nincsenek.

Az utóbbi időben azonban egyre inkább tudatára ébredt, hiányzik valami az életéből, dacára annak, hogy elégedett a hivatásával, és hogy ebben a városkában, ahol felnőtt, mindenki szereti és tiszteli. Ezt a valamit egyébként a „párkapcsolat" címszónál szokták taglalni.

Hazatérése óta csak futó gondolatként merült fel benne az udvarlás lehetősége, bár már akkor is rengeteg nőt ismert, amikor visszajött, és azóta találkozott még jó párral. Egyikhez sem vonzódott azonban úgy, ahogy vonzódni szeretett volna, és egy-két találka után kiábrándult belőlük.

Most viszont nagyon „beleábrándult" valakibe, és ezt a valakit Thalia Myers Mitchellnek hívták. Ha rágondolt, tizenegy évvel korábbi emlékek ötlöttek fel benne - emlékek, amelyek megőrizték, milyen „tisztességesen" viselkedett vele szemben, pontosabban szólva, hogy nem viselkedett vele „tisztességtelenül".

Thalia akkor még csak tizenhat múlt, ő pedig már majdnem betöltötte a huszonegyet. És a lány, aki tényleg nem bízott semmit a véletlenre, őt szemelte ki arra a nemes feladatra, hogy megszabadítsa a szüzességétől. Örülnie kellett volna ennek - és örült is, de még mennyire! Hisz vonzódott hozzá, csak éppen közben teljesen összezavarodott, így végül az utolsó pillanatban felülkerekedett a felelősségérzete.

Tudta, Thalia megsértődött, amikor visszautasította az ajánlatát, de nem tehetett mást, a lány korára, tapasztalatlanságára - és egy kicsit a bátyjára, Johnra való tekintettel sem. John volt a legjobb barátja kisiskolás koruk óta, és Luke szerette volna, ha az is marad.

Így hát azt tette, amit tennie kellett, bár nem bizonyult könnyű feladatnak - és ezt az idő múlása sem feledtette. Thaliával ezután mindig feszélyezve érezték magukat egymás társaságában; találkozásaik nyomán elvarratlan szálak maradtak mindkettőjükben, Luke-ban legalábbis egész biztosan. Valószínűleg Thalia is így lehet ezzel, töprengett magában az orvos, miközben szórakozottan telefirkálta az egyik akta sötétbarna borítóját. Most, hogy az életkoruk közti különbség már nem jelenthet akadályt, egész más folytatást is el tudna képzelni egy hasonló ajánlat esetén...

Nyílt az ajtó, és Cindy lépett be a szobába összeráncolt szemöldökkel.

- Minden rendben? - kérdezte paprikásán. - Már legalább öt perce kopogok az ajtón... Na jó, lehet, hogy csak két perce, de sokkal többnek tűnt. Már kezdtem azt hinni, te is kisurrantál a hátsó ajtón a Dokival együtt.

- Talán jobban is tettem volna. Egyszerűen képtelen vagyok most ezekre az aktákra odafigyelni.

Eltolta maga elől az iratokat, és rápillantott az órájára.

- Lehet, hogy ennem kellene valamit...

- Úgy érted, még nem is ebédeltél? - nézett rá felháborodottan Cindy, aki egy ideje Luke-ra pazarolta anyai érzelmeit, mivel saját gyermekei már régen felnőttek és kirepültek a családi fészekből. - Komolyan mondom, ugyanúgy el vagy varázsolva, mint a Doki. Most azonnal átmegyek a Szendvicsbárba, és hozok neked valamit. Egyébként azért jöttem, hogy szóljak, Mrs. Bushmiller ma nem ér rá eljönni Trixivel. Ha semmi nem jön közbe, már ötkor hazamehetsz.

-Jó, jó, de...

- Semmi de! Már majdnem három óra, és Jimmy Morton kutyáját negyed négykor be kell injekciózni, ugye, nem felejtetted el? Na, mindjárt itt vagyok egy sonkás-sajtos szendviccsel. Ne merj ellenkezni!

Nem mert.

Nem sokkal öt után Thalia Mitchell megállt nézelődni az Ő-Kelme rövidárubolt hatalmas üvegkirakata előtt, amely pont a Szendvicsbár mellett helyezkedett el a coloradói kisváros, Shepherd's Pass főutcáján. Odabenn egy nagy, csíkos macska napozott az ablakpárkányra szerelt polcon, és kíváncsian bámulta a járókelőket. Mögötte egy sűrűn használt varrógép állt, amellett egy szabóasztal, melyen rengeteg gombostű, szövetmaradék, fonál meg egy rádli hevert nagy összevisszaságban. A kirakati baba köré gyönyörű virágmintás, élénk színű anyagot tekertek.

Vannak dolgok, amelyek sohasem változnak, állapította meg magában Thalia. Ujjai hegyével finoman megkocogtatta az ablaküveget, hogy felhívja magára a macska figyelmét, ami sikerült is. Az állat morcosán felpillantott, majd behunyta nagy, borostyánszínű szemét.

Thalia önkéntelenül is elmosolyodott. Boldognak érezte magát újra itthon, a coloradói hegyek között, ezen a gyönyörű szeptemberi napon - bár már furcsának is tűnt mindez egy kicsit. Olyan régen elment innen, tulajdonképpen rögtön az érettségije után. A főiskola megkezdése óta csak néhány hetet töltött itthon minden évben.

Az elmúlt években Dél-Kaliforniában élt, ami nem kis távolság Coloradótól, akárhonnan nézzük is. Most azonban újra itt van, gondolta, majd nagyot sóhajtva belépett a nagy üvegajtón a barátságos üzletbe. Öreg ajtócsengő dallama fogadta.

A boltban ráérősen böngésző két idős hölgy egy pillanatra felnézett. A hátsó falnál a bolt fiatal tulajdonosnője épp rendet rakott a polcokon, de amikor észrevette Thaliát, kiesett a kezéből az összes szövetminta, és szélesen elmosolyodott.

- Thalia!

- Emily!

Melegen összeölelkeztek az üzlet kellős közepén, félúton a gombok meg a pénztár között, utána nagyot nevettek, majd megint összeölelkeztek. Thalia szólalt meg először.

- Ez ám a fogadtatás!

- Úgy hiányoztál! - kiáltott fel Emily. - Micsoda boldogság, hogy megint itt vagy! Láttam édesanyádat tegnap vagy tegnapelőtt, ő mondta, hogy...

- Emily, drágám, volnál szíves egy pillanatra? - kérdezte tapintatosan az egyik asszony, aki nagy sokára kiválasztotta, amit akart. - Szeretném kifizetni ezeket.

- Azonnal, Mrs. Adams!

Emily a pénztárgép mögé sétált, és beütötte az árat.

- Ugye emlékszik még Thalia Myersre, Mrs. Adams?

- Már Mitchell vagyok - mosolygott Thalia az asszonyra. - Örülök, hogy látom, Mrs. Adams.

- Én is örülök, hogy látlak, drágám. Megmondom Angelinának is, hogy itthon vagy.

Emily visszaadta az aprót, kedvesen elköszönt az asszonytól, majd kíváncsian ismét Thaliához fordult.

- Mindent el kell mesélned! Már évek óta nem beszéltünk...

- Csókollak, Emily drágám! - intett a másik hölgy az ajtóból. - Most úgy látom, nincs olyan szöveted, amilyet szeretnék, majd beugrok inkább a jövő héten, hátha addigra lesz.

-Rendben, Mrs. Weller, akkor jövő héten. Ne feledje, ha valami épp nincs raktáron, bármikor megrendeljük, csak szólnia kell!

Most, hogy ketten maradtak, Emily kijött a pult mögül, megragadta Thalia kezét, és a kávéautomata melletti kis asztalhoz vezette.

- Te jó ég, de jól festesz!

Az lehet, de nem érzem túl jól magam, gondolta Thalia. Itt állt mellette Emily hosszú, fekete hajával, ragyogó kék szemével, csipkés, kézzel hímzett vászonruhában, és ettől Thalia olyan törékenynek és... idegennek érezte magát. De csak ennyit mondott:

- Kösz, te is. Ami azt illeti, elég jól vagyok.

Kicsit unom az életet, tette hozzá magában, de azért jól vagyok. Emily sugárzó homlokán keskeny ráncok jelentek meg.

- Nem akarok tapintatlan lenni, de... a válásod?

- Rosszabb is lehetett volna. - Thalia elfogadott egy csésze habos cappuccinót Emilytől. - Donnal barátokként váltunk el egymástól. De azért még így is...

- Elhiszem.

Emily lehuppant az egyik fonott fűzfa zsámolyra.

- Szegény Thalia!

Régi barátnője ezekre a szavakra összeráncolta a szemöldökét.

- Miért lennék szegény?

- Ismerlek. Biztos nagy kudarcként éled meg, hogy elváltatok.

- Már hogy élném meg másként, amikor tényleg nagy kudarc?! Emily rosszallóan az ajkába harapott.

- Ugyan, hogyan lenne az! A házasság, igen, az talán hiba volt. Mindenki követ el hibákat, de az még nem nevezhető kudarcnak.

Thaliának ez utóbbi megjegyzéstől önkéntelenül is mosolyra húzódott a szája.

- Jaj, Emi, te mindig olyan nyakatekert érvekkel hozakodsz elő! Pályát tévesztettél, édesem, ügyvédnek kellett volna menned.

- Isten őrizz! - Emilynek szemmel láthatóan már a gondolattól is égnek állt a haja. - Ki nem állhatom az ügyvédeket. Egyszerűen csak ismerlek már, Thalia Myers Mitchell, mint a tenyeremet, és tudom, hogy mindent túl komolyan veszel.

- Kevés komolyabb ügy van a házasságnál.

- Lárifári! - vágott vissza Emily harciasán. - Ne feledd, én emlékszem még, milyen voltál azelőtt...

- Azt nem csodálom - kuncogott Thalia. - De akkor még jóformán ki sem nőttem a kamaszkorból.

- Ugye most nem akarsz elkábítani valami olyan szöveggel, hogy „azóta nagyon megváltoztam..."?!

- Hát... - kezdett bele Thalia, majd alapos megfontolás után kibökte: - Nem.

- Amikor utoljára beszélgettünk, azt mondtad: komoly férjet szeretnél magadnak, két komoly gyereket, meg komoly munkát. Állandóan ezt hajtogattad.

- A komoly munka meg is van - felelte Thalia nem túl lelkesen, mivelhogy ezt tartotta a három közül a legkevésbé fontosnak. - Ha belegondolok, mi lett a házasságomból, csak hálás lehetek, hogy nem születtek gyerekeink... - Nagyot sóhajtott, majd keserű hangon még hozzátette: - Nem igazán repesek a boldogságtól, ha arra gondolok, hogy kudarcot vallottam, és most mindent kezdhetek elölről!

- De legalább itthon vagy - érvelt Emily. - Még mindig könnyebb itt újra kezdened az életed, mint Kaliforniában. Meglátod, olyan lesz minden, mint a régi, szép időkben. - Hirtelen összerezzent. - Most miért ingatod a fejed?

- Csak rövid időre jöttem haza, nem említette anya? A cégem most egyesül egy nagyobb vállalattal, és...

Emily finnyás arcot vágott.

- Biztosításban utazol még mindig, ugye?

- Nagyon jól fizető szakma - válaszolta Thalia.

- És persze nagyon komoly dolog - jegyezte meg kaján mosollyal Emily. Thalia vette a lapot.

- Befejezhetném végre, amit elkezdtem? Na, szóval, míg a két cég egyesül, szabadságot kaptam. Mikor anya ezt megtudta, ragaszkodott hozzá, hogy jöjjek haza. Különben ott maradtam volna, és... mondjuk...

- Mondjuk, mi? Ha jól hallom, nem volt túl szórakoztató Kaliforniában...

- Ez azért túlzás. Vannak ott barátaim - ellenkezett Thalia -, és különben is, nem a szórakozás az élet értelme. Biztosan akadt volna valami tennivaló, de mivel már tényleg rég jártam itthon, úgy gondoltam, boldoggá teszem anyát. - Elmosolyodott. - Persze nem csak az ő kedvéért jöttem, a régi barátaimmal is szerettem volna találkozni, de ezt ne mondd el neki.

- Találkoztál már valakivel?

- Igen, veled! Végül is te voltál a legjobb barátnőm.

Emily elégedett arcot vágott.

- Ez igazán kedves, sőt hízelgő... - Egy pillanatra elhallgatott, majd csúfondárosan hozzátette: - Azt hittem, Lucasszal találkozol először.

A „Lucas"-t fél oktávval magasabb hangon bökte ki. Thalia csak remélni merte, hogy nem pirult el nagyon.

- Ugyan már! Mi közöm nekem Luke Daltonhoz?

- Most említetted, hogy szeretnél találkozni a régi barátaiddal, meg hogy szeretnéd újra kezdeni az életed; gondoltam, a régi szerelmeid sem hagynak hidegen...

- Nem ilyen értelemben akarom újra kezdeni az életem, és Lucas egyébként sem volt a szerelmem!

- Ezt nem értem, hisz még azt is felajánlottad neki, hogy ő legyen az első nálad: az első igazi szerelmed! - Emily elégedetten incselkedett tovább. - Egy picit sem érdekel, mi történt vele? Vagy már hallottál róla, hogy visszatért Shepherd's Passba, és most Miller dokival dolgozik együtt?

- Anyám... úgy értem, anyám mintha mondott volna valami ilyesmit.

- Csakugyan? Es azt is említette édesanyád, hogy jóképűbb, mint valaha?

- Most viccelsz, ugye? Annak idején sem tartozott éppen az átlagos fiúk közé...

- Helyben vagyunk! - kuncogott Emily. - Most már kezdesz végre hasonlítani egy kicsit az én régi barátnőmre! Úgy örülök, hogy hazajöttél! Meglátod, olyan jól fogunk szórakozni, hogy sosem akarsz majd elmenni innen!

Ebben a pillanatban megcsendült az ajtócsengő, és Emily kedvetlenül felállt.

-Na, ez nem hiányzott. Ne haragudj, meg kell néznem, ki az. Valószínűleg nem vesz semmit, de persze megígéri, hogy később majd visszanéz...

Thalia kényelmesen hátradőlt, és várt. Nagyon örült, hogy újra láthatja Emilyt, de ha jobban magába nézett, el kellett ismernie, most ugyanúgy nem érzi otthon magát itt, mint Kaliforniában. Ezzel szemben Emily nagyon kötődött ide, mert még sohasem élt máshol, rövid ideig sem. Az Ő-Kelme is a családjuk tulajdonában állt már több évtizede, amióta a nagymamája megnyitotta. A nagymama két-három évvel ezelőtt ment nyugdíjba, és kedvenc unokájára, Emilyre hagyta az üzletet.

Emily nagyon lelkesen vette át a boltot - nem is csoda. Igen tehetségesen varrt már gyerekkorában is; tulajdonképpen azzal kereste a pénzt, amit a legjobban szeretett csinálni. Thalia ezzel szemben nem szerette a munkáját, bár jobban keresett

Emilynél.

Thalia sóhajtva nézett végig magán, ódivatú barna szoknyáján és bézs selyemblúzán - itt inkább farmert és csizmát kellene hordania, gondolta. Nem elég, hogy idegennek érezte magát, de kaliforniai öltözetében idegennek is tűnt, bár mindenki nagyon kedvesen viselkedett vele. Úgy tervezte, itt marad egy ideig az édesanyjánál, majd visszarepül a tengerpartra az első adandó alkalommal.

Lépteket hallott, de nem fordult hátra.

- Ez gyorsan ment nyugtázta. - Ismertem az illetőt?

Valaki befogta hátulról a szemét, és mély férfihangon a fülébe suttogta:

- Attól függ, mit értesz azalatt, hogy ismerted.

Thaliának elakadt a lélegzete. Megpróbálta lefejteni a nagy, erős kezet a szeméről, de nem sikerült.

- Luke! Eressz el, szépen kérlek!

- Talált, süllyedt! - felelte az orvos, és elengedte a lányt. - Hogy vagy, gyönyörűségem?

A lány hátravetette a fejét, és felnézett a mosolygó arcra. A férfi most is lenyűgöző látványt nyújtott - különösen az a homlokára hulló hajtincs, amelyet kiszívott a nap...

- Megvagyok - vonta meg a vállát Thalia a közönyöst játszva. - Látom, te semmit sem változtál, Luke Dalton.

- Kellett volna?

Az orvos megkerülte a pamlagot, és leült a lánnyal szemben a fonott fűzfa zsámolyra.

- Hát, nem is tudom.

Emily igazat mondott. Luke tényleg jobban nézett ki, mint valaha: érettebbnek tűnt, és alaposan meg is izmosodott. Thalia megköszörülte a torkát.

- Csak azt hittem, ha felnősz..., komolyabb leszel.

Meg azt is hitte, hogy eltűnik az a kihívó csillogás a szeméből, de tévedett. Luke nevetve válaszolt:

- Kikérem magamnak... Én igenis komoly vagyok, mindig is az voltam, csak nem szeretek kérkedni vele.

- Úgy érted, én viszont igen? - egyenesedett fel hirtelen Thalia.

- Végül is, ha valami jól áll az embernek...

A közelgő csetepaté elkerülése érdekében Emily gyorsan közbeszólt:

- Thalia, hát nem nagyszerű, hogy Luke beugrott hozzánk? Látott minket az utcáról, gondolta, bejön üdvözölni téged. Ha lehet, ne harapd le a fejét, jó?

-Eszemben sincs ilyesmit tenni az úrral - jelentette ki Thalia olyan szenvtelen hangon, mintha nem is Luke lett volna az sok-sok évvel ezelőtt, aki mögé halkan odasurrant egy szál áttetsző nejlon zuhanyfüggönybe csavarva, hogy elcsábítsa...

Emily az orvost is megkínálta egy csésze kávéval, amelyet a férfi hálás mosollyal el is fogadott. Közben egyszer sem vette le a szemét Thaliáról.

- Meddig maradsz itthon?

- Egy hónapig, talán kettőig.

- Össze kellene jönnünk valamikor -javasolta Luke.

- Tőlem - adta tovább a közönyöst Thalia, bár egyre izgatottabbnak érezte magát.

- Nagyszerű ötlet! - lelkendezett Emily. - Páran a régiek közül elég gyakran összejárunk az Itató Odúban. Legközelebb szólok nektek is. '

- Jól hangzik! - biccentett Luke.

- Én kevésbé rajongok az ötletért - akadékoskodott Thalia. Emily rosszalló pillantást vetett rá.

- Hogyhogy? Majdnem mindenkit ismersz, nem értem, mi a gond.

- Nem szeretek bárokba járni - vallotta be a barátnője. - Már például azért sem, mert én nem iszom annyit.

Emily nyelt egyet.

-Úgy érted, annyit, mint én? Ez csak egy kötetlen baráti összejövetel, semmi egyéb.

Thalia sanda pillantást vetett Luke-ra.

- Te is el szoktál menni ezekre a „kötetlen baráti összejövetelekre"?

- Ritkán - vont vállat Luke. Hirtelen visszatért a huncut csillogás a szemébe. - De ha te elmégy, akkor biztos ott leszek.

Thalia meglehetősen zavarba jött, és gyorsan félrenézett. Vajon mitől lett Luke ilyen rámenős? Amikor a lány majd megbolondult érte, Luke látszólag közömbösen viselkedett vele; most bezzeg, hogy Thalia egyáltalán nem szeretett volna belebonyolódni semmilyen érzelmi ügybe, az orvos érdeklődése hirtelen felébredt iránta.

Ez a vonat már elment, barátocskám. Thalia úgy döntött, nem szól a férfihoz többet, ezért csak szórakozottan hallgatta az orvos könnyed csevegését. Hogy vannak Emi cicái? Jól. Hogy van Bensőnek kutyája, miután egy ló véletlenül rálépett? Már jobban. Hogy megy az üzlet? Jól...

Thalia hirtelen felállt.

- Mennem kell. Mindjárt hat óra, és anya már nagyon vár.

-Jaj, ne menj még! - kérte Emily, őszinte csalódottsággal a hangjában. - Annyi mindent szerettem volna megbeszélni veled...!

Nem én tehetek róla, hogy Luke idetolakodott, gondolta Thalia, de csak ennyit mondott:

- Lesz még időnk mindenre.

- Ezer bocsánat - állt fel az orvos is. - Igazán nem akartalak megzavarni benneteket, csak úgy megörültem, amikor megláttalak, Thalia.

Luke felállt, de szemmel láthatóan nem akart elmenni. Várakozóan Thaliára tekintett.

- Hatkor zárok - szólt közbe Emily -, ha megvárjátok, elmehetnénk együtt vacsorázni. Hívd fel édesanyádat, Thalia, biztos megérti.

- Jó ötlet - tette hozzá az orvos reménykedve.

Azonban Thalia nem hagyta megpuhítani magát. Majd ők ketten elmennek szépen vacsorázni, nélküle.

- Ne haragudjatok, de nem lehetne elhalasztani ezt a vacsorát valami más időpontra? Anya tényleg nagyon vár.

Emily lebiggyesztette az ajkát.

- Rendben van, bár nem örülök neki.

- Holnap felhívlak - szorította meg barátnője kezét Thalia, és az ajtó felé indult. -Örülök, hogy találkoztunk, Luke.

- Tényleg? Akkor biztos annak is örülni fogsz, hogy hazakísérlek. Thalia olyan hirtelen állt meg, hogy az orvos véletlenül rálépett a sarkára.

- Tessék?

-Úgy értem, hazáig követlek majd a kocsimmal - magyarázta az orvos készségesen.

Thalia összeráncolta a szemöldökét.

- Nem emlékszem, hogy ilyesmire kértelek volna.

- A nélkül már nem is mehetek? - csipkelődött az orvos. - Édesanyád bármikor szívesen lát, ráadásul a kutyája éppen rossz bőrben van. Fogd fel hivatalos látogatásként!

- Fogalmam sincs, mit képzelsz magadról, de hidd el, nem hiányzik a társaságod!

- Biztos? - kérdezte Luke, miközben borostyánszínű szeme tágra nyílt a hitetlenkedéstől. - Csak a dolgomat teszem, Thalia. Nagyon fontos nekem az édesanyád kutyájának az egészsége. De ha nem akarod, hogy veled menjek...

- Nem akarom -jelentette ki Thalia kissé bűntudatosan, de határozottan.

- Jól van, akkor nálatok találkozunk - felelte az orvos, majd kissé mókásan meghajolt a bolt tulajdonosnője előtt. - Csaó, Emily! - köszönt el, és fütyörészve kilépett az ajtón.

Thaliának földbe gyökerezett a lába - csak állt elképedve, miközben a barátnője jóízűen kuncogott.

2. FEJEZET

Shepherd's Pass sokat fejlődött azóta, hogy Thalia elment. Korábban édesanyja háza a város legszélén volt, csak a pusztaság választotta el a hegyektől. Mára azonban egy vadonatúj, színvonalasan megtervezett lakóparkon - Édenkert-városon" - kellett áthajtani már ahhoz is, hogy megközelíthesse.

Szép házak, gondolta, miközben lassan kanyargott a csinos kis utcákon. Jó nagy telkek tartoztak a házakhoz, legalábbis kaliforniai viszonyokhoz képest, ahol már egy postabélyeg nagyságú területet is „birtoknak" neveztek. Vajon honnan érkezett ide ez a sok ember? Lehet, hogy minden meg fog változni a korábbi nyugalomhoz és lassú életvitelhez képest?

Ha már a változásokról van szó...

Egy autó parkolt a járdán édesanyja házának kocsifeljárója mellett. Luke kihajolt a tűzpiros Cherokee terepjáró ablakán, és integetett. Talán tényleg nem azért jött, hogy tegye neki a szépet. De ha mégis, Thalia bármikor úgy dönthet, hogy terveivel ellentétben hamarabb visszarepül Kaliforniába, édesanyja könyörgése ellenére is.

Már nem akart semmit Luke Daltontól, legfőképpen azt nem, amit tizenhat éves korában. Akkor még fiatal volt, és meggondolatlan. Most már... hát, idősnek nem lehetett volna nevezni továbbra sem huszonhét évesen, de tapasztaltnak igen. Luke egész biztosan nem tudna már semmi újat mutatni neki.

Megremegett minden porcikája a gondolatra: mi van, ha mégis? Leparkolt édesanyja kisteherautójával, kikászálódott, és megvárta Luke-ot. Csak semmi bonyodalom, emlékeztette magát. Hiszen ő komoly lány, komoly életet él és komoly tervei vannak. Nem állhat össze csak úgy minden jóképű férfival, akit a sors az útjába sodor - nem is tette soha. Ő aztán nem az a fajta lány, aki csak úgy belemegy egy olcsó kapcsolatba, bármennyire vonzó is...!

Hát, épp ez az: Luke új jelentést adott annak a szónak, hogy vonzó. Most is, ahogy magas, karcsú, izmos alakjával éppen feléje tartott, a lenyugvó nap itt-ott megcsillant szőkésbarna haján. Mikor rámosolygott, kivillant egészséges, hófehér fogsora.

- Kösz, hogy utánam jöttél - szólalt meg magabiztos hangon.

Thalia gyorsan összeszedte magát, és elhessegette az előbbi gondolatait.

- Nem utánad jöttem. Én csak...

Én csak - tényleg utána jöttem anélkül, hogy megkért volna rá, vallotta be magának Thalia. Gyorsan megfordult, és felsietett a nagy, ódon, viktoriánus stílusban épült ház lépcsőjén. Szélesre tárta az ajtót, és egy kézmozdulattal betessékelte Luke-ot.

Az ember azt hinné, hogy egy olyan komoly lánynak, mint Thalia, az édesanyja is csak komoly lehet. Azonban semmi sem állt messzebb a valóságtól. Lorraine éppen szórakozottan súlyzózott, amikor meglátta őket, és azon nyomban széles mosolyra húzódott bíborrúzsos ajka.

- Hazahoztad Luke-ot magaddal? - lelkendezett Lorraine. - Ez nagyszerű!

Az orvosnak úgy tűnt, Thalia egy csöppet sem tartja olyan nagyszerűnek. Anyáról lányára nézett, és megpróbált elfojtani egy mosolyt. Lorraine egészen biztosan nagy megpróbáltatást jelentett Thalia számára, de ő személy szerint mindent megadott volna azért, ha neki is olyan édesanyja lehetne, aki Lucille Báliéhoz hasonló frizurát hord, és annyira jó a humora, hogy elég rágondolnia, máris nevetnie kell.

Lorraine nem zavartatta magát, tovább edzett a kis kézi súlyzóival. Sűrű, aranyvörös haját fekete hajpánt szorította le a homlokán, termetes bájait nem fedte más, csak egy fekete balett-trikó meg egy harisnyanadrág. Az arca sugárzott az életkedvtől, és valósággal kicsattant az egészségtől.

Lorraine nyájasan leánya felé fordult, hogy Thalia megcsókolhassa, amit az készségesen meg is tett.

- Nem én hoztam magammal Luke-ot, anya. Magától jött! Lorraine letette a súlyzókat a padlóra.

- Édes mindegy, hogyan került ide, nagyon örülök, hogy itt van. Épp tele van a süteményesdoboz a kedvenc csokis sütijével, tudod, amelyet apád is annyira szeretett.

Elindult a konyha felé, és intett nekik, hogy kövessék.

- Gyertek, gyerekek, Lorraine néni tesz róla, hogy vacsorára már ne legyen étvágyatok!

Mint mindig, amióta az eszemet tudom, gondolta Luke. Ennek persze az szokott lenni az egyenes következménye, hogy otthon csak piszkálgatta a saját édesanyja főztjét, amivel jól ki is hozta szegényt általában a sodrából. Most is ez fog történni.

Thalia nem hagyta ilyen könnyen rábeszélni magát.

- Én azt hiszem, inkább kihagyom a sütit, és felmegyek az emeletre -jelentette be. Nemsokára úgyis vacsorázunk...

- Thalia Renee, fogod magad, és leülsz itt a konyhában! - parancsolt rá Lorraine anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna maga mögé, vagy akár lassított volna a léptein. - Egyébként is, lehet, hogy ezt kapod vacsorára, kislányom.

Luke, míg biztosra vehette, hogy Thalia nem látja, szélesen vigyorgott, majd maga alá húzott egy széket a nagy, régimódi konyha közepén álló asztal mellől. Anya és leánya különbözőbb már nem is lehetett volna, mégis kedvelte mindkettőjüket. Édesanyja említette egyszer, hogy Thalia az apjára hasonlít, de ő fiatalon meghalt. Legjobb barátja, John viszont egyértelműen az anyjukra ütött: merész volt, mókás, és kapható minden őrültségre.

Lorraine előkerített egy hatalmas tálat tele süteménnyel, letette az asztalra, majd hozott poharakat is. Eközben egy pillanatra sem állt be a szája, csak mondta, mondta a magáét az időjárástól kezdve a testedzés előnyein keresztül a legfrissebb tőzsdehírekig.

Amikor egy lélegzetvétel erejéig szünetet tartott, Luke gyorsan kihasználta az alkalmat, és John felől érdeklődött.

- Még mindig Chichagóban van, egy nemrég alakult internetes cégnél dolgozik. Továbbra is megvan a felesége, gyereke sem lett se kevesebb, se több. Szereti a munkáját, és nemkülönben a családját is. Megpróbál hazajönni, amíg Thalia itthon van, de hogy sikerül-e neki ennyi munka mellett, az kérdéses.

Luke kivett a tálból egy csokis karikát.

- Már nagyon szeretném újra látni.

- Akárcsak én. Szerencsére a cége néha-néha Kaliforniába szokta küldeni - vetette közbe Thalia.

- Szereted Kaliforniát, ugye? - érdeklődött Luke, miközben maga elé húzta a három tejes bögre egyikét, és belemártogatta a süteményét. Amikor beleharapott, kéjesen lehunyta a szemét. Valószínűleg Lorraine süti a legjobb süteményeket Shepherd's Passban, egyedül talán Emily vehette fel vele a versenyt. Bár Lorraine minden egyéb konyhai alkotása messze alulmaradt az átlagnak, a süteményei tényleg a műfaj legjobbjai közé tartoztak.

Luke egy ideig még az ízek élvezetének hódolt, és csak ködösen jutott el a tudatáig, hogy Thalia nem válaszolt a kérdésére. Amikor felnyitotta a szemét, látta, hogy a lány kifejezéstelen tekintettel bámulja a süteményét a kezében.

Még mielőtt Luke megismételhette volna a kérdését, Lorraine közbevágott.

- Természetesen nem szereti Kaliforniát. Nincs is abban az államban semmi szeretnivaló. Túl sok az ember, túl sok a kocsi, túl sok az autópálya, túl nagy a szmog. Csak azért lakik ott, mert makacs.

- Jaj, anya! - sóhajtott Thalia, és letette a süteményét az asztalra. — Én már ott élek, van lakásom, vannak barátaim...

- Meg egy ex férje - világosította fel Luke-ot Lorraine. - Néha azt hiszem, még mindig odavan Donért.

- Akkor nagyon tévedsz - felelte a lánya, és tiltakozásában érezni lehetett az őszinteséget. - Mindent megpróbáltunk, de hiába. Vége. Azóta mindketten járjuk a magunk útját, és egyre messzebb kerülünk egymástól.

- Miért nem kerülsz inkább egyre közelebb hozzánk, és jössz haza Coloradóba? -kérdezte Lorraine. - Mint Luke, például - folytatta, és a férfira nézett. - Ugye örülsz, hogy újra itthon vagy?

- Örülök, hogy itthon élek, de nem örülök, hogy otthon lakom - felelte Luke, és összeráncolta a szemöldökét. - Anya azonban hajthatatlan volt, mivel apa pár hónappal azelőtt halt meg, hogy hazajöttem... - Az orvos vállat vont. - Akkor még jó ötletnek tűnt, hogy együtt lakjunk, de azóta, isten a tanúm, nagyon megbántam. Amint lesz egy kis időm körülnézni, azonnal veszek magamnak egy különálló lakást.

Thalia merev arckifejezése megenyhült az együttérzéstől.

- Nagyon elszomorodtam, amikor hallottam, hogy édesapád meghalt. Részvétem.

- Köszönöm - biccentett Luke. - Mindannyiunkat nagyon megviselt..., de az élet megy tovább.

Nem mintha olyan egyszerű lett volna. Rengeteg időt igényel már csak édesapja széles körű üzleti ügyein átrágnia magát. Nagyon megdöbbentek, amikor kiderült, mekkora vagyont örököltek. Ha a pénz boldogítana, édesanyja felhőtlenül boldog asszony lehetne.

De nem volt az: állandóan csak panaszkodott.

Lorraine is vett egy sutit.

- Még nem láttad az édesanyja új házát, ugye? - fordult a lányához.

- Nem.

- Az utca végén áll - folytatta Lorraine komoran. - Szép kis ház, mondhatom. Daltonék adták el a földjüket elsőként, hogy Édenkert-város felépülhessen. Az én kis kéthektáros birtokomat is meg akarták venni persze, de én nem adtam el nekik. Erre mit csináltak? Körülépítettek! Mintha csak egy fa lennék a járda közepén!

Thalia kérdő pillantást vetett Luke-ra, aki bólintott.

- Tényleg így történt - jelentette ki a férfi egyetértőén. - De ne gondold ám egy pillanatig sem, hogy az édesanyád makacs lenne, mint egy öszvér: végül is csak a telek értékének tízszeresét kínálták fel neki.

Lorraine-ből kirobbant a nevetés.

- Jaj, fiam! - nézett Luke-ra túláradó szeretettel. - Mondhatsz, amit akarsz, Thalia akkor is az én oldalamon áll.

- Úgy bizony! - helyeselt rögtön a lánya.

- Ami azt illeti - tette hozzá az orvos —, én is. Nagyon szép ez a birtok, Mrs. Myers, rendhagyó, akárcsak a gazdája, Márpedig én ezt szeretem, akár borról, akár hölgyekről legyen szó!

Lorraine igen elégedettnek tűnt e szavak hallatán, Thalia azonban szúrós tekintettel mérte végig a férfit.

- Figyelj csak, Luke! - fordult felé -, te sohasem gondolod komolyan, amit mondasz?

- Épp ellenkezőleg! Most is komolyan gondoltam mindent.

És ez így is volt. Tényleg szerette a rendhagyó embereket, azokat, akik bátran vállalták önmagukat. Mint például Thalia is, amikor sok-sok évvel ezelőtt minden tőle telhetőt elkövetett, hogy elcsábítsa őt. Mit nem adna most azért, ha tenne még egy kísérletet!

Az isten szerelmére, csak feloldódna végre egy kicsit! Ha nem ismerné régóta, és nem tudná, mi rejlik a látszólag zárkózott magatartása mögött, egy percig sem foglalkozna vele többé. Bár azt mindenképpen be kell vallania, hogy nem látott még nála gyönyörűbb nőt a földön...

Az ördögbe is, gondolta Luke, mást se csinálok, mint róla ábrándozom...

Hangos kopogás törte meg az egyre kínosabbá váló csendet. Lorraine bosszúsan felnézett.

- Ki az ördög lehet az ilyenkor?

Kiment ajtót nyitni. Luke megvárta, amíg hallótávolságon kívülre kerül, majd így szólt:

- Nem könnyű eset az édesanyád.

- Nekem mondod? - felelte Thalia jókedvűen. Mióta találkoztak, Luke most először látta szívből mosolyogni.

- Sohasem szerettél volna olyan lenni, mint ő? Thalia meglepődött arcot vágott.

- Isten ments, soha! Anya csodálatos teremtés, de olyan... kiszámíthatatlan.

- És ez nem tetszik neked?

- Tudod, hogy nem. Én azt szeretem, ha a dolgok rendben zajlanak, minden a maga helyén és idejében. - Kihívóan felemelte az állat. - A kiszámíthatóságban nincsen semmi rossz.

-A kiszámíthatóság úgy, ahogy van, rossz, Thalia. Teljesen... behatárol, gúzsba köti a lelket és a szellemet.

- De megbízhatóvá teszi az embert.

- Inkább unalmassá.

- Ez célzás akart lenni? - csattant fel Thalia.

- Természetesen - bólintott szenvtelenül Luke, majd gyorsan magyarázni kezdte: - A lényeg azonban...

A nappaliból ekkor éles szóváltás hallatszott be hozzájuk. Ebből rögtön tudták, hogy csakis Luke édesanyja, Sylvia Dalton lehet a váratlan vendég.

Lorraine és Sylvia olyan viszonyban állt, mint a tűz és a víz; sohasem szívelhették egymást, és valószínűleg soha nem is fogják. Thalia elképzelte, milyen lenne, ha túlélnének mindenkit a családjukból, és például összezárnák őket az idősek otthonában. Talán még töpörödött vénasszonyként is szapulnák egymást a tolószékükből; és amíg a régi vágású Sylvia galambősz maradna, addig Lorraine valószínűleg narancssárgára festené a haját...

Egyébként Sylvia mindig is kedvelte Thaliát, és Thalia is őt. Most is felpattant, hogy üdvözölje a vendéget. Nem nagyon értette, mit keres itt Luke édesanyja, de azt biztosra vehette, hogy nem sok jót sejtet a látogatása.

- Thalia! Szervusz, angyalom! - ölelte meg a lányt szívélyesen az ezüstös szőke asszony. Akárki mondta is valamikor, hogy egy nő sohasem lehet elég szőke, elég karcsú és elég gazdag, nyilván Sylviára gondolt.

- Üdv, Mrs. Dalton! Örülök, hogy újra találkozhatunk. Sylvia a fia felé fordult.

- Szóval itt vagy, Lucas. Láttam odakint a kocsidat, gondoltam, beugrom megnézni, minden rendben van-e.

Az orvos arcáról világosan le lehetett olvasni, mennyire gyenge indoknak találja az elhangzottakat.

- Megnyugtathatlak: minden a legnagyobb rendben van - válaszolta kissé gúnyosan, majd tettetett kíváncsisággal Lorraine és Thalia felé fordult. - Vagy talán tévednék?

- Ugyan, dehogy! - mosolygott erőltetetten Lorraine, majd Sylviára pillantva összeráncolta a homlokát. Szemmel láthatóan nem repesett az örömtől, hogy ősi ellenfele az ő felségterületére tolakodott. Megpróbált erőt venni magán, és a lehető legnyájasabb hangján szólt Sylviához:

- Éppen sütit eszegetünk egy kis tejjel, ha gondolod, csatlakozhatsz hozzánk, Syl. Sylvia orrcimpái megremegtek e példátlan szemtelenség hallatán - ezt a becenevet már évtizedek óta senki nem ejtette ki a száján. Hamar készen állt a válasszal:

- Szíves örömest, Renikém.

Lorraine szeme elkerekedett dühében, de nem vágott vissza, csak szótlanul elindult a konyha felé. Sylvia követte. Thalia és Luke sokat sejtetően egymásra nézett, majd ők is a konyha felé vették az irányt.

Sylvia helyet foglalt, azután rosszalló pillantást vetett a süteményestálra.

- Hányszor, de hányszor fordult elő, hogy Luke nem evett rendesen, mert előtte teletömte magát nálatok süteménnyel! - fakadt ki ellenségesen. - És ezért te vagy a felelős, Lorraine!

