Amiről nem is álmodtál

India Grey

Harlequin Magyarország (2015)

Címke: romantikus

romantikusttt

Több csalódáson is átesett már Sarah, és ezért önmagát hibáztatja. Büszke, ugyanakkor szerény. Őszinte és meg nem alkuvó. Hozzászokott, hogy nem számíthat másra, inkább ő segít mindig másokon. Ezért meglepetések sorozata éri, amikor szűkös londoni otthonából a mesés Toszkánába látogat, s ott egyre-másra megmenti őt egy férfi a legkülönbözőbb kínos helyzetekből. Vajon bízhat-e abban, hogy Lorenzo saját magáért szereti, vagy ismét csalódnia kell?

India Grey

Amiről nem is álmodtál

1. FEJEZET

Kívánatos agglegény.

Sarah megállt a parkoló közepén, és gombócba gyúrta a kezében lévő borítékot. Keressen egy kívánatos agglegényt – ez volt a feladata ebben az idétlen hajtóvadászatban.

Az életben már csúfosan megbukott ebből a tárgyból, sok szerencse kell ahhoz, hogy ma sikeresebb legyen.

A parkolóban kizárólag BMW-k és Porschék álltak. Semmi kedve nem volt bemenni Oxfordshire legfelkapottabb pubjába, ahhoz még kevésbé, hogy részt vegyen ebben a hajtóvadászatban, amelyet a húga a leánybúcsúja alkalmával tartott. Nem akarta, hogy már megint rajta köszörüljék a nyelvüket. Sarah, a vénkisasszony.

Sóhajtva túrt bele engedetlen fürtjeibe. Mennyivel jobb lenne elrejtőzni egy fa lombjai közé, mint bevonulni ebbe a vendéglőbe, hogy fölhajtson egy kívánatos agglegényt! Csakhogy egy huszonkilenc éves nőnek már nem illik fára másznia. Amúgy sem bújhat el élete egész hátralévő részére. Mindenki azzal nyaggatja, hogy járjon el többet, és Lottie érdekében rendezze végre az életét. A gyereknek két szülő kell. A lánynak apa kell. Előbb-utóbb csak akad valaki, aki pótolja azt a hiányt, amelyet Rupert hátrahagyott.

Őt viszont már a puszta gondolattól is kirázta a hideg.

A pub ajtaja kinyílt, és egy csapat virágos kedvű fiatalember tódult ki rajta nevetgélve, egymás vállát csapkodva. Alig vették észre Sarah-t, csak az utolsónak jutott eszébe, hogy udvariasan tartsa neki az ajtót.

Nincs mese, be kell mennie. Különben mindenki bolondnak nézné, hogy egy kocsma parkolójában tölti az éjszakát. Köszönésfélét mormolt, farmerzsebébe gyömöszölte a borítékot és besurrant.

Azóta, hogy pár éve elköltözött Oxfordshire-ből, a Rose Art Crown parányi rozzant falusi kocsmából ízléses vendéglővé változott. A koszos sötét szőnyegeket fölszedték, és a felcsiszolt” tölgyfa padló eredeti szépségében pompázott. A dohányfüsttől sárga falakról leverték a vakolatot, és szabaddá váltak a régi