- Igazad van, anyám - helyeselt buzgón Luke, miközben mohón bekapta a harmadik vagy a negyedik süteményt is. – Ha jól emlékszem, Lorraine mindig rákötözött az egyik konyhaszékre, és erőszakkal legyömöszölte a torkomon az édes falatokat. Szerintem előre megfontolt, aljas szándékból tette...

Lorraine érdes hangon felnevetett.

- Pontosan így történt. Nehéz is lenne tagadni, mennyire visszamaradt szegény fiú a fejlődésben. Szerintem értesítened kellene az élelmezési hatóságokat, Sylvia.

- Meg is tenném, ha számíthatnék a gyors intézkedésükre. Luke édesanyja elé tolta a tálat.

- Ha nem tudod legyőzni az ellenséget, hódolj be neki, ó, anyám!

Sylvia megadóan a sütemény felé nyúlt, s hüvelyk- és mutatóujjával kicsippentett egyet a tálból.

- Nem hinném, hogy képes lennék akár csak egyet is megenni ezek közül anélkül, hogy leöblíteném valamivel.

- Tej jó lesz? - ugrott fel Thalia gyorsan, hogy elejét vegye az újabb viszálynak.

- Gondolom, kávé nincs - jelentette ki Sylvia olyan hangsúllyal, amelyből mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy a kávé az előkelő életmód nélkülözhetetlen eleme.

- Na de Syl, az isten szerelmére! Nem fogok egy egész kanna kávét főzni a kedvedért, hogy aztán a lefolyóban kössön ki a nagyja! Talán maradt egy kevés reggelről a kávéfőzőben, de...

- Ugyan, semmi baj! - sóhajtott a vendég leereszkedően. - Megteszi egy pohár ásványvíz is.

Sylvia letört egy morzsányit a sütijéből, és gyanakvóan a szájához emelte, mintha attól tartana, esetleg méreg van benne.

Thalia elővett egy kis üveg ásványvizet a hűtőből, és töltött Sylviának. Lorraine türelmetlenül figyelte az asszonyt, majd kifakadt:

- Hát jó, ki vele, Syl! Mit keresel itt?

-Már a szomszédomat sem látogathatom meg ok nélkül? Játszotta a meglepettet Sylvia.

-Mindenesetre egy kicsit furcsa, miután negyven évig olyan lekezelően bántál velem.

- Nem negyven az, csak harmincöt. Lorraine a gyerekek felé fordult.

- Már megint mellébeszél.

-Hát jó, fordítsuk komolyra a szót! -javasolta Sylvia, és előrehajolt. - Lorraine, beszélnem kell veled Édenkert-város kettőről. Lorraine-nek hirtelen elakadt a lélegzete.

- Nincs is Édenkert-város kettő!

- De lesz, ha egyesek jobb belátásra térnek.

- Azt várhatod.

- Ugyan, Renikém, a lakóparkok létesítése végső soron az egész közösség javát szolgálja. Őszintén szólva - folytatta Sylvia bizalmaskodó hangon -, a tervező hajlandó még a legutóbbi ajánlatánál is többet fizetni ezért a kis kertecskéért. Biztos vagyok benne, hogy méltányosnak fogod találni az...

- Kifelé! - tört ki ellentmondást nem tűrő hangon Lorraine. Egy szál balett-trikóban és harisnyában is maga volt a megtestesült méltóság, ahogy az ajtó felé mutatott. Aranyvörös fürtjei reszkettek felháborodásában.

- Kifelé a házamból! Hát ezért bolygattad meg otthonom nyugalmát, hogy egy újabb szánalmas ajánlattal hozakodj elő?!

- Anya! - szólt közbe Thalia, és megragadta Lorraine könyökét. - Semmi okod nincs rá, hogy jelenetet rendezz. Mrs. Dalton nem mondott olyasmit, amin megsértődhetnél.

- Majd most mondok - állt fel Sylvia harciasán. Ódivatú ruhájában úgy feszített előttük, mint valami királynő. - Nem is értem, miért vesztegettem az időmet rád. Egy esztelen emberre nem lehet észérvekkel hatni!

- Kifelé! - mutatott még hevesebben az ajtóra Lorraine.

- Megyek már. Lucas, gyere velem!

- Még maradok egy kicsit, anya.

- Hát saját véred ellen fordulsz? - kérdezte Sylvia megrökönyödve.

- Nem fordulok én senki ellen. Azért jöttem, hogy megvizsgáljam Lorraine skót juhászát, de eddig még nem jutott rá időm.

- Na, jó! - legyintett Sylvia nagylelkűen, majd állat még magasabbra emelve hozzátette: - Hétkor vacsorázunk, ajánlom, hogy addigra hazaérj!

- Ennyi sütemény után nem biztos, hogy éhes leszek, anya.

- Lucas! Azt mondtam, hétre gyere haza vacsorázni!

- Jó, jó, majd meglátom.

Sylvia a konyhaajtóhoz sietett, azután hirtelen megfordult, és Lorraine-re meredt.

- Nagyon remélem, hogy ez a kis nézeteltérés nem változtat azon, amit szombatra terveztünk.

Thalia kérdőn nézett rá.

- Miért, mi lesz szombaton?

- Lucas születésnapját ünnepeljük - világosította fel Sylvia méltóságteljesen. -Lorraine üzlete, a Csinos Csokrocskák gondoskodik majd a virágokról és a medence feldíszítéséről. Legalábbis korábban ebben állapodtunk meg... -Kihívóan az ellenlábasára nézett. - Még áll az ajánlat?

Lorraine összeszorította a fogát.

- Természetesen. Az üzlet az üzlet, a többi pedig a kettőnk ügye.

- Akkor elvárom, hogy szombat délre minden készen legyen, de nehogy elszúrd nekem!

Sylvia kifordult a konyhából, és elrobogott.

Lorraine-nek földbe gyökerezett a lába. Mikor hallotta, hogy becsukódik hívatlan vendége mögött a bejárati ajtó, behunyta a szemét, és ökölbe szorította a kezét.

- Istenemre, ez a nő teljesen kikészít!

- Nyilván kölcsönösen így érzitek, anya - biztosította Thalia. - Komolyan mondom, úgy viselkedtek egymással, mint az iskolás gyerekek.

- Talán azért, mert nagyjából akkor kezdődött el az ellenségeskedés közöttünk -felelte Lorraine mérgesen. - Mindenesetre az én vacsorámnak tényleg lőttek. Elnézéseteket kérem, elmegyek átöltözni.

Luke és Thalia kettesben maradt; s értetlenül meredt egymásra.

- Vajon mi válthatta ki belőlük ezt a kölcsönös ellenszenvet? - töprengett Thalia hangosan. - Úgy tűnik, nemhogy javulna, de évről évre egyre súlyosabb a helyzet.

- Sajnos még a mi jelenlétünkben sem fogják vissza magukat.

- Hát ez az. Pedig velem mindig nagyon kedves az édesanyád.

- A te édesanyád is nagyon kedves énvelem. Őszintén szólva, kevés ember van, akit jobban kedvelnék nála.

Thalia lebiggyesztette az ajkát.

- Azt szeretnéd, ha olyan lennék, mint ő? Luke válasza eléggé meglepte.

- Tévedsz. Azt szeretném, ha olyan lennél, amilyen valójában vagy. Egyszerűen nem hiszem el, hogy tényleg az a komolykodó és fontoskodó, színtelen és vértelen alak lennél, akinek mutatod magad. Kamaszkorodban - hajolt közelebb a lányhoz, mélyen a szemébe nézve - a legőrültebb ötlet sem állt távol tőled, sőt még akkor sem szállt ínadba a bátorság, amikor a megvalósításra került sor...

Thalia szeme összeszűkült.

- Remélem, nem arra célzol, amire gondolok.

- Dehogynem.

Luke még előrébb hajolt, és mielőtt a lány észbe kaphatott volna, egy gyors csókot nyomott a szájára.

- Akkor, körülbelül két másodperc erejéig, láttam, milyen vagy valójában... Mivel nem vesztettem el a fejem, és nem ugrottam rád azonnal, nyilván azt hiszed, szégyellned kell magad, és minél hamarabb meg kell feledkezned erről a kis közjátékról. Pedig nagyon rosszul teszed. Szerintem ez volt életed legbelevalóbb húzása... Mit nem adnék érte, ha újra megtennéd...! És most már nem hátrálnék meg.

Thalia döbbenten pillantott a férfira. Szeretett volna legalább ellenkezni egy kicsit, de félt, hogy a hangja remegése elárulja, mennyire összezavarodott...

- Nos, hol van Betyár?

- Milyen B-Betyár? Luke felnevetett.

- Hát Betyár, a kutyátok.

- A kutyánk? Ideje lenne magamhoz térnem, gondolta Thalia kétségbeesetten. Az orvos incselkedve rámosolygott.

-Igen. Betyár..., a... kutyátok - ismételte tagoltan, minden egyes szótagot megnyomva. - Én vagyok az állatorvos, azért jöttem, hogy megvizsgáljam. Rémlik valami?

- Persze, persze. - Thalia zavartan felpattant. - Biztosan hátul szaladgál a kertben. Behívom.

- Nem kell, inkább kimegyek hozzá. Nem jössz velem?

- Én? - kérdezte a lány, és hátrább lépett.

- Igen, te. Mi van, ha megharap?

- Betyár nem harapós.

- De megeshet, hogy segítségre lesz szükségem.

- Bármikor szólhatsz, ha tényleg...

- Jó, akkor csak annyit mondok, hogy szeretném, ha elkísérnél, mert egyszerűen élvezem a társaságodat

Thalia erre már nem tudott mit felelni. Követte a férfit a hátsó ajtón át a kertbe.

- Jó kutya! Igazán türelmesen viselkedtél, Betyár.

Luke megborzolta a kutya selymes szőrét, de csak egy gyászos pillantást kapott érte cserébe.

- Nem tetszik nekem, hogy így viselkedik - szólt oda Thaliának.

- Mi baja lehet?

- A múlt héten kezeltem egy sérülést a lábán, amikor édesanyád behozta hozzám. A sebe azóta kitisztult, már fájdalmai sincsenek, mégis rossz bőrben van, pedig semmi rendellenességet nem látok rajta. Soványabb, és közel sem olyan eleven, mint korábban.

Thalia letérdelt Luke mellé a fűbe, és aggódó arccal ránézett.

- Beteg?

-Nem hiszem. Biztos, ami biztos, hozzátok be az állatkórházba jövő héten, hogy megvizsgálhassam a laborban is. Talán nem vettem észre valamit.

Az is lehet, hogy észrevettem, csak nem a megfelelő következtetést vontam le belőle, gondolta Luke. Egy biztos, ennek a kutyának valami baja van.

Thalia kissé odébb húzódott a férfitól.

- Jó, majd megmondom anyának.

- Mit mondasz meg anyádnak? - kérdezte Lorraine, aki épp most jött lefelé a lépcsőn, hogy csatlakozzon hozzájuk. Időközben Átöltözött melegítőbe, amelynek felső részén nagy betűkkel a következő felirat állt: NEM LESZ EDÉNKERT-VÁROS!

- Kicsit aggódom Betyár miatt - magyarázta Luke, Felállt, Thalia szintén. A kutya nem mozdult, csak ült, és szomorúan nézte őket.

Lorraine elkomorodott.

- Mi a gond vele?

- Még nem tudom biztosan.

Kissé nyúzott mostanában, az igaz - tűnődött Lorraine, majd felemelte a fejét, és szigorúan a kutyára nézett. - Betyár, mi bajod van?

A skót juhász felállt, lompos farkát lassan, kedvetlenül csóválva odasétált a gazdájához. Lorraine lehajolt, és megsimogatta a fejét.

- Hány éve él veletek Betyár? - érdeklődött Luke.

- Pár éve. Egy farmer barátomtól kaptam, aki eladta mindenét, és Denverbe költözött. Épp akkor halt meg Mackó. Biztosan emlékszel rá.

Luke bólintott. A tizenöt éves kuvaszt még ő is ismerte.

- Szóval, itt aztán van hely bőven - mutatott körbe Lorraine a nyitott kapun túl elterülő dimbes-dombos birtokra, amelyen rengeteg fenyőfa díszelgett. - Ráadásul mindig tetszettek a skót juhászok. Boldogan befogadtam hát Betyárt, és úgy tűnt, hamar megszokta az új helyét. De mostanában - ráncolta össze a homlokát Lorraine - mintha napról napra öregedne.

- Kiderítem, mi baja van - ígérte meg Luke, majd Thaliára nézett, aki mindvégig csendben hallgatott. - Mennem kell -jelentette be célzatosan, de úgy tűnt, a lány nem túlságosan törődik vele. Őt azonban nem lehetett ilyen könnyen lerázni. - Elkísérsz az autómig?

- Miért? Elfelejtetted, hol parkoltál?

Thalia megpróbálta elfojtani a mosolyát, de Luke átlátott a szitán.

- Szívesen elismerem akár még ezt is, ha akkor elkísérsz - válaszolta.

- Vagy úgy, vonta fel a szemöldökét a lány rejtélyesen. Mindjárt jövök, anya. Majd szeretnék beszélni veled, szólj, hogy ne felejtsem el!

Luke kíváncsi lett volna, vajon miről.

Elindultak a kapu felé, de ekkor Lorraine Luke után szólt. Amikor a férfi megfordult, az asszony bűnbánó hangon mentegetőzni kezdett:

- Sajnálom, hogy így beszéltem az édesanyáddal. Megmondanád neki, hogy...

- A világ minden kincséért sem.

- Ezt meg hogy érted? - kérdezte az asszony sértődötten. - Fogalmad sincs, mit akartam mondani.

- Akkor sem. Ez a ti kettőtök ügye, nem áll szándékomban belekeveredni. Thalia elismerően nézett a férfira.

- Megértelek! - biccentett oda neki.

- Szóval mindössze annyit üzenek neki, hogy soha! - fejezte be Lorraine, csak azért is.

- Jaj, anya! - nevetett Thalia. Egy perc, és itt vagyok.

Elindultak kifelé, Lorraine ott maradt, és látszott rajta, hogy még mindig füstölög magában.

Amikor a Cherokee terepjáróhoz értek, Luke Thaliához fordult.

- Nagyon szeretném, ha szombaton te is meg az édesanyád is ott maradnátok a születésnapi bulimon.

A lány felhúzta a szemöldökét. Vajon Luke viccel?

- Mi azért megyünk, hogy feldíszítsük a házat - emlékeztette. - Szó sem lehet róla!

-Ne feledd, az a nap az én születésnapom! - hangsúlyozta Luke, és aranybarna szeme csak úgy ragyogott. - Teljesítened kell a kívánságom!

Thalia belegondolt, vajon mit is kívánhat tőle a férfi, és elakadt a lélegzete. Nagy nehezen bírta csak kinyögni:

- A pónilovat már megkaptad hétéves korodban.

- A Porschét meg tizenhat évesen, tudom. De most harmincegy leszek, és semmi másra nem vágyom, csak rád... mármint, hogy ott legyél az ünnepségen.

A lány szája kiszáradt, alig bírt megszólalni.

- Nem mindig kapja meg az ember, amit szeretne, még a születésnapján sem.

- Ez célzás akart lenni a te tizenhatodik születésnapodra?

Luke hátrasimított egy rakoncátlan tincset Thalia arcából, mire a lány összerándult.

- Ezt ne csináld! - tiltakozott hevesen.

- Mit ne csináljak?

-Ne játszadozz a hajammal, és ne emlékeztess a tizenhatodik születésnapomra!

- Miért ne? Nagyon kellemes emlékeim fűződnek hozzá...

- Neked lehet, de én nagyon szégyellem magam, ha csak eszembe jut. Egyébként is, az már rég elmúlt. - Thalia felemelte a fejét, és Luke szemébe nézett. - Köszönöm, hogy megvizsgáltad Betyárt. A jövő héten bevisszük hozzád.

Úgy tűnt, a férfi mondani szeretne még valamit, de az utolsó pillanatban meggondolta magát.

- Rendben. Nemsokára találkozunk.

Thalia megvárta, amíg Luke beszáll az autóba, búcsút int, majd elhajt. Teltek a percek, de ő még mindig csak állt ott, szórakozottan.

Nem hitte volna, hogy Luke Dalton ennyire felkavarja - arra pedig végképp nem számított, hogy már a férfi puszta jelenlététől is lámpalázas lesz.

Megfordult, és elindult befelé. Beszélni akart az édesanyjával, de nem nagyon tudta összeszedni a gondolatait - állandóan csak Luke járt a fejében...

3. FEJEZET

- Már itt is vagyok, anya! Akkor beszélgessünk, jó?

Lorraine felnézett a tűzhely mellől, ahol épp valami pirosat kevergetett egy serpenyőben.

- Miről?

- Arról, hogy mi folyik közted és Luke édesanyja között. Lorraine összeráncolta a homlokát.

- Vagy úgy. Hát, ismered Sylviát...

- Igen, de téged is ismerlek - felelte Thalia, miközben belekukkantott a serpenyőbe. Úgy tűnt, lecsó lesz vacsorára. - Édenkert-város miatt kaptatok össze?

Az édesanyja felsóhajtott.

- Igen, de ha az nem lenne, adódna helyette valami más. A lényeg, hogy alig adták el Daltonék a birtokuk nagy részét, olyan hamar megindult az építkezés rajta, hogy a környékbeliek közül senki sem tudta, mi folyik itt.

- Biztos vagyok benne, a terveket ugyanúgy jóváhagyta az önkormányzat, mint bármely más esetben.

- Az lehet, de értesítettek róla bárkit is közülünk? És ez még a kisebb baj.

- Hogy érted?

- Erős a gyanúm, Sylvia szándékosan tette az egészet, csak azért, hogy bosszantson. A birtokunk három oldalról már így is közre van fogva. A tervek szerint nemsokára megépül az Édenkert-város kettő, márpedig ha elfogadják, teljesen be leszek kerítve, a negyedik oldalról is!

- De hát még csak út sincs azon az oldalon! - mutatott rá Thalia. - Egy kicsivel sem leszel jobban bekerítve, mint most.

Lorraine jelentőségteljesen bólogatni kezdett.

- Pontosan, ahogy mondod: már most be vagyok kerítve, és ez nagyon bosszant. Nem csoda, ha azért küzdők, hogy állítsák le az építkezés következő szakaszát -jelentette ki, miközben rábökött a „NEM LESZ EDENKERT-VÁROS!" feliratra a melegítőjén. - Képzeld, tüntetést szerveztem ellenük! Ezúttal nem lesz olyan könnyű dolguk a városházán, legalábbis harc nélkül biztosan nem fogadtatják el a terveiket.

Thalia felsóhajtott.

- Mi szükség erre, anya? Szerintem ezek az új házak egyáltalán nem rosszak.

A kaliforniai viszonyokhoz képest egész biztosan nem, tette hozzá magában, bár itt Coloradóban lehet, hogy sokan keveslik a személyes teret közöttük.

- Még hogy nem rosszak! - nézett nagyot Lorraine. - Szerintem borzasztóak.

- Mi olyan borzasztó bennük?

- Micsoda kérdés, egyszerűen... egyszerűen újak! Utálom az új dolgokat.

Ez elég hihetően hangzott, hiszen Lorraine egy viktoriánus stílusban épült házban élt, ódon bútorok között.

- Az új embereket is?

- Ugyan, dehogy, az emberekkel nincsen semmi bajom, egyszerűen csak azt szeretném, ha a város megmaradna olyannak, amilyen mindig is volt. Ehelyett mi történik? Egyre csak terjeszkedik, duzzad, mint egy... mint egy rosszindulatú daganat. Ezért kezelem személyes ügyként, hogy véget vessünk ennek a borzadálynak.

Thalia ismerte anyjának ezt az arcát. Már előfordult ilyesmi korábban is, például amikor Lorraine tiltakozást szervezett, hogy az új általános iskola ne épülhessen fel azon a helyen, amelyet ő elfogadhatatlannak talált. Más alkalommal egy korábban parknak szánt földterület kiárusítását sikerült megakadályoznia hasonló eszközökkel.

Eddig minden ilyen jellegű harcát megnyerte, csakhogy sohasem állt vele szemben Sylvia Dalton, akibe legalább annyi makacsság szorult, mint belé, ha nem több.

Thalia nem örült túlzottan, hogy anyja ilyen erőszakos eszközökhöz folyamodik.

- Remélem, nem szándékozol egymagadban egy buldózer elé állni - jegyezte meg aggodalmaskodva.

Lorraine felnevetett.

- Ugyan, dehogy! Most is, mint mindig, egyetért velem az egész város. Készek vagyunk megtenni bármit, csak hogy véget vessünk ennek a szörnyűségnek, de neked igazán nem kell aggódnod emiatt. Sylvia hamarosan leszáll majd a magas lóról, meglátod.

Talán tényleg így lesz, tűnődött Thalia. Végül is Sylvia már Luke gondja. Vállat vont.

Lorraine megértő pillantást vetett rá.

- Félsz, hogy Sylvia makacssága megviseli Luke-ot?

- Semmi közöm hozzá.

- Na, csak ne légy olyan biztos ebben! Látom, amit látok. Ahogy ma rád nézett... -Elég, anya! Luke szemében én csak John alkalmatlankodó kishúga vagyok.

Thalia elhatározta, hogy megpróbálja másra terelni a szót. - Hol van a zsemle? Ha jól látom, kész a lecsó.

Lorraine szívből felnevetett.

- Ez nem lecsó, ez spagettimártás. De ha ennyire éhes vagy, már most elő vehetsz egy csomag tésztát abból a szekrényből, és megterítheted az asztalt.

Vacsora után majd elviszlek, és megmutatom, mi minden változott meg a mi jó öreg kisvárosunkban... így is tett.

Másnap Thalia meglátogatta Emilyt, hogy kifaggassa, mit gondol Édenkert-város építéséről.

- Olvasd el magad! - nyújtotta át a barátnője a helyi újság, a Shepherd's Pass Review legfrissebb számát. Később aztán, amikor épp nem kellett a vevőkkel foglalkoznia, megosztotta Thaliával a saját véleményét is: - A telket Daltonék adták el egy texasi építésznek, Joe John Jeff Jordannek, akit mindenki csak Négy Dzsének hív -kezdett bele. - Négy Dzsé jóformán a semmiből bukkant elő, de behízelgő modorával mindenkit azonnal elbűvölt. Meg is kapta az összes engedélyt, és olyan gyorsan belefogott az építkezésbe, hogy még észbe kapni sem maradt időnk.

- Nagyjából ezt állítja anya meg a helyi újság is - bólintott Thalia. - Sőt anya szerint mindenki egyetért vele abban, hogy le kell állítani az építkezés következő szakaszát. Igaz ez?

- Aligha! - nevetett Emily. - Nagyjából fele-fele arányban oszlanak meg a vélemények. Az egyik oldal mereven elutasítja a terveket, édesanyáddal az élen, a másik oldal legalább ilyen megszállottan támogatja az építkezést. Az ő hangadójuk Négy Dzsé, Mrs. Dalton és Michael Forbes. Biztos emlékszel még Mike-ra. Együtt érettségizett a bátyáddal és Luke-kal, menő ügyvéd hírében áll.

- Nem nagyon emlékszem rá.

- Ha szeretnéd látni a két tábort harc közben, menj el szerdán este hétkor a városházára, akkor lesz a közgyűlés. Valószínűleg semmilyen döntés nem születik még, viszont egészen biztosan szóba jön minden egyes apró részlet az üggyel kapcsolatban. -Emily megvonta a vállát. - Már ha egyáltalán kíváncsi vagy a részletekre...

Thalia savanyú képét vágott.

- Hát, nem igazán, de kénytelen leszek tájékozódni anya miatt, hiszen ő benne van a sűrűjében. - Kíváncsi tekintettel a barátnőjére pillantott. - Te melyik oldalon állsz?

- Azt hiszem, részben igaza van mindkét pártnak - felelte Emily. - Szerintem a házak nagyon aranyosak, állítólag az újak még szebbek lesznek, és persze drágábbak is. Másrészről, egyáltalán nem örülök, hogy ennyi minden megváltozott a mi kis városunkban - sóhajtotta. - Nem tudom, mit gondoljak.

Emily jól látta a helyzetet, állapította meg Thalia, ahogy sorra látogatta régi ismerőseit, és elbeszélgetett velük Édenkert-város ügyéről. A vélemények valóban úgy fele-fele arányban oszlottak meg. Eltűnődött, vajon Luke mit gondol erről - valószínűleg az édesanyját támogatja. Végtére is Daltonék szép kis összeget kaptak a telekért... nem mintha rászorultak volna a pénzre. Családjuk az elsők között települt Shepherd's Passba, több nemzedék alatt nagyon is tehetősekké váltak.

Luke felhívta Thaliát hétfő este telefonon, és megkérdezte, nincs-e kedve moziba menni vele. A lány azonban kikosarazta. A férfi kedden reggel újra próbálkozott, de Thalia ismét nemet mondott, arra hivatkozva, hogy édesanyja virágüzletébe új áru érkezik, és fogalma sincs, mikor végez a könyveléssel.

Luke-ot persze nem lehetett ilyen könnyen lerázni, ezt Thalia is sejtette. Így aztán egyáltalán nem lepődött meg, amikor kedden délben a férfi beállított egy tucat szendviccsel, amelyet a Szendvicsbárból hozott. A lány úgy tett, mint aki nem lát a szemétől, gépiesen rámosolygott az orvosra, de tovább matatott az irattartó fiókban.

- Segíthetek valamiben?

- Ó, hogyne! - mosolygott vissza Luke megnyerőén. - Segíts eltüntetni ezeket a szendvicseket! - mutatta fel a méretes papírzacskót.

- Igazán kedves vagy, de még nem végeztem a dolgommal.

Pauline kisasszony, aki a telefonos rendeléseket fogadta az elülső asztalnál, a fejét csóválta.

- Ugyan, Thalia, itt az ideje, hogy te is megebédelj végre!

- Tulajdonképpen ettem már - szabadkozott a lány, pedig csak egy szelet csokit kapott be úgy egy órája. - Ne haragudj, Luke, de házhoz kell még szállítanom néhány megrendelést. Pár perc múlva indulok.

A férfi csalódottságot színlelt.

- Ha így áll a dolog, nincs mit tenni. Kiveszek egy szendvicset, a többit itt hagyom Pauline kisasszonynak meg édesanyádnak, hátha megéheznek.

- Köszönjük, de ez igazán nem szükséges.

- Persze, persze.

Luke benyúlt a zacskóba, és kivett egy csinosan csomagolt szendvicset.

- Rengeteg dolgod lehet, Thalia..., reggeltől estig elfoglalt vagy...

A lány rögtön megértette, hogy az orvos az ő változatos kifogásaira céloz.

- Eljössz a közgyűlésre holnap este? - érdeklődött Luke, miközben kibontotta a papírt, amelyben egy hatalmas, háromszög alakú szendvics rejlett.

- Még fogalmam sincs - felelte a lány kitérőén, bár már rég eldöntötte, hogy elmegy. Támogatnia kell az édesanyját, aki megkérte, hogy legyen ott már fél órával korábban.

- És te? Eljössz?

- Én sem tudom még - vont vállat Luke, miközben belesett a két szelet kenyér közé, és szemmel láthatóan elégedettséggel töltötte el, amit ott látott. - Hogy van Betyár?

- Változatlanul. Nem felejtettük el, amit kértél, bevisszük az első adandó alkalommal.

-Rendben.

Luke Pauline kisasszonyhoz fordult.

- Mi újság Gertrúddal? Jól érzi magát?

- Ó igen, doktor úr. Újra a régi. Örökre hálás leszek azért, amit érte tett.

- Csak a dolgomat tettem - szerénykedett az orvos. - Nos, ha a jelenlévő két bájos hölgy egyike sem óhajt velem ebédelni, talán jobb lesz, ha távozom.

- Én nagyon szívesen csatlakozom hozzád - szólalt meg Pauline kisasszony, szokása szerint megfeledkezve a magázásról.

- Húzd ide a széket, Lucas, és foglalj helyet! - így fel tudom venni a telefont, ha kell, mégis nyugo...

A pultnál ekkor megszólalt egy csengő. Thalia, aki már majdnem befejezte a könyvelést, felegyenesedett.

- Ez anya lesz mondta. - Elkészültek a megrendelések. Ha megbocsátotok

Thalia valószínűnek tartotta, hogy meg sem hallották, amit mondott, annyira elmélyülten vizsgálgatták a szendvicseket tartalmazó papírzacskó belsejét.

Miután eltüntetett néhány szendvicset, Luke kéjesen megveregette a hasát.

- Egy falattal sem bírok többet enni - fújt nagyot elégedetten. Pauline kisasszony elmosolyodott.

- Ez bizony nekem is jólesett - csatlakozott lelkesen. - Ugorj be hozzánk máskor is, Lucas, amikor csak akarsz!

- Úgy lesz - ígérte a férfi melegen, majd felállt. - Most vissza kell mennem dolgozni, hogy Miller doki is elmehessen ebédelni.

- Menj csak! - bólintott Pauline kisasszony nyájasan, miközben gondosan megtörölte a száját egy papírszalvétával. Még valami, Lucas!

Az orvos már a kilincsen tartotta a kezét, amikor megfordult.

- Igen, asszonyom?

- Hallottam, amikor Thalia megígérte az édesanyjának, hogy ott lesz holnap este a közgyűlésen. Fel nem foghatom, miért mondta neked, hogy még nem döntötte el.

Mindenesetre cseles megoldás, nyugtázta magában Luke.

- Talán meggondolta magát - próbálkozott hangosan a kézenfekvő magyarázattal. - Nőknél nem ritka az ilyesmi.

- Csakhogy Thalia más, mint a nők többsége. Még sohasem ismertem senkit, aki ennyire komolyan vette volna a dolgokat - jegyezte meg töprengő arccal Pauline kisasszony. - Amit megígér, azt meg is tartja. Márpedig megígérte az édesanyjának, hogy elmegy. Csak azért mondom mindezt, hátha érdekli - tette hozzá ártatlan mosollyal.

- Érdekel, nem tagadom. Nagyon is érdekel - vallotta be Luke. - Köszönöm, Pauline kisasszony. Jövök magának eggyel! - Azzal Luke kinyitotta az ajtót, búcsút intett, majd fütyörészve kilépett a Csinos Csokrocskákból.

- Kit látnak szemeim!

Thalia épp a városháza szökőkutjánál állt, amikor Luke mosolyogva megszólította. A lány gyanította, hogy ez elkerülhetetlen lesz, ezért nem is próbált meglepődést színlelni.

- Nahát, micsoda véletlen! -jegyezte meg szárazon. - Azért jöttél, hogy támogasd édesanyádat, ugye?

- Leginkább azért jöttem, hogy lássalak.

A férfi kendőzetlen őszinteségétől Thalia teljesen zavarba jött.

- Nocsak! - bökte ki végül, majd ismét a tanácsterem felé vette az irányt, amelynek emelvényén az elmúlt órában felszólalás felszólalást követett. A hét megválasztott tanácstag lemondó arccal ült és hallgatott.

- Nem mondanám, ha nem így lenne - csapódott Luke ismét a lány mellé, majd egy olyan székhez vezette a hátsó sorokban, ahol, ha halkan is, de lehetett beszélgetni - az első sorokban tömörülő élharcosok hangos bekiabálásai ugyanis elnyomtak minden szót.

- Az igazat megvallva, igyekeztem távol tartani magam ettől a csetepatétól - folytatta a férfi. - Megértem mindkét felet. Az ember azt hinné, könnyen meg lehetne találni a középutat... - Vállat vont. - De abból, amit eddig hallottam, úgy tűnik, egyik fél sem hajlandó engedni a negyvennyolcból. És nagyjából itt vége is a történetnek.

Ebben a pillanatban egy Thalia számára ismeretlen férfi lépett az emelvényre. A haja ősz volt, a tartása egyenes, fehér, széles karimájú cowboykalapot és hosszú szárú bőrcsizmát viselt.

- Ki ez a férfi? - kérdezte Thalia suttogva.

- A nagy Négy Dzsé, személyesen: Joe John Jeff Jordán, a kivitelező. Texasi. Amikor Négy Dzsé beszélni kezdett, a lány szélesen elmosolyodott.

- Nem mondod! Ordít a kiejtéséről...

Luke visszamosolygott, amúgy is vonzó vonásai felfénylettek.

- Az emberek teljesen belefeledkeznek az ízes beszédjébe, arra már nem is igen figyelnek, mit mond. Amúgy értelmes fickó.

- Elhiszem.

A hatalmas terem lassan elcsendesedett, a magas texasi férfi megnyugtató hangján kívül egy pisszenést sem lehetett hallani. Mindkét tábor, Lorraine-t és Sylviát is beleértve, némán hallgatott.

- Ki az az ember, aki édesanyád fülébe suttog? - kérdezte Thalia.

- Nem emlékszel rá? Michael Forbes.

- Az ott Mike Forbes? - A lány elismerően bólintott. - Emily mondta, hogy ügyvéd lett ő is, akárcsak az édesanyja. Gyanítom, neki nem okozott különösebb nehézséget, melyik oldalra álljon.

- Ismered az ügyvédeket.

- Eléggé. Nemrég váltam el egytől.

Luke élesen Thaliára pillantott. - Akkor biztosan nem lep meg, ha elárulom, Mike azután csatlakozott Négy Dzséhez és anyához, miután látta, mennyi pénz forog kockán. - Odahajolt a lányhoz. -Mindenesetre úgy tűnik, Négy Dzsének köszönhetően az indulatoktól túlfűtött „tűzijáték" ma elmarad.

A férfi olyan közelről suttogott, hogy forró leheletétől megrebbentek Thalia aranyszőke hajszálai, és csiklandozni kezdték a fülét. A lány megborzongott, majd kissé elhúzódott.

- Itt voltál akkor is, mikor a mi drágalátos anyáink mondták el a magukét?

- Sajnos nem. Nem értem ide.

Négy Dzsé épp ekkor kerekítette le a szónoklatát.

-...és ezért azt szeretném mondani Shepherd's Pass egykori, jelenlegi és jövendőbeli kedves lakosainak, tősgyökereseknek és frissen idetelepülteknek egyaránt, jó esélyünk van arra, hogy meg tudunk majd egyezni. Egy olyan szabad országban, mint a miénk, leülhetünk egymás közt, és mindenki elmondhatja a véleményét. - Színpadias mozdulattal szélesre tárta a két kezét. - Velem lehet vitatkozni, állok rendelkezésükre. Nagyon köszönöm szíves figyelmüket.

Amikor elhagyta az emelvényt, mindkét tábor megtapsolta.

Kelly polgármester akkorát sújtott a kalapácsával az asztalra, mintha eddig csak a lehetőséget várta volna.

- Azt hiszem, mindnyájan egyetértünk abban, hogy kár lenne bármit is hozzátennünk ehhez a szónoklathoz - jelentette ki fennhangon. - A közgyűlést berekesztem! Javaslom, mindenki fontolja meg otthon a ma este hallottakat.

Thalia összeráncolta a szemöldökét.

- Ez gyors volt.

- Igen, de úgy tűnik, senki nem bánja. Mit szólnál ahhoz, ha most te meg én...

- Sajnálom - szakította félbe a lány -, anya ott siet az ajtó felé, szeretném utolérni. Thalia felállt, és áthajolt Luke válla felett.

- Anya! - kiáltotta.

- Igen? - fordult a hang irányába Lorraine. - Á, te vagy az!

- Miért, mit gondoltál? Hová sietsz ennyire?

-Beszélnem kell Négy Dzsével! Hallottam, amint azt mondta, átmegy az Itató Odúba, szóval...

- Na és velem mi lesz? Semmi kedvem bárba menni, és hallgatni, ahogy tovább vitatkoztok Édenkert-városról.

- Vagy úgy. - Lorraine pislogott egyet-kettőt, összeráncolta a homlokát, majd nem sokkal később előrukkolt az ötletével: - Mit szólnál hozzá, ha Luke kísérne haza? Drága fiam, ugye, szívesen hazakíséred Thaliát?

- Számíthatsz rám, Lorraine! - mosolygott a férfi jóságosan.

- Remek. Akkor én már itt sem vagyok. Későn jövök, ne maradj fenn túl sokáig, Thalia.

Lorraine elsietett. A lány morcosán visszaült a székére.

- Szépen nézünk ki. Lerázott a saját anyám.

- Ne aggódj, én még itt vagyok - vigasztalta Luke. - Mehetünk?

- Úgy tűnik, nem maradt más választásom..., de azért köszönöm. Luke felnevetett.

- Hogy te milyen kedves vagy...!

-Ne haragudj! - sütötte le a szemét Thalia zavartan. Felálltak, és elindultak az ajtó felé. - Nem úgy értettem... A terem gyorsan kiürült.

- Hol parkoltál? - kérdezte Thalia, hogy másra terelje a szót. - Későn érkeztél, biztosan nehezen találtál helyet az autódnak.

- Ami azt illeti, nagyon is egyszerűen ment - vigyorodott el Luke hamiskásan. Mindig akad egy üres hely a garázsunk előtt, most is ott áll a kocsim.

-De... tessék?

- Gyalog jöttem - mutatott Luke a sportcipőjére. Thalia csak ekkor vette észre, hogy a férfin melegítőnadrág van, és póló... Luke puszta jelenléte annyira lekötötte a figyelmét, hogy fel sem tűnt neki alkalomhoz nem illő öltözéke.

- Akkor hogyan mondhattad anyámnak, hogy hazaviszel? - szegezte Luke-nak a kérdést.

- Nem azt mondtam, hogy hazaviszlek, hanem azt, hogy hazakísérlek, és így is lesz.

- De... több mint két mérföld az út hazáig!

-Na és? Ha jól látom, egészséges vagy, mint a makk. Sétálni csak tudsz, vagy tévedek? Ahogy elnézem a lába... a cipőd, kényelmesnek tűnik. Ráadásul nagyon kellemes esténk van. Mi akadálya hát, hogy gyalog menjünk?

- Tulajdonképpen semmi - bökte ki Thalia némi hallgatás után. - Igazából jól is esne egy kis séta,

- Én is így gondoltam - helyeselt Luke, majd kinyitotta a lánynak az ajtót. - Csak utánad!

Thalia vett egy mély lélegzetet, és kilépett az utcára.

Ráérősen ballagtak Shepherd's Pass utcáin. A belvárosban nagyrészt még üzletek mellett vitt az útjuk, de ahogy a település széle felé közeledtek, a boltokat lakóházak váltották fel. Senki sem járt rajtuk kívül az utcákon, végtelen csend és nyugalom uralkodott mindenfelé.

Pontosan úgy alakult az este, ahogyan Luke remélte: kettesben maradhatott Thaliával; nem kellett versenyre kelnie senkivel a kegyeiért, ráadásul a kihalt utcákon semmi nem vonta el a figyelmüket egymásról. Ezért döntött úgy, hogy gyalog jön a közgyűlésre, bár neki egy újabb mérföldet kell gyalogolnia majd Lorraine házától hazáig.

- Szeretsz állatorvos lenni? - szólalt meg Thalia váratlanul. Hangjából kiérződött az őszinte érdeklődés.

- Igen - felelte Luke. - Nagyon is.

- Meglepődtem, amikor hallottam, hogy az lettél.

A lány gondosan körülnézett, bár nyomát sem lehetett látni semmilyen járműnek majd lelépett a járdáról az úttestre. Luke féltő gondoskodással belekarolt, és átkísérte a túloldalra. Thalia kissé meglepődve nézett rá, de nem ellenkezett. A férfi zavartalanul folytatta a beszélgetést.

- Meglepődtél? Miért?

- Azt hittem, embereket szeretnél gyógyítani, legalábbis mindig ezt mondtad.

- Eredetileg így is gondoltam. De aztán idővel rájöttem, hogy az állatokat jobban szeretem.

- Ezen nem csodálkozom -jegyezte meg fanyar mosollyal a lány.

- És te? - kérdezett vissza Luke.

- És én?

- Lorraine említette, hogy egy biztosítótársaságnál dolgozol.

- így van. Az Insurance World nemzetközi biztosító országos hivatalának vagyok az ügyvezető igazgatója.

- Szereted a munkád?

- Hát persze - felelte Thalia önérzetesen.

- És teljesen kitölti az életed?

- Úgy valahogy.

- Ez nem hangzott valami meggyőzően, Thalia.

- Pedig elhiheted - nézett szúrósan Luke-ra a lány. - Teljesen kielégít a munkám, a lehetőségeim határtalanok. Pár hét múlva vissza is megyek a céghez.

-Miért?

- Most mondtam.

- Ugyan már! Amit elmondtál, az egy felszínes beszélgetésben talán megállná a helyét, én azonban arra lennék kíváncsi, miért akarsz visszamenni Kaliforniába, ha édesanyád és mindenki, akinek számítasz, itt él Coloradoban. Itt is dolgozhatnál: tárt karokkal fogadnának számtalan helyen.

- De... - kezdett bele Thalia, mondandója azonban mély, zaklatott sóhajtásba fulladt. - Te ezt nem értheted. Én már... én már ott élek. Berendezkedtem. Ott van az otthonom.

- Itt is van otthonod.

- De barátaim is maradtak ott...

- Nem kétlem, de hidd el, a régi barátaidat nem pótolhatja senki.

A lány nem válaszolt. Néma csendben bandukoltak egy ideig, elhaladtak jó pár tömbház mellett. Nagy sokára Thalia törte meg a csendet:

- Mire akarsz kilyukadni, Luke?

- Amire Óz, a Nagy Varázsló: mindenütt jó, de legjobb otthon, Dorka... Thalia nevetve megcsóválta a fejét.

- Csakhogy az én otthonom már Kaliforniában van.

- Nem, nem! Kaliforniába a sikeres pályafutásod csábít vissza, az otthonod viszont itt van.

- Nekem fontos, amit elértem. Komolyan veszem a munkám, nem rúghatok fel egyik napról a másikra mindent, csak hogy egy pillanatnyi szeszélynek engedve hazaköltözzem.

- Te mindent komolyan veszel, angyalom, túl komolyan, ha engem kérdezel.

- De nem kérdezlek.

- Elmondom én a véleményem a nélkül is, önként és dalolva. - Itt az ideje egy kicsit feldobni a hangulatot, gondolta Luke. Nem akarta, hogy a lány még ennél is hűvösebb legyen vele szemben, ezért feladta a labdát: - Te pedig megcáfolhatsz, önként és dalolva.

- Köszönöm. Akkor élek is a lehetőséggel. Tegyük fel, hogy fittyet hánynék a szakmai érvényesülésemre, és csak úgy otthagynám a munkámat, az életemet, a barátaimat Kaliforniában. Ez... ez egyszerűen megbocsáthatatlan lenne...

- Én megbocsátanék érte - szólt közbe Luke kedvesen. - És édesanyád is megbocsájtana, sőt Emily is.

- Lehet. De én nem tudnék...

Thalia elharapta a mondatot, és a válla felett a férfira pillantott. Épp egy sötétebb szakaszon haladtak át, így az orvos nem láthatta a lány arckifejezését, de a hanglejtéséből világosan érződött, hogy a legszívesebben hagyná ezt a témát.

Luke azonban nem hagyta.

- Nem tudnál megbocsátani magadnak, ugye ezt akartad mondani?

- És ha igen? A lényeg az, hogy nem akarok hazajönni..., úgy értem, vissza, Coloradoba. Mármint, hogy itt éljek.

- Na, látod! - vágta ki a férfi diadalmasan. - Végre megszólalt az igazi éned, aki Shepherd's Passt nevezi az otthonának.

- Csak nyelvbotlás volt.

- Ugyan. Itt születtél, itt nőttél fel, ez a te otthonod. Tisztában vagyok vele, mit érzel, mert én is átéltem ugyanezt. Soha nem akartam itthon dolgozni, és lám: itt vagyok. Belül te is ezt szeretnéd, csak még nem mered bevallani.

Bár teljesen elmerültek a beszélgetésben, a sarkon ösztönösen befordultak a Heavenly Lane-re.

- Nem ismersz eléggé ahhoz, hogy ilyen magabiztosan kijelenthesd, mire vágyom. Tulajdonképpen egyáltalán nem ismersz, amióta felnőttem, legfeljebb arra a meggondolatlan kamaszlányra emlékezhetsz, aki annak idején voltam - nézett Thalia harciasán a férfira.

- Soha nem tartottalak meggondolatlannak -jelentette ki Luke teljes meggyőződéssel. - Nekem elhiheted.

- Hogyan mondhatsz ilyet azok után, amit tettem?

- Valóban elképesztő dolgot műveltél - folytatta Luke, és hallani lehetett, hogy így is gondolja. - Az időzítés, az tényleg meggondolatlannak tűnt, de amit tettél, az korántsem.

- Jaj, Luke - nyöszörgőit Thalia kétségbeesetten -, tisztára bolondot csináltam magamból, és én utálok bolondnak látszani! Azóta is bánom, amit tettem.

- Ezt szomorúan hallom - felelte a férfi, miközben a kezét jó mélyen beledugta a nadrágzsebébe, nehogy akaratlanul is megsimogassa a lányt. - Mindenki bolondot csinál magából néha, hidd el! Velem is megtörtént már párszor. Én igazán nagyra értékeltem az ötletedet, csak...

- Tudom. Túl fiatal, meg túl öreg... túl hogyishívják - idézte fel Thalia.

- Pontosan. De csak azért, mert akkor rossznak találtam az időzítést, még ne hidd rólam, hogy szívtelen vagyok. Attól a naptól kezdve úgy kerültél, mint egy pestisest, egészen mostanáig...

- Attól a naptól kezdve alig láttalak, egészen mostanáig. Az élet ment tovább, én pedig próbáltam elfeledni, ami történt. Elmentem egyetemre, férjhez mentem...

- És elváltál.

-Megesik az ilyesmi. - Thalia néhány másodpercig mereven maga elé nézett, majd így szólt: - Én legalább kipróbáltam a házasságot. Te még csak kísérletet sem tettél rá.

- Ez igaz - ismerte el Luke. - Bár eljegyeztem egy lányt. Szerencsére még időben észbe kapott.

-Én sajnos nem úsztam meg ilyen könnyen. Az a tudat, hogy tönkrement a házasságom... - Thaliából egyszerre kifakadt minden keserűsége. Majdnem belehaltam, Luke. Megpróbáltam mindent, isten a tanúm, és a férjem is megpróbált mindent, de hiába. Három év meddő küszködés után bölcsebbnek tűnt, ha elfogadjuk a megváltoztathatatlant, és távozunk egymás életéből.

- Rendes fickó volt?

- Fura kérdés - tűnődött el Thalia hosszasan. - Igen - felelte végül -, nagyon rendes fickó volt. Ügyvéd. Szereti a munkáját, ért is hozzá, és keményen dolgozik. A házasságán is keményen dolgozott, de mégis... Talán túl fiatalon házasodtunk össze, és felnőve teljesen más irányba bontakoztunk ki.

- Sajnálom -jegyezte meg Luke -, de azért örülök is.

- Örülsz?

- Annak örülök, hogy hazajöttél; ha férjnél lennél, biztosan nem jöttél volna. Ha mégis, valószínűleg magaddal hoztad volna a férjed is, és az nem lenne jó.

- Mármint kinek?

Megérkeztek Lorraine házához, amelyre teljes sötétség borult, leszámítva a verandán égő lámpa halvány fényét. Felsétáltak a lépcsőig, a fenyőtüskék csak úgy ropogtak a talpuk alatt.

Luke előre-hátra hintázott a sarkán.

- Nekem. Nekem nem lenne jó - bökte ki végül.

- Nem értelek.

- Dehogynem.

A férfi nem bírta tovább, kivette a kezét a zsebéből, és finoman megérintette Thalia vállát. A lány összerezzent, de nem lépett hátrébb, és más módon sem ellenkezett.

- Tényleg nem értelek - ismételte meg Thalia kissé elfúló hangon, mintha futott volna. Pedig nem futott.

- Akkor megmagyarázom. - Luke előhúzta a másik kezét is, és gyengéden megemelte Thalia állat. - Ha a férjeddel jöttél volna, nem tehetném ezt lelkiismeret-furdalás nélkül - súgta, majd előrehajolt, és megcsókolta a lányt.

4. FEJEZET

Nem hitte volna, hogy a férfi csak így megcsókolja.

De azt sem hitte volna, hogy ő meg viszonozni fogja a csókot, pedig pontosan ezt tette. Átölelte Luke-ot, és olyan szenvedélyesen csókolta vissza, hogy maga is megdöbbent.

Szűzanyám, ezt nem lenne szabad! - figyelmeztette egy belső hang. Megpróbálta összeszedni magát, hogy el tudjon húzódni Luke-tól, de úgy tűnt, elillant minden önfegyelme. Csak mikor egy arra haladó autó fényszórója élesen megvilágította őket, akkor sikerült annyi erőt összegyűjtenie, hogy kibontakozzon a karjából.

Lorraine fékezett le mellettük az autófeljárón, majd kiszállt a kocsiból.

- Á, te vagy az! - fordult Luke felé meglepetést színlelve. A férfi felnevetett.

- Ugyan ki más lenne édes kettesben a lányoddal a bejárati ajtónál?

- Remélem, senki - felelte Lorraine, majd gyorsan búcsút intett, és elindult befelé.

- Folytasd nyugodtan, fiacskám, még gyerek az idő!

- De anya!

- Ez rád is vonatkozik, Thalia. Nehogy elkapkodd a dolgot, csak, mert haza értem. Na, már itt sem vagyok - tűnt el az ajtó mögött.

Luke ismét magához akarta húzni a lányt..

- Hol is tartottunk? - suttogta türelmetlenül.

- Elég legyen! - lökte el magától Thalia. - Épp ott tartottunk, hogy pofon akartalak vágni.

Luke kétkedőén felnevetett.

- Ugyan miért?

- Azért... azért... Thalia nagyot nyelt.

- Azért, mert úgy mertél bánni velem, mint akit csak úgy meg lehet csókolni a pillanat hevében!

- Ez valami vicc? - nézett rá Luke, hangjában őszinte hitetlenkedéssel. - Még hogy a pillanat hevében! Már azóta szeretnélek megcsókolni, hogy visszautasítottam a felajánlkozásodat, pedig annak tizenegy éve!

A lány felsóhajtott.

- Légy oly kedves, ne hozd ezt elő állandóan! Nem szívesen emlékszem arra a napra.

- De én igen, csak másfajta befejezést képzelek hozzá...

Thalia gyorsan hátrébb lépett.

- Túl késő.

- Ugyan, most, hogy már nem vagy kislány...

- Ne bosszants! - hangzott a szigorú rendreutasítás. - Semmi kedvem újabb fejtegetéseket végighallgatni az életkori sajátosságokról! Megkaphattál volna mindent, de te elpuskáztad a lehetőséget.

- Ez így nem tisztességes. Mindenki megérdemli, hogy kapjon még egy lehetőséget - felelte Luke, miközben újra közeledni kezdett a lány felé.

Thalia azonban elhátrált előle.

- Soha többé nem akarok összejönni veled, még ha lehoznád a csillagokat az égről, akkor sem. Te mindig túl könnyedén vetted a dolgokat, Luke Dalton, és szemmel láthatóan semmit sem változtál. Ha jól sejtem, miben sántikálsz, ki kell, hogy ábrándítsalak: az a vonat már rég elment.

- Honnan veszed, hogy miben sántikálok? Thalia fellépett a legalsó lépcsőfokra.

- Nem most jöttem le a falvédőről.

- Pedig úgy viselkedsz.

- Azok után, ami történt, mit vársz tőlem?

- Egy kissé érettebb hozzáállást.

- Bagoly mondja verébnek - vágott vissza Thalia. - Kettőnk közül épp te vagy az, aki gyerekesen viselkedik. Az élet nem játék, Luke -jegyezte meg fanyarul. - Egyszerűen már nem érdekelsz... abból a szempontból.

- Hátha felkelthetném újra az érdeklődésedet - indult meg ismét a lány felé az orvos, mire Thalia még egy lépcsőt feljebb lépett.

- Nem hinném. Különben sem maradok itt annyi ideig, hogy bármi komoly kialakulhatna közöttünk, így aztán kár fárasztanod magad.

- Ez a bosszú azért, ami történt?

Thalia büszkén felemelte az állat. Nagyon vonzódott a férfihoz, de nem akarta megadni magát.

- Pontosan.

- Ennyi év után sem vagy képes túltenni magad azon, ami történt?

- Képes lennék, ha nem hánytorgatnád fel állandóan.

Luke újra hintázni kezdett a sarkán, a lámpa halvány fénye sejtelmes árnyékokat rajzolt az arcára.

- Aha. Látom.

- Ne kezdd újra, Luke!

- Jó, jó, nyugalom. Ne bolygassuk ezt tovább! Eljössz szombaton a születésnapi bulimra?

- Kénytelen vagyok, mi díszítjük fel a házat - emlékeztette a férfit Thalia.

- De én azt szeretném, ha utána is maradnátok. Ez a legkevesebb, ami két régi jó barátot megillet.

- Isten mentsen, a világért sem akarom elrontani a jó hangulatodat! Segítek anyának, azután...

- Mindketten maradtok.

- Anya lehet. Én nem.

- Édesanyád biztos marad, ha másért nem, hát hogy bosszantsa az én anyámat. Neked pedig mellette kellene lenned, nehogy egymásnak ugorjának.

- Nem említette még senki, hogy baj van a hallásoddal? Már döntöttem: nem maradok.

- Egy nő mindig meggondolhatja magát...

Luke megragadta Thalia kezét, és még mielőtt a lány bármit tehetett volna, belecsókolt a tenyerébe.

- Köszönöm a sétát, nagyon jól éreztem magam. Nemsokára folytatjuk...

- Azt várhatod! - kiáltotta Thalia a férfi után, aki derűsen ballagott lefelé a kocsibejárón, és búcsút intett a lánynak anélkül, hogy hátrapillantott volna. Thalia dühösen nézett utána-jelen pillanatban a legszívesebben kikaparta volna Lucas Dalton szemét...

De csókolózni, azt tud, ismerte el magában.

-Anya, nem szeretném, ha azt hinnéd, bármi is van közöttünk - szólalt meg Thalia.

Lorraine felnézett a forró csokoládéja mellől, amelyet a két keze közt dédelgetett az asztalon.

- Mármint hol? - értetlenkedett.

- Luke és énközöttem - felelte Thalia, és elvette a másik bögre forrócsokoládét. Lorraine meglepődést színlelt.

- Miért? Van köztetek valami?

- Anya! Tudom, hogy láttál minket, amikor behajtottál.

- Persze, hogy láttalak, nem vagyok vak...

- Anya!

- Á, a csókolózásra gondolsz?

- Nem csókolóztunk, hanem ő csókolt meg engem, mire én jól beolvastam neki. Csak ez már az után történt, hogy bementél. Lorraine már nem játszotta az értetlent.

- Ugyan, ugyan, kicsi szívem - csóválta meg a fejét -, abból, amit láttam, elég nyilvánvalóan kiderült, hogy nem csak ő csókolt meg téged. Derekasan kivetted a részed te is..., de ez természetes, hiszen az én lányom vagy!

- Anya!

- Higgadj le, bogaram! Luke nagyszerű fickó. Egyébként, ahhoz képest, hogy már kijöttél a gyakorlatból, sokkal rosszabbul is csinálhattad volna.

- Na, de anya!

- Az igazat megvallva, tényleg elég rosszul csináltad...

- Most már aztán elég!

Lorraine kiitta a csokoládéját, és betette a bögrét a mosogatóba.

- Ha azt hiszed, én ötvenegy évesen születtem, nagyon tévedsz. Én is voltam fiatal, és én is éltem az életem. - Hirtelen felvonta az egyik szemöldökét. - Tulajdonképpen még most is élem... legalábbis élni fogom hamarosan...

- Te, és... Négy Dzsé? - meredt az anyjára Thalia. Lorraine közömbösen vállat vont.

- Ki tudja? Majd meglátjuk, mi sül ki belőle, én mindenesetre már most jól érzem magam. - Kedélyesen rákacsintott a lányára, majd elindult az emelet felé. - Aludj jól, csillagom!

- Van még valami... - szólt utána Thalia. -Igen?

- Ugye, nem maradsz ott Luke születésnapi buliján?

- Persze, hogy nem - rázta meg Lorraine aranyvörös fürtjeit. - Semmi esetre sem. Elvégzem a munkám, és már megyek is.

- Hála az égnek! - lélegzett fel Thalia, de öröme csak addig tartott, amíg Lorraine a konyhaajtóból visszafordulva hozzá nem tette:

- Kivéve, ha valaki jó okot nem ad rá. Hiszen tudod: egy nő mindig meggondolhatja magát...

Thalia még sohasem járt a Dalton-palotában, ahogy Luke családjának házát a helybéliek hívták. Nem csoda, hiszen azután épült, miután ő elment egyetemre. Daltonék korábban egy csinos kis farmházban éltek öt-hat mérföldnyire a várostól.

- Ez a legnagyobb ház a városban. Sylvia nem érhette be kisebbel, mert akkor minden bizonnyal csorbát szenvedtek volna az emberbaráti törekvései - zsörtölődött Lorraine, miközben betolatott a Csinos Csokrocskák árukihordó kocsijával a hátsó, személyzeti bejárón. - Szegény Joe megépítette neki ezt a palotát, azután meg is halt, még mielőtt beköltözhetett volna. Szomorú történet.

- Semmi rossz nincs abban, hogy valaki közelebb szeretne élni a városhoz - jelentette ki Thalia az igazságosság kedvéért.

- Érdekelt is engem, hol lakik, amíg az utcámba nem költözött! - jegyezte meg Lorraine savanyú képpel. Amikor pedig Luke úgy döntött, hazajön dolgozni, Sylvia a szó szoros értelmében kényszerítette, hogy költözzön hozzá.

Hely van bőven, az biztos - nézett végig a lány a háromszintes, tömör kő épületen amelyet angolkert és sétányok fogtak körül. Tényleg lenyűgözően festett. A park túlsó végén terült el az élő sövénnyel körülvett medence. Egyedül élni egy ekkora házban nyilván nagyon nyomasztó lehet, különösen, hogy Sylvia eredetileg azt hitte, itt lesz vele majd a férje is. Thalia egy pillanatra mélyen együtt érzett az özvegyasszonnyal, de ezt gondosan leplezte az édesanyja előtt.

Lorraine behúzta a kéziféket, majd rámosolygott a lányára.

- Ha készen állsz, akár hozzá is láthatunk. Sylvia hawaii stílt rendelt, hát most megkapja. Csak a virág kisebb vagyonba került neki, és ha jól láttam, Bob emberei a Grillbárból akkora gödröt ástak a tűzrakáshoz, hogy abban akár egy egész disznót is megsüthetnének nyárson. De az ő dolga - pénz beszél, kutya ugat.

- Van benne valami: mindenki adja meg a saját bolondériájának az árát - helyeselt Thalia. - Egyébként készen állok.

- Akkor egyeztessük az óráinkat, és... rohamra!

- Hölgyeim, a díszítés káprázatos - dicsérte meg Luke Lorraine-t és Thaliát. - Elvárom, hogy mindketten itt maradjatok a bulimon!

Reménykedve nézett anyáról a lányára, majd vissza. Az anya bólogatott, míg a lány nemet intett a fejével.

Lorraine szélesen elmosolyodott.

- Már azt hittem, sohase hívsz meg minket! Thalia ferde szemmel az anyjára sandított.

- Azonban attól tartok, szó sem lehet róla.

- Miért?

- Hogy mást ne mondjak... - pillantott Thalia kék farmernadrágjára, tornacipőjére, és skót kockás ingére - nem vagyok az alkalomhoz illő öltözetben.

Luke felnevetett.

- Ne viccelj, nagyszerűen festesz! Persze, ha haza szeretnél menni egy bikiniért...

- Álmodik a nyomor...

- Kár..., azért így is tökéletes vagy.

- Figyelj, Luke, nem hiszem, hogy...

- Thalia! Úgy örülök, hogy eljöttél! - suhant feléjük Emily, kezében egy nagy, kék szalagokkal átkötött fehér csomaggal. - Olyan szép itt minden... Boldog születésnapot, Luke, száz évig élj!

Emily adott két cuppanós puszit a férfi arcára.

- Hová tegyem az ajándékodat? Győzöd még számon tartani, mi mindent kaptál? Míg Emily jókedvűen csacsogott, Luke bátorítóan Thaliára mosolygott. Valamiért úgy érezte, a lány nélkül nem is lenne ünnep az ünnep.

Még este kilenckor is javában állt a bál - Thalia egyáltalán nem bánta meg, hogy itt maradt. Igaz, az elmúlt hat órát főleg azzal töltötte, hogy menekült Luke elől, de mint kiderült, ez nem is bizonyult olyan nehéznek. A „születésnaposnak", ahogy az anyja nevezte - mint házigazdának és ünnepeltnek egy személyben -, rengeteg dolga akadt. Időnként azért Thaliához csapódott, és kifaggatta, evett-e eleget, kapott-e pezsgőt, jó-e a társaság... Ez utóbbival egyébként a lány nagyon meg volt elégedve, és örömmel nyugtázta, hogy gyakorlatilag az összes meghívottat ismeri.

Thalia közben időről időre próbálta hasznossá tenni magát: besegített egy kicsit a takarításba, a terítésbe, a tálalásba, valamint gondoskodott arról, hogy a tálak, tányérok és poharak ne maradjanak üresen. A vendégek többsége hozott magával fürdőruhát, és megmártózott Daltonék hatalmas úszómedencéjében, mások viszont csak kifeküdtek a kényelmes nyugágyakba sütkérezni egy kicsit a napon, vagy iszogattak a bárban, amit az egyik oldalán nyitott pihenőházban rendeztek be a kert túlsó végében.

Mindenki szemmel láthatóan nagyon jól érezte magát, legfőképpen Sylvia. Egyszer odajött Thaliához, átkarolta oldalról a derekát, és a fülébe súgta:

- Nagyon köszönöm, hogy mégis itt maradtál. Ez sokat jelent Luke-nak. A lány nem tudta, mit feleljen, ezért csak bólintott mosolyogva.

Lassan véget ért a mulatság, a meghívottak szedelőzködni kezdtek. Thalia úgy tervezte, segít feltakarítani a medence környékét, majd rábeszéli édesanyját az indulásra.

Ő persze csak azután lesz hajlandó erre, ha Négy Dzsé már elment -jóformán egész este együtt üldögéltek egy napernyős asztalnál a bár mellett.

Thalia gyanította, hogy Sylvia kizárólag jólneveltségének köszönhetően nem csinált jelenetet. Azt azért nem állhatta meg, hogy el ne csábítsa Négy Dzsét táncolni a medence egyik végében sebtében felállított faemelvényre. A zenét egy hawaii ruhába öltözött trió szolgáltatta.

- Teszed le! - szólt rá Thaliára egy meleg hang a háta mögül. A lány úgy meglepődött, hogy majdnem elejtette a gondosan egymásra rakott mosatlan tálakat. A meleg hangot egy meleg érintés követte a vállán. - Vendég vagy, mégis, ahányszor csak látlak, mindig dolgozol. Miért?

- Talán, mert... - kezdett bele Thalia, de elakadt a lélegzete, annyira zavarba jött, a férfi keze ugyanis ott maradt a vállán. - Talán, mert nem érzem vendégnek magam. Dolgozni jöttem ide - emlékeztette Luke-ot sokadszorra.

Luke maga felé fordította a lányt, kivette a tálakat a kezéből, és visszatette az asztalra. Thalia ekkor vette csak észre, hogy rajtuk kívül már senki sincs a medencénél. A csendben hallani lehetett, ahogy a víz szabályos időközönként a szegélynek loccsan, a mélybe rejtett vízcserélő szivattyúnak köszönhetően.

Luke felsóhajtott.

- Makacs egy lány vagy - csóválta a fejét. - Jól érezted magad?

- Elég jól - felelt Thalia kitérőén. Azon töprengett, nem kellene-e elhúzódnia a férfi gyengéd érintése elől, de attól tartott, Luke talán félreértené. Megnyalta a szája szélét. - Találkoztam sok régi baráttal, és ennek nagyon örültem.

- Én pedig kaptam egy csomó ajándékot.

Thalia erre önkéntelenül is elmosolyodott, az ajándékok többségét ugyanis viccnek szánták. Emily például egy kalapot adott Luke-nak, amire saját kezűleg hímezte rá jó nagy betűkkel: BLÖKI DOKI.

Az orvos óvatosan megcsiklandozta Thalia szája szélét a hüvelykujjával.

- Elképesztő: egy mosoly! Na, ezt már szeretem.

A lány rögvest igyekezett komoly képet vágni, de teljesítményét a legnagyobb jóindulattal is legfeljebb csak gyenge kettesre lehetett volna értékelni. Luke mély, hamiskás hangon folytatta:

- Tőled nem is kapok semmit?

- De még annak a felét sem - vágott vissza Thalia. A férfi úgy tett, mintha megsértődne.

- Nem hoztál semmit a születésnapomra? Thalia széttárta a karját.

- Úgy nézek ki, mint aki valami ajándékot rejteget a ruhája alatt? - Csak későn kapcsolt, hogy talán nem így kellett volna fogalmaznia...

- De mennyire! - ütötte le Luke a feladott labdát. Thalia összeráncolta a szemöldökét.

- Kíváncsi vagyok, mire gondolsz.

- Hát elárulhatom - lépett közelebb Luke, hogy a combjuk kissé összeért. - Egész este arra várok, hogy végre megkapjam a születésnapi csókomat!

- Még hogy születésnapi... - kezdett hátrálni Thalia magából kikelve, de sietségében megbotlott. - Ha azt hiszed, megeső...

- Vigyázz! - kapott Luke a lány után. - A meden...

Elkésett. Thalia lába beleakadt a medence szegélyét díszítő virágkölteményt rögzítő kötélbe. Elvesztette az egyensúlyát, hátrahanyatlott, miközben kezével kétségbeesetten markolászta a levegőt valami támaszték után kutatva. Hadonászás közben sikerült is megragadnia Luke virágmintás ingének a gallérját - fogta erősen, nem eresztette volna el semmi pénzért.

A férfi megdöbbenve kapkodott levegőért, majd fojtott hangon felhördült, és hagyta, hogy a lány magával rántsa a mély vízbe. Kis idővel a csobbanás után köhögve-prüszkölve jöttek a felszínre.

- Ezt most miért csináltad? - támadt a férfira Thalia felháborodottan.

Luke ugyanolyan otthonosan érezte magát a vízben, mint a parton egy perccel ezelőtt.

- Még hogy én? Én nem csináltam semmit, te rántottál be a vízbe.

- Szóval én vagyok az oka mindennek? - kérdezte, de a hangjában már nyoma sem maradt a felháborodásnak, sőt hirtelen szívből jövő kacagásban tört ki. - Ha már így esett, ez az én születésnapi ajándékom a számodra!

Thalia bukfencezett egyet, majd gyors tempókkal a kristálytiszta medence másik, sekély vizű vége felé kezdett úszni.

- Remek!

Luke elégedett kiáltásától finom borzongás futott végig a lány gerincén. Még soha életében nem fürdött ruhástól, most érezte csak, milyen jólesően rendetlen dolog ez. Szerencsére jó úszó volt, a férfi azonban még nála is jobb. Pont akkor kapta el Thaliát, amikor már épphogy leért a lábujja. A lány próbált kiszabadulni a fogásából, de hiába erőlködött. Luke könnyedén magához húzta, borostyánszínű szemében a szokásos huncut fény csillogott.

- Kívánj boldog születésnapot! - követelte.

- Csak szeretnéd...

A mondat végét a férfi mohó csókja fojtotta belé... Luke nagyon értette a dolgát, hamarosan elolvadt a lányban minden ellenállás. Végül is születésnapja van, gondolta ködösen. Egy jelentéktelen kis csók igazán nem a világ...

A jelentéktelen kis csókból kettő lett, azután három...

- Kifelé a medencéből, most azonnal! Szavamra, ha nem... - Sylvia ellentmondást nem tűrő parancsa zavart motyogásba fulladt. - Luke, te vagy az? Ne haragudj, nem láttam..., az ott Thalia?

Nehéz lett volna eldönteni, kit rázott meg jobban a felfedezés. A lány kibontakozott Luke ölelő karjából, és a létrához tempózott. Csuromvizes ruhája és tornacipője ólomsúlyként nehezedett rá, de azért nagy nehezen sikerült kikászálódnia a medencéből.

Azt hitte, ennél rosszabb már nem jöhet, hamarosan azonban kiderült, hogy óriásit tévedett. Sylvia mellől Lorraine meredt rá elkerekedett szemmel, majd éktelen kacagásban tört ki.

- Ne örüljetek, nem történt semmi különös! - sietett a lány segítségére Luke a medencéből. - Thalia csak a születésnapi ajándékomat adta át, egy csókot...

-Nem is igaz! - mentegetőzött a lány. - Én ugyan nem adtam csókot, ő vette el. Nem mindegy!

- Tényleg? - vonta fel a szemöldökét Lorraine. - Mint múltkor a bejárati ajtónál? Thalia elpirult, érezte, hogy sarokba szorították. Most már mindhármuk előtt védekezett.

- Nézzétek, nem vagyok hozzászokva, hogy csak úgy ruhástól bedobjanak a vízbe, ezért aztán nem is vagyok felelős a tetteimért.

Luke színlelt szomorúsággal megcsóválta a fejét.

- Úgy történt, hogy Thalia megbotlott. Mit tehettem volna? Meg kellett mentenem az életét! Utána vetettem magam a habokba, azután mesterséges légzést alkal…

- Luke! - kiáltott rá a lány. - így viselkedik, aki ma töltötte be a harminckettőt?

- Mi bajod velem? Hogy nem vagyok komoly úriember: Miszter Fapofa?

Ezen Lorraine is és Sylvia is elnevette magát, majd kérdőn néztek Thaliára, aki gőgösen felemelte az állat:

- Nem fogok senkitől bocsánatot kérni, csak, mert felnőtt vagyok! -jelentette ki.

- Te nem felnőtt vagy, hanem öregasszony - vágott vissza Luke, lankadatlanul mosolyogva. - Még csak huszonhét éves múltál, mégis úgy viselkedsz, mintha hetvenkettő lennél.

- Te viszont úgy, mintha tizenhárom - sietett Thalia a válasszal.

- Térj észhez, míg nem késő - tanácsolta a férfi a medence létrája felé evickélve. - Még előtted az élet. Sohasem gondoltál rá, mi lenne, ha egyszerűen elengednéd magad, és élveznéd?

- Fiam - csúszott ki Lorraine száján -, a szívemből beszélsz...

- Anya!

- Na és te, Lorraine, még sohasem gondoltál arra, hogy elmúltál húszéves? - kötekedett Sylvia. - Csak hogy ne legyenek kételyeid, közlöm veled, sült bolondot csinálsz magadból, ha így ráakaszkodsz Négy Dzsére.

- Úgy gondolod? - hangzott a hamiskás válasz. - Jól sejtem, hogy a féltékenység beszél belőled?

- Még hogy én féltékeny? Rád? - Sylvia kihúzta magát. Eredeti hawaii ruhájában, hat-nyolc friss virágfüzérrel a nyakában úgy tornyosult föléjük, mint egy császárnő. - Szép is lenne!

- Hogyhogy „lenne"? Nem ez „lenne" az első eset...

Míg a két asszony civódott, Luke kimászott a medencéből. Fehér sortja meg virágmintás inge szorosan a testére tapadt - és többet láttatott, mint amennyit takart. Thalia megborzongott.

- De hiszen te reszketsz! - állapította meg a férfi. - Azonnal gyere be velem, majd keresek neked valami száraz ruhát, amibe átöl...

- Köszönöm, de nem szükséges. Anya pillanatokon belül hazavisz.

- Te tudod - hagyta rá Luke, de a tekintetén látszott, hogy nem helyesli Thalia döntését. Leemelt egy törülközőt a sok közül, amelyeket a fürdőzők kedvéért egy közeli padra készítettek ki, és odadobta Thaliának. - Legalább ezt tedd magad alá az ülésre, nehogy az is csuromvizes legyen!

- Igazán figyelmes vagy.

-Még valami...

- Igen, Luke?

-Köszönöm a születésnapi csókot. Egyébként pedig mondhatsz, amit akarsz, ugyan úgy kivetted a részed belőle, mint én...

- Állítod te.

- De még mennyire, hogy állítom! - helyeselt Luke derűsen, miközben kigombolta csuromvizes ingét, lehámozta magáról, majd félredobta.

Nem mindennapi jelenség, nyugtázta magában Thalia. Igazán izmos felsőteste van.

- Hazajössz velem, anya? - kérdezte utána nyomatékosan. - Ha nem, kérem a kocsikulcsot - nyújtotta Lorraine felé a tenyerét.

- Megyek, megyek.

- Ez esetben - mosolygott Thalia személytelenül Sylviára és akaratos fiára - köszönjük a meghívást.

- Pompásan érezted magad, ugye? - érdeklődött Luke kajánul.

- 0, hogyne!

- A tréfát félretévé: ha legalább egy kicsit elengedted volna magad... Még sohasem ereztél kísértést, hogy lazíts egyet?

- Eltaláltad - felelte a lány magabiztosan. Hogy ez mennyire felelt meg az igazságnak, az már más lapra tartozik...

Később, magányosan üldögélve gyerekkori hálószobájában az emeleten, Thalia kibámult az ablakon a sötétségbe. Odakint csend volt, csak a szívében visszhangzott számtalan kérdés. Lehet, hogy tényleg túl komolyan vesz mindent? Talán csakugyan boldogabb lenne, ha elengedné magát, és hagyná, hogy a dolgok megtörténjenek?

De vajon képes-e erre egyáltalán? Erősen kételkedett benne.

Ahhoz viszont egy szemernyi kétség sem férhetett, hogy az a pár perc, amelyet Luke Daltonnal együtt tetőtől talpig felöltözve a vízben kapálózva töltött, nem csak örömteli volt, de izgalmas, érzéki és nagyon izgató is...

Eggyel több ok arra, hogy távol tartsam magam Luke-tól, döntötte el magában.

- Figyelj csak! - szólt Lorraine jókedvűen hétfő reggel. - Rengeteg üzleti ügyet kell ma elintéznem, mert szombaton egész nap Daltonék körül forgott a világ...

- Segítek - vágott közbe Thalia tüstént -, csak ne aggódj!

- Nagyszerű! - könnyebbült meg Lorraine. - Számítottam rád. Nagyon sokat segítenél, ha elvinnéd a jó öreg Betyárt az állatorvoshoz.

Thalia összeráncolta a szemöldökét.

- Már megint miben sántikálsz? Ez valami előre megtervezett összeesküvés...

- Ugyan, hová gondolsz, drágaságom?! - nézett rá Lorraine meglepetten. - Nagyon aggódom a kutya miatt. Alig evett a héten, és mást se csinált, csak lógatta az orrát.

- Akkor vidd el te az orvoshoz, én pedig kinyitom helyetted a boltot.

- Mióta értesz te a virágkötészethez? - vonta fel a szemöldökét Lorraine. - Ha tényleg segíteni akarsz, tedd azt, amire kértelek. így hamarabb készen leszek a megrendelések első felével, te pedig segíthetsz kiszállítani őket, ha visszaérsz.

Thalia morcosnak tűnt.

- De ha ez csak valami trükk, hogy összehozz Luke-kal...

- Az isten szerelmére, miért tennék én ilyesmit? - nézett értetlenül a lányára Lorraine. Megitta a kávéját, és felállt a reggelizőasztal mellől.

- Ha jól tudom, Luke ott sem lesz. Menj Miller dokihoz, mit bánom én, csak tedd meg ezt Betyár kedvéért, jó?

- Hát, ha ragaszkodsz hozzá, semmi akadálya.

- Remek. Akkor Betyárt most magunkkal visszük. Te csak tegyél ki engem a boltnál, azután mehetsz is egyenesen az állatkórházba. Előre is kösz, angyalom.

Lorraine lázasan készülődni kezdett, Thalia pedig még jó két percig ott üldögélt az asztalnál egyedül, kedveszegetten. Biztosra vette, hogy Miller doki nem lesz ott, vagy más dolga akad, és neki megint találkoznia kell Luke-kal, holott a férfi közelsége egyre veszélyesebb helyzetekbe sodorja.

És ráadásul ezzel Luke is tisztában lehetett...

Luke alaposan megvizsgálta Betyárt, még vért is vett tőle. Az öreg skót juhász leverten gubbasztott az orvosi asztalon, és vádlón nézett a világba szomorú, barna szemével.

Mi az ördög lehet ezzel a kutyával? - kérdezte Luke magától, már vagy huszadszor. Látszólag kicsattan az egészségtől, mégis csak kókadozik szegény. A körülményei is eszményiek: annyit ehet, amennyit csak akar, és a rohangáláshoz is van helye bőven, ráadásul két bájos hölgy kényezteti, ha épp arra vágyik.

Kinyitotta a vizsgálószoba ajtaját, és intett Thaliának, hogy jöjjön be. A lány úgy tett, mintha öt perccel ezelőtt találkozott volna az orvossal életében először.

Ezt látván Luke-nak önkéntelenül is mosolyognia kellett. Thalia nyilván azon igyekszik, hogy kerüljön minden magánjellegű érintkezést.

Azonban nem járt sikerrel.

Leült Betyár mellé egy székre, és ösztönösen vakargatni kezdte a kutya fülét, majd megsimogatta a lapockái között. Elbűvölő volt a mosolya, különösen, ha szívből jött. Mint most is - kár, hogy a kutyát tüntette ki vele, nem Luke-ot.

Mikor felnézett az orvosra, lehervadt a mosoly az arcáról.

- Mi baja van szegénynek, Lu... doktor úr? A férfi felsóhajtott.

- Fogalmam sincs, nem találtam semmi rendellenességet — vallotta be becsülettel. - Még meg kell várni a vérvizsgálat eredményét, és ha az is elkészül, megbeszélem az esetet Miller dokival. Dióhéjban: én úgy látom, hogy ez a kutya makkegészséges.

A ráncok Thalia homlokán aggodalomról árulkodtak.

- Anya azt mondta, Betyár korábban olyan fürgén mozgott, mint a nyúl, most meg csak fekszik egész nap, és sóhajtozik.

- Sóhajtozik?

A lány gyászosan bólintott.

- Igen, már ha egy kutya képes ilyesmire egyáltalán. Úgy tűnik, mintha... nyomná a szívét valami.

- Lehet, hogy meglepően hangzik - tűnődött el Luke -, de én is valami ilyesmire gyanakszom. Talán új célt kellene találnia magának, ami visszahozza az életkedvét.

- Mint például? - kérdezte Thalia feszült érdeklődéssel..

- Nem is tudom, például...

Luke hirtelen a homlokára csapott.

- Hogy ez eddig nem jutott az eszembe! Hiszen a skót juhász az pásztorkutya.

- Természetesen - felelte a lány kissé csodálkozva. - Mire akarsz kilyukadni?

- Édesanyád egy állattenyésztő farmertől kapta Betyárt ajándékba, ugye? Thalia bólintott.

- Egész pontosan egy juhtenyésztőtől.

- Akkor értem már - borzolta meg Luke a kutya fekete fejét.

- Beavatnál?

- Betyárnak munkára van szüksége. Kell neki pár birka, amelyet terelgethet. A lány szeme elkerekedett.

- Úgy érted, saját háziállatokra van szüksége? Luke hátra vetette a fejét, és elnevette magát.

- Pontosan. Pár birka, amelyet körbe futkoshat, és máris talált új célt magának. -Az orvos félig lehunyt szemmel a lányra sandított. - Mondd csak, te nem akarnál új célt találni az életednek?

Thalia szúrósan nézett vissza a férfira.

- Semmi szükségem új célra, Luke -jelentette ki határozottan. - Elégedett vagyok az életemmel úgy, ahogy van.

A férfit azonban nem lehetett félrevezetni. Magában jót mulatva kísérte ki Thaliát és Betyárt, majd megígérte, hogy egy-két nap múlva kész lesznek a vérvizsgálat eredményei is.

Amelyekért ismét Thalia fog eljönni, de most már egyes-egyedül, ujjongott magában.

Aznap este, a vacsoránál Thalia csak úgy futólag megemlítette Luke ötletét az anyjának. Ennek ellenére földbe gyökerezett a lába a meglepetéstől, amikor másnap reggel két birkát látott legelészni a kertben...

5. FEJEZET

-Hű..., Henry!

- Mi történt, Joyce?

- Nem hiszek a szememnek! Jól látom, hogy két birka legelészik az út túloldalán?

Henry Brown, aki épp kis kerti sámliján üldögélt a teraszon, hunyorogva méregette a birkákat. Telkük Lorraine Myers házával szemközt állt - így aztán eléggé hozzászokhattak már az asszony különcségeihez.

- Jól látod. Azok bizony birkák.

Joyce a foga között sziszegte:

- Ez a nő tiszta őrült! Édenkert-városban nincs helye juhoknak!

- Lassan a testtel, szívem! Ő már akkor itt lakott, amikor Édenkert-város még tervezőasztalon sem létezett.

- Tessék, már megint őt véded! Nem azért fizettünk ennyi pénzt, hogy juhokkal lakjunk egy utcában: büdös, ronda, hangos, koszos juhokkal!

- Apád miatt háborogsz csak, Joyce - próbálta lehűteni a feleségét Henry. - Azért nem szereted a juhokat, mert ő birkákat tenyésztett.

- Azért nem szeretem a juhokat, mert lelegelik a füvet. Ahol megfordulnak, már a gaz sem nő ki többé.

- Dajkamese.

- Én mondom neked, azoknak a birkáknak menniük kell! Lorraine Myers csak azért hozatta őket, hogy minket bosszantson, hiszen ismered. Nincs, aki jobban ellenezné nála Édenkert-város kettő építését, és most megtalálta a módját, hogy...

- Ugyan, Joyce, nem hinném...

- Édenkert-városban lehet teheneket tartani. Lovakat is. De birkát, baromfit és disznót szigorúan tilos, t-i-1-o-s, tilos! Egyszerűen nem ütik meg a szintet.

- Nyugodj meg, drágám! Túlságosan nagy feneket kerítesz ennek a...

- Felhívom Joe John Jeff Jordánt, utána pedig Kelly polgármestert. Csírájában kell elfojtani az ilyesmit. Épp elég kellemetlen már az is, hogy ez a nő nem hajlandó eladni a telkét, és pont nekünk kell bámulni ezt a szemet sértő fenyődzsungelt ebben a gyönyörűen gondozott...

- Szerintem a birtoka egyáltalán nem szemet sértő, épp ellenkezőleg: nagyon is szemet gyönyörködtető, viktoriánus stílusban épült háza van, és a kertjét is szép rendben tartja. Csak mert nem olyan modern, mint itt az összes...

- Így is van, nem modern, tehát szemet sértő. Jó, ez még hagyján, ezt még el lehet viselni valahogy, de a birkákat semmi esetre sem!

Joyce felállt, és felháborodottan visszament a Tudor-stílust utánzó házukba. Henry kint maradt, tovább gyönyörködött a madarak énekében, és elnézte, ahogy egy villámgyors fekete kutya a két birkát terelgeti. Kortyolt egyet a kávéjából, eltűnődött, vajon miért jött rá a feleségére már megint az elégedetlenkedés... Még csak nem is reggelizett, és Joyce máris háborús terveket sző!

Hát ezt érdemli, annyi dolgos év után?

Lorraine arra számított, hogy meglehetősen eseménytelen lesz ez a mai nap a boltban, ezért úgy döntött, beugrik Denverbe, a nagykereskedésbe; addig Thalia és Pauline kisasszony könnyedén elboldogul majd a vevőkkel.

Mivel az árukihordó kocsijuk éppen szervizben volt, úgy döntött, először beviszi Thaliát a saját kisteherautójával a boltba, és csak azután indul Denverbe. Útközben mindvégig a birkákról áradozott.

- Észrevetted, hogy Betyárnak újra megjött az életkedve? - kérdezte már legalább harmadszor. - Megint fürge, mint a nyúl, mintha kicserélték volna!

Thaliának el kellett ismernie, ez az igazság. Abban a pillanatban, hogy a két birka megérkezett, Betyár felpattant, fejét-szemét-fülét a juhokra szegezve. Amikor Lorraine intett neki a kezével, hogy futás, Betyár kilőtt, mint a golyó.

Az elkövetkező órában mást se csinált, mint fel-alá terelgette a két bégető gyapjúgombócot a kertben, a boldog rohangálástól lógó nyelvvel. Most tényleg elemében érezte magát.

Nem csoda, ha Thalia mosolyogva érkezett az üzletbe. Azon morfondírozott, fel kellene hívnia Luke-ot, és meg kellene mondania neki, hogy az ötlete teljes mértékben bevált. Nem felejtette el persze, hogy az orvos őt is ugratta aznap, nem akar-e új célt találni az életének, mégis...

Pauline kisasszony már ott ült a telefonos asztal mellett, általában kedélyes arckifejezése most azonban mély felindultságról árulkodott. Kezében jó pár teleírt papírdarab, és az asztalon is még néhány.

- Jesszusom! - hervadt le Thalia arcáról a mosoly. - Mi történt?

- A birkák - panaszkodott Pauline kisasszony. - Mondd el nekem őszintén, Thalia, mit csinált már megint az a drágalátos édesanyád?

Thaliának ez hiányzott a legkevésbé, ráadásul pont akkor, amikor az édesanyja nincs is a városban. Semmi másra nem vágyott, mint hogy egyedül lehessen végre anélkül, hogy bármivel vagy bárkivel foglalkoznia kellene. Nemsokára úgyis elmegy Coloradóból, és az alatt a kis idő alatt, míg itt van, nem szeretett volna összetűzésbe keveredni senkivel.

Márpedig úgy tűnt, a perpatvart ezúttal sem kerülheti el. Shepherd's Passban valósággal elszabadult a pokol: hogyan merészel az anyja birkákat tartani Édenkert-városban, illetve annak közvetlen tőszomszédságában? Thalia még végig sem olvasta az összes üzenetet, amikor Emily nagy sebbel-lobbal berobbant a boltba.

- Csókolom, Pauline kisasszony! - viharzott el az idős asszony mellett. Lihegve rátámaszkodott Thalia asztalára. - Igaz a hír?

Barátnője kérdőn nézett rá.

- Milyen hír?

- Hát, hogy édesanyád egy egész birkanyájat telepített a kertjébe. -Birkanyájat?!

Emily bólintott.

- Hallottam, hogy már meg is kötötte a szerződést egy nagy pulóvergyárral, nekik fogja eladni a gyapjút. Most még csak ötven juha van, de nemsokára több lesz, és...

Thalia hangosan felnevetett, alig akarta elhinni, amit hall.

- Összesen kettő, azaz két birkája van! Azért vette őket, hogy a jó öreg Betyárnak legyen valami elfoglaltsága.

- A kutya miatt? - ráncolta össze a szemöldökét Emily. - Csak kettőt?

- Igen, kettőt - felelte Thalia, majd értetlenül megcsóválta a fejét. - Mégis, hogyan kaphatnak szárnyra ennyire megalapozatlan híresztelések?

- Végy egy csipetnyi igazságot, színezd ki, add tovább, és kész a bolhából az elefánt - hadarta Emily, majd rákönyökölt az asztalra. - Fogalmam sincs, hallottad-e, de a hír futótűzként terjed a városban.

- Tapasztaltam - vetett Thalia egy pillantást a telefonüzenetekre. - És ahogy az lenni szokott, amikor baj van, anya épp nincs a városban. Sejtelmem sincs, mit kellene tennem nekem ebben az ügyben.

- Jobb, ha rögtön beugrasz a mély vízbe - mutatott Emily az ajtó felé. - Itt jön a mi mélyen tisztelt polgármesterünk, gyanítom, nem azért, hogy a nap polgárává avasson téged...

Emily elindult kifelé.

- Akkor én most megyek is!

- Emily, ne hagyj itt!

Sajnos vissza kell mennem az üzletbe - intett búcsút a barátnője Thaliának meg Pauline kisasszonynak, majd elillant.

Kelly polgármester pirospozsgás arca még a szokásosnál is vörösebbnek tűnt. Neheztelő pillantást vetett a lányra.

- Kisasszony, már megint mit művelt az édesanyja?

- Hogyhogy már megint? - kérdezte Thalia értetlenül.

- Ahányszor csak valami nézeteltérés üti fel a fejét ebben a városban, Lorraine Myers keze mindig benne van. De hogy juhokkal próbálja elriasztani Édenkert-város lakóit, arra még én sem számítottam!

Íme Kelly polgármester, a nagy marhatenyésztő - pont ez hiányzott még, gondolta Thalia.

- Nézze, polgármester úr, anya összesen két birkát vett, csak kettőt, és egyáltalán nem azért, mert bosszantani akarná Édenkert-város lakóit.

- Nehéz elhinni.

- Hogyhogy? Anyának biztosan nem áll szándékában zaklatni a szomszédjait - felelte Thalia, remélve, hogy igazat mond. - Csak mert ellenzi az építkezés második szakaszát, még nem azt jelenti...

- Ezt mondja, kérem, azoknak a lakóknak, akik szüntelenül telefonhívásokkal bombáznak! - túrt gyér hajába Kelly polgármester reszkető kézzel. - Mindenesetre nem azért jöttem, hogy vitatkozzam. - Körbenézett. - Ezt személyesen Lorraine-nel kell megbeszélnem. Itt van?

- Sajnos nincs. Denverbe ment, csak este jön meg.

- Mindjárt gondoltam - fintorgott a polgármester. - Ha hazaér, kérem, mondja meg neki, hogy a szomszédjai már a rendőrségnek is telefonáltak a birkák miatt. Édenkert-városban tilos birkát tartani. Sürgősen tennie kell valamit!

Ezekre a szavakra már Thaliát is elöntötte a düh.

- Edenkert-város szabályai nem érvényesek édesanyám birtokára - közölte kimérten. - Átadom neki az üzenetét, de a maga helyében nem vennék rá mérget, hogy megszívleli.

- Majd elválik.

Kelly polgármester megfordult, és távozott az üzletből.

- Ó, istenem! - nézett Thaliára Pauline kisasszony együtt érzőén. - Nem hittem volna, hogy...

Szavait a telefon csörgése szakította félbe. Nem lepődtek meg túlságosan, amikor kiderült, hogy egy újabb felháborodott lakó sürgősen Lorraine-nel szeretne beszélni...

És ez így ment egész nap. Öt órára, amikor bezárták a boltot, már mindketten halálosan kimerültnek érezték magukat. Ráadásul Thaliának gyalog kellett hazamennie, mert az árukihordó kocsit szervizbe adták, édesanyja a kisteherautóval pedig csak késő este jön meg.

- Elvihetlek egy darabon?

A lány a hang irányába fordult. Terepjárója ablakából Luke Dalton mosolygott rá. Jóképű, meg kell hagyni, állapította meg magában ismét Thalia.

- Miattam igazán ne tegyél kitérőt! - szabadkozott.

- De hát pont a házatok előtt visz haza az utam! - emlékeztette a férfi. - Egyébként is szerettem volna beugrani hozzátok, megnézni, hogy van Betyár. Ha az értesüléseim nem csalnak, boldogan terelgeti nyáját...

- Szóval hallottad - roskadt magába Thalia.

- Az egész város ezen csámcsog. Az biztos, hogy édesanyád gyorsan megfogadta a tanácsomat...

Luke kinyitotta az ajtót, Thalia pedig beült. Amikor elindultak, a lány kifakadt.

- Megbolondult az egész világ? Az emberek úgy beszélnek, mintha anya hazahozott volna egy csorda... bölényt, pedig csak két kis bolyhos birkáról van szó. Mit zavar ez másokat?

- A lakópark szabályzatában biztosan le van fektetve, hogy tilos birkát tartani - nézett Luke együtt érzőn a lányra. - Meg disznót és csirkét.

Thalia felsóhajtott.

- Csak anyának el ne áruld! Ha sikerül kihozniuk a sodrából, képes és felvásárol bármilyen állatot, amellyel feldühítheti a szomszédjait.

- Például csirkéket meg malacokat?

- Pontosan, például csirkéket meg malacokat. Mentségére legyen mondva, ő már akkor itt élt, mikor Edenkert-városnak még az ötlete sem fogalmazódott meg. Hogyan várhatják el tőle, hogy alávesse magát a szabályainak?

Luke vállat vont, de az arcán megértés tükröződött.

- Ne tőlem kérdezd! Én csak egy egyszerű állatorvos vagyok, aki szeret minden állatot, a birkákat is beleértve - mentegetőzött.

Lorraine házához érve, a férfi felkanyarodott az autóbejáróra.

- Menjünk, nézzük meg, hogy érzi magát a jó öreg Betyár!

- Mehetünk, csak kerüljünk el messzire minden telefont, jó?

Thalia hangján érződött, hogy halálosan komolyan gondolja, amit mond...

Ez a kutya tényleg arra született, hogy birkákat tereljen, állapította meg magában Luke, miközben csodálattal nézte, hogyan játszadozik a fekete és sárga foltos jószág a juhokkal. Korábban fénytelen, tompa csillogású szeme csak úgy ragyogott az elragadtatástól. Fajtájához hűen már-már hason csúszva settenkedett az állatok körül, készen arra, hogy bármelyik pillanatban kilőjön balra vagy jobbra, és a helyes irányba terelje az eltévedt báránykákat egy kis bokaharapdálással.

Thalia örömtől sugárzó tekintettel figyelte Betyárt.

- Láttál már valaha boldogabb kutyát? - kérdezte a férfit.

- Még soha - felelte nem titkolt elégedettséggel az orvos.

A kutya engedelmesen odaszaladt hozzájuk, amikor hívták, és Luke gyorsan megvizsgálta. Még alig végzett, Betyár máris süvített vissza a birkáihoz, mint a szél.

- Ezt nevezem én csodával határos felépülésnek -jelentette ki Thalia tárgyilagosan.

- Hála istennek! - bólintott Luke, majd együtt indultak el a ház felé. - Na ugye, bevált az ötletem? - próbált kicsikarni egy kis elismerést a lányból.

- Az ötleted valóban briliáns volt, leszámítva azt az apróságot hogy az egész város zúgolódik miatta.

- Mindegy — sóhajtott fel egy kicsit szomorkásán Luke, amikor látta, hiába vár a dicséretre. - Lényeg, hogy Betyár elemében van, nekem csak ez számít.

- Kelly polgármester, meg a sok felháborodott telefonáló szerint...

A ház sarkához érve megtorpantak. Négy nagy, fekete limuzin állt a járdán, egymás mögött. Thalia zavartan Luke-ra pillantott.

- Mi az ördög folyik itt?

Luke ekkor észrevette régi barátját, Mike Forbest, ahogy éppen feléjük tartott.

-Ha jól látom, ezek ügyvédek. Te jó ég, többen vannak, mint a birkák...! Sajnálom, Thalia.

- Ugyan, nem a te hibád - legyintett lemondóan a lány, de aztán összeráncolta a szemöldökét. - Vagy mégis?

- Szerintem anyám a ludas. Mike az ő ügyvédje, az egyik, legalábbis.

- Sejthettem volna.

Megálltak a sarkon, megvárták, míg Mike odaér. Hamarosan a négy másik ügyvéd is csatlakozott hozzájuk: idősebb, szigorú férfiak, mindnél aktatáska.

Mike bizalmatlanul rájuk mosolygott.

- Szia, Thalia, szia, Luke! Ugye, jól emlékszem, ti is részt vettetek múltkor a közgyűlésen? Sajnos, nem volt alkalmam üdvözölni benneteket.

Thalia bólintott.

- Jól emlékszel, én is láttalak téged. Most, hogy a kölcsönös udvariaskodást letudtuk, közlöm, hiába vesztegeted az idődet, semmi közöm a birkákhoz. Gondolom, miattuk jöttél, ugye?

- Igen, de...

- Ne is folytasd! - ellenkezett Thalia, a fejét rázva. - Ezt anyával kell megtárgyalnod.

-És ő hol...

- Egész napra elutazott. Szerintem holnap már biztosan találkozhatsz vele.

- Értem - küldte el Mike egy kézmozdulattal négy árnyékát, akik minden bizonnyal szintén az ő ügyvédi irodájában dolgoztak. - Ez esetben elnézésedet kérem a zavarásért, csak tudod, szerettük volna ezt a birkaügyet csírájában elfojtani, mielőtt elfajul. Röviden és tömören: az állatok nem maradhatnak itt. Biztos vagyok benne, amint édesanyád belátja ezt, megteszi a szükséges lépéseket.

- Kinek a megbízásából jöttél ide, Mike? - szegezte neki a kérdést Thalia.

- Mrs. Daltonéból és Joe John Jeff Jordánéból, a munkatársaim pedig néhány szomszéd felkérésére vannak itt.

- Vagy úgy! - nézett a lány vádlón Luke-ra. - Talán itt az ideje, hogy anya is beszerezzen magának egy ügyvédet.

Mike halkan felnevetett.

- Ilyen csip-csup ügy miatt igazán fölösleges. Egyébként is, egyértelmű a helyzet. A birkatartás a város határain belül sehol sincs kimondottan engedélyezve, ezért tulajdonképpen mindegy, hogy ez a telek Édenkert-város része-e, vagy sem.

- Nekünk nem mindegy - szólt közbe az orvos. Ettől még Mike is zavarba jött.

- Miért avatkozol ebbe, Luke?

- Azért, mert kifejezetten az én orvosi tanácsomra történt, hogy birkákat hoztak ide.

- A te tanácsodra? - Mike szemmel láthatóan alig találta a szavakat.

- Így van, ezt elmondhatod a munkatársaidnak is. Most pedig, ha megbocsátasz, fontosabb dolgunk is van.

Luke a lány felé nyújtotta a karját, kényelmesen végig sétáltak az ösvényen a verandához, majd bementek a házba. Odabenn Thalia a férfihoz fordult.

- Köszönöm a segítséget, de arra azért kíváncsi lennék, vajon milyen fontosabb dolgunk van nekünk, kettőnknek?

- Hát - mosolyodott el Luke hamiskásan, karjába zárva a lányt -, nem maradt időm befejezni a születésnapi csókomat, márpedig nincs vesztegetni való időm, napról napra öregebb leszek...

Hozzá tudna szokni ehhez... Luke öleléséhez, vagy ahhoz, ahogy lassan hátra hanyatlik a karjában, és felkínálja neki az ajkát. Talán még ennél sokkal többhöz is hozzá tudna szokni, csak közben nagyon igyekezett, nehogy teljesen elveszítse az önuralmát.

Sikerült is egy idő után összeszednie magát. Hátralépett, és elfúló hangon így szólt:

- Boldog születésnapot, újra! Akkor most rátérhetnénk a még ennél is fontosabb dolgainkra?

Luke sértődöttnek tűnt.

- Hiába töröm a fejem, nem jut eszembe semmi ennél fontosabb.

- Hát akkor törd jobban! - fordított hátat Thalia a férfinak, mert minden ereje elszállt, ha ránézett. Olyan magas, izmos és jóképű... Ami meg az ügyvédeket illeti - folytatta -, talán...

- Beszélni fogok anyával, bár a másik négy nem őt képviseli.

- Tudom - felelte Thalia, majd panaszos hangon hozzátette: - Ugyan miért zavar két birka ennyi embert? Miért kavarja fel őket ennyire?

- Mert ez jó ürügy a támadásra, még akkor is, ha az igazi nézeteltérés Édenkert-város ügyében van. Úgy tűnik, egyik fél sem hajlandó engedni, és a helyzet napról napra csak romlik. Thalia most már elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy újra Luke szemébe merjen nézni.

- Talán van megoldás.

- Eszedbe jutott valami? - érdeklődött kíváncsian a férfi.

- Még nem - ismerte be Thalia -, de ha mi ketten összedugnánk a fejünket, talán sikerülne kigondolnunk valamit...

- Mit sikerülne kigondolnotok? - robbant be Lorraine a bejárati ajtón, kezében hatalmas bevásárlótáskával, amely dugig volt tömve színes csomagolópapírokkal és szalagokkal.

- Hála istennek, hogy hazaértél végre!

- Ó! - vonta fel Lorraine a szemöldökét - Ha jól sejtem, történt valami.

- Történt bizony. Az egész város zúgolódik a birkáid miatt, anya. Mást se hallgattam mostanáig, mint a felháborodott szomszédok panaszkodását, meg az ügyvédek és politikusok fenyegetődzését.

- Gondolom, megint túlzói - dobta le Lorraine a táskát egy székbe. - Amúgy pedig éhen halok! Remélem, összeütöttetek valamit vacsorára.

- Azt hiszed, jutott rá időm? Még szerencse, hogy Luke hazahozott, mert az áruszállító kocsi még mindig a szervizben van. Aztán ki nem találod, kik vártak ránk itthon! Egy rakás ügyvéd, akik...

Csörgött a telefon.

- Szavad ne feledd! - szólt a lányának Lorraine, majd felvette a kagylót. - Halló? 0! Téged keresnek, Thalia.

- Engem? - ráncolta össze a szemöldökét a lány. - De ha egy szó is esik a birkákról...

- Emily hív.

- Az más - vette át a kagylót Thalia. - Halló, Emi! Mi újság?

- Megígértem, hogy szólok, ha legközelebb összejövünk az Itató Odúban, emlékszel? Ez ma este lesz, gondoltam, eljöhetnétek Luke-kal.

- Én nem hiszem, hogy... Honnan vetted egyáltalán, hogy Luke is itt van?

- Láttam, ahogy felszedett a belvárosban - szaladt ki Emily száján. Azután elnevette magát, és gyorsan helyesbített: - Jaj, nem úgy értettem, hogy felszedett, hanem úgy, hogy felvett a kocsijába. Beszélhetek vele?

Thalia átnyújtotta a kagylót Luke-nak, aki pár helyeslő „aha" után le is tette. Kihívóan a lányra nézett, majd megfellebbezhetetlen hangon közölte:

- Abban maradtunk Emilyvel, hogy nemsokára találkozunk vele.

- Szó sincs róla, én már megmondtam neki, hogy engem nem érdekel ez a dolog.

- Dehogynem. Páran összejövünk, régi barátok a gimiből, iszogatunk, táncolunk, bolondozunk... hogyhogy nem érdekel?

Lorraine nagyon elégedettnek tűnt.

- Thaliának épp erre lenne szüksége - fordult Luke-hoz. - Mikor jössz érte?

- Nyolc körül.

- Nagyszerű, addigra el is készül.

- Álljunk meg egy szóra...! - kezdett volna ellenkezni a lány, de ekkor megint megszólalt a telefon. Lorraine vette fel.

- Akkor én most megyek is - intett a férfi Thaliának -, ha jól hallom, nem fogtok unatkozni...

A lány szíve szerint megkérte volna Luke-ot, maradjon még, de hamar belátta, hogy ezt nem teheti. Végül is az ellenfél fiáról volt szó. Ráadásul még el kellett mesélnie az édesanyjának, mi minden történt aznap, ezért beleegyezően bólintott.

- Rendben. Kösz a fuvart, és hogy kiálltál mellettem az ügyvédekkel szemben.

- Nagyon szívesen - felelte Luke szerényen. - Örülök, hogy Betyár ilyen jó formában van. Hát, akkor nemsokára találkozunk! - búcsúzott Luke csillogó szemmel, és elment.

Lorraine széles mosollyal tette le a kagylót.

- Na, ugye! Az egész város mellettem áll - jelentette ki magabiztosan.

- Most viccelsz? Az egész város ki van kelve magából! Csak most érkeztél meg, nem hallottad, amit...

- Thalia, drágám, túlságosan a szívedre veszel mindent. Épp most beszéltem a NEM LESZ EDÉNKERT-VÁROS! társ elnökével, azt mondja, a kezünkben vannak, csak ki kell tartanunk.

A lány kétségbeesetten felnyögött.

- Az nem olyan egyszerű, nekem elhiheted.

- De még milyen egyszerű! - Lorraine hirtelen elkomolyodott.

- Thalia, nem azért hozattam a juhokat, mert bárkit is bosszantani akartam volna velük. Olyan helyes kis állatok. Kezesek, akár a... - Elnevette magát. - Kezesek, akár a bárány. Csak azért hozattam őket, hogy Betyár életkedve visszatérjen. Tényleg, hogy van Betyár? Remélem, Luke nem azért jött, mert sürgős kezelésre szorult?

A lány megrázta a fejét.

- Luke szerint Betyár csúcsformában van. Egész nap fel-alá terelgette szegény barikákat a kertben. Ha így folytatja, egy-két napon belül csontsoványra fogynak...

- Csodálatos. Végül is ezt akartuk, nem? -Igen, igen, de...

Megint megszólalt a telefon.

- Hadd csörögjön! - legyintett Lorraine vidáman. - Most átöltözöm, azután kitalálom, mi legyen vacsorára.

- Ki nem állhatom, ha csak úgy csörög a telefon!

- Majd az üzenetrögzítő felveszi. Ne aggódj, nem maradunk le semmiről! - vágott egy mókás grimaszt Lorraine, majd elindult felfelé a lépcsőn.

A rögzítő be is kapcsolt hamar.

- Figyeljen ide, Lorraine Myers! Hogy tehet ilyet a szomszédjaival? Azonnal vitesse el a birkákat! Nem tűrjük, hogy...

Thalia megpördült, és kiviharzott a hátsó ajtón át a kertbe. Úgy érezte, elhagyja minden ereje. Nem is annyira a birkák meg a város felháborodása miatt, sőt tulajdonképpen ez zavarta a legkevésbé...

Inkább Luke volt az oka.

A férfi csókja, erős karja, csillogó szeme, hamiskás mosolya. Kezdtek egyre közelebb kerülni egymáshoz, Thalia pedig nem tudta, mit tegyen.

Ráült az egyik fán himbálódzó kerti hintára, és szomorúan magába mélyedt. Betyár otthagyta „nyáját", odarohant hozzá, hogy a lábához feküdjön. A kutya szeme diadalittasan csillogott - Thalia gyanította, az ő szemében ennek pont az ellenkezőjét lehetne látni.

Betyár hamarosan felkelt, és visszaugrándozott a birkákhoz.

Jó neki, gondolta a lány, tökéletesen tisztában van vele, mi teszi boldoggá. Ő miért nincs így ezzel?

Felsóhajtott. Bárcsak képes lenne ellenállni Luke vonz erejének! Úgy tűnt, ha az orvos megjelenik a közelében, elhagyja mind az önuralma, mind az akarat ereje. Pedig a férfi biztosan össze fogja törni a szívét. Ez már így történt kamaszkorukban is.

Hátradőlt, erősen megkapaszkodott a hinta láncában, és elrúgta magát. Tényleg örömmel töltené el, ha újra találkozhatnia régi barátaival. A gimnáziumi éveihez túlnyomórészt boldog emlékei fűződtek.

Annak idején teljes lendülettel vetette magát a diákéletbe, korszerűsíteni akarta a diákönkormányzatot - mintha az rászorult volna -, és lelkesen részt vett minden szervezet munkájában, ahová csak belépett. Egy nap aztán azon vette észre magát, hogy egyedül maradt - mintha mindenki más külön utakon járna.

Az ő útja az volt, hogy csillagos ötösöket szerezzen az ellenőrző könyvébe, hogy meg válasszák a diáktanács elnökévé, valamint vezető szerepet kapjon minden újító vagy érdekérvényesítő mozgalomban. A többiek útját a „felnőtté válás" első szárnypróbálgatásai fémjelezték - a másik nem titkainak egyre mélyebb megismerése, az első szerelmek korszakának bódult átélése.

Legjobb barátnője, Emily már akkor azzal vigasztalta, hogy Thalia egyszerűen későn érő fajta.

- Én is az vagyok - vallotta be Emi -, csak engem nem zavar, téged viszont igen.

Én megvárom, míg eljön értem álmaim hercege fehér lovon. Te azonban itt is első szeretnél lenni, mint mindenben.

Arra azonban nem lehetett semmi esélye, hogy első legyen Shepherd's Pass tizenhat évesei között a szüzesség mihamarabbi elvesztéséért folytatott versenyben -ebben mások már utca hosszal megelőzték. Ő azonban nem adta fel, sőt megtett mindent, hogy felzárkózhasson. Úgy érezte, ez semmi esetre sem maradhat ki az életéből.

Hónapokon át törte a fejét, míg sikerült végre kiagyalnia egy tervet. Lucashoz fordul majd, bátyja legjobb barátjához, és őt kéri meg, hogy vegye el a lányságát.

Thalia csak hintázott, behunyta a szemét, és hagyta, hogy magával ragadják az emlékek hullámai. Visszagondolva alig hitte el, hogy tényleg azt tette, amit tett. Luke is hasonlóan viselkedett, amikor annak idején feltárta előtte az óhaját.

- Valószínűleg én vagyok az utolsó tizenhat éves szűz a Shepherd's Pass Gimnáziumban - közölte, azután helyesbített: - vagy legalábbis az utolsó előtti. Csak az együttműködésedet szeretném kérni, hogy közösen orvosoljuk ezt a kis... hm... fogyatékosságot.

- Hogy én? - nézett rá Luke rémülten. Thalia bólintott.

- Megbízom benned. Te biztos ügyelnél rá, hogy ne legyen semmi baj - vélekedett. Az igazság kedvéért még hozzátette: - Ráadásul rajtad kívül nincs senki, akihez fordulhatnék.

- Vagy úgy. Jesszus, de megkönnyebbültem! - nézett rá a fiú méltatlankodva.

- Szóval megteszed?

- Szó sem lehet róla! A világ minden kincséért sem! - rázta mag a fejét Luke vadul. - Neked elment a józan eszed. Ennek a... dolognak nem így kell megtörténnie.

-De olyan hülyének érzem magam! Az összes többi lány arról beszél... tudod, a szerelmi életéről. Nekem még barátom sincsen, nemhogy...

- Semmi szükséged barátra ilyen fiatalon. Még előtted az élet, várj türelmesen, amíg megtalálod az igazit. Ne add oda magad senkinek, csak azért, mert elkapott a türelmetlenség!

Thalia úgy érezte, eleget hallott, most már minden világos.

- Szóval nem vagyok elég jó neked - támadt a fiúra.

- Nem erről van szó.

- Akkor nem felelek meg a kényes ízlésednek.

- Thalia, te egyszerűen elbűvölő vagy. Ennek semmi köze a megjelenésedhez.

Ő azonban nem hitt Luke-nak. Eldöntötte, csapdát állít a fiúnak. Majd leveszi a lábáról egy olyan helyzetben, amikor képtelen lesz ellenállni...

- Thalia! Kész a vacsora.

- Megyek, anya.

Lefékezte a hintát, és kiszállt belőle. Persze, semmi sem úgy sült el, ahogy tervezte, azonban most sem fog semmi úgy elsülni, ahogy Luke tervezi.

Igaz, elmegy vele az Itató Odúba, sokat fog nevetni meg beszélgetni a régi barátokkal, és nyilván remekül érzi majd magát.

Viszont semmi esetre sem hagyja Luke-nak, hogy onnan folytassák, ahol Daltonék farmházában annak idején abbahagyták.

Legalábbis Thalia minden lehetséges módon próbálta meggyőzni magát, hogy tényleg így akarja...

6. FEJEZET

- Kit látnak szemeim? Megjött Thalia és Luke!

Majdnem egy tucatnyi régi jó barát nézett fel a két egybetolt asztal mellől az Itató Odú táncparkettjének túlsó végén. Ugyan nem ez számított a legelőkelőbb mulatónak Shepherd's Passban, de kétségkívül ez volt a legnépszerűbb. A félhomályban Thalia alig látta, ki van itt, de amikor közelebb értek, örömmel nyugtázta, hogy mindegyiküket ismeri.

Emily felpattant, és helyet csinált még két széknek, amelyet nyomban az asztalhoz is húztak.

- Tudtam, hogy Luke rábeszél, és eljössz - jelentette ki vidáman. - Mit isztok?

- Én fehérbort - felelte Thalia.

Egy intéssel üdvözölt mindenkit, helyet foglalt az egyik széken, majd rámosolygott a pont vele szemben ülő Angelina Adamsre.

- Én pedig sört - adta meg a választ Luke is, miközben szórakozottan körülnézett. Egyik kezével üres székének támlájára támaszkodott, a másik kezét pedig Thalia vállán nyugtatta.

- Szia, Thalia! - jöttek a lányhoz sorban régi barátai a gimnáziumból. - Hallottam, hogy visszajöttél... Anya mesélte, hogy látott a minap. Meddig maradsz?

Thalia szívélyesen válaszolt, bár általában ki nem állhatta az ilyen közhelyes kérdéseket. Most azonban valami okból helyénvalónak tűntek - talán, mert időtlen idők óta ismerte ezeket az embereket, és nem kételkedett az érdeklődésük őszinteségében.

Mint ahogy nem kételkedett kíváncsiságuk őszinteségében sem, amikor látta, hogyan értékelik magukban azonnal Luke „birtokba vevő" mozdulatát. Thalia erősen törte a fejét, nem kellene-e egy vállrándítással leráznia a férfi kezét, vagy esetleg még fel is állnia, felháborodottan - de az érintésében valami végtelenül megnyugtatót érzett.

A vadnyugati hősök öltözékét is megszégyenítő háromtagú, cowboyruhás banda rázendített. Luke ujjai önkéntelenül is verni kezdték az ütemet a lány vállán. Lehajolt, és esdeklőn Thaliára nézett.

- Táncoljunk!

A lány összerezzent, és megpróbált elutasító arckifejezést ölteni.

A férfi erre bevetette a lány által már túlontúl is jól ismert hízelgő mosolyát.

- És ha szépen kérlek?

- Én inkább... na, jó. Miért is ne? - adta be a derekát Thalia, majd mentegetőzve a többiekre mosolygott, és hagyta, hogy a férfi a táncparkettre vezesse. Végül is épp egy gyors számot játszottak..., amely furcsamód pont akkor lassult le, mikor Luke átkarolta a lányt. Thalia alig akart hinni a fülének. Miközben ügyelve a kellő távolságra, lassan ringatózni kezdett a zene ritmusára, eltűnődött, vajon nem adott-e a férfi valami titkos jelet a zenészeknek...

Luke érezte, milyen mereven tartja magát a lány. Halkan felnevetett.

- Lazíts! - súgta a fülébe olyan közelről, hogy Thalia megremegett a leheletétől. -Nem harapok.

- Hiszi a piszi.

Thalia képtelen volt elengedni magát így, hogy a férfi ennyire közel került hozzá. Lehetetlen. Most táncoltak először egymással, és a lány olyan lámpalázasnak érezte magát, mint egy bakfis. Biztosan rá fogok lépni a lábára, egyszerűen érzem, hogy így lesz, gondolta. Már megint bolondot csinálok magamból, ráadásul mindenki szeme láttára.

Ekkor azonban történt valami - valami, amit nem tudott volna megmagyarázni. Ahogy a férfi közelebb húzta magához, mozgásuk összehangolttá vált. Thalia, aki eddig mereven kihúzta magát, most odabújt a partneréhez..., mintha világéletükben csak egymással táncoltak volna.

- Látod? - suttogta Luke, és bár a lány nem láthatta az arcát, érezte, hogy mosolyog. - Itt táncolunk már egy ideje, és még a hajad szála sem görbült meg, ugye?

- Nyugtával dicsérd a napot! - dünnyögte Thalia, de nem húzódott el a férfitól. Túl jól érezte magát ahhoz. Még soha nem táncolt ilyen felszabadultan életében, mint most, és tudta, egyedül Luke-nak köszönheti mindezt.

- Ki vagy te, Fred Astaire? Vagy John Travolta?

- Egyik sem. Én csak a jó öreg Luke Dalton vagyok, ifjonti vágyad célpontja.

- Mondd csak, ezen már soha nem leszel képes túllépni?

- Hibáztam. Hadd tegyem jóvá...!

- Mire célzol?

A zenészek leálltak, akárcsak Thalia. Kibontakozott a férfi karjából, és összeráncolt szemöldökkel próbálta kitalálni, mire...

De nem maradt rá ideje. Emily egy szemvillanás alatt az oldalán termett, és lelkesen megtapsolta a triót.

- Imádom őket! - lelkendezett. - Emlékszel még Jüan Martinezre? Egy évvel fölöttünk járt a gimiben.

Thalia rámosolygott a jóképű fiúra Emily oldalán.

- Hát persze. Örülök, hogy látlak, Jüan.

- Én is, Thalia - biccentett a fiú. - Üdv, Luke!

- Hogy van édesanyád hala? - érdeklődött barátságosan az orvos.

- Hala? - lepődött meg Thalia. Jüan elnevette magát.

- Igen, aranyhala. Anya bevitte Luke-hoz, mondván, túl sápadt szegény. Épp idejében. Még mindig sápadt egy kicsit, de szerencsére nem fordult fel.

Lesétáltak négyesben a parkettről, és visszamentek az asztalhoz, ahol élénk beszélgetés folyt. Jüan intett nekik, majd leült a helyére az asztal másik végén, ők pedig helyet foglaltak az innenső oldalán.

- Egy kis figyelmet kérek! - szólt Bili Lovett, aki Lorraine frissen szerzett értesülései szerint most lépett elő rendőrtisztté a Shepherd's Pass Rendőrkapitányságon. Angelina hiába próbálta visszaráncigálni a helyére, felállt, és magasra emelte a sörét. - Ha esetleg nem tudná valaki, ma van Angié születésnapja. Épp most töltötte be a huszonegy...

Nem sikerült befejeznie a mondatot, mert Angié talpra ugrott, és betapasztotta a kezével a száját.

Thalia együtt nevetett a többiekkel, és kivette a részét a jókívánságokból is. Igazat adott magában Emilynek: tényleg jól tette, hogy eljött. Régi barátai olyan természetességgel fogadták vissza, mintha soha el sem ment volna. Mindenütt jó, de legjobb otthon, futott át önkéntelenül is az agyán, majd eltűnődött, hogy talán tényleg így van.

Észrevétlenül Luke-ra sandított, és a következő pillanatban már meg is feledkezett minden másról.

Thalia nagyon jól érezte magát.

Luke, kezében egy korsó sörrel, végig a lányon tartotta a szemét. Gondoskodott róla, hogy Thalia egy pillanatra se legyen egyedül, ne unatkozzon, ne sértegesse senki a birkák miatt - és egyáltalán minden a lehető legjobban alakuljon ezen az estén. Azt akarta, hogy boldog legyen, és ismerje be végre egyszer, itt van az igazi otthona, nem pedig Kaliforniában.

Elfojtott egy mosolyt: már-már úgy gondol arra az államra, mintha idegen országban lenne, de ha egyszer Thalia olyan oldott hangulatban van, olyan otthonosan érzi magát közöttük, és olyan jókedvűen nevet, mint még soha...!

- Mi olyan vicces? - lépett oda hozzájuk Mike Forbes gúnyos ábrázattal. Luke vállat vont.

- Semmi. Minden.

- Ezen igazodjon ki valaki...

- Csatlakozol hozzánk?

- Kösz, de inkább nem. Azt hiszem, itt nem örvendenék túl nagy népszerűségnek.

- A birkák miatt?

- Többek között - bólintott Mike. - Hogy vagy, Emily?

- Kösz, jól - válaszolta Emily Luke válla mögül -, de biztos nem neked köszönhetően. Luke felnevetett.

- Hát így állunk! Mike vállat vont.

- Mit mondhatnék erre? Lehet, hogy egyszerűen ki nem állhatja az ügyvédeket.

- Ami azt illeti, a mamája sincs olyan nagyon oda érted manapság.

- Ezt szívből sajnálom - felelte Mike. - Én mindig kedveltem őt.

- Na, persze. Legalább most légy őszinte: tényleg törvénybe ütköző a birkák tartása Édenkert-városban, vagy csak megpróbálsz ráijeszteni Lorraine-re?

Mike kifürkészhetetlen arcán széles mosoly jelent meg.

- Sajnálom, erre nem válaszolhatok. Olvasd el a szerződést magad, vagy bízz meg egy ügyvédet!

- Te anyám ügyvédje vagy, az majdnem ugyanaz.

- Nem egészen - tért ki a válasz elől Mike, és megrázta a fejét.

- Hát jó, csak nehezítsd meg a dolgomat nyugodtan! Akkor is megtudom az igazat.

- Mégis, kinek az oldalán állsz, Luke? Anyádén, vagy...

- Te még mindig itt vagy? - nézett Emily tettetett csodálkozással az ügyvédre. — Ha nem haragszol, most már én is szeretnék egy kicsit beszélgetni Luke-kal.

- Csak nyugodtan - emelte fel mind a két kezét Mike, majd megfordult, és elindult a bár felé, ahol a barátai vártak rá.

Luke kíváncsian Emilyhez fordult:

- Nem rajongsz érte túlságosan, ugye? Emily vállat vont.

- Nem mindegy? Igazából csak azt szerettem volna megköszönni neked, hogy elcsábítottad hozzánk Thaliát.

- Szívesen, máskor is...

- Egészen biztosan nem jött volna el, ha nem te kéred. Pedig szerintem jót tenne neki, ha rendszeresen kimozdulna otthonról, nem gondolod?

- Mint mindenkinek..., de mire célzol ezzel?

- Tudod... a válása, meg minden.

- Ismerted a férjét? - kérdezte Luke kíváncsian, pedig jobban tette volna, ha hallgat. Hiába, belebújt a kisördög, annyira szerette volna hallani, hogy az a bizonyos, számára ismeretlen úriember tulajdonképpen egy közönséges csirkefogó volt, aki nem jelentett Thaliának semmit...

- Nem, de úgy hallottam, nagyon rendes fickó.

- Akkor miért váltak el? Emily vállat vont.

- A kettejük közti ellentétek miatt, ha jól sejtem. A válás után sem lettek éppen ellenségek, de azért nem is keresik egymás társaságát.

Luke eleget hallott. Most már tudta, Thalia biztosan nem epekedik egykori férje után. így legalább nem lesz lelkiismeret-furdalása, ha... Persze az én szándékaim tiszták, gondolta a férfi. Legalábbis többé-kevésbé.

- Egyszerűen kitűnően éreztem magam! - sóhajtott fel Thalia, majd elégedetten hátradőlt Luke kocsijában. - Csak hálás lehetek neked, amiért elcsábítottál ide.

- Elcsábítottalak? Én? Dehogy! - adta az értetlent Luke, miközben beindította a motort, és kitolatott az Itató Odú parkolójából.

Thalia elnevette magát. Mikor is érezte magát utoljára ennyire nyugodtnak és felszabadultnak? Hónapokkal, talán évekkel ezelőtt. Igazán hálás lehet Luke-nak, még akkor is, ha a férfi kissé erőszakosan viselkedett.

- Pedig szó szerint ez történt... De nem baj. Csak legközelebb, légy szíves, ne próbálj így „lehengerelni", mert azt nem szeretem!

- A „legközelebb" nem helyén való kifejezés, ha valamit most sem tettem meg - védekezett Luke.

- Annak mindenesetre nagyon örülök, hogy jól érezted magad.

- Nagyon is - biztosította a lány. És a legjobban az tetszett, amikor együtt táncoltunk, gondolta Thalia, de persze nem mondta ki.

- Tudtad, hogy Bill és Angié eljegyezte egymást? - kérdezte inkább.

- Azt hiszem, hallottam valakitől - ráncolta össze a homlokát tűnődve Luke.

- Először visszaléptek, de most úgy tűnik, megint összejönnek. Örülnék, ha sikerülne nekik, olyan aranyosak mindketten! Megérdemlik, hogy boldogok legyenek.

- Mindenki megérdemli, hogy boldog legyen. Itt vagyok például én - Luke jelentőségteljesen megköszörülte a torkát -, és itt vagy például te... - folytatta célzatosan.

- Én elég boldog vagyok már most is -jelentette ki Thalia, némi figyelmeztető éllel a hangjában.

Luke befordult jobbra.

- És ebben az esetben mit értsünk elég alatt?

- Ez csak egy szófordulat - válaszolta Thalia fölényesen. - Tökéletesen boldognak érzem magam. A pályám meredeken ível felfelé. Itt van nekem az édesanyám meg a bátyám, akiket rajongva szeretek. Úgy érzem, fényes jövő áll előttem.

- Magányos jövő áll előtted, mondhatsz bármit. Ismered a mondást: egy színész előtt hiába színészkedsz.

Thalia felháborodottan húzta ki magát.

- Témánál vagyunk már megint. Hát akkor nyisd ki jól a füledet: nem vagyok magányos. Csak mert nem élek házasságban...

Thalia elharapta a mondat végét. Miért lovalta bele magát ennyire? Hiszen a férfi egy szót sem ejtett házasságról vagy bármiféle komoly kapcsolatról, de még csak egy-éjszakás komolytalan kalandról sem.

A lány megmasszírozta a halántékát az ujjai hegyével.

- Azt hiszem, becsíptem egy kicsit.

- Kizárt dolog. Nem ittál többet két pohár bornál három óra alatt.

- Ha nem vagyok becsípve, miért érzem ilyen... szeleburdinak magam? Csak fecsegek... fecsegek összevissza, csupa ostobaságot.

És ha sejtené, hogy a gondolataim még ennél is ostobábbak...

- Talán a jelenlétem teszi.

Thalia csak akkor vette észre, hogy hazaérkezett, mikor Luke ráfordult Lorraine autófeljárójára. Leállította a motort, és a lány felé fordult. Thalia izgatottan megnyalta a szája szélét.

- Nem értem, mire célzói.

- Dehogynem - mosolyodott el magabiztosan a férfi, és a lány vállára tette a kezét. Thalia félt, hogy nem bír uralkodni magán, ezért gyorsan kinyitotta az ajtót.

- Mindegy. Kösz, hogy felszedtél nyolckor - botlott meg a lány nyelve, de magyarázkodás helyett inkább gyorsan búcsút intett, biztos, ami biztos. - Elképesztően jól éreztem magam.

- Felszedtelek?

Luke szintén kiszállt, és Thalia után ment. A lánynak már a torkában dobogott a szíve, de azért úgy tett, mintha nem venné észre a közeledő férfit, és kényelmesen a veranda felé sétált. Hosszú árnyékot vetett a hold. Luke könnyen beérte Thaliát, maga felé fordította, és egy mozdulattal a karjába vonta.

- Ne siess annyira! Úgysem megyek el addig, amíg nem kaptam meg a jóéjtpuszimat.

- Kaptál már legalább tizenöt születésnapi csókot - ellenkezett a lány elfúló hangon. Vegyük úgy, hogy az egyik egyben a jóéjt...

- Ne légy fösvény! Van ott még rengeteg, ahonnan azok jöttek.

Felemelte Thalia állat, így a lány végre megpillanthatta az arckifejezését. Humor, elszántság, és... és... nagyot nyelt... és vágy tükröződött a szemében. Ugyanaz a vágy, amelyet ő is érzett magában.

Luke egyre közelebb hajolt Thalia ajkához. A lány pedig csak állt ott, mint egy jégszobor, amely nemsokára gyors olvadásnak indul a hőségtől. Amikor Luke átölelte a derekát, és magához húzta, Thalia nem bírta tovább - átkarolta a nyakát, és ellenkezés nélkül átadta magát annak, aminek jönnie kell...

Igen, visszacsókolta a férfit már megint, egyszerűen nem tehetett mást.

Kis idő elteltével Luke felemelte a fejét.

- Jesszusom - sóhajtott fel áhítatosan -, ez volt a hab a tortán! Lehajolt, és csókolgatni kezdte a lány vállát is.

- Luke... mégis, mit képzelsz?

- Hogy ezt rendszeresíthetnénk, Thalia.

- Sajnálom - bontakozott ki a lány az ölelésből -, de szó sem lehet róla. Nincs időm ilyesmire.

- Nagyon gyors tudok ám lenni, ha akarok...

- Már így is túl gyors vagy nekem.

- Na, persze. Hallottam, amit hallottam.

Mondott valamit, amivel elárulta magát? Thalia lázasan kutatott az emlékezetében, hiába.

- Fogalmam sincs, mire célzói.

- Azt mondtad, „sajnálom". „Sajnálom, de szó sem lehet róla”. Én pedig erre azt felelem, szerencsére gyors tudok lenni, ha akarok...

Az orvos tett egy lépést a lány felé, a szeme csillogását még a sötétben is látni lehetett. -Luke...

- Thalia...

- Most már mennem kell. A férfi felsóhajtott.

- Hát, ha ragaszkodsz hozzá. Együtt ebédelünk holnap?

A lány már azelőtt megrázta a fejét, hogy Luke befejezte volna a mondatot.

- Addig foglak csókolni, amíg be nem adod a derekad.

Thalia gyorsan felmérte, milyen következményei lehetnek annak, ha a férfi beváltja a fenyegetődzését. Ezért végül inkább megadta magát.

- Jó, jó, legyen - egyezett bele morcosán. - De ne felejtsd, csak egy ebédről van szó, semmi többről! Gyere értem..., félegy jó lesz?

- Tökéletes.

- Ha bármi közbe jönne, felhívlak. Lehet, hogy anyának szüksége lesz a segítségemre a boltban, vagy... mit tudom én.

- Rendben.

- Emiatt lehet, hogy később kell értem jönnöd: kettőkor, vagy háromkor akár.

- Thalia, nekem édes mindegy, hogy reggel kilenckor, vagy délután négykor ebédelünk. Csak szólj, mikor jöjjek, és én ott leszek!

A lány tehetetlenül felsóhajtott.

- Nehéz neked ellentmondani, Luke Dalton.

- Akkor - lépett előre a férfi, és gyengéden megcsókolta Thalia szemérmesen lehajtott ábrázatát - jobb, ha nem is erőlteted.

A lány megadóan tűrte a csókot, és később is csak állt, miközben nézte, ahogy Luke boldog gondtalansággal visszasétál a kocsijához. A férfi olyan elégedettnek tűnt, hogy Thalia a legszívesebben sikított volna. Az iménti szópárbajban bizony csúfos vereséget szenvedett...

A gondolattól kissé letörve felvánszorgott a lépcsőn, és belépett a házba.

- Meg sem kérdezem, jól érezted-e magad- szólt Lorraine az elsötétített nappaliból. Thalia keze már a kapcsoló felé nyúlt, kattintott rajta egyet, és nyomban fényár öntötte el a szobát.

- Jaj, anya! Úgy megijesztettél!

- Ne haragudj!

Lorraine a szoba közepén állt, fél kezével kreppköntösét fogta össze a derekánál.

- Épp hátra mentem megnézni, hogy van Betyár meg a birkák, amikor Luke hazahozott. Nem szerettelek volna megzavarni benneteket.

- Szóval csak azért ólálkodtál itt a sötétben, mert nem akartál alkalmatlankodni? - szegezte anyjának a kérdést.

- Ugyan, kis szívem, épp lefeküdni készültem! Oly régóta élek ebben a házban, hogy villany nélkül is boldogulok. Szóval?

- Szóval mi?

- Jól érezted magad az Itató Odúban? - kérdezte Lorraine, majd sokat sejtetően kacsintott egyet. - Azt láttam, hogy nagyon jól érezted magad, amikor hazaértél.

- Te leskelődtél utánam? Megáll az eszem...!

- Nem baj, hadd pihenjen! - Lorraine diadalittasan felkacagott. - Mit gondolsz, miért hagytam mindig égve a verandán a lámpát, amikor te szórakozni mentél a barátaiddal? Talán, mert ide akartam csalogatni a bogarakat? Még szép, hogy leskelődtem utánad! Az anyád vagyok, ez a dolgom.

Thalia felsóhajtott.

- Te legalább bevallod.

- Hogy érted azt, hogy legalább? - kuncogott Lorraine. - Örülök, ha Luke-kal látlak, tényleg. Jópofa kölyök.

- Már nem kölyök, nekem elhiheted - dünnyögte Thalia, majd a konyha felé vette az irányt. Lorraine követte.

- Csak azt nem értem, hogy szülhetett egy ilyen ellenszenves nő, mint Sylvia egy ilyen nagyszerű fiút.

-Jut eszembe Sylviáról... - matatott Thalia a hűtőben, majd megállapodott egy üveg ásványvíznél -, azt hiszem, nemsokára már nem fogsz örülni, ha Luke-kal látsz. Sylviának kapóra jöttek a birkák, egy-kettőre ellened fordította a közhangulatot.

- Mi köze ennek Luke-hoz? - kérdezte Lorraine őszinte megdöbbenéssel.

- Végül is, Luke a fia.

- Csakhogy Luke az én oldalamon áll!

- Szemben a saját édesanyjával? Nem hiszem.

- Nem az anyjával szemben, hanem az igazság és a jog oldalán. Következésképp: az én oldalamon... - Lorraine elképesztően elégedettnek látszott az okfejtésével. Elindult kifelé a konyhából. - És mivel ez a helyzet, annyit csókolózhatsz vele, amennyit csak akarsz.

Sajnos nem, gondolta Thalia, édesanyja után pillantva. Ha így tennék, nem jutna időm semmi másra.

Luke olyan csendesen lopakodott be a hátsó ajtón, amilyen csendesen csak tudott. Nem akarta felébreszteni az édesanyját. Ezen az alapon nyugodtan be is csörtethetett volna, mert Sylvia ott ült a konyhaasztalnál, és ráérősen olvasgatott valami magazint egy csésze tea társaságában.

Felnézett a fiára, és szélesen elmosolyodott.

- Szervusz, drágám! Hamar hazaértél.

- Annyira talán mégse - felelte Luke, miközben a kétajtós, rozsdamentes-acél hűtő felé indult. Belenézett, majd kivett belőle egy üveg ásványvizet.

- Hogy van Thalia?

- Jól.

Luke letekerte a kupakot, és nagyot húzott az üvegből. Arra számított, anyja hevesen ellenezni fogja érdeklődését legkomolyabb ellenfelének lánya iránt. Nem mintha Sylvia nem rokonszenvezett volna Thaliával; sőt Luke egészen biztosra vette, anyja kedveli a lányt... némi távolságtartással, persze.

Most azonban ennél a távolságnál ő lényegesen közelebb merészkedett hozzá, gondolta önelégülten.

- Nagyon kedves lány -jegyezte meg az anyja.

- Folytasd!

Sylvia összeráncolta a szemöldökét.

- Ezt most miért mondtad?

- Ha jól sejtem, az következik, hogy „de...". Anyja sértődöttnek látszott.

- Csakhogy nincsen semmi „de...".

- Még akkor se, ha történetesen Lorraine Myers lányáról van szó?

- Még akkor se - bólintott Sylvia határozottan.

- Nagyot nőttél a szememben, anya. Azt hittem, nem viseltetsz túl barátságos érzelmekkel a Myers család iránt.

- Ne butáskodj már! - mosolygott Sylvia jóindulattal. - Különben is, Thalia az én oldalamon áll. Ő biztosan látja, hogy az én érveim kikezdhetetlenek, és segíteni fog meggyőzni azt a makacs, hájas, oktalan any...

- Ne lovald bele magad túlságosan, anya! Ezek csak külsőségek. Sylvia megadóan felsóhajtott.

- Attól tartok, igazad van. De ha majd színt kell vallani, Thalia a rend mellett teszi le a voksát. Vagyis mellettem...

- Azért én nem mennék ilyen messzire. Az édesanyja...

- Ne törődj az anyjával! Lorraine Myers az én dolgom. Sylvia lábujjhegyre állva jóéjtpuszit adott a fiának.

- Aludj jól, kicsim!

Luke elnézte, ahogy édesanyja a hálószobájába megy, s azon tűnődött, vajon hová vezet mindez. Le merte volna fogadni, Thalia nem támogatja jobban Sylvia álláspontját Édenkert-város ügyében, mint ő maga. Másrészről egyikük sem adott kizárólag Lorraine-nek igazat.

Valahol léteznie kell egy arany középútnak, de hogy nem pont ma éjjel fog elmélkedni ezen, az biztos.

Ma éjjel először is vesz egy jó hideg zuhanyt, azután, ha aludni is szeretne, meg kell próbálnia elterelni a gondolatait Thaliáról..., aki olyan forrón viszonozta a csókját, és olyan jól illett a karjába...

Thalia a tavaszi láznak tudta be ezt az álmatlan éjszakát. Jó, igaz, hogy ősz van, de ha egyszer pont úgy érezte magát, mint kamaszlány korában, amikor egész éjjel a holdat bámulta, és szerelemről meg boldogságról ábrándozott, na meg olyan jövőről, amelyben ez a kettő uralkodik...

Csak most kezdte sejteni, mit is jelent igazán ez a két szó. Fel-alá járkált kicsiny hálószobájában, amelyben felnőtt, és próbált nem gondolni Luke Daltonra..., a hamiskás mosolyára..., ahogy tánc közben hozzábújt..., vagy, ahogy csókolózás közben simogatta...

Felnyögött, és arccal az ágyra dőlt. Testének minden sejtje hiányérzetről panaszkodott. Legjobban a szíve fájt a férfi után, tulajdonképpen már azóta, amióta annak idején visszautasította. Akkor még persze nem értette, mi ez a furcsa fájdalom a szívében.

Mostanában viszont megint olyan sűrűn tapasztalhatta, hogy úgy érezte, lassan kezd beleőrülni.

Luke Bob Grillbárjába vitte Thaliát ebédelni.

- Nem valami puccos hely - jelentette be derűsen -, de itt a legjobb a kaja az egész városban.

- Már úgyis elegem van a puccos helyekből - legyintett a lány, és kezébe vette a sima, átlátszó műanyag dossziéba bújtatott étlapot. - Jó lesz itt. Mit ajánlsz?

- Mindent.

Luke egy pillanatra sem vette le a szemét Thaliáról, aki lelkesen tanulmányozta az étlapot. Már évek óta melegség töltötte el, ha eszébe jutottak a lánnyal kapcsolatos emlékei, és most úgy tűnt, Thalia végképp belopta magát a szívébe, hisz már a puszta látványa ilyen örömmel tölti el. Nagy sokára Luke erőnek erejével elfordult, megköszörülte a torkát, és ő is kezébe vette az étlapot.

Megjelent az asztaluknál egy középkorú, szőke pincérnő.

- Hozhatok valamit inni? - kérdezte barátságosan, majd a férfihoz fordult: - Hogy van, Dalton doki?

Luke rámosolygott.

- Jelen pillanatban a lehető legjobban, Jackie. És maga?

- Hasonlóképp - biccentett a pincérnő. - Ja igen, Jeffie hörcsögje már az első kezelés után meggyógyult, ezért nem mentünk vissza.

- Ezt örömmel hallom. Mit iszol, Thalia?

- Jeges teát.

- Legyen kettő. Választottál már? A lány bólintott.

- A lacipecsenye sült krumplival jól hangzik.

- Én pedig chilit kérek, meg egy extra húsos szendvicset.

- Azonnal hozom - mosolygott rájuk a pincérnő, és elsietett.

Thalia körülnézett az étteremben, szemügyre vette az asztalokat, a kockás viaszosvászon térítőket. Rajtuk kívül csak egy idős pár tartózkodott a helyiségben.

- Kicsit talán késő van ebédelni, az igaz, de legalább megúsztuk a tömegnyomort - mentegetőzött Thalia.

- Így van.

Luke előrehajolt, és összekulcsolta az asztalon nyugvó kezét, nehogy ösztönösen a lányé után nyúljon.

- Thalia, beszéltem egy ügyvéddel Édenkert-város szabályzatáról. A lány egyből megélénkült.

- Na, és mire jutottál?

- Egy szó sem esik benne a birkákról, sem mellettük, sem ellenük. Lovakat és teheneket nyugodtan lehet tartani, a disznó viszont már túlságosan büdös... szóval tarthatatlan. Birkákról azonban nem tesz említést semmilyen formában.

- Na, ugye! - csapott az asztalra Thalia. - Szóval ezúttal nem fognak ki anyán!

- Még nem biztos. A közösség megszavazhat új korlátozásokat is, ha Édenkert-város lakóinak többsége ellenzi a juhok tartását...

- De anya nem is Édenkert-város lakója!

- Ez igaz, de a birkatartás a város határain belül sehol sincs kimondottan engedélyezve. Ettől még lehet, hogy édesanyád végül is győztesen keveredik ki majd az ügyből, ha elég állhatatosan harcol a jogaiért. Ez sok pénzébe kerülhet, és sokan neheztelni fognak rá. Még annál is jobban, mint most.

- Igen, ez nagyon valószínű. Thalia savanyú képet vágott.

- Miért kell ennek pont akkor történnie, amikor hazajövök? Itt van ez az Édenkert-város-ügy, meg a birkák, meg a kutya, meg anya ellenállási mozgalma...

- Sajnos - bólogatott Luke, és komolyan is gondolta. Sokkal könnyebb lenne elcsábítania a lányt..., illetve udvarolni neki..., illetve... maga sem tudta pontosan, mit akar..., mindenesetre sokkal egyszerűbb lenne, ha ezek a mellékes ügyek nem vonnák el ennyire Thalia figyelmét.

- Fogalmam sincs, hogy ez vigasztal-e, de az én anyámmal sem könnyű, nekem elhiheted.

Thalia felnevetett.

- Valóban nem vigasztal túlzottan, de azért értékelem a jó szándékot. Jaj, Luke, ötletem sincs, mit kezdjek anyával! Mintha két különböző világban élnénk. Ugyan ki más venne még rajta kívül háziállatokat egy háziállatnak?

- Mondjuk, bárki, aki szintén megszívleli a jóságos állatorvos bácsi tanácsát - felelte Luke derűsen.

A lány önkéntelenül is visszamosolygott rá.

- Vagy Lorraine butuska lánya, aki vakon követne egy nyilvánvalóan viccnek szánt tanácsot? Egy biztos: semmi értelme magad okolnod a történtekért, Luke.

Jackie már hozta is az italt, és nem sokkal később az ebédjüket is. Jó étvággyal nekiláttak, s egy időre megfeledkeztek a gondjaikról.

Miután jóllaktak, Thalia ott folytatta, ahol abbahagyta.

- Nem vicceltem, amikor azt mondtam, fogalmam sincs, mihez kezdjek anyával. Szeretem őt, és igyekszem támogatni is, a baj csak az, hogy nem értek vele teljesen egyet.

Luke bólintott.

- Ugyanígy vagyok én is anyával. Kár, hogy egyikük sem hajlandó engedni a maga igazából. A végén még elfajulhat a helyzet kettejük között.

- Én is ettől tartok - helyeselt Thalia, aggodalmas arccal. - Pedig léteznie kell valami megoldásnak...

Luke a homlokára csapott - végre kipattant az agyából a várva várt isteni szikra.

- Megvan! Tudom már, mit kell tennem anyával! Thalia kíváncsian pillantott a férfira.

- Akkor ne várakoztass...! Halljuk! Luke elvigyorodott.

- Egyszerű. Veszek magamnak egy saját házat. Már rég ezt kellett volna tennem.

- Nagy vagy. Ettől bizonyára jobb lesz neked, de rajtam ez nem segít.

- Dehogynem.

Luke mély lélegzetet vett, hogy összegyűjtse a bátorságát, majd kibökte:

- Szeretnél a lakótársam lenni?

7. FEJEZET

- Hogy mit szeretnék? - meredt Thalia a férfira bizonytalanul.

- Össze költözni velem.

Mivel a lány nem kent le neki kapásból egy hatalmas fülest, Luke úgy ítélte, jó esélyei vannak. Szemtelenül rámosolygott Thaliára, de ezt csak álcának szánta, mivel nem szerette volna, ha a lány meglátja az igazi érzéseit.

- Azt nem ígérhetem, hogy külön szobád lenne, de minden egyéb óhajod számomra...

- Az isten szerelmére! - csapott Thalia az asztalra szikrázó szemmel. - Ha nem vetted volna észre, épp egy komoly nehézséget szerettem volna megvitatni veled, te meg elvicceled a dolgot!

- Eszem ágában sincs viccelni - tiltakozott Luke. - Biztos lehetsz, halálosan komolyan beszéltem. .

- Ezt kötve hiszem, feltéve, ha kedves az életed! - nézett a lány az orvosra fagyos tekintettel. - Lucas Dalton, te egyszerűen javíthatatlan vagy!

- Valahogy úgy...

A férfi felszegte a fejét, és reménykedve Thaliára nézett.

-Hajói hallom, nemes hölgy, az ön tiltakozása minden mértéket felülmúl, és ez nekem gyanús. A valóság azonban az, feltéve, hogy nem ment el teljesen a józan eszem, márpedig ez velem ritkán fordul elő, hogy én legalább annyira jó vagyok nálad, Thalia Mitchell, mint amennyire te jó vagy nálam. És ez így megy már az elejétől fogva. Talán emlékszel, amikor magad köré tekerted azt a zuhanyfüggönyt, és...

- Már rég elfelejtettem - igyekezett belefojtani a szót Luke-ba a lány -, és nagyon megköszönném, ha te is így tennél! Különben pedig egyáltalán nem vagy jó nálam! Talán réges-régen, kamaszkorunkban az voltál, de én tanultam a hibáimból. Még egyszer nem csinálok bolondot magamból, nem én!

- Biztos? - kérdezte Luke kétkedőén. - Vagy csak annyira elszoktál az őszinte viselkedéstől, hogy már magad előtt sem mered bevallani, mi az, amit igazán szeretnél?

- Akkor most megmutatom, mit szeretnék igazán - állt fel Thalia, és kiviharzott az étteremből.

Luke-ot azonban még ezzel sem sikerült meggyőznie.

Sheperd's Passban nem egészen úgy zajlott az élet, ahogy azt Thalia jó előre elképzelte. Ő egy békés, vidéki kisváros nyugalmára számított, amikor engedett édesanyja kérésének, és tovább maradt a tervezett pár napnál. Ehelyett nemcsak belekeveredett a birkaügy kellős közepébe, de még Luke Dalton is felkavarta a lelke legmélyéig.

Igaz, ami igaz, érvelt magában, Luke jóképű és értelmes, de erre már kamaszkorában is rájött. Azt viszont tapasztalatlan bakfislányként még csak nem is sejtette, hogy Luke milyen észvesztőén érzéki. Sőt. Ő a legvonzóbb férfi, akivel valaha is találkozott, és a puszta jelenléte is olyan örömmel tölti el, hogy az már egyenesen ijesztő.

Vajon miért viselkedik Luke ilyen rámenősen? Valószínűleg, mert tudja, Thalia hamarosan elmegy, és viszonyt kezdhet vele anélkül, hogy tartania kellene egy komoly, hosszú távú kapcsolattól. Ő a férfi életében csak egy nyári flört... vagy őszi flört, mindegy.

Egyik kezével rátenyerelt a csengőre, a másik kezével pedig gondosan magához ölelte az anyja által készített, rózsákból és tátikákból álló virágkölteményt. De mi van akkor, ha Luke igazat beszél? Talán élete legnagyobb lehetőségét szalasztja el, ha nemet mond neki... Viszont az is elképzelhető, hogy a férfi tényleg csak önfeledt hancúrozásra vágyik vele az ágyban...

- Szervusz, Thalia! Ezt a gyönyörű virágot nekem hoztad?

Thalia gyorsan összeszedte magát, és egy ragyogó mosoly kíséretében átnyújtotta a csokrot.

- Boldog születésnapot, Mrs. Pulaski! Isten éltesse sokáig!

Amikor elbúcsúzott, és visszaballagott az árukihordó kocsihoz, már megint Luke-on járt az esze.

Feladja a harcot, és beadja a derekát - vagy kiadja a férfi útját?

Thalia mindenütt Luke-ba botlott. Igaz, hogy az orvos - nyilván nem véletlenül - majdnem mindennap beugrott hozzájuk a virágüzletbe, de elment az összes közgyűlésre is, ahol csak a birkák ügye szóba került. Máskor pont abban a pillanatban parkolt le a kínai étterem mellett, amikor Thalia épp egy zacskó Moo Goo Gai Pannái a kezében távozott onnan. Ha a lány tankolni ment, Luke már ott tüsténkedett a benzinkútnál; amikor pedig kijött a postáról, Luke éppen akkor ment be.

Thalia akár azt is hihette volna, a férfi szándékosan zaklatja ily módon, de a józan eszével rögtön belátta, hogy ez a körülmények ismeretében teljes képtelenség. Mintha a sors keze terelte volna őket egymás közelébe, újra meg újra... A lánynak már a puszta gondolatra is hevesebben vert a szíve. Lassan kezdett megvilágosodni előtte, hogy kettejük dolgának rendezése elkerülhetetlen.

Miközben szendvicsekből álló ebédjüket fogyasztották Emilyvel az Ő-Kelmében, Thalia próbált gondtalannak és jókedvűnek látszani, de barátnője átlátott a szitán. Pár perc felületes csevegés után Emily letette a mogyoróvajas, dzsemes szendvicsét, és összehúzott szemmel Thaliára nézett.

- Bökd már ki végre, mitől vagy ennyire zaklatott!

- Senkitől... úgy értem, semmitől.

- Aha, szóval Luke miatt.

- Dehogy! - ellenkezett először ösztönösen Thalia, majd megadóan vállat vont.

- Talán.

- Hallom, házat akar venni magának - igyekezett Emily észrevétlenül a témánál maradni. Most, hogy már tudta, mi nyomja a barátnője szívét, megnyugodott, és újra nekilátott a szendvicsének. Kíváncsi vagyok, édesanyja hogy viseli majd, ha elmegy.

- Pont miatta akar elköltözni.

- Tényleg? Nem gondoltam volna, hogy neked még ezt is elárulja azok után, hogy állítólag következetesen kerülöd őt..., és mindenkinek azt mondod, nincsen semmi köztetek...

- Nincs is semmi, hidd el!

- Persze, persze... - mosolygott Emily gúnyosan a barátnőjére, majd kis idő múlva még hozzátette: Igazán nem akarlak a tanácsaimmal untatni, de szerintem Luke teljesen odavan érted, csak csettintened kellene, és a lábaidhoz omolna. Itt az ideje, hogy végre a tettek mezejére lépj.

- Mármint mire gondolsz pontosabban?

- Attól függ, milyen messzire akarsz elmenni. Viszont ha nem teszel valamit sürgősen, kellemes kis kikapcsolódásnak ígérkező ittléted valóságos rémálommá válik. És én ezt nem igazán szeretném.

Thalia most az egyszer mélyen egyetértett barátnőjével. Érzéseit azonban csak nagyon nehezen tudta szavakba önteni.

- Olyan izgatott vagyok, Emi! - sóhajtott. - Talán tényleg el kellene engednem magam, és mint bohó kamaszlány koromban, belemenni valami őrültségbe..., hogy legyen mire emlékeznem, ha nagymama leszek.

- Te azt gondolod, hogy őrültség, ami kettőtök között zajlik? - csóválta meg Emily hitetlenkedve a fejét. Thalia, most nem futó kis hancúrozásról van szó! Ez a vonzalom közted és Luke között már a tizenhatodik születésnapodon elkezdődött, nem emlékszel?

- Arra mindenesetre nagyon jól emlékszem, te már akkor is azzal tömted a fejem, hogy Luke így meg úgy... - felelte Thalia morcosan.

Emily felnevetett.

- Kamasz voltam, ráadásul reménytelenül ábrándos fajta. Még most is az vagyok, mármint ábrándos. Egyébként is, Luke nagyszerű fiú. Arról már nem is beszélve, milyen boldog lennék, ha a legjobb barátaim közül kettő összejönne egymással.

- Egy rövid időre.

- Vagy egy életre.

- Felejtsd el! - ingatta a fejét Thalia, majd összegyűrte a kiürült szendvicses zacskót. - Pár hét múlva visszamegyek Kaliforniába. Szóval abból nem lesz semmi.

- Lehet, hogy egyébként sem lesz belőle semmi vont vállat Emily. De könnyen lehet, hogy mégis. - Csípőre tette a kezét. - Képes lennél elutazni úgy, hogy meg sem próbálod kideríteni, mi lehetett volna belőle?!

Vajon képes lennék-e? - tűnődött Thalia a Csinos Csokrocskákba menet. Elutaznék-e úgy, hogy örökre rejtély maradjon, mi lehetett volna... Luke és énközöttem? Talán elég lenne, ha egyszer csakugyan hancúroznék vele az ágyban - legalább a kíváncsiságom kielégülne, mielőtt visszatérek a valódi életembe Káli...

- Szia, Thalia! Ebédeltél már?

A lány hirtelen megtorpant, mintha villám csapott volna belé. Azután lassan szembefordult Luke-kal, aki épp akkor jött ki a Szendvicsbárból.

- Igen, Emilyvel.

- Ez az én formám. Mostanában mintha elhagyott volna a szerencsém...

Thalia értette a célzást, és jól is esett neki: hiányzik a férfinak. Kedvességet kedvességgel illik viszonozni, ezért így felelt:

- Az nem te lennél, Luke Dalion.

- Ez most bók akart lenni? Akkor köszönöm... - hajolt meg kissé játékos udvariassággal, majd Thalia mellé csapódott, kezében a szendvicseszacskót lóbálva. - Visszakísérhetlek a virágüzletbe?

- Nem bánom.

- Hogy vagy? Nem nagyon láttalak... mostanában. Thalia szúrós pillantást vetett rá.

- Most viccelsz? Akárhová mentem, mindig egymásba botlottunk.

- Úgy értem, kevés időt töltöttünk együtt, nem beszélgettünk, te mindig kitértél az utamból.

- Köszönöm kérdésed, nagyon jól vagyok.

- Thalia, én... szeretnék végre kicsit hosszabban veled lenni. Eljönnél velem moziba ma este?

- Ma inkább nem - felelte erőtlenül a lány. Nagyon erőtlenül.

- Akkor vacsorázzunk együtt!

- Megígértem anyának, hogy ma este én főzök.

- Nagyszerű. Mit szólnál, ha beugranék, megkóstolnám a főztödet, úgyis meg kellene vizsgálnom Betyárt...

- Te is tudod, hogy Betyár kicsattan az egészségtől.

- Persze, persze - ismerte be Luke elkedvetlenedve. - Thalia, hosszú idő óta most először jöttél haza, ráadásul csak egy kis időre. Eddig még esélyem sem volt arra, hogy láthassalak, most pedig, amikor lenne, szándékosan elkerülsz?

A virágbolt ajtajához értek. Thalia szembefordult a férfival, mire Luke tiszta, kihívó tekintete az övébe fúródott. Ó, de szívesen beleveszne ebbe a szempárba! Hirtelen felsóhajtott.

- Nézd, Luke..., egyszerűen már a puszta jelenlétedtől is zavarba jövök - fakadt ki váratlanul.

- Most tréfálsz? - kérdezte a férfi őszinte megdöbbenéssel. - Hiszen ősidők óta ismerjük egymást!

- De felnőttként még nem - csúszott ki Thalia száján.

- Vagy úgy - esett le Luke-nak a tantusz. - Szóval az a bajod, hogy szeretnék lefeküdni veled? Hát emiatt ne fájjon a fejed! Te már úgyis eldöntötted, hogy addig mi ketten soha az életben nem fogunk eljutni. A döntésed nyilván végleges... Ismerlek, Thalia Myers, mennyire makacs vagy...

- Hidd el, ez nem makacsság! Egyszerűen...

Félek, gondolta, de nem mondta ki hangosan. Nem merte közelebb engedni magához Luke-ot sem szó szerint, sem átvitt értelemben, mert attól tartott, a férfi fenekestül felforgatná az egész életét.

- Egyszerűen mi? - próbálta szavai folytatására bírni Luke.

- Semmi - fordult el Thalia hirtelen. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, milyen szaporán kapkodja a levegőt. - Beugorhatsz vacsorára, ha van kedved hozzá.

-Van!

- Akkor viszlát este! - intett búcsút Thalia. Érezte, megint ő távozott vesztesként a csatatérről.

Thalia sült csirkét készített vacsorára, és egy nagy adag salátát, desszertnek pedig ananászos gyümölcstortát, John kedvencét. Ha a bátyja szereti, Luke-nak is biztosan ízleni fog.

Már nem áltatta magát azzal, hogy közömbös lenne a számára, mit szeret és mit nem a férfi. Jóformán minden gondolata Luke körül forgott, ami már-már ijesztőnek tűnt. Olyannyira eluralkodott rajta a vágy, hogy kezdett beletörődni: le kell feküdnie Luke-kal, különben még a végén a bolondok házában köt ki...

Erre a képtelen ötletre önkéntelenül is hangosan elnevette magát. Lorraine, aki épp akkor lépett be a konyhába, kíváncsian nézett a lányára.

- Valami vicces jutott az eszedbe? Mondd el nekem is, rám férne egy kis kacagás. Thalia megrázta a fejét, pedig belül még most is igen jól szórakozott azon, hogy úgy vetődött fel benne a Luke-kal való hancúrozás, mint valami, amin „nagyon gyorsan túl kell esnie". Pedig azt már most biztosra veheti, hogy aligha fogja ugyanilyen gyorsan túltenni magát a dolgon. Anyjára pillantott, és csak ekkor vette észre, hogy valami nincs rendben.

- Mi történt? - Lorraine sóhajtva leült.

- Csak a szokásos. Nem épelméjűek ezek ott, Édenkert-városban. Az irigység, igen, az beszél belőlük.

- Biztosan meg lehetne valahogy egyezni velük - bizonygatta Thalia, miközben ráemelte az aranybarnára sült csirkét egy tálra.

- Amíg én élek, addig nem! - csikorgatta a fogát bőszen Lorraine. - Esküszöm, addig harcolok ellenük, amíg kegyelemért nem könyörögnek!

- Tényleg rád férne egy kis kacagás - állapította meg Thalia. - Talán ha mindkét fél mulatna egy jót, könnyebben szót értenétek.

- Mulatni! Van is azoknak fogalmuk, azzal a savanyú képű Sylvia Daltonnal az élen, mit jelent mulatni!

- Na és Négy Dzsé? Szerintem neki biztos nincs ellenére a jókedv. Az anyja ezzel már nem tudott vitába szállni.

- Igazad van, neki tényleg nincs. Hogy őszinte legyek, őt nem is venném soha egy kalap alá a többiekkel. - Lorraine bősz arckifejezése hirtelen visszatért. - Mindaddig azonban nem fogom vissza magam, amíg együtt van azzal a nőszeméllyel!

Szükségtelen lett volna megkérdezni, vajon kire céloz...

Thalia és Luke a verandán ülve kanalazgatta az ananászos gyümölcstortái Lorraine már megette a magáét, és sűrű bocsánatkérések közepette magukra hagyta őket, mondván, hogy neki még dolgoznia kell a birkaügyön.

Luke nagyon elégedettnek látszott.

- Szóval nem felejtetted el! - jelentette kis diadalittasan.

- Mit nem felejtettem el? - kérdezte Thalia. A cseppnyi kis verandán a válluk elkerülhetetlenül egymáshoz ért, és ettől a lánynak újra meg újra kellemes borzongás futott végig a testén.

- Hogy ez a kedvenc édességem. Thalia meglepetten nézett rá.

- Tényleg?

- Ne tégy úgy, mintha elfelejtetted volna! - incselkedett Luke. Én nem hiszek véletlenekben. És te?

- Én hittem, egészen mostanáig.

A torta tényleg remekül sikerült, és Thalia úgy nyalta le az utolsó morzsákat a villájáról, mintha más nem is létezne számára abban a pillanatban a földgolyón, legalábbis próbált úgy tenni.

Luke ezzel szemben pár pillanat alatt eltüntette az adagját, pedig szép nagy szelet jutott a tányérjára.

- Kaphatok még egy kicsit? Thalia elnevette magát.

- Szívesen adok, amennyit csak akarsz.

- Bár igaz lenne! - felelte Luke hamiskás mosollyal, de már rég nem a torta járt a fejében. Thalia combjára csúszott a keze.

A lány megrezzent, de nem húzódott el. Ehelyett gondosan kerülte a férfi tekintetét, mintha minden figyelmét az egyre hosszúkásabbá váló árnyék kötné le.

Kis idő elteltével Luke újra megszólalt:

- Holnap szombat van, csak Miller doki rendel. Menjünk el kirándulni!

- Kirándulni? - ismételte Thalia meglepetten. - Hová? Luke vállat vont.

- Bárhová. Mondjuk, a hegyekbe! Hallottam valakitől, hogy a nyárfák már hullajtják a leveleiket.

- Tényleg?

- Végül is október van...

Egy darabig néma csendben ültek egymás mellett, majd Luke halkan megkérdezte.

- Szóval, lenne kedved eljönni?

- Azt hiszem, igen. Koszi - felelte Thalia ugyanolyan halkan. Egyenesen a szemébe nézett, pedig tudta, hogy teljesen elbágyad majd a tekintetétől, de már nem félt ettől. Akkor sem tiltakozott, amikor Luke egy kicsit megszorította a combját.

Másnap reggel Thalia épp némi hideg élelmet csomagolt az útra, amikor Luke megérkezett. Lorraine már rég elment a boltba, így senki sem láthatta, milyen lámpalázasan készülődik.

Luke mosolya felmelegítette és meg is nyugtatta. Készen állsz? Készen - felelte Thalia. - Mindenre.

Legalábbis remélte.

Thalia azt hitte, Luke rögtön a régi farmházba viszi, ahonnan nagyszerű kilátás nyílt Shepherd's Pass egészére, de tévedett. A férfi észak felé vette az irányt, ahol ül az országút, mind a mellékutak hegyszorosokon, hágókon és völgyeken vezet keresztül. (gyönyörű zöld és aranyszínben pompázott minden). Sebes csermelyek bukkantak elő a bokrok mögül az út mentén, és néhány száz méter után ismét a semmibe vesztek.

Olyan másként nézett ki ez a vidék, mint Dél-Kalifornia kietlen síkságai, kopár fái, kiszáradt folyómedrei, melyekhez Thalia annyira hozzászokott az utóbbi időben.

Nézd csak! - mutatott a lány egy tovasuhanó őzgidára, mely sebesen futott el a fák között. Luke azonnal leállt az út mentén, hogy Thalia kiszállhasson. Az őznek ugyan bottal üthette a nyomát, de a hódok által épített gátat a patak túloldalán legalább olyan érdekesnek találta.

Luke megérintette a lány karját, és felmutatott az égre. A fák csúcsa felett egy sas pár szárnyalt méltóságteljesen.

Thalia szíve együtt szárnyalt a két fenséges madárral. Ez maga a tökély, gondolta, és valami sohasem tapasztalt teljességet érzett. Történjék bármi is ezután - ez most jó ahogy van.

A sudár, fehér törzsű nyárfák levelei épp most kezdtek zöldből aranyra váltani, és reszkettek az őszi szellő érintésétől. Ahogy elsétáltak alattuk, Thaliát végtelen nyugalom töltötte el.

( Csendesen eltűnődött: lehet, hogy a sors nem is annyira az anyja, mint inkább Luke miatt terelte vissza Coloradoba? Talán mindez már eleve elrendeltetett?

Ugyan, szállj le a fellegekből! - figyelmeztette magát. Alapjában véve nem változott semmi az életedben.

A nap állásából jött rá, hogy Luke eltért az eddigi iránytól, és széles ívben vissza tart Shepherd's Pass felé. Ennek ellenére eléggé meglepődött, amikor a férfi ráfordult egy keskeny földútra, és Daltonék régi farmháza előtt állt meg.

Nézd csak, hol kötöttünk ki! - szólalt meg szokásos hamiskás mosolyával. - Látomás, nem?

Thalia tulajdonképpen örült ennek a kis cselnek.

Nahát, micsoda meglepetés! Bemehetek körülnézni? Legutóbb, amikor itt jártam, nem nagyon volt rá alkalmam.

Luke kellemesen csalódott a lány viselkedésében.

Reméltem, hogy megkérdezed - felelte. - Itt a kulcs vette ki az önindítóból a kulcscsomóját, és Thalia kezébe nyomta. - Egyedül is elboldogulsz, ugye?

A lány elvette a kulcscsomót, közben a kezük futólag egymáshoz ért. Most, hogy Thalia már nem próbálta elfojtani ösztönös vonzódását Luke iránt, nagyon is kezdte élvezni ezeket a kis érzéki játékokat. A férfi követte őt az ajtóig, majd amíg a lány átsétált a rusztikus bútorokkal berendezett nappalin, Luke a konyha felé vette az irányt - hadd nézzen csak körül Thalia zavartalanul.

A lány tudta, hogy a bátyja, John számtalanszor járt már itt régebben, míg egy szép napon Luke szülei fel nem fedezték, hogy a két fiú söröshordót rejteget a házban. Ettől fogva John már nem számított olyan szívesen látott vendégnek a házban... Tizenhét évesek lehettek akkoriban.

Thalia csak egyszer látogatott el ide, de akkor annyira izgult, hogy csak halvány emlékei maradtak a nappaliról, a konyháról meg a két hálószobáról. Egyvalamire emlékezett tisztán: a fürdőszobára. Ide menekült be ugyanis anyaszült meztelenül, amikor meghallotta Luke lépteit a verandán. Azt tervezte ugyanis, ha „évakosztümben" a fiú elé áll, Luke képtelen lesz uralkodni magán, és ettől kezdve azt tehet vele, amit csak akar. Az utolsó pillanatban azonban inába szállt a bátorsága, és beszaladt a fürdőszobába. Leszaggatta a zuhanyzó műanyag függönyét, és reszketve maga köré csavarta.

Most, hogy már takarta valami, sikerült egy kicsit lehiggadnia. Tisztán emlékszik rá, azzal nyugtatta magát, hogy így talán még jobb is lesz. Mert lehet, hogy egy lány meztelenül is izgató, de ha van rajta egy áttetsző zuhanyfüggöny, még sokkal izgatóbb. Tehát még nőnek is az esélyei. Hallotta, hogy a fiú bizalmatlanul bekiált:

- Ki van odabenn? Feleljen már!

Vajon honnan sejtette Luke, hogy van ott valaki? Mégis tudta, hogy ott van, és egyre dühösebben követelte, szólaljon meg. A lány úgy vélte, cselekednie kell, de azonnal.

Egyszer csak kivágódott a fürdőszoba ajtaja, és Thalia ugrott elő a sötétből, szorosan markolva a maga köré csavart zuhanyozófüggönyt.

- Meglepetés!

Luke jól megnézte magának, azután hangosan felnevetett. Széles vigyora csak akkor hervadt le az arcáról, mikor a lány mérgében elengedte a függönyt.

Ez azonban már rég történt. Thalia akkoriban szégyent vallott - most épp itt az ideje, hogy kiköszörülje a csorbát. Ha nem bír túllépni akkori kudarcán, akkor most sem lesz képes véghezvinni, amit kifundált.

Ráadásul a régi, áttetsző kék műanyag függöny helyett most már egy szép, mintás barna szövetfüggöny lógott a zuhanyzó körül.

Luke még mindig a konyhában matatott a polcokon és a szekrényekben. Amikor Thalia belépett, a fiú sokat sejtetően rámosolygott.

- Minden olyan, mint régen?

- A zuhanyfüggönyt kivéve. Az egészen más.

- Ezek szerint észrevetted - állapította meg derűsen. Hirtelen azonban elfelhősödött a tekintete. - Ne haragudj, hogy kinevettelek akkor, Thalia. Elég ostobán viselkedtem, de egyszerűen annyira megdöbbentem, hogy semmi értelmesebb nem jutott az eszembe.

A lány elmosolyodott, bár érezte, hogy enyhén elpirul.

- Így utólag azt hiszem, nem hibáztathatlak. Gondosan kiterveltem, hogyan foglak elcsábítani, de amikor csakugyan rákerült volna a sor, persze megijedtem. Biztosan nagyon szánalmas látványt nyújthattam egy műanyag függönybe csavarva.

- Ha azt hiszed, hogy én abban a pillanatban szánalmasnak láttalak, nagyon tévedsz - dőlt neki Luke a konyhaszekrénynek. - Fogalmad sincs, mekkora erőfeszítésembe került, hogy ellenálljak a kísértésnek.

- Látod, ebben igazad van. Fogalmam sincs. Sőt. Én azt hittem, egyáltalán nem estél kísértésbe.

- Dehogynem - jelentette ki Luke akkora nyomatékkal, hogy megrezzentek az üvegpoharak. - Végül is a legtöbb kamaszt könnyű kísértésbe hozni. Te azonban túltettél minden elképzelésen. Azelőtt soha nem gondoltam rád... úgy. Képzelheted, mennyire meglepődtem, amikor kiderült, több vagy, mint a legjobb barátom kishúga. Sokkal több.

Thaliának nagyon jól esett, ahogy Luke azt mondta: sokkal több.

- Mégsem sikerült elcsavarnom a fejed - emlékeztette a férfit.

- Mert nem kenyerem a liliomtiprás - vágott vissza Luke, kissé harciasabban a kelleténél. - Ne érts félre, rendkívül hízelgőnek éreztem, amit tettél... csak a meglehetősen nagy korkülönbség...

- Bla-bla-bla, ezt már hallottam épp elégszer - intette le Thalia a férfit, mielőtt az újra belelovalta volna magát az unos-untig ismert magyarázkodásába. - Rossz ötletem támadt, ennyi az egész.

- Szerintem nem rossz, csak éretlen. Sohasem írtam a rovásodra.

- Még szép! Neked minden bizonnyal nagyon hízelgett az egész, én meg a föld alá süllyedtem szégyenemben.

- Mégis mi mást tehettem volna? Sokat tűnődtem ezen. Az, hogy kinevettelek, nyilván nem esett jól neked, erre már rég teljesen egyedül rájöttem...

- Benned egy lángelme veszett el - húzta el a száját Thalia kesernyésen.

- Vennem kellett volna a lapot, és befognom a szám.

- Ha néma sóbálvánnyá dermedsz a megdöbbenéstől, egyáltalán nem biztos, hogy kellemesebb emlékeket hagysz bennem.

- Pedig minden okom meglett volna rá. Ahogy komoly, alapos lányhoz illően kimerítő részletességgel előadtad a helyzetedet meg az átgondolt javaslatodat a megoldásra...

- Jó, jó, valóban nem lehetett mindennapos élmény - ismerte el Thalia kelletlenül. Bár talán jobban jártak volna, ha megfejelik egy újabb nem mindennapos élménnyel. így viszont ártatlan kamaszlányként érkezett ebbe a farmházba, és ugyanilyen ártatlan kamaszlányként is távozott.

- De az is igaz, én éreztem magam a legostobább embernek a világon, amikor megpaskoltad a fejem búbját, és kedvesen azt javasoltad, tűnjek el... - Savanyú képet vágott.

- Ezek után tényleg azt várod tőlem, hogy feledkezzem meg erről az égbekiáltó szégyenről, és lépjek tovább?

- Attól függ, mit értesz azalatt, hogy „lépjek tovább". - Luke kihívóan Thaliára nézett. - Ha úgy érted, borítsunk fátylat a múltra, akkor a válaszom: igen.

- Pont így értettem - vágott közbe a lány gyorsan.

Mintha megsűrűsödött volna a levegő a konyhában. Thalia megnyalta a szája szélét, és az asztalon heverő elemózsiás kosárra pillantott.

- Már be is hoztad az ennivalót? - kérdezte derűsen. - Nagyszerű.

- Neked most az evésen jár az eszed?

- Ebédidő van, szóval... szerintem ez természetes. Az innivalót is behoztad? - érdeklődött, miközben az asztalhoz sétált, és reszkető kézzel belenyúlt a kosárba.

- Még nem, de behozhatom, ha ragaszkodsz hozzá.

- Ragaszkodom - felelte Thalia, majd mélyen felsóhajtott. - Nekem ez nem megy ilyen gyorsan. Adj egy kis időt, Luke. Ebédeljünk meg, jó?

Megebédeltek.

Thalia elhozta az ananászos gyümölcstorta utolsó maradék szeletét is. Luke úgy vélte, ez jó jel - meg persze az is, hogy a lány egyáltalán eljött vele.

Thalia most egész másképp viselkedik, gondolta, és nekilátott a tortának. Sokkal nyugodtabb, sokkal lazább. Még a legvadabb álmaiban sem reménykedett volna benne, hogy valaha képesek lesznek megbeszélni, ami történt - ráadásul ott, ahol történt.

Miközben ettek, beszélgettek és jókat nevettek. Amikor Luke végzett a tortájával, lenyalta mind a tíz ujját.

- Ez aztán jólesett! - dicsérte meg Thaliát.

- Kösz.

Egy ideig hallgattak, majd a lány elkezdte összeszedni a szalvétákat és a dobozokat, amelybe a tortát meg a szendvicseket csomagolta. Luke figyelte egy darabig, végül nagy nehezen kibökte:

- Ami pedig azt illeti, amit a múltkor mondtam... Thalia egy pillanatra abbahagyta a szorgoskodást.

- Mármint?

- Tudod, hogy elköltözöm anyámtól, és veszek egy saját házat. A lány bólintott.

- Igen, és?

- Biztos arra is emlékszel, hogy megkérdeztem, szeretnél-e összeköltözni velem.

- De mennyire - felelte Thalia, és összevonta a szemöldökét.

- Ne hidd, hogy csak ugratni akartalak.

- Ha azt hittem volna, nem leszek annyira izgatott.

- Te nem izgatottnak látszottál, hanem inkább feldúltnak. - Luke pár másodpercre elhallgatott, mintha azt mérlegelné, folytassa-e egyáltalán. Végül nagy lélegzetet vett, és belevágott: - Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, mitől jöttél annyira indulatba.

A lány harciasán felszegte a fejét.

- Mert nem maradok itt annyi ideig, hogy értelme lenne beköltöznöm bárkihez. Nem mintha egyébként olyan könnyen szánnám rá magam az ilyesmire. Már a javaslattól is égnek meredt minden hajszálam. Nem állok csak úgy össze valakivel!

Luke felnyögött.

- Most majd megint rám támadsz?

- Mire én összeköltözöm egy sráccal - folytatta Thalia kérlelhetetlenül -, már lesz egy gyűrű itt, ezen az ujjamon - mutatott bal keze gyűrűsujjára. - És nem fogom elsietni a dolgot, bizonyára megértesz.

- Szóval az együttélés addig szóba sem jöhet? - kérdezte a férfi savanyú arccal. -És ugyanez vonatkozik a... hancúrozásra is?

Thalia mélyet sóhajtott, és úgy nézett a férfira, mint valami gyengeelméjűre.

- Ha így lenne, szerinted eljöttem volna veled, Luke Dalton?

Egy kis időbe telt, mire Luke felfogta a hallottakat. De akkor aztán úgy pattant fel, mintha kilőtték volna, és egy mozdulattal a karjába kapta a lányt.

- Ha jól értem, ez azt jelenti... Nagyon remélem, hogy azt jelenti! Thalia sejtelmesen elmosolyodott.

- Mit gondolsz..., mit remélsz...? Luke egyre izgatottabb lett.

- Hogy végre beletörődtél az elkerülhetetlenbe..., hogy te meg én... egymásnak vagyunk rendelve... mármint az ágyban is. Thalia elnevette magát.

- Jaj, Luke - suttogta -, fogd már be a szád, és csókolj meg végre!

A férfinak nem kellett kétszer mondani. Megragadta a lány vállát, és szenvedélyesen megcsókolta. Teljesen elbágyadt tőle, de a jelek szerint Thalia is. Kéjesen felnyögött, majd fejét Luke izmos válla és nyaka közé fúrta.

- Hihetetlen, hogy itt vagyunk, egymás karjában! - rebegte a lány, miközben Luke nyakán játszadozott az ajkával. Volt idő, mikor azt hittem, már barátok sem lehetünk soha többé.

- Mindent lehet, csak akarni kell - emelte fel a férfi Thalia arcát, hogy megcsókolhassa a szemét meg az arcát -, és én nagyon akarlak...

A bensőséges jelenetet halk csengőhang szakította félbe. A lány szólalt meg először.

- Mintha távoli harangok zúgását hallanám. Szerinted ez jó jel? Luke gyengéden megsimogatta a lány mellét.

- Nagyon is. Azt jelenti, szerelmes vagy. Tudod, az angyalok kara... -Álmodik a nyo...

Thalia megint hallotta a hangot. Felegyenesedett, és összehúzta a szemöldökét.

- Mi lehet ez?

Luke kénytelen-kelletlen leszállt a földre. Rosszkedvűen felsóhajtott.

- Ez a csipogóm.

- Ó, istenem! - nyögött fel Thalia, és kisimította zilált szőke haját kipirult arcából. - Szerintem jobb, ha felveszed.

- Muszáj? - tette fel Luke a költői kérdést. Maga is tisztában volt vele azonban, hogy muszáj, hiszen életek múlhattak ezen.

Vajon mi lesz, ha Luke visszajön, és onnan akarja folytatni, ahol abbahagyták? Két lépés választotta el őket a hálószobától, amelyet valószínűleg egyikük sem habozott volna megtenni. Thalia már eldöntötte, hogy Luke-é lesz, de ez még akkor történt, amikor hideg fejjel tudott gondolkodni. Azóta a józanész és a vak szenvedély közti senki földjére vetődött, és teljesen elbizonytalanodott, mihez kezdjen.

Luke sötét arckifejezéssel tért vissza a szobába.

- Nos? - nézett rá Thalia kérdőn.

- Vészhelyzet van. Emily egyik macskája túlságosan közeli ismeretséget kötött egy megvadult ebbel. Miller dokinak szüksége lesz rám a műtétnél.

Thalia szíve kihagyott egy pillanatra, majd annál nagyobbat dobbant. A gyomra összeszorult. Megkönnyebbült, ugyanakkor keserű csalódottságot érzett. Végül megadóan bólintott - úgysem tehetett volna semmi bölcsebbet.

8. FEJEZET

Emily hirtelen abbahagyta az ideges fel-alá járkálást az állatkórház várószobájában, amikor Thalia meg Luke megérkezett, és feldúlt tekintettel elébük rohant.

- Szegény Rosie! - ragadta meg az orvos ingujját pityeregve. - Nem bántott ő soha senkit, ez a nagy eb mégis rátámadt! - siránkozott. Az eb szót úgy mondta, mintha az valami káromkodás lenne, amelyet még a szótárból is törölni kellene. - Miller doki szerint az a dög csúnyán helybenhagyta. Mentsd meg, Luke! Meg kell mentened!

- Nyugodj meg! - szorította meg a lány kezét az orvos. Érződött valami a hangjában, amitől Emily, ha meg nem is nyugodott, de már sokkal kevésbé aggódott.

- Gyorsan megvizsgálom, utána megmondom, mire számíthatsz, jó?

- Csak siess! - kérte Emily, és zaklatottan vett egy mély lélegzetet. Luke higgadtsága tényleg erőt adott neki. - Itt várlak.

- Veled maradok - ígérte Thalia, miközben gyengéd határozottsággal lefeszegette Emily kezét Luke ingujjáról. - El kell engedned, hadd tegye a dolgát!

- Persze, persze.

Emily hangja megremegett.

- Luke, ugye, azonnal szólsz, ha megvizsgáltad?

- Természetesen - felelte a férfi, hálás pillantást vetve Thaliára, majd besietett a vizsgálószobába.

A lány egy székhez vonszolta Emilyt. Rajtuk kívül csak ketten tartózkodtak a váróban, és néma együttérzéssel figyelték a jelenetet.

Emily lehuppant a székbe, és a kezébe temette az arcát.

- Egyszerűen gyűlölöm a kutyákat! - nyöszörgőit elfúló hangon. - Mást se csinálnak, csak harapdálnak mindent.

- Olyanok is vannak, amelyek juhokat terelnek - próbálta Thalia felvidítani a barátnőjét.

- Na igen - vágott vissza Emily -, úgy, hogy közben jól megharapdálják szegényeket. - Ölébe ejtette a kezét, és felsóhajtott. - Ne haragudj, ezt tényleg nem kellett volna mondanom. Édesanyád skót juhásza nagyon kedves jószág, ahhoz képest, hogy kutya. De ez a dög... - Megborzongott. - Ez egy nagy, ronda kóbor kutya. Az előkertben kapta el Rosie-t, ahol sajnos nincs fa, amelyre felmenekülhetett volna. Ha tudnád, min mentem keresztül, amíg végre sikerült elkergetnem!

- Örülj neki, hogy legalább te nem sérültél meg - vetette közbe Thalia.

- Hát ez az! Bárcsak megharapott volna! Akkor elvitethetném a sintérrel, mert azt érdemelné. Ezzel szemben... - reszketett meg újra a hangja -, míg szegény Rosie az életéért küzd, ez a szörnyeteg szabadon garázdálkodik! Hol itt az igazság?!

- Hát az élet nem fenékig tejfel.

- Tessék? - húzta össze Emily a szemöldökét, majd hirtelen megvilágosodott előtte minden. - Te jó ég, hiszen ti biztos éppen együtt voltatok, amikor Luke-ot riasztották!

Thalia bólintott.

- És mit csináltatok?

- Emily!

- Bocsánat. Úgy értem, hol voltatok éppen?

- Ez a kérdés még egy fokkal kínosabb...

- Most már végképp nem értek semmit - hebegte Emily, de hamar kikerekedett a szeme. - Csak nem? Thalia Renee Mitchell, te elmentél Luke-kal Daltonék farmházába?

- Nem akarok hazudni. Igen, ott jártunk.

- Jaj, istenem!

Emily felpattant, majd visszaült újra.

- Ez hihetetlen. Te és Luke... ott, ahol... és én félbeszakítottalak benneteket...! -Látszott rajta, hogy a sírás kerülgeti. - Annyira sajnálom!

Thalia megveregette barátnője kezét - örült, hogy egy kis időre legalább nem gondol a saját bánatára.

- Ne okold magad! Nem szándékosan tetted, és persze Rosie sem.

- De még így is...

- Emily, megvizsgáltam Rosie-t, és...

Luke hangját hallva Emilynek minden szín kiszaladt az arcából.

- Jaj, istenem, meggyógyul? Mondd, hogy igen!

- Meggyógyul, de előtte még össze kell foltoznunk szegényt. A mellső lába felhasadt, egyik fülét majdnem leharapta az az állat. Könnyebb sérüléseket szenvedett még a...

Amíg a férfi magyarázott, Thalia csak ült, fogta barátnője kezét, és büszkén nézett doktor Lucas Dalton állatorvosra. Olyan magabiztosan beszélt, olyan higgadt szakértelemmel, hogy attól egyszerűen muszáj volt megnyugodni. Thalia lopva Emilyre pillantott, és örömmel nyugtázta, hogy barátnője arcvonásai lassan kisimulnak.

Nemrég még ő is érezhette ezt a varázslatot, csak jóval erősebben, amikor Luke a karjában tartotta. Thalia behunyta a szemét, és felidézte magában, ahogy teljesen elvesztette az önuralmát, és minden tekintetben kiszolgáltatta magát a férfi akaratának.

Nem, ez így nem lesz jó. Ahogy Rosie, a fekete cica is megmenekült a bajból, úgy ő is meg fog. Az érzelmei mindig megakadályozták, hogy pusztán érzéki kapcsolatokba keveredjen, ez most sem vezethet semmi jóra. Az ő szemében a kölcsönös megértés, az egymás iránt érzett felelősség és tisztelet mindig is megelőzte a testi vonzalmat, amely ezek nélkül az értékek nélkül csak üres ösztön, semmi más. Eddig azonban még nyomát sem látta, hogy bármi ilyen erősebb kötelék kezdene kialakulni Luke meg őközötte. Persze, ez tulajdonképpen így helyes. Hiszen ő visszamegy Kaliforniába.

Emily nem ment el mindaddig, amíg a saját szemével nem láthatta az ő kis Rosie-ját, most már egy darabban. A cica kissé kába volt még, de Emit ez a legkevésbé sem zavarta abban, hogy köszönet- és hálaözönt zúdítson Luke nyakába.

A férfi ilyenkor mindig kényelmetlenül érezte magát. Elvégre ő csak orvos, nem pedig valamiféle felsőbbrendű csodatévő lény. Mégis nagyon kedvesen viselkedett továbbra is, és úgy engedte el Emilyt, hogy megígérte neki, a cicája hamarosan felépül.

Miután Emily eltávozott, Luke behívta Thaliát az irodájába. Rögtön észrevette, hogy a lány viselkedésében valami megváltozott. Ennek ellenére megpróbálta átölelni, de Thalia ügyesen kisiklott a karjából. Az orvos értetlenkedve ráncolta össze a szemöldökét.

- Mi történt? - kérdezte fátyolosabb hangon, mint szerette volna.

- Semmi kedvem beleugrani egy pusztán érzéki kapcsolatba - felelte Thalia ugyanolyan fásultan.

- Nem igazságtalan ez egy kicsit? Ha Emily nem szakított volna félbe bennünket olyan szerencsétlenül...

- Ami történt, megtörtént - vágott közbe gyorsan a lány. Talán nem is baj, így legalább maradt időm gondolkodni. És rájöttem, nem szeretném, ha... Úgy örülök, hogy a barátom vagy, Luke! Ne rontsuk el! Nem tagadom, már a puszta jelenlétedtől is teljesen elbágyadok, de...

Kihúzta magát, és újra annak a régi, határozott, öntudatos Thaliának tűnt, akit Luke olyan jól ismert. Talán túl jól is, gondolta kesernyésen a férfi.

- Szóval ellöksz magadtól - nézett vádlón a lányra.

- Hidd el, nem könnyű - felelte Thalia.

- Nem is akarom, hogy könnyű legyen. Kívánlak, és végül úgyis az enyém leszel.

- Luke, figyelmeztetlek... - kezdte a lány szikrázó tekintettel. A férfi elhárítóan emelte fel a kezét.

- Felesleges figyelmeztetned. Annál is inkább, mert mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ez a pálfordulás a részedről kissé erőtlen és néMikepp elkésett. Legalábbis igen nehéz komolyan venni azok után, ami nem egészen három órája történt. Szóval, légy oly. szíves, és ne beszélj itt mellé nekem!

- Soha nem tennék ilyet - folytatta a mellébeszélést Thalia méltósággal.

- Persze, persze. Hidd el, hamarosan bebizonyítom neked, mekkorát tévedtél, te pedig segíteni fogsz ebben, méghozzá önként... Vedd már észre, hogy ez a mérkőzés kettőnk között még egyáltalán nincs lejátszva! A végeredményhez azonban nem férhet kétség. Ezt egyébként is érezheted, különben nem kapaszkodnál mindig abba, mint valami utolsó szalmaszálba, hogy neked igenis vissza kell térned...

Luke nyelt egyet. Óriási hibát követett el, hisz még csak a lehetőségét sem akarta megpendíteni annak, hogy Thalia esetleg pár héten belül elmegy. Pedig azt hitte, sikerült már megbékülnie a lány távozásának gondolatával, de csak most döbbent rá, mekkorát tévedett, amikor elszólta magát.

Thalia sejtette, hogy Luke be fog dobni apait-anyait.

Olyan tekintettel nézett rá mindig, akár négyszemközt voltak, akár társaságban, hogy a lánynak nyomban felszökött a vérnyomása. Már attól félt, hogy ezt mások is észreveszik, és kezdetét veszi a pletykálkodás. A férfi minden mondata kétértelműén csengett, minden érintése érzékinek tűnt, hiába próbálta az ártatlanság vagy a segítőkészség látszatát kelteni.

Az Édenkert-város ügyben már hetente tartottak közgyűlést. Ekkor Luke mindig Thalia mellé ült, és combját a lányéhoz nyomta. Amikor távozni készültek, a férfi udvariasan felsegítette Thaliát, és így kísérte ki a teremből. A lány pedig már azt is nagy eredménynek könyvelte el magában, hogy nem borult ilyenkor azonnal Luke nyakába. Tiltakozni meg sem próbált, annyira jólesett neki az érintése.

Találkozásaik már korábban is kellemes borzongást váltottak ki belőle, de most... Luke annyira értette a dolgát, hogy Thalia már-már feladta a harcot. Egyre nagyobb szükségét érezte, hogy megbeszélje valakivel kilátástalan helyzetét. Végül Emilyre esett a választása, aki valóságos örömmámorban úszott, mert közben Rosie-t kiengedték a kórházból.

- Emily, beszélni szeretnék veled. Bajban vagyok...

- Akkor jó helyre jöttél. De előbb nézd meg Rosie-t, milyen csodásan felépült! Amit Luke művelt vele, az egyszerűen elképesztő. Megmentette az életét! Mindent megtennék a kedvéért, csak hogy megháláljam. Esküszöm, ő a legjobb állatorvos a világon, és örökké hálás leszek neki! - lelkendezett önfeledten, azután Thalia savanyú ábrázatára pillantva, hirtelen feleszmélt: - Szóval, mit tehetek érted?

- Á, semmi különöset - legyintett a lány. - Csak azon töprengtem, mit főzzek vacsorára: lasagnát, vagy enchiladast...

És hogy lefeküdjem-e a dokival, akit annyira istenítesz.

Egy héttel később Thalia már nem bírta tovább. Belátta, ezt a csatát elvesztette. Felhívta a munkahelyét, és most már biztosan tudta, hogy október végén, vagy legkésőbb november elsején vissza kell mennie Kaliforniába. Nem sok ideje maradt, és ez hirtelen ráébresztette, aligha adódik még egyszer olyan lehetőség az életében, mint amelyet éppen elpuskázni készül...

Miután ezt tisztázta magában, az állatkórházhoz hajtott, nagyjából akkor, amikor Luke végezni szokott. Elszántan várakozott a parkolóban, és a férfi nemsokára ki is lépett a hátsó ajtón.

Thalia kiszállt, és Luke mellé lépett.

- Meghívhatom egy italra, uram?

Az orvos úgy bámult rá, mint borjú az új kapura.

- Csípj meg, légy szíves! Thalia, biztos te vagy az? A lány elnevette magát.

- Még szép. Lenne egy ajánlatom a számodra, de azt hiszem, jobb, ha előtte iszol valamit.

- Amikor utoljára próbáltál ajánlatot tenni nekem, elég ostobán viselkedtem. Több évbe került, mire túltettük magunkat rajta, ha túltettük egyáltalán.

- Az csak azért volt, mert nem azt a választ kaptam, amelyet hallani akartam. Ezúttal másként lesz.

- Biztos vagy benne? - kérdezte Luke kaján vigyorral, de persze hagyta, hogy Thalia a kocsihoz vezesse.

- Eléggé. Mindenesetre, most menjünk az Itató Odúba. Ott majd kiderül. És így is tettek.

- Én fizetek - vette fel Thalia a számlát az ezüsttálcáról, amelyet a pincérnő ösztönösen Luke elé tett le. - Az én ötletem volt.

Luke, aki még mindig alig tért magához a lány megváltozott viselkedése láttán, gyanakvóan Thaliára mosolygott.

- Elég sok ötleted akadt mostanában. Némelyik mellett még egy hétig is kitartottál, ami nem kis teljesítmény, nő létedre.

- Jogos - ismerte el a lány, majd felemelte a poharát, kortyolt egyet, és felsóhajtott. - Ez vérré vált.

- Azt meghiszem - emelte fel a korsóját a férfi is, de ő közel sem ivott annyit a söréből, mint Thalia a vörösborból. Nem akarta siettetni a lányt, hogy bökje már ki végre, miért hívta ide, ezért csak ennyit tett hozzá: - Szép az idő mostanában.

- Nagyon szép. Nyilván gyönyörűek a fák levelei a farmháznál.

- Valószínűleg.

Most meg hová akar kilyukadni Thalia? Luke csak bámulta a sörét értetlenül. Azután néhány pillanat múlva leesett a tantusz.

- Hogy mondtad? -A fák levelei...

- Szeretnél feljönni a farmházba?

- Jó lenne.

- Még akkor is, ha eddig mindig rossz emlékeket keltett benned? Thalia nem hátrált meg.

- Még akkor is.

- Velem?

- Hát, nem is egyedül... - rázta meg a fejét Thalia enyhén elpirulva. Most először látszott rajta, hogy zavarban van.

Luke még mindig csak hüledezett, hiába szerzett már némi tapasztalatot a nők szeszélyességét illetően, ez még neki is sok volt. Hátradőlt a székén, és összehúzott szemmel figyelte a lányt.

- Hallgatlak, folytasd!

-Arról van szó, hogy... - kezdett bele Thalia, majd behunyta a szemét, hogy ne lássa a férfi arcát, és kibökte: - Szeretnék lefeküdni veled.

Luke-nak görcsbe rándult a gyomra. Hogy képes ezt ilyen leplezetlen erőlködéssel bejelenteni?! Nyilván hosszas töprengés után jutott erre az elhatározásra, és most akár esik, akár fú, nem tágít tőle.

- Nem bánom - felelte a férfi kissé rekedten.

Thalia továbbra is lehunyva tartotta a szemét, mert még korántsem végzett.

- Tulajdonképpen szeretném veled tölteni az egész hétvégét a farmházban.

- Meg van beszélve.

Erre a gyors válaszra Thalia önkéntelenül is felpillantott.

- Csak ne olyan hevesen! Hogy félre ne érts, én nem szeretnék, sőt, kifejezetten nem akarok semmiféle érzelgősséget.

- Nem? Hát akkor mit óhajtasz? Thalia határozottan felszegte a fejét.

- Ez a dolog közöttünk csak a hancúrozásról szól, ezzel tisztában vagyunk mind a ketten.

- Lehet, hogy te olyan fene biztos vagy ebben, nekem azonban sejtelmem sincs, mit gondoljak. Azt hiszem, az orromnál fogva vezettél engem.

- Ilyen ügyes lennék?! - húzta el a száját Thalia gúnyosan. - Pedig eddig még soha nem sikerült föléd kerekednem.

- Most viszont összejött, attól tartok - ismerte el Luke készségesen. - Lássuk csak, jól értettem-e: egy felelőtlen és gátlástalan hétvégét szeretnél velem eltölteni féktelen hancúrozással meg hasonló mulatságokkal?

A lány bólintott.

- Felmegyünk, és befejezzük, amit majdnem tíz évvel ezelőtt elkezdtünk. Thalia úgy beszélt, mintha valami terhes kötelezettségről lenne szó, amit kénytelen-kelletlen el kell végezniük.

Szóval csak le akar feküdni velem, aztán visszamegy Kaliforniába, mint aki jól végezte dolgát. Kielégíti velem ezt a kellemetlen, viszkető érzést, amelyet nemi vágynak hívnak, utána meg eldob, mint valami használt játékszert?

Lehet, hogy más ordítana a boldogságtól, ha ilyen ajánlatot kapna. De az a valaki biztos nem lenne szerelmes belé, mint én, gondolta Luke. És annak a valakinek aligha lennének olyan tervei, mint amilyenekkel az én beléhabarodott fejem tele van egy ideje. Hangosan azonban csak ennyit mondott:

- Holnap szombat. Túl korai?

Önelégülten látta, hogy a lánynak egy pillanatra elakad a lélegzete. Thalia remegő hangon csak ennyit bírt kinyögni:

- A holnap j-jó lesz.

Thalia ragaszkodott hozzá, hogy külön kocsiban menjenek fel a farmházhoz.

Semmilyen módon nem akart kiszolgáltatva lenni a férfi jóindulatának. Ha valami balul ütne ki, csak bepattan a saját autójába, és elviharzik.

Thalia izgatottan kanyargott felfelé a hegyi úton, és végig azon tanakodott, nem kellene-e visszafordulnia, mielőtt a házhoz ér. Végül is őrültségre készül - már az ajánlata is őrültség volt. Nem tehetett azonban mást: Luke úgy vonzotta, mint láng az éjjeli lepkét.

Megtehetné, hogy azonnal elutazik Kaliforniába. Vajon miért nem jutott ez idáig az eszébe? Édesanyjának szüksége van rá persze. Ezért nem repült vissza már korábban.

Mindaddig, amíg ez a birkaügy nem tisztázódik, itt kell maradnia, csak hogy legyen Lorraine mellett valaki. Igen, ennek így kell lennie.

Rákanyarodott a farmház előtti tisztásra, majd leparkolt az édesanyjától kölcsönkapott kocsival Luke terepjárója mellé, és leállította a motort. Lorraine ma az öreg kisteherautóval ment a boltba, úgy, hogy nem is sejtette, Thaliának miért van szüksége az árukihordó kocsira. Nem mintha ellenkezett volna egy pillanatig is. Sőt valószínűleg ujjongott magában.

Thalia összeszorította a száját, és jól megnézte magának a farmházat. Az ősz lángoló színeivel körül ölelve úgy állt ott az erdő közepén, mint egy tündérlak. Belül azonban pont úgy fest, mint egy egyszerű, régi farmház, emlékeztette magát; egy kicsit dohos, egy kicsit poros, hiszen már rég kiköltöztek belőle.

A célnak pont megfelel: semmi hamis körítés, semmi csábos hangulat, csak tiszta szex. Vett egy mély lélegzetet, és kiszállt az autóból.

Épp itt az ideje, gondolta. Végre.

Most már nincs visszaút.

Olyan elszántan sietett be a házba, hogy jóformán le sem lassított a bejárati ajtónál. Végigsuhant az előszobán. Nem akart gondolkodni - már mindent végiggondolt. Eljött a cselekvés ideje. Eljött a...

A megtorpanás és az álmélkodás ideje.

Thalia sápadtan pillantott körbe a házban: virágcsokrok mindenütt, bonbonosdobozok szerteszét, több kiló földieper különféle tálakban, egy üveg pezsgő jeges bádogvödörben...

Meg még egy jó pár a hűtőben, de azt a lány nem láthatta.

- Lucas! Mégis hogy.

- Ugyan, semmiség az egész - szabadkozott a férfi szerényen. - A virágokat édesanyádtól vettem, a bonbont...

- Te is tudod, hogy nem így értettem - vágott közbe Thalia. - Mondtam, hogy nem szeretnék semmi különlegeset.

- Kedvesem - felelte Luke -, ebben nincs semmi különleges. A különleges, az te vagy. És persze én. Mi vagyunk különlegesek. Ez csak a kirakat.

- Nevezheted akárminek, én nem vágytam semmi ilyesmire -jelentette ki Thalia kissé elbizonytalanodva, miközben megsimogatta az egyik hosszú szárú vörös rózsa selymes szirmait. A gyönyörű csokor egy újra hasznosítható műanyag majonézespohárban díszelgett.

Na ugye, gondolta magában a férfi önelégülten, azt mondta, hogy „nem vágytam", és nem azt, hogy „nem vágyom". Lefogadtam volna előre, hogy imádni fogja! A nők bolondulnak az ilyesmiért.

Luke Thalia mögé lépett, finoman megszorította a könyökét, és a vállára támasztotta az állat.

- Felejtsük el, mire nem vágytál, és térjünk rá arra, amire igen! Érezte, ahogy a lány megborzong.

- Ne olyan hevesen, jó? Hadd térjek előbb egy kicsit magamhoz!

- Csak nyugodtan. Mindenre gondoltam.

Thalia szembefordult a férfival, de nem húzódott el tőle.

- Na, ne mondd!

Luke bólintott, és hamiskásan rámosolygott, hogy egy kicsit oldja a hangulatot.

- Sejtettem előre, hogy izgatott leszel.

- Nem hiszem, hogy izgatott lennék - ellenkezett Thalia idegesen. - Jó, talán egy kicsit az vagyok, de...

- Szerintem a világ legtermészetesebb dolga, ha ilyenkor egy kicsit lámpalázas az ember. Én is így vagyok ezzel.

- Te? - kerekedett nagyra Thalia ragyogóan kék szeme.

Luke szerette volna átölelni, és bevallani neki, hogy fülig szerelmes belé, de attól tartott, ez még korai lenne. Inkább csak mosolyogva bólintott egyet, majd cinkos ábrázattal így folytatta:

- Arra gondoltam, fürödhetnénk egyet, hogy lemossuk magunkról a gátlásaink egy részét. Van a közelben egy meleg vizű forrás, alig negyedmérföldnyire innen.

- Ha korábban szólsz, hoztam volna fürdőruhát.

Luke nem merte elnevetni magát - Thalia biztosan megharagudna érte. Gigászi erőfeszítéssel sikerült továbbra is komoly képet vágnia.

- Mintha azért jöttünk volna ide, hogy előbb-utóbb anyaszült meztelenül viháncoljunk a hálószobában. Nem gondolod, hogy fürdőruha nélkül is elboldogulunk majd?

Thalia elpirult.

- Ne haragudj, összevissza beszélek. Nem vagyok túl jártas az ilyesmiben.

- Azt majd meglátjuk.

- Nem arra gondoltam...

Luke örült, hogy a lány érti a célzást, és nincs ellenére egy kis incselkedés.

- Hát jó - sóhajtott fel Thalia. - Ugorjunk a mély vízbe! Hátha nem leszek ennyire zavarban utána. - Pár pillanatra elhallgatott, majd tettetett szigorúsággal még hozzáfűzte: - Nem kellett volna ekkora felhajtást csinálnod: ez a sok virág, csoki meg pezsgő! Most próbálok úgy tenni, mintha neheztelnék...

Hiú ábránd, angyalom, gondolta Luke, és jót derült magában, amikor a lány suttyomban bekapott egy bonbont kifelé menet.

Thalia úgy érezte magát, mint Hófehérke, ahogy az erdőben kóborol..., vagy Juliska, aki épp veszélybe sodorja Jancsit. Az ösvény jól kivehetően kanyargott a nagy fenyőfák közt, és Luke nem ellenkezett, amikor a lány arra kérte, hadd mehessen előre, és úszhasson be egyedül. Nyilván sejtette, hogy a férfi úgyis meglesi, és szeretett volna néhány percet, hogy megszokja Luke szemérmetlen bámészkodását.

Visszakozásról szó sem lehetett. Eleinte azt hitte, mindjárt összecsuklik, annyira izgatott lett. Egy kis úszás biztos jót fog tenni. Kisietett a fák rejtekéből, és majdnem beleszaladt a vízbe. Nem gondolta volna, hogy ilyen közel van.

A forrás sziklamedre itt öböllé szélesedett. Két oldalról egy-egy kétméteres szirtfal határolta, túlsó végén pedig sziklatörmelék. A víz felszíne felett halvány páragomolyagok tűntek a semmibe - az egész szabálytalan négyszög alakú mélyedés nem lehetett nagyobb háromszor három méteresnél.

Thalia egy pillanatra elvesztette a bátorságát, de azután megrázta magát.

- Egyszer élünk! - dünnyögte maga elé megadóan. Kihámozta magát a ruháiból, és - nem tudván mihez kezdeni velük - a földre dobta őket. Talán még azelőtt sikerül beúsznia, mielőtt Luke ideér. Jó lesz, ha siet egy kicsit.

Meztelenül a víz széléhez sétált, és belelógatta a lábujját.

- Ó! - szaladt ki a száján önkéntelenül, annyira kellemesen melegnek tűnt a víz. -Isteni...

Ekkor meghallotta, hogy a férfi közeledik az erdőben, elég nagy zajt csapva, és gyorsan a vízbe vetette magát.

Luke természetesen már jóval korábban odaért, de elbújt a fák mögött, és mámoros örömmel nézte, ahogy Thalia egyenként leveti a ruháit, majd a vízbe csobban. A lány gyönyörű volt, de ezt már régóta tudta. A háta egyenes, a dereka karcsú, a csípője nőiesen telt - a bokája keskeny, a combja hosszú, formás és... fehér. Lehet, hogy Kaliforniában él egy ideje, de az biztos, hogy nem tartozik a napimádók közé.

Kiszáradt szájjal figyelte a lányt; és egy darabig elfelejtett levegőt venni. Nem akarta megijeszteni vagy zavarba hozni Thaliát, de egyre inkább úgy érezte, nem éri be továbbra is a puszta látvánnyal.

Visszalépett az erdőbe, félredobált néhány elszáradt ágat, és hangosakat toppantott a hegymászó bakancsával. Ezt hallotta meg Thalia, aki gyorsan lekuporodott a vízben, hogy csak álltól felfelé látsszon ki.

Luke megállt az egyik szirtfalon.

- Milyen a víz?

- Mesés!

- Nem bánod, ha csatlakozom?

- Ezért jöttünk ide, nem? - felelte a lány olyan komolyan, mint aki eltökélte, hogy megteszi a kötelességét. Luke még mindig nem mert nevetni.

- Thalia - kezdte a férfi, miközben lehúzta az inget magáról, és félredobta -, nem akarlak semmi olyasmire rávenni, amit magadtól nem tennél meg szívesen.

- Tudom - bólintott a lány kissé feszélyezetten, és odébb lépett párat, mert a víz néhol csak másfél méteres volt.

Luke időközben kibújt a farmerjából is.

-Akkor ne viselkedj úgy, mint egy szűzlány, aki most áldozza fel magát...! Hacsak nem valami ilyesmiről szoktál ábrándozni esténként, a kispárnádat harapdálva... Szeretnéd, ha megerőszakolnálak egy erdei tisztáson?

-Egyáltalán nem szeretném, ha bárhol megerőszakolnál. Viselkedjünk felnőtt mód...

Ekkor a férfi levette az alsónadrágját is, és Thalia gyönyörű szeme újfent elkerekedett. Szemérmesen hátat fordított, és egy nagy szikladarabhoz intézte a további mondandóját.

- Szóval, viselkedjünk felnőtt módjára, rendben? Az, hogy nem vagyok hozzászokva az efféle... hm... légyotthoz, még nem ok arra, hogy...

- Légy-micsodához?

- Légyotthoz. Szóval a hancúrozáshoz.

Luke fejest ugrott a vízbe, így a lány jobbnak látta nem folytatni szóelemző fejtegetését. A férfi pont mögötte bukkant fel, ami nem is volt olyan könnyű mutatvány, mivel egyáltalán nem nyitotta ki - nem merte kinyitni - a szemét a víz alatt. Mégis sikerült megragadnia a lány bokáját, és úgy jött fel a felszínre, hogy alulról kezdve végigsimította Thalia oldalát egészen a hónaljáig.

- Istenem... - zihálta a lány bágyadtan.

- Tessék? - nézett fel Luke kérdőn, de tovább matatott a víz alatt.

- Fürödtél már itt ruha nélkül máskor is? - érdeklődött Thalia.

- Persze, sokszor - felelte a férfi a világ legtermészetesebb hangján.

- Lányokkal, ugye? - nézett rá Thalia szúrós tekintettel. Luke most már elnevette magát.

- Nem, csak srácokkal, például a bátyáddal. Lánnyal még sohasem, bár mindig szerettem volna.

A keze közben Thalia könyökéről a hasára siklott, majd lassan egyre feljebb és feljebb csúszott, míg a melléhez nem ért. Thalia nem tiltakozott, sőt mozdulatlanná dermedt, egészen addig, amíg a férfi finoman az ujjai közé nem szorította a mellbimbóit.

- Luke! - nyögött fel ekkor fojtott, bizonytalan, sőt tehetetlen hangon.

- Gyere ide! - húzta magához a férfi, aki érezte, most már semmilyen gátlás nem állhat közéjük. Thalia teste síkosán, melegen, puhán és... készségesen simult hozzá.

Luke ráérősen megcsókolta a lányt, Thalia pedig átkarolta a nyakát, és visszacsókolta. Közben lassan a férfi dereka köré fonta a lábát, és ettől kezdve Luke már semmi szükségét nem látta az óvatoskodásnak...

Thalia azt hitte, álmodik. Szerelmeskedtek a vízben, azután szerelmeskedtek a hálószobában, majd a medvebőr szőnyegen is a kandalló előtt. Úgy tűnt, egyszerűen nem tud betelni a férfival - és erre nem számított.

Két hancúrozás közt epret ettek, pezsgőt ittak, de Thaliának ekkor sem járt máson az esze, mint hogy minél hamarább Luke karjába vethesse magát. Amikor már nem bírta tovább, feladta a harcot, és így is tett - teljesen elengedte magát.

A legnagyobb megdöbbenésére.

Még soha életében nem érzett ilyen felszabadult örömmámort. Talán elhagyta a józan esze?

Napokon, legfeljebb heteken belül elutazik innen. Ez a gondolat úgy lebegett felette, mint valami sötét árny, de végül mindig sikerült elhessegetnie egészen vasárnap délig. Amikor azonban megették az utolsó szem epret, és kiitták az utolsó csepp pezsgőt, hirtelen tudatosult benne, hogy idilljük a végéhez közeledik.

Próbálta Luke-kal is megosztani az érzéseit, de akárhányszor csak kinyitotta a száját, a férfi egy csókkal fojtotta belé a mondanivalóját. Most úgy helyezkedett, hogy a konyhaasztal kettejük közé kerüljön, összeszedte a bátorságát, és óvatosan így szólt:

- Csodálatos volt ez a hétvége, Luke, de...

- Semmi de! - vágott közbe élesen a férfi. - Ne rontsd el, Thalia!

- Eszem ágában sincs! - tiltakozott a lány, de érződött a bűntudat a hangjában. -

Csak azt szerettem volna mondani, hogy.,. most, hogy sikerült befejeznünk, amit már évekkel ezelőtt elkezdtünk...

- Befejeznünk?! - Luke értetlen tekintetet vetett a lányra. - Semmit nem fejeztünk be. Az isten szerelmére, hiszen még csak most kezdtük el!

- Hát ezt meg honnan veszed? - kérdezte Thalia meghökkenten. - Nem emlékszel, miben állapodtunk meg? Semmi elkötelezettség, semmi érzelgősség, csak egy kis hancúrozás két... régi jó barát között.

Luke felnevetett - jelen pillanatban egyáltalán nem érdekelte, mit szól ehhez a lány.

- Két régi jó barát közt? - ismételte keserűen. - Sokkal többek vagyunk két régi jó barátnál, és ezt te is nagyon jól tudod.

- Fogalmam sincs, miről beszélsz, és szerintem neked sincs. Egyébként is, mi a bajod a barátsággal?

- Te mindegyik fiúbarátoddal le szoktál feküdni?

- Sejtheted, hogy nem - válaszolta Thalia méltósággal.

- Na, ugye - nézett rá Luke önelégülten, mintha ezzel a vitát le is zárták volna. A lány azonban nem hagyta meggyőzni magát.

- Luke, értsd már meg végre, hogy az ilyen futó kalandoknak semmi sem árthat jobban, mintha tovább húzzák őket a kelleténél! - kötötte az ebet a karóhoz. - Igen, képtelen voltam ellenállni a vonzerődnek, és egyáltalán nem bántam meg, hogy hancúroztunk egész hétvégén. Most azonban tovább kell lépnünk, hogy ott folytassuk, ahol abbahagytuk...

- Egyetértek.

- Mint barátok.

- Mint szeretők.

Thalia csalódottan felsóhajtott.

- Figyeltél te egyáltalán arra, amit mondtam? Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ez az út nem vezet sehová, akkor minek erőltetni...

- Egyikünk sem tudhatja, hová vezet ez az út - komolyodott el a férfi hirtelen. Thalia azért sejtette: egyikük szíve egész biztosan megszakad. Méghozzá az övé.

- Válassz, Luke - szólította fel a férfit ellentmondást nem tűrő hangon -, barátság, vagy semmi...! És most hátrébb a tappancsokkal, drágám!

Luke önkéntelenül is hátrébb lépett, miközben az arcáról világosan le lehetett olvasni, hogy egy szót sem ért a lány újabb pálfordulásából.

9. FEJEZET

- Hogy érezted magad Luke-kal?

Thalia földbe gyökerezett lábbal az édesanyjára meredt.

- Honnan veszed, hogy vele voltam?

- Mit gondolsz, kinél vette azt a rengeteg virágot?

- Az isten szerelmére, anya! Milyen csodával érhetném el, hogy legyen egy kis magánéletem is?

Lorraine vállat vont.

- Például ha visszamennél Kaliforniába, ott annyi magánéleted lehetne, amennyit csak akarsz. A kérdés pusztán az, hogy tényleg olyan fontos-e ez neked?

Thalia meglepődött. Még szép, hogy rendkívüli jelentőséggel bír számára a zavartalan magánélet, ugyanakkor tapasztalhatta már, hogy a magánélet - észrevétlenül -nagyon is könnyen magánnyá változhat.

- Hát bizony elég fontos - válaszolta nagy sokára az édesanyjának. - Ami pedig Luke-ot illeti...

Hirtelen rájött, ezt a mondatot nem bírná úgy befejezni, hogy abból ne valami ostobaság süljön ki. Ami Luke-ot illeti, nagyszerű ember és csodás szerető, mégis kiadtam az útját.

Ha ezt mondaná Lorraine-nek, édesanyja azt hinné, elment az esze. És talán igaza is lenne.

- Ami Luke-ot illeti...? - bökte oldalba türelmetlenül Lorraine a lányát.

- Egyáltalán nincs köztünk semmi. Ha arra lennél kíváncsi, nem fogom sem megerősíteni, sem megcáfolni, hogy vele töltöttem-e a hétvégét. Most pedig, ha megbocsátasz. .., még rengeteg... dolgom van.

Thalia átvágtatott a nappalin, és felszaladt a lépcsőn. Próbált úgy tenni, mint aki nem hallja, hogy az édesanyja utána kiált:

- Thalia Renee, fogod magad, visszajössz, és elmesélsz szépen mindent! Mégis, mit képzelsz...?

Jó kérdés! - futott át a lány agyán, miközben rendületlenül folytatta útját az emeletre. Talán a jelen pillanatban éppen ezt lenne a legnehezebb megválaszolni, hogy mégis mit képzel...

Hétfőn délben Luke összeakadt Emilyvel a Szendvicsbárban. Üdvözölték egymást, majd Luke türelmetlenül félrevonta a lányt.

- Beszéltél ma Thaliával?

A férfi ugyanis már kétszer próbálta hívni aznap, de Thalia mindig talált valami kifogást.

- Őszintén szólva... - kezdett bele Emily, mérlegelve, hogy folytassa-e. Végül aztán elszántan kibökte: - Figyelj, Luke, azt hiszem, beszélnünk kellene.

-Thaliáról?

- Igen.

- Rendben. Ha jól sejtem, nem fogok repesni az örömtől, ugye?

- Valószínűleg nem.

Emily leült a két benti asztal egyikéhez, és szigorúan Luke-ra nézett.

- Mik a szándékaid Thaliát illetően?

A férfi kissé megütközve felvonta a szemöldökét.

- Nem gondolod, hogy ezt először vele kellene megbeszélnem?

-Normális esetben igen... - kezdte magyarázni Emily, de aztán meggondolta magát. - Na jó, közelítsük meg a dolgot másfelől. Hallottad már a tanmesét a kismadárról?

- Nem igazán értem a szereped...

- Ha szabadon engeded - folytatta Emi zavartalanul -, és tényleg a tiéd, vissza fog jönni hozzád. Ha kalitkába zárod, első adandó alkalommal megszökik tőled.

- Hogy jön ez ide? - húzta el a száját bosszankodva Luke. - Én nem akarom Thaliát kalitkába zárni.

Emily azonban, úgy látszott, megsüketült.

- Ha azt szeretnéd, hogy a tied legyen - mondta tovább a magáét -, engedd el, hogy szabadon köthesse magát hozzád. Ennyi az egész - állt fel Emily, és megragadta a szendvicseszacskóját. - Tégy, amit jónak látsz, én pedig igyekszem többé nem beleütni az orrom az ügyeitekbe!

Luke nézte, ahogy elmegy, és közben azon tűnődött, amit tőle hallott. Nem olyan egyszerű csak várni, tétlenül, hogy Thalia végre észhez térjen... Hisz rohan az idő. Egy ilyen hétvége után nem kockáztathatja meg, hogy a lány csak úgy eltűnjön az életéből megint, hosszú évekre.

Persze az is lehet, hogy Emilynek igaza van, és Thalia annál inkább az elutazás mellett marad, minél erőszakosabban próbálja rávenni őt az ellenkezőjére.

- Ki kérte a rozsos szendvicset sajttal meg sonkával? - kérdezte hangosan a pultos férfi.

- Én - felelte Luke, fizetett, majd az ajtó felé indult. Egyáltalán nem mert volna mérget venni rá, hogy képes lesz majd kivárni, míg a lány magától rájön, hogy szerelmes belé, és leghőbb vágya vele leélni az életét itt, Shepherd's Passban. Márpedig, ha megfogadja Emily tanácsát, és nem próbálja befolyásolni Thaliát...

Kinyitotta az ajtót, és majdnem beleszaladt a lányban, aki épp akkor készült bejönni. Újabb véletlen találkozásuk legalább annyira meglepte Thaliát, mint őt magát.

-Luke...

-Thalia...

Mondanom kellene még valamit, gondolta a férfi; például, hogy nagyszerű volt az együtt töltött hétvége, és a következő hétvége még nagyszerűbb lenne, ha...

A lány óvatosan kikerülte, és a pult felé indult. Luke meg csak állt ott egyhelyben; pedig szeretett volna megfordulni, a lány után menni, és megmondani neki, milyen ostobán viselkedik. Nem tehetnek úgy, mintha idegenek lennének - mintha semmi sem történt volna közöttük.

Thalia közben a pultos férfihoz fordult.

- Én kértem pár perce a pulykás szendvicset meg a vegetáriánus pitát.

Luke kilépett a Szendvicsbárból, és finoman becsukta maga mögött az ajtót.

A birkaügy végeláthatatlanul borzolta tovább a kedélyeket, pedig Thalia elég rosszul érezte magát anélkül is. Luke egyszer sem kereste azóta, hogy a Szendvicsbárban találkoztak.

Miért hiányzott neki ennyire? Igaz, számtalanszor összefutottak véletlenül, hisz Shepherd's Pass elég kis város, csakhogy a férfi ugyanazzal a barátságos, de személytelen biccentéssel üdvözölte őt is, mint amellyel Emilyt vagy Michaelt szokta. Már nem nézett rá olyan vágyakozó tekintettel, mint korábban - úgy viselkedett vele, mint bárki mással.

Lehet, hogy tényleg csak ennyit jelentettem neki, gondolta Thalia lehangoltan. Végül is én kértem, hogy hagyjon békén, ő meg készséggel szót fogadott...

Thalia már kezdte bánni korábbi elutasító magatartását, de nem mert volna visszakozni sem, mivel nem tudhatta biztosan, a férfi mit érez iránta. Ahhoz, hogy megbizonyosodjon erről, több időre lenne szüksége, akkor viszont le kellene mondania a Kaliforniába való visszatéréséről. Ezt azonban nem várhatja tőle senki, nem bizony! Ekkora ostobaságot soha nem követne el, hogy félbehagyja szépen felépített pályafutását, és felrúgja gondosan megtervezett életét egy bizonytalan kimenetelű kapcsolat kedvéért. Szó sem lehet róla!

Öt nappal mindenszentek előestéje előtt felhívták az irodájából. Várta is már ezt a hívást, de félt is tőle.

- Itt az ideje, hogy hazatold végre azt a csinos kis pofikádat! - üdvözölte vidáman barátnője, Kim, aki a személyzeti osztályon dolgozott. - Az ünnep utáni hétfőn kell munkába állnod.

- Ó! - csúszott ki Thalia száján önkéntelenül. Csak nagy nehezen tudta lenyelni a „ne" szócskát, amely szintén kikívánkozott belőle.

Kim elnevette magát.

- Na, ez nem hangzott túl lelkesnek. Pedig fogadni mernék, már alig várod, hogy otthagyd azt a friss, tiszta hegyi levegőt, és szívhass végre egy kis szmogot.

- Képzelheted - sóhajtott Thalia. - Szóval, az ünnep utáni hétfőn?

- Pontosan.

- Van egy kis gond. Édesanyám most egy helyi tiltakozó mozgalmat vezet, amelynek előreláthatóan épp mindenszentek előtt egy nappal ér döntő szakaszba az ügye. Meg tudnád oldani valahogy, hogy csak egy héttel később kelljen kezdenem?

- Kizárt dolog - felelte Kim továbbra is vidáman. - A tervezet végleges, mondhatnám úgy is: le van betonozva. Vagy most jössz, vagy egyáltalán vissza se gyere..., ha érted, mire célzok.

Thalia értette. Gyorsan, még mielőtt meggondolta volna magát, felhívta Shepherd's Pass egyetlen utazási irodáját, és megvette a jegyét Kaliforniába. Pont mindenszentek napján repül majd vissza, tehát ez lesz az utolsó alkalom, hogy segíteni tud az édesanyjának.

De hogyan?

Szerette volna alaposan megbeszélni ezt a kérdést Luke-kal, de a férfi úgy viselkedett vele mostanában, mint egy idegennel. Ha most odamenne hozzá, teljesen meg kellene alázkodnia, ehhez pedig nem érzett semmi kedvet.

Felkereste hát Emilyt, hátha együtt sikerül kitalálni valamit a birkaügyet illetően.

- Nem igaz, hogy nem lehet véget vetni ennek az ostoba helyzetnek! - kiáltott fel Thalia kétségbeesetten.

- Miért, neked van ötleted? - érdeklődött Emily. - Én úgy látom, a két tábor már a kezdetek óta képtelen szót érteni egymással. Úgy állnak hozzá, mintha eldöntött tény lenne, hogy kenyértörésre kell vinni a dolgot. Mikor hallottál valakit viccelődni, vagy láttál mosolyogni ezeken az értelmetlen, véget nem érő közgyűléseken? Teljesen elfajult a helyzet: egy tapodtat sem engednek a saját meggyőződésükből. Fogalmam sincs, Mikent tudnánk megértetni velük, hogy a középút az egyetlen életképes megoldás.

- Bárcsak fel lehetne dobni valamivel a hangulatot! - sóhajtotta Thalia.

- Talán Luke segíthetne.

- Mostanában nem nagyon beszélünk egymással. Emily egyáltalán nem tűnt meglepődöttnek.

- Tényleg? Ó, de kár! Szóval ezért nem látom mosolyogni újabban, mint ahogy téged sem.

- Nem vagyok túlzottan mosolygós kedvemben - felelte Thalia morcosán. Emily vállat vont.

- Hát akkor nevess! Akik képesek együtt nevetni, azok együtt gondolkodni is tudnak. Ez amolyan természeti törvény.

Van benne valami, gondolta a lány később, amikor kiszállított pár megrendelt virágcsokrot. Az együttes nevetés értéke felbecsülhetetlen, ezzel még ő is tisztában volt, ő, aki mindig annyira komolyan...

Majdnem belerohant egy villanyoszlopba, olyan átütő erővel hatott rá a felismerés: Édenkert-város lakossága túlságosan is komoly, akárcsak ő maga. Neki egy kiadós nevetésre lenne szüksége, ha egy mód van rá, Lucas Daltonnal. Talán így tisztázhatnák, mit éreznek egymás iránt igazán.

Ugyanígy, ha a „NEM LESZ ÉDENKERT-VÁROS!" és a „DE LESZ ÉDENKERT-VÁROS!" tábora együtt tudna nevetni, akkor nem kiáltanának egymásra kígyót-békát többé, és egész biztosan közös megegyezésre jutnának előbb-utóbb.

De hogyan lehet megnevettetni egy rakás savanyú káposztát?

Luke semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy betérjen az Itató Odúba, de mégis eljött, nehogy Thalia azt gondolja: otthon duzzog magában. Emily már ott ült a kis társasággal az egyik asztalnál, és nemsokára megérkezett Thalia is, aki azonnal csatlakozott a barátnőjéhez.

Luke úgy viselkedett, mintha nyert volna a lottón, nehogy Thalia azt higgye, reménytelenül epekedik utána. Pokolian gyűlölte megjátszani magát, de úgy érezte, nem maradt más választása.

Ekkor észrevette, hogy Michael Forbes üldögél magányosan az egyik sarokban. Hirtelenjében ez elég jó ürügynek látszott, hogy legalább néhány percre meneküljön kellemetlen helyzetéből, ezért elindult anyja ügyvédjének asztala felé.

Michael meglepetten nézett fel.

- Mi újság, Luke?

- Semmi különös. Ha jól látom, nem nagyon van társaságod - ült le a vele szemközti székbe Luke.

- Nem is szokott lenni - vont vállat Michael. - Az irodámból jövök, beugrottam a szokásos hamburgeremért, ugyanis itt sütik a legjobbat az egész városban. Megszoktam már, hogy egyedül vacsorázom.

- Elég szomorú - tette le Luke a sörét az összekarcolt műanyag asztallapra. - Miért nem csatlakozol soha hozzánk? - mutatott az állával a baráti társaságra, akikkel mindketten együtt jártak gimnáziumba.

- Nem szeretem a zsúfoltságot.

- Igazán? Azt hittem, azért, mert nem szereted az embereket, úgy általában. Meg a birkákat sem. Meg a kutyákat sem. Meg a...

- Őszintén szólva - vágott közbe Michael meglepően meleg hangon -, nagyon szeretem a kutyákat.

Megjelent a pincérnő, és letett Mike elé egy nagy hamburgert sült krumplival, mire ő személytelenül Luke-ra mosolygott, és a ketchupért nyúlt.

- Mit tehetek érted?

- Segíthetnél elfojtani ezt a már-már viszállyá fajuló birkaügyet - felelte Luke, és kortyolt egyet a söréből. - Jól gondold meg, mert ha csakugyan megpróbálod, bizonyos értelemben magad alatt vágod a fát: elesel egy csinos kis summától...

- Azt hiszed, engem csak a pénz érdekel? - kérdezte Mike pókerarccal, mint aki nemhogy megsértődve nincs, de még csak nem is bosszankodik.

Luke azonban túl jól ismerte ahhoz, hogy bedőljön az alakoskodásának. Sejtette, hogy Mike-nak igenis rosszul estek a szavai.

- Ne vedd személyeskedésnek! - folytatta ezért ravaszul. - Rólatok, ügyvédekről általában ezt tartják. Csak arra gondoltam, esetleg egyszer a közösség érdekében...

- Most miért hagytad abba?

-Á, felejtsd el! - nyúlt Luke rosszkedvűen a söréért. - Tudom, anyám busásan megfizet a szolgálataidért, ezért azt kell tenned, amit ő mond. Nem is hibáztathatlak.

- Nem, a fenét nem! - bukott ki Mike-ból. Luke most először látta az arcán, hogy ő is ugyanolyan ember, mint bárki más. - Nekem is legalább annyira fontos, hogy békesség legyen végre ebben a városban, mint neked, Luke. Itt születtem és itt nőttem fel, akárcsak te. Azután elmentem egyetemre, és visszajöttem, mert itt akarom leélni az életemet, akárcsak te. Talán jobban teszed, ha mégis elmondod, amit szerettél volna.

Luke meglepetten hátradőlt.

- Egy ügyvéd, akinek érzései vannak! - biccentett elismerően. - Nos, azt kellene elérnünk valamilyen módon, hogy a két tábor ismét szóba álljon egymással, és...

- Sok szerencsét! - legyintett Mike lemondóan. - Már régen nem képesek rendesen beszélni egymással, legfeljebb üvöltözni, különösen a te édesanyád meg Lorraine Myers. Külön-külön kenyérre lehetne kenni őket, de ha együtt vannak, hárpiák.

-Hárpiák?

- Elvakult, kérlelhetetlen méregzsákok - fordította le Mike szabadon. - És ha nekem választanom kell két elviselhetetlen méregzsák között, általában annak az oldalára állok, aki többet hajlandó... rám áldozni.

- Vagy úgy, szóval általában. Tehát szerinted teljesen kilátástalan a helyzet?

- Nem, csak fogalmam sincs, mit lehetne tenni azon kívül, hogy elkapná őket valaki egy gyenge pillanatukban, és még azelőtt beléjük fojtaná a szót az érveivel, mielőtt idejük lenne feltenni az unos-untig ismert lemezüket.

- Gondolkodni fogok ezen - ígérte meg Luke, és most már tényleg felállt. - Nagyon köszönöm a tanácsot.

- Messze állt ez attól! - szabadkozott Mike, majd folytatta a vacsoráját.

Elkapni őket egy gyenge pillanatukban? Mégis hogyan? Ezen gondolkodott Luke, miközben visszatért a barátaihoz. Egyáltalán, van Lorraine-nek és Sylviának gyenge pillanata? És ha...

Megtorpant. Hol lehet Thalia? Az előbb még ott ült Emily jobb oldalán, most viszont...

Egyszer csak megszólalt mellette:

- Luke, ha van egy perced a számomra, beszélni szeretnék veled. Négyszemközt. Négyszemközt. Te jó ég!

Luke némán bólintott, és követte a lányt egy üres sarokasztalhoz. Elhatározta, ezúttal megpróbál majd tartózkodóan viselkedni.

Thalia látta, hogy Luke beszélt Mike-kal, de próbálta nem felizgatni magát ezen. Valószínűleg Sylvia győzelmének előmozdításán mesterkedtek ~ pedig a lány épp arra" szánta el magát, hogy beavassa a férfit az utolsó, legkétségbeesettebb tervébe, amely talán megoldaná a birkaügyet.

A lány most ott ült az asztalnál Luke-kal szemközt, nyugtalanul fészkelődve. Valahogy bele kellett vágnia, ezért -jobb híján - így kezdte:

- Szóval... hogy vagy? Nem nagyon láttalak... mostanában.

- Kösz, jól - bólintott a férfi nyugodtan. - És te?

- Én is - felelte Thalia összeszoruló torokkal.

- Nagyszerű.

Pár percig csak ültek némán, kínosan ügyelve arra, hogy ne nézzenek egymásra. Végül a lány szólalt meg először:

- Láttam az előbb, hogy beszéltél Michaellal.

-Igen.

Luke most biztosan azt hiszi, elment a józan eszem, gondolta Thalia. Hiszen mindenki látta, hogy beszélt Michaellal.

- A birkaügyről?

A férfi vállat vont.

Csak nem attól tart, hogy kémkedni akarok az anyámnak? - futott át a lány agyán. Vajon mivel oszlathatnám el a gyanúját?

- Gondolkodtam a dolgon - kezdett bele nagyon óvatosan. - Azt hiszem, még mielőtt elmegyek, meg kell próbálnom...

- Mikor indulsz? - vágott közbe Luke váratlanul.

- Mindenszentekkor - felelte Thalia kissé zavartan. - Azon a kísérteties napon. Méltó befejezése ez az ittlétemnek, nem gondolod? - próbálta egy kis tréfával oldani a helyzet feszültségét.

Azonban Luke ezt nem találta olyan viccesnek.

- Úgy érted, kész rémálomnak tűnt számodra az egész idő, amelyet itthon töltöttél?

- Ugyan, dehogy!

- Talán csupa idétlenül vigyorgó tökfejjel találkoztál nálunk?

- Luke, hagyd abba, légy szíves!

- Te fejezted ki magad ilyen félreérthetően.

- Én csak próbáltam vicces lenni.

- Engem sajnos messze elkerül a humor - állt fel Luke mogorván. - Mindenesetre most, hogy szíveskedtél végre elárulni, mikor indulsz, egyet tehetek: jó utat kívánok neked.

Ettől már Thalia is dühbe gurult.

- Értem, szóval szeretnél már minél messzebb tudni magadtól.

- Csak pont olyan messzire, amilyen messzire te kívánkozol tőlem - zárta le a vitát a férfi, és mielőtt otthagyta volna a felháborodásában levegő után kapkodó lányt, még gúnyosan búcsút intett: - Hát akkor további jó szórakozást!

Vége mindennek, állapította meg magában csüggedten Thalia, ahogy a távozó férfi után nézett.

Nyugalmat erőltetett magára, és visszasétált a helyére Emily mellé, miközben Luke már el is hagyta a helyiséget.

Ennyit arról, hogy a férfi jóindulatára kellene bíznia magát.

Nyilván nincs benne egy szikrányi sem.

Emily lebiggyesztette az ajkát.

- Nem úgy tűnt, mintha teljes lenne köztetek az egyetértés.

- Hát ezt meg honnan veszed? Poloskát szereltél az asztal alá?

- Nem, bőven elég volt egy pillantást vetnem a savanyú képetekre. Thalia magába roskadt.

- Jaj, Emily, olyan borzasztó ez az egész! Bármit mondtam, minden rosszul sült el.

- Komolyan? Azt hittem, Luke is azt szeretné, hogy végre béke legyen Shepherd's Passban.

- Ez szóba sem került. Próbáltam eljutni idáig, de először... tudod, meg akartam törni a jeget. Azt hittem, viccesnek fogja találni, ha azt mondom, méltó befejezése az ittlétemnek, hogy pont mindenszentek napján, ezen a kísérteties napon utazom el. Ő viszont szándékosan félremagyarázta a megjegyzésem, és úgy tett, mintha nagyon megsértettem volna.

- Talán már az elutazásod gondolata is fáj neki.

- Talán inkább abban leli örömét, hogy kiborít.

- Talán ne légy ilyen nevetséges, ha egy mód van rá!

- Talán... - folytatta volna Thalia, de az utolsó pillanatban lenyelte a mondandóját. -Talán igazad van - ismerte el egy pillanatnyi szünet után. - Annyira össze vagyok zavarodva, hogy azt sem tudom, mit beszélek. És annyira... annyira hiányzik Luke!

- Megértelek - simogatta meg a karját Emily gyengéden. - Miért nem mondod el ezt neki is?

- Hogy megint belém taposson? Kösz, de abból nem kérek!

- Aki sokat jelent nekünk, azért megéri kockáztatnunk.

- Azt a kockázatot azonban nem vállalhatom, amelyet ő kívánna tőlem!

Emily kérdőn nézett Thaliára, de a lány csak megrázta a fejét, és gyorsan másra terelte a szót. Pedig pontosan tudta, mit vár tőle a férfi. Hogy itt maradjon Coloradoban, abba az egyetlen hajszálba kapaszkodva, hátha kialakul valami közöttük.

Adja fel biztos, jól jövedelmező állását, a lakását - egyáltalán, egész életét a tündöklő, aranyos csillogású nyugati parton?

És mégis: miért?

A szerelemért?

Michael kifelé menet megállt az asztaluknál elbúcsúzni. Emily hűvösen félrenézett, Thaliának azonban az eszébe ötlött valami.

- Miről beszélgettetek Luke-kal? - szegezte neki a kérdést kertelés nélkül. Tudta, egy ügyvéddel szemben nem sokra menne azzal, ha csak kerülgetné a forró kását.

- Nem mesélte el neked?

- Ugyan, menj már, Michael! Akkor miért kérdezném? Mike vállat vont.

- Fogalmam sincs, mit miért tennél, Thalia, de azt hiszem, helyénvaló, ha ezúttal válaszolok. Talán nem lepődsz meg nagyon, ha azt mondom, a birkaügyről váltottunk szót. Luke azzal a meglepő ötlettel állt elő, hogy próbáljuk meg a két tábort újból leültetni tárgyalni egymással, hátha sikerülhet még valamilyen közös megegyezésre jutniuk.

Thaliának tátva maradt a szája meglepetésében. Ez azt jelenti, hogy Luke továbbra is ugyanazt szeretné, amit ő. Tehát talán még van remény... Melegen Michaelra mosolygott.

- Ez nagyszerű. Igazán hálás vagyok, amiért elmondtad.

- Nem tesz semmit - szabadkozott Mike, de nem mozdult; csak állt Thalia mellett töprengő arckifejezéssel. Végül mély lélegzetet vett, és kibökte: - Van valami közted és Luke között, ugye?

- Ezt meg honnan veszed?

- Látom, amit látok. Az emberismeret a munkámhoz tartozik.

- És ennek most mi a jelentősége?

- Csak annyi, hogy könnyedén meg fogom nyerni ezt a birkaügyet, ha valaki nem lép közbe, és nem vázol fel egy lehetséges középutat. Ez a feladat, a jelek szerint, rád meg Luke-ra hárul. Talán ti vagytok az egyetlenek Shepherd's Passban, akik nem felrúgni, hanem megteremteni szeretnék a békét. Mégis, hogyan akarjátok rávenni a birkaellenes tábort, hogy leüljön beszélni a birkapárti táborral, ha ti magatok képtelenek vagytok beszélni egymással?

- Én megpróbáltam, de még azelőtt összevesztünk egymással, mielőtt a tárgyra térhettem volna.

- Akkor próbálkozz újra! Ez az egyetlen, amin nem veszíthetsz semmit. Mike csendesen búcsút intett, és elment.

Thalia eltűnődött azon, amit mondott. Rátapintott a lényegre: tényleg nincs semmi vesztenivalója, mert már elveszített mindent: a munkája iránti lelkesedését; a vágyat, hogy visszatérjen az elegáns és unalmas kaliforniai életbe, ráadásul közben ugyanúgy veszni látszott az itteni boldogságának esélye is...

Emily morcosán felhúzta az orrát.

- Ki nem állhatom ezt az alakot!

- Azt vettem észre. Pedig ezúttal őszintén segíteni akart. - Thalia hirtelen felsóhajtott. - Jaj, Emi, néha már kezdem azt hinni, hogy jobb lett volna, ha haza sem jövök!

-Ne beszélj már ilyen butaságokat, légy szíves! Annyira örülök, hogy itt vagy, és biztosan így van ezzel édesanyád is, de talán még Luke is...

- Luke-ot felejtsd el!

- A kérdés az, hogy te el tudod-e felejteni?

Thalia nem akart hazudni, ezért inkább nem válaszolt. Összeszorította a száját, és némaságba burkolózott. Egy perc elteltével Emily megértőén bólintott.

- Próbáld meg újra, Thalia!

- Már megpróbáltam, és nem sült ki belőle semmi jó.

-Akkor add fel! Menj el, és ne nézz vissza! Jó lesz élettapasztalatnak. Hitesd el magaddal, hogy még mindig jobb szeretni valakit, és azután elveszíteni, mint egyáltalán nem is szeretni. A birkák pedig kiűzetnek az Éden... kertvárosból. Nem nagy ügy.

Thaliából kirobbant a nevetés e szavak hallatán.

- Kiűzetnek a birkák?

- Mi pedig mossuk kezeinket ártatlanul, mint a ma született bárány - tette hozzá a barátnője, de az arcizma sem rándult. - Mindegy. Én már elmondtam a magamét, most rajtad a sor. Ne feledd azonban: egy nőnek az a dolga, hogy tegye, amit egy nőnek tennie kell.

Hogy pontosabban mit is, az majd kiderül, gondolta Thalia.

Thalia csak forgolódott egész éjjel, azon töprengve, mihez is kezdhetne. Mivel lehetne rávenni a két tábort, hogy leüljenek egymással, és becsületes érveléssel közös megegyezésre jussanak, amikor mind a két fél mereven ragaszkodik a maga álláspontjához? Merev ragaszkodás... merev komolyság... merev eltökéltség...

Felült az ágyában. De hiszen ez én vagyok! - csapott a homlokára. Mindig túlságosan meg akartam felelni az elvárásoknak, mereven, már-már szemellenzősen ragaszkodtam a nézeteimhez, túlságosan... komoly voltam. Talán jobban tettem volna, ha könnyedebben veszem a dolgokat, ha meglátom az élet humoros oldalát is. Hálás vagyok Luke-nak, hogy emlékeztetett erre.

Lehetséges úgy is komolynak maradni, hogy az ember közben nem válik merevvé. Bárcsak meg tudná győzni erről a többieket is! Ha valahogy sikerülne megnevettetnie őket...

Visszahuppant a párnájára, fejében vadul száguldoztak a gondolatok. Hogyan is lehetne ráébreszteni a két tábort, milyen nevetséges dolog, hogy egy pásztorkutya meg két birka fölött marakodnak? Gondolkodj, Thalia! Gondolkodj!

Gyors számvetést készített magában, kinek a segítségében bízhat. Először is itt van Luke - a szíve azt súgta, még akkor is mellé állna ebben az ügyben, ha a kettejük dolgát nem sikerülne rendezniük -, Emily, aki sokoldalú tehetség, és Michael, aki végre elárulta, olyan fontosnak tartja a város békéjének visszaállítását, hogy tekintélyes összegű tiszteletdíjáról is lemondana ennek érdekében.

Találniuk kell még egy olyan alkalmat, amikor mindenki egybegyűlik..., mint például a rendszeres közgyűlés. És lassan itt van mindenszentek is. Mindenszentek..., fahéjas sült alma, mások ugratása, kísérteties jelmezek...

A megérzése azt súgta, jó nyomon jár. Lassan körvonalazódni kezdett benne a megoldás, de még távolról sem állt össze teljesen a kép. Úgy döntött, alszik rá egyet, hátha az segít.

Másnap reggel pedig már pontosan tudta, mit kell tenniük.

Thalia azon tűnődött, felhívja-e a Shepherd's Pass-i Állatkórházat, hogy megérdeklődje, Luke mikor végez aznap. Végül letett róla, mert bizonyára visszakérdeznének, miért kíváncsi rá, és ő erre aligha mondhatná meg az igazat. Különben is, ha a férfi értesülne a hívásáról, könnyen lehet, hogy kisurranna előle a hátsó ajtón.

Jobb, ha személyesen megy elé.

Beült édesanyja jó öreg kisteherautójába, majd pontban fél hatkor meg is érkezett az állatkórház mögötti parkolóba. Beállt Luke kocsija mellé, és várt. Hamarosan kinyílt a hátsó ajtó - Miller doki lépett ki rajta.

Amikor észrevette Thaliát, odasétált hozzá.

- Mi újság? - könyökölt a kocsi nyitott ablakába. - Hogy van Lorraine állatállománya? - horkantotta nevetve.

Thalia erőltetetten elmosolyodott.

- Köszönjük, jól.

- Nagyszerű - nyugtázta a doki, majd gyanakvóan összehúzta a szemét. - Akkor minek köszönhetjük a látogatásodat itt, a hátsó kijáratnál?

Thalia próbált úgy válaszolni, hogy abban a bűntudat leghalványabb jelét se lehessen felfedezni.

- Luke-ra várok. Nem tudja véletlenül, mikor végez?

- Már végzett, csak a papírmunkával bajlódik. Kinyitom neked a hátsó ajtót, akkor meglepheted - kacsintott az öreg orvos bizalmasan a lányra. Látszott a szemén, úgy gondolja, Luke is örülni fog ennek.

Amikor Thalia már bent járt, halkan Luke irodájának ajtajához osont, de ott megtorpant. Michael szavai visszhangzottak a fejében: próbálkozz újra, ez az egyetlen, amivel nem veszíthetsz semmit.

Nagyot sóhajtott, majd lenyomta a kilincset.

Luke meghallotta, hogy nyílik az ajtó. Nyomban hátrafordult, és megpillantotta Thaliát, ahogy elszántan belépett az irodájába.

Az eltökélt nő. Visszapillantott a papírra maga előtt, és ekkor vette észre, hogy a gyors mozdulattól véletlenül mindent áthúzott egy erőteljes tollvonással.

-A fene...

- Én is örülök, hogy látlak - szólalt meg a lány határozottan. - Luke, beszélnünk kell!

- Azt hittem, már mindent megbeszéltünk tegnap este.

- Az nem beszélgetés volt, hanem sértődött civakodás.

- Én ugyan nem civakodtam! - ellenkezett Luke méltósággal, de azért letette a tollat, és figyelmesen a lányra nézett. - Miben segíthetek?

Thalia az íróasztalhoz lépett, és vett egy mély lélegzetet.

- Két dologban - felelte gyorsan, de már közel sem érezte magát olyan rendíthetetlennek, mint az előbb. - Az első a birkaüggyel kapcsolatos. Támadt egy egész használható ötletem, és szükségem lenne a segítségedre.

- Mi sem természetesebb. Én magam is sokat gondolkodtam a dolgon, de nem jutottam ötről hatra.

- Sokáig én sem, de aztán tegnap éjjel eszembe jutott valami. Úgysem tudtam elaludni...

Thalia lenyelte a mondat befejezését, de Luke azért sejtette, mi következett volna ezután. Megköszörülte a torkát.

- Azt mondtad, két dologban kéred a segítségemet. Mi a másik? A lány hangja most már a suttogásig gyengült.

- Megcsókolnál? - kérdezte, majd sírós hangon így folytatta: - Megbocsátanál nekem, annak ellenére, hogy életem legcsodálatosabb hétvégéje után elküldtelek? Mondd, hajlandó lennél...?

- Elég! - állt fel Luke, és hamiskásan a lányra mosolygott. - Nagyjából értem, mire megy ki a játék, és azt hiszem, innen már egyedül is elboldogulok.

Jól hitte.

Derűsen magához ölelte Thaliát, majd megcsókolta - az iroda kellős közepén.

10. FEJEZET

Két nappal a tervezett időpont előtt a Nagy Birka-összeesküvők rohamléptekkel törtek előre. Emily és Michael könnyen kötélnek állt, annak ellenére, hogy továbbra sem békültek ki egymással.

Amikor Thalia beavatta Emilyt a tervébe, a barátnője felkiáltott örömében.

- Minden szükséges anyagom megvan hozzá! Bár nem lesz túl sok időm összehozni, még ma éjjel elkészítem, ahogy bezártam a boltot. Persze előtte el kell mennem a juhokért.

Michael meglepően derűlátónak bizonyult.

- Miért ne? Itt az ideje, hogy véget vessünk a bárányok körüli óbégatásnak! Sokkal jobban érdekel, hogy helyreálljon a béke, mint hogy bezsebeljek egy kisebb vagyont - jelentette ki, majd az égre emelte a tekintetét. -Végül is a pénz nem boldogít - tette hozzá bizonytalanul -, még akkor sem, ha én kaptam volna mindet...

Luke és Thalia cinkosán összenézett. Mindketten biztosra vették, hogy a barátaik segítségével - bármennyire valószerűtlen is - megvalósítható a lány terve. Még ha nem is sikerülne, tartoznak annyival a lelkiismeretüknek, hogy legalább megkísérlik.

Bárcsak visszaváltaná Thalia a repülőjegyét! - fohászkodott magában Luke.

Bárcsak Luke megkérne, hogy váltsam vissza a repülőjegyem! - ábrándozott Thalia.

De egyikük sem mondta ki hangosan, amit gondol.

- Ide nem hozhatnak be juhokat! - állt határozottan a két birka és a skót juhász útjába Harvey Werckle, a Shepherd's Pass-i önkormányzat ügyfélszolgálati irodájának vezetője. Nyilván úgy gondolta, sérti a hivatal tekintélyét ezeknek az alantas állatoknak a jelenléte. Felháborodottan Luke-ról Thaliára pillantott, majd vissza.

Az egyik birka halkan felbégetett, mire Harvey jobban szemügyre vette. Tágra nyílt a szeme, és látszott rajta, elkeseredetten igyekszik visszafojtani a nevetését. Fél siker - pillanatokon belül széles vigyor ült ki az arcára.

- Uramatyám...! Mit vétettek ezek a szerencsétlen birkák? Thalia visszamosolygott rá.

- Ezek nem birkák, hanem holsteini tehenek. A fekete foltjaikról lehet megismerni őket - veregette meg a lány az Emily által varrt tehénjelmezt a birkák hátán. A jelmezeket szíjak fogták össze az állatok hasán, s ez szemmel láthatóan nem zavarta őket. Sokkal könnyebb volt beléjük bújtatni őket, mint Betyárra cowboykalapot húzni, de most olyan hetykén állt rajta a vörös fejfedő, hogy Clint Eastwood megirigyelhette volna.

- Teheneket pedig nyugodtan lehet tartani - magyarázta Thalia.

- Tudom - nyüszített Harvey, aki már sehogy sem bírt uralkodni magán, és harsányan felnevetett. - Jó, akkor mondjuk azt, hogy tehenek. De a városházán akkor sincs semmi keresnivalójuk. Azért megkérdezhetem éppenséggel... - Hitetlenkedve megcsóválta a fejét. - Mégis, hová akarják vinni ezeket az állatokat?

-Oda be - mutatott Luke a tanácsterem zárt ajtajára. A hangosbeszélőn épp Michael hangját lehetett hallani:

-...és bizonyára minden jelenlévő szívből örülne, ha sikerülne kiutat, méghozzá egy mindkét fél számára elfogadható, igazságos kiutat találnunk ebből a zsákutcából. Hiszem, hogy van megoldás, de erről nemsokára részletesen is szó lesz. Egypár ember már régóta töri a fejét ezen, és ma, mindenszentek estéjén meg is osztják velünk, mire jutottak. Remélik, javaslatukkal mindenki meg lesz elégedve.

Hitetlenkedő morajlás töltötte meg a termet, a küzdő felek zavara érezhető volt. Egyedül Emily állt fel magabiztosan, kitárta a terem dupla ajtaját, és elkiáltotta magát:

- Blöki, tedd a dolgodat!

Betyárnak nem kellett kétszer mondani. Villámgyorsan előrelendült, vakkantott egyet-kettőt, és már terelte is előre a kis nyájat. A birkák fürgén kocogtak a szőnyegen, egyikük panaszosan felbégetett, mintha csak azt mondta volna: - Beee, na neee!

Az emberek hátrafordultak a székükön, azok is, akik a jobb szárnyon ültek - tehát az ellenzék -, és azok is, akik a balon - vagyis a birkapártiak. Az ámuló kiáltásokat gyorsan bátorító szavak követték, ahogy Betyár a pódium széle felé terelte a „teheneket", és ott tartotta őket. Az emelvényen ülő polgármester nem látta jól a zavarodás okát, ezért vadul az asztalra sújtott a kalapácsával, és azt kiabálta:

- Rendet! Rendet kérek!

Hirtelen azonban megakadt a szeme az állatokon, és akkorát nevetett, hogy kiesett a kezéből a kalapács.

A birkák zavarodottan álldogáltak, és reszketve bámulták a sok embert. Betyár lógó nyelvvel hasra vágta magát, kalapja rácsúszott fél szemére és fülére - úgy nézett ki, mint egy kalóz. Nyilvánvalóan vigyorgott - már ha egy kutya képes ilyesmire.

- Rendet, rendet! - kiáltott a polgármester. - Magyarázatot követelek! Mit jelentsen ez az otromba tréfa? - próbált szigorúnak tűnni, nem túl sok sikerrel.

- Elmondjuk szíves örömest, polgármester úr, csak megvárjuk, míg elül a zaj. Nagy sokára így is lett, bár a mosoly ott maradt az arcokon. Thalia észrevétlenül bólintott Luke felé, amit a férfi ugyanilyen észrevétlenül viszonzott. Mindketten érezték, van esély arra, hogy tervük beváljon - a hangulat legalábbis kedvezően alakult hozzá.

- Bizonyára mindenki ismeri Luke Daltont - folytatta Michael -, Sylvia Dalton, a „DE LESZ ÉDENKERT-VÁROS!" tábor vezetőjének fiát, valamint Thalia Mitchellt, akinek édesanyja, Lorraine Myers a „NEM LESZ ÉDENKERT-VÁROS!" csoport alapítója és hangadója, egyben ezeknek a csodálatos állatoknak is a tulajdonosa.

Lorraine méltatlankodva felállt.

- Thalia Renee, mit képzelsz, mit...

- Ülj le, anya! - intette le Thalia. - Mindent megtudsz a maga idejében. Hallgass végig, mielőtt bármit is mondanál!

- Az lenne az első eset - morogta Sylvia. - Luke...

- Ez rád is vonatkozik, anya! - vigyorgott a férfi. - Most mi szórakoztatjuk a tisztelt közönséget...

- Hallatlan! - csattant fel Sylvia, de aztán megadta magát. Követői halkan kuncogtak.

Michael megköszörülte a torkát.

- Szíves engedelmével, polgármester úr, átadnám a szót Luke-nak és Thaliának. Úgy vélem, mindannyiunk érdeklődésére számot tarthat, amit mondani fognak -jelentette be, majd leült.

Luke és Thalia egymásra nézett. A lány elfogadta az orvos kinyújtott kezét, és együtt léptek fel az emelvényre.

- Amikor a birkák kisebbségben vannak az ügyvédekhez képest - kezdett bele Luke -, sürgősen tenni kell valamit.

A teremben egyből felcsattant újra a nevetés, Michael pedig elkámpicsorodott képpel hümmögött.

- És mi tettünk is - vette át a szót Thalia. - Megkérdeztük magunktól, miért kavar pár birka ekkora port maga körül, amikor a teheneket oly nagy becsben tartják? Ugyan mivel érdemelték ki ezt a szegény párák? Négy lábuk van nekik is, mint a teheneknek, sőt egyesek szerint még helyesebbek is egy fokkal. Idejük nagy részét ők is békés legelészéssel töltik, akárcsak a tehenek. Mégsem kapják meg az őket megillető tiszteletet!

Luke halálos szigorúsággal bólintott.

- Sürgősen orvosolnunk kellett ezt a tarthatatlan helyzetet, ezért döntöttünk úgy, hogy egy napra tehénné varázsoljuk őket.

A jókedv egyre ragadósabbá vált a teremben, Thaliának mégis sikerült megőriznie szerepéhez illő komolyságát.

- Úgy gondoltuk, ezzel beláthatatlan mértékben javulni fog az önbecsülésük. Azt akartuk, végre jól érezhessék magukat a bőrükben, még ha nem is a sajátjuk. És létezhet-e egy ilyen csodálatos átváltozáshoz megfelelőbb alkalom, mint a mindenszentek napja?

Ment minden, mint a karikacsapás. A kuncogástól kezdve a nevetőgörcsön át az éktelen hahotázásig az összes nevetésfajtát hallani lehetett a teremben. Talán csak a birkák nem osztoztak egyedül a többiek jókedvében, de Betyár ura maradt a helyzetnek, így nem mertek elfutni az emelvény elől.

- Szóval kinevetnek bennünket? Szép dolog, mondhatom! - feddte meg Luke a hallgatóságot tettetett felháborodással. - Csak vicceltem - folytatta -, igazából pont ezt szerettük volna elérni. Hogy mindenki előtt világossá váljon, milyen nevetséges ez a perpatvar a birkák körül. Csak gondoljanak bele: felnőtt férfiak és nők egymás torkának ugranak két bolyhos gyapjúgombóc miatt, amelyek nem vétettek az égvilágon semmit azon kívül, hogy békésen legelésztek Édenkert-város közelében... Márpedig, tisztelt hölgyeim és uraim, itt mindaddig nem lesz Édenkert-város, amíg nem ülünk le beszélni egymással a megegyezés szellemében!

- Ma van mindenszentek napja, ezért talán megbocsátják nekünk ezt a kis tréfát - folytatta Thalia. - Reméljük, hogy jól szórakoztak. Nem is kérünk mást cserébe, mint hogy újra békesség legyen a mi kis városunkban, méghozzá most, azonnal. Ha ez nem valósulna meg, az ellenségeskedés évei fogják megkeseríteni a jövőnket. Ki tudja, mennyi barátság menne tönkre ezalatt. Higgyék el, ennek nem örülne senki, kivéve az ügyvédeket.

- Csak lassan a testtel! - vágott közbe Michael, a jelenlévők nagy derültségére. -Ne bántsd az ügyvédeket, légy szíves! Egyébként is, itt az ideje, hogy rátérjünk a részletekre. - Michael felállt, és végigtekintett a jól szórakozó hallgatóságon. - Kedves Mrs. Dalton, és tisztelt Négy Dzs... akarom mondani, Joe John Jeff Jordán úr! Mit szólnának ahhoz, ha kijelenteném, hogy ezek az állatok itt nem birkák, de nem is tehenek, hanem... perselymalacok? Csak képzeljék el: gyapjas birkák legelésznek a smaragdzöld hegyoldalon... létezhet-e ennél jobb reklám Édenkert-városnak? Tisztára, mint... mint Írország, nem gondolják?

Négy Dzsé, aki kiváló üzleti érzékkel volt megáldva, azonnal meglátta az ötletben rejlő lehetőséget.

- Tudja - helyeselt szokásos texasi kiejtésével -, könnyen lehet, hogy igaza van.

Kiköpött Írország, ahogy mo...

- Egy pillanat! - szakította félbe Thalia. - Azt szeretnénk, ha Édenkert-város olyan zsúfolt lenne, mint Beverly Hills, vagy inkább azt, ha olyan lenne, mint egy nagy, tágas, smaragdzöld kert?

- Egyiket sem - vágott közbe Lorraine. - Mi azt szeretnénk, ha lebontanák Éden-kert-várost!

Páran helyeseltek, mire az ellenzék soraiban felháborodott suttogás kezdődött. Thalia tapsolt egyet, és figyelmet kért.

- Ezt te sem gondolhatod komolyan, anya! Javasolj valami mást! Háborút akarsz, vagy megegyezést? Alaposan fontold meg, mit válaszolsz, mert a lányod figyeli minden egyes szavad! Jó példával kell elől járnod...

- Én... - kezdett bele Lorraine, azután hirtelen elhallgatott. - Én mosom kezeimet - legyintett, majd leült.

- Ez azt jelenti, hogy hajlandó vagy engedményeket tenni a másik félnek? - kötötte az ebet a karóhoz Thalia.

- Nem, ez csak... - Lorraine elvörösödött. - Ördög és pokol! Na, jó, győztél. Igen, hajlandó vagyok. Egyébként sem miattam robbant ki ez a háború.

- Hallatlan! - pattant fel Sylvia. - Csak nem azt akarod mondani, hogy én... -Anya - szakította félbe Luke -, figyeld a számat: MEGEGYEZÉS! Emlékszel?

Lorraine Myers itt mindannyiunk szeme láttára felül tudott emelkedni az indulatain, a sértődöttségén. Ugye te sem maradsz le tőle? Aligha hinném, hogy alul szeretnél maradni vele szemben...

Sylvia elkerekedett szemmel nézett a fiára.

- Hogy jön ez ide, Lucas? Csak nem képzeled, hogy én vetélkedem...

- Pontosan ezt képzelem. Nos: béke vagy háború?

- De én...

- Béke vagy háború?

Thalia visszafojtott lélegzettel várta a választ.

- Jó, jó! - adta meg magát Sylvia morcosán. - Béke.

Az utolsó szót majdnem suttogta, de így is hallotta mindenki. Kelly polgármester felállt.

- Most, hogy ezt ilyen szépen megbeszéltük, kivinné végre valaki ezeket az állatokat innen? - kérdezte panaszos hangon. - Utána talán komolyabban is foglalkozhatnánk az üggyel, ha már ilyen kecsegtetőek a kilátások.

Thalia mosolyogva Luke-ra nézett, majd odakiáltott a kutyának:

- Betyár, hajtsd ki őket!

A skót juhász talpra ugrott, és pillanatok alatt kiterelte a két birkát a székek közti folyosón. Luke meg Thalia a fürge állatsereglet után sietett. Általános felfordulás vette kezdetét. Akadtak, akik félreugrottak az állatok elől, akadtak, akik csatlakoztak a kivonuláshoz, és akadtak olyanok is bőven, akik a helyükön maradtak - de mindenkinek fülig ért a szája, kivétel nélkül...

Miután Betyár biztonságosan kiterelte a birkákat a városháza előtti gyepre, Thalia és Luke visszatért a tanácsterembe, épp időben ahhoz, hogy meghallgathassák Négy Dzsé hozzászólását:

- Ha jól értettem, Mrs. Myers nem tiltakozik többé Édenkert-város kettő ellen, amennyiben Mrs. Dalton hajlandó a lovak és tehenek mellé a birkákat is felvenni a jóváhagyott állatok listájára. Emellett mindkét tábor kész leülni egymással és megvitatni a fennmaradó eldöntetlen apróságokat, mint például mekkora legyen a házak távolsága egymástól, illetve bizonyos költségeket. Jól értettem?

Luke Sylviára nézett, Thalia pedig Lorraine arcát fürkészte. Morcosán bár, de mindketten beleegyezően bólintottak.

Döntésüket hangos tapssal jutalmazták az egybegyűltek, Luke-kal és Thaliával az élen.

- Szóval anya juhai mától törvénytisztelő polgárok lettek - mosolygott a lány.

- Úgy bizony. Ártatlanoknak bizonyultak, mint a... a ma született bárány - bólintott az orvos.

Összeölelkeztek, és nevetve jól hátba veregették egymást.

- Akkor most halljam, hogyan sikerült behoznotok a juhokat a városházára, ráadásul tehénjelmezben? - követelt magyarázatot Lorraine.

Luke elvigyorodott. Nagyon boldognak érezte magát, de ugyanakkor izgult is - félt attól, amit tenni fog, félt a kockázattól. Thalia ott állt az oldalán; és elnevette magát.

- A jó öreg kisteherautódban hoztuk őket, anya. Az bizonyult a legnehezebb feladatnak, hogy megértessük Betyárral, mi a dolga, de utána már ment minden, mint a karikacsapás. Felállítottunk egy hevenyészett kis karámot a kocsin, amire ő felterelte a juhokat, és vigyázott, hogy el ne szökjenek.

- Gyanítom, a jelmezeket Emily készítette - vetette közbe Lorraine derűsen.

- Eltaláltad, de Michael is segített. Lorraine összeráncolta a szemöldökét.

- Csak Sylvia meg ne hallja!

- Mit ne halljon meg Sylvia? -jelent meg mellettük az asszony, és szúrós tekintettel meredt a társaságra.

- Semmit, Syl - felelte Lorraine mesterien játszott ártatlansággal. - Rendes tőled, hogy hagytad nyerni a jó fiúkat. -Tőled is... Lorraine szeme hirtelen felszikrázott.

- Tán azt gondolod, hogy nem nekem volt igazam?

- Nem gondolom, tudom -jelentette ki magabiztosan Sylvia.

- Hát akkor rosszul tudod! - csattant fel Lorraine.

-Na, de hölgyeim! - vágott közbe Luke, és csitítóan felemelte a kezét. - Rosszabbak vagytok, mint a gimnazista lányok!

- Igen, körülbelül olyan idős korunkban kezdődtek az ellentétek közöttünk - ismerte el Lorraine, miközben mosolyogva utat adott egy arra haladó csoportnak. -Őszintén szólva én már kezdek kissé belefáradni - fordult Sylviához.

- És harminc keserves évig kellett várnod, hogy ezt végre bevalld? – csodálkozott Sylvia.

- Lehet, hogy számodra keserves éveknek tűntek. Én, köszönöm szépen, nagyon jól éreztem magam.

- Ide figyelj, Lorraine, a legszívesebben megfőj...

- Egy pillanat! - szólt közbe Thalia olyan ellentmondást nem tűrő hangon, hogy mindenki meglepődött. - Most azonnal áruljátok el, mi váltotta ki ezt az ellenségeskedést köztetek! Feltéve, hogy egyáltalán még emlékeztek rá!

- Én emlékszem! - vágta rá teljesen egy időben a két asszony, majd egymásra néztek.

- Akkor ki vele!

- Mindig versengtünk egymással - kezdett bele Sylvia. - Ő volt ugyanis a legcsinosabb lány a gimiben.

Lorraine meglepetten nézett fel - ez már-már úgy hangzott, mint valami bók, ami azért elég meglepő egy ősi ellenfele szájából.

- Sylvia volt viszont a leggazdagabb - csúszott ki a száján akaratlanul is.

- Senki nem szereti, ha kiderül róla, hogy ő a leggazdagabb diák - felelte Sylvia. -Az nagyon ciki.

- Gondolod, én örültem, hogy engem tartottak a leghelyesebbnek? Soha senki nem járt velem az eszem miatt. -Ez érthető...

- Mármint mi? Hogy azért jártak velem, mert jól néztem ki, vagy, hogy az eszem nem érdekelt senkit?!

- Mindkettő - felelte Sylvia nevetve.

- Jó, jó, azt hiszem, képben vagyunk - vágott közbe Luke fáradtan. - Mégis, kellett lennie valami kézzelfoghatóbb oknak, ami ehhez az évtizedes ellenségeskedéshez vezetett.

- Ó, hogyne! - bólintott Lorraine. - Egy ideig mindketten ugyanarra a srácra hajtottunk...

- A rögbiválogatott hátvédjére - tette hozzá Sylvia. - Kevés ilyen jóképű fiút láttam életemben.

- Engem vitt moziba, bálba viszont Sylviát. Étterembe megint engem, kocsikázni viszont őt...

- Hát igen - füttyentett Luke elismerően. - Élni tudni kell.

Thalia rosszalló pillantást vetett rá, a férfi viszont úgy tett, mintha észre sem vette volna.

- Na és ki volt ez a Casanova? - kíváncsiskodott Luke. -John...

- Ugyan már, nem John, hanem Gene.

- Most viccelsz? Soha nem randiznék egy olyan sráccal, akinek Gene a neve. Várjunk csak, hogy is hívták... John Hartsell?

- Nem, nem Hartsell. Úgy hívták, Gene Hartman... vagy Hartley... Hartwig, igen, ez az. Gene Hartwig.

- Sylvia, összevissza beszélsz! John Hartsellnek hívták, és kész.

- Lorraine Myers, kezdesz az idegeimre menni! Miért gondolod, hogy te mindig mindent jobban tudsz másoknál?

- Elég legyen! - állította le a két asszonyt Luke. - Szégyellem magam miattatok.

- Akárcsak én - csatlakozott rögtön Thalia is. - Képesek vagytok marakodni egy olyan fiú miatt, akinek még a nevére sem emlékeztek?

- Marakodni? Ugyan, kislányom, hogyan mondhatsz ilyet? - pislogott Lorraine ártatlanul.

- Jól hallottad, Lorraine, marakodni. Mert igenis marakszunk miatta! - szállt vitába rögtön Sylvia mély meggyőződéssel.

- Tévedsz, Syl. Nem miatta marakszunk már régóta, hanem Négy Dzsé miatt. Sylvia döbbenten hátrált egy lépést.

- Szó sincs róla!

- Ne áltasd magad! Úgy ismerlek már, mint a tenyeremet. Gondolom, fuldokoltál a méregtől, mikor a közgyűlések után Négy Dzsé engem vitt az Itató Odúba, nem téged.

Thalia már várta, hogy Sylvia bőszülten tagadni fog, de csalatkoznia kellett. Az asszony e helyett beharapta a szája szélét, és azt kérdezte:

- Mire akarsz kilyukadni?

- Pontosan - állt mellé Thalia -, mire megy ki a játék?

- Csak arra - válaszolta Lorraine jóságosán -, hogy egyszer s mindenkorra szeretnék véget vetni a köztünk lévő rossz viszonynak.

- Elköltözöl? - nézett rá Sylvia csillogó szemmel.

- Nagyon vicces! Mindegy, most az egyszer megbocsátok. De ti, gyerekek, ugye hallottátok, mit mondott?

- Anya, csak ugratod Sylviát, vagy tényleg van valami a tarsolyodban?

- Nos... Négy Dzsé a tiéd, Sylvia. Lemondok róla.

- Lemondasz... Négy Dzséről? - Sylviának tátva maradt a szája. Lorraine nagyot bólintott, az érthetőség kedvéért.

- Úgy volt, hogy ma is találkozunk az Itató Odúban, meg akar hívni egy italra. Menj el helyettem, Sylvia! Tiéd a pálya.

- Hát, nem is tudom - felelte az asszony, de a hangjából érződött, nagyon szeretne elmenni.

- Ne kéresd magad! - noszogatta Lorraine. - Ragadd meg a lehetőséget! Sok sikert!

- Nos, őszintén szólva...

- Jézusom, anya! - mosolygott Luke. - Nem látod, hogy ez a békülés jele Lorraine részéről? - Egy pillanatra gyanakvóan összeráncolta a szemöldökét. - Ugye az, Mrs. Myers?

- Hát hogyne...! - biztosította Lorraine.

Sylvia tett egy lépést az ajtó felé.

- Ebben az esetben...

- Menj már! - sürgette Lorraine. - Mindannyian tudjuk, hogy ezt szeretnéd. Sylvia mélyet sóhajtott.

- Rendben, megyek. Ezt nem felejtem el neked, Lorraine - ígérte, és a jelenlévők nagy meglepetésére kissé finnyásán ugyan, de megölelte régi ellenfelét.

- Ebben biztos vagyok - mormogta Lorraine alig hallhatóan, miközben Sylvia már kinn is termett az ajtón.

- Jó fülem van, anya. Halljuk a turpisságot! - követelte Thalia.

- Miről beszélsz? - adta Lorraine az ártatlant.

- Édesanyád igazi jó szándékról tett most tanúbizonyságot - nézett Luke figyelmeztetően Thaliára. - Két komoly perpatvarnak sikerült egyszerre véget vetnünk ma este.

- Aligha! - ingatta a fejét Lorraine.

- Folytasd! - szólt szigorúan az anyjára Thalia.

- Hát, hogy is mondjam... Négy Dzsé olyan meleg, hogy rántottat lehetne sütni a hasán - bökte ki Lorraine. - Hamarosan Sylvia is rájön. Szegény... a hátvédet pedig nem Johnnak és nem is Gene-nek hívták, hanem Jack Hartford volt a neve...

Búcsút intett.

- Szervusztok, drágáim! Kávézni mentem Harvey Werckle-lel. És már el is tűnt.

Thalia és Luke Lorraine háza mögött, a kerítésnek támaszkodva figyelte a „teheneket", ahogy nyugovóra térnek. Nagy hópihék szállingóztak, körülöttük, megcsillant rajtuk a ház köré kifeszített égősor fénye. Betyár hason fekve őrizte nyáját, immár cowboykalap nélkül.

Ami az állatokat illeti, az ő életükben minden a legnagyobb rendben ment.

Ami viszont Luke életét illeti, abban akadt valami, ami még nagyon nem volt rendben. De merte remélni, hogy rendbejön hamarosan.

Thalia a férfi felé fordult, aki elbűvölten figyelte, hogyan olvadnak semmivé a lány arcára hulló hópelyhek.

- Csak azt az egyet sajnálom, hogy már nem jutott időm megköszönni Emilynek meg Michaelnak a segítséget - szomorkodott Thalia. - Nélkülük nem sikerült volna.

- Az biztos.

A lány elmosolyodott, s egy újabb hópihe hullott telt alsó ajkára. Lenyalta, de hiába, mihelyt Luke-ra nézett, ellágyult és nyomban újra kiszáradt a szája.

- Anya megint csúnyán kitolt édesanyáddal - közölte a férfival. Luke vállat vont.

-Nem csúnyábban, mint az én anyám vele. Megkente Harvey Werckle-t, hogy hívja meg Lorraine-t kávézni.

- Mivel kente meg?

- Éves bérlettel a lovasbemutatóra...

- Ez igen! - buggyant ki Thaliából a nevetés. Miután kikacagta magát, kérdő tekintettel közelebb lépett a férfihoz.

Luke habozás nélkül átölelte, a lány pedig elolvadt a karjában, akárcsak a hópelyhek. Kicsit később, alig hallhatóan, azt súgta:

- Luke, mi ugye nem játszunk ilyen ostoba játszmákat többé?

- Nem bizony. Soha többé.

Thalia még egy darabig Luke-hoz simult, de azután kiegyenesedett, és reszketeg hangon így szólt:

- Talán nekünk is arra lenne szükségünk, hogy egy jót nevessünk? -Nem.

-Nem?

A férfi lassan megrázta a fejét.

- Most komoly szeretnék lenni, Thalia.

A lány kissé csodálkozva felvonta a szemöldökét.

-Hohó, hisz ez az én szövegem, barátocskám! Általában én...

- De most én.

Luke mély lélegzetet vett. Tudta, attól, amit mondani készül, Thalia újra megneheztelhet rá. Mégsem tehetett mást - ki kellett mondania.

- Nem akarom, hogy visszamenj Kaliforniába.

- Nem... akarod? - ismételte Thalia elhaló hangon.

- Szeretném, ha itt maradnál velem - folytatta Luke. - Vettem egy házat Édenkert-város kettőben. Mihelyt megépül, beköltözhetnénk.

- Szóval megint arra kérsz, hogy költözzem hozzád -jegyezte meg a lány szomorkásán, mintha ez a kérés kizárná valami másnak a lehetőségét. - Ezt nevezed komolyságnak?

- Nem - felelte Luke izgatottan -, nem arra kérlek, hogy költözz hozzám. Arra kérlek, hogy gyere hozzám... Egy házassági ajánlat már elég komoly?

Thalia elkerekedett szemmel meredt a férfira, és egy szót sem bírt kinyögni. Luke kétségbeesetten megragadta a lány jéghideg kezét, és azt kérdezte:

- Ez a végső válaszod? - látszott rajta, hogy nagy zavarban van. Azonban gyorsan összeszedte magát, és kissé könnyedebb hangnemet ütött meg. - Eleinte tényleg csak le akartam feküdni veled..., de most már nem érem be ennyivel. Veled szeretném leélni az életemet...

Thalia ajka megmozdult, de hang nem jött ki a torkán. Luke - látva, hogy a lány képtelen megszólalni - kezdett kétségbeesni.

-Ha ragaszkodsz hozzá, hogy holnap elrepülj innen, én... - nagyot nyelt -, én megértem, és nem lázadozom ellene. Csak... azt hiszem, boldoggá tudnálak tenni. Mint ahogy te is boldoggá teszel engem már pusztán azzal is, ha mellettem vagy... -Nem bírta tovább, erősen megszorította a lány kezét. - Thalia, mondj már valamit!

-Én...

A lány kiszabadította magát Luke szorításából. A férfi csak állt némán - még soha életében nem érezte ennyire bizonytalannak a helyzetét. Thalia a farmerje egyik zsebébe nyúlt, és előhúzott valamit - egy papírt vagy feljegyzést, ki tudja.

Utána lassan kinyitotta a markát, mire papírfecnik hullottak ki belőle, és együtt szállingóztak alá az egyre sűrűbben hulló hópelyhekkel. Luke összeráncolta a homlokát.

- Most már végképp nem értek semmit - vallotta be férfiasan.

- Ez volt a repülőjegyem - súgta a lány. - Én már döntöttem. Nem akartam elszalasztani életem legnagyobb lehetőségét, még akkor sem, ha emiatt el kellett dobnom magamtól mindent, amiért eddig dolgoztam. Végére akartam járni, vajon nekünk, kettőnknek lehet-e közös jövőnk. Én is... szeretlek. És remélem, lesz elég türelmed kivárni, míg újra belejövök, hogyan legyek komolytalan...

-Na, tessék...! Én meg itt halálos komolyan szerelmet vallok... - Luke szorosan magához ölelte Thaliát, mint aki soha többé nem akarja elengedni. - A türelem, az önmegtartóztatás a legerősebb oldalam - jelentette ki színpadiasán. - Ezt igazán illene tudnod. Azt hiszem, elég csak annyit mondanom, hogy: zuhanyfüggöny...

Nem maradt azonban ideje befejezni a mondatot - Thalia villámgyorsan betapasztotta a száját egy csókkal.

A bárányok hallgattak, Betyár unottan bámulta őket - a kutyát sem érdekli az ilyesmi, gondolhatta... Thalia.

Luke-é lett, Luke pedig Thaliáé... mindörökre.

Édenkert volt a város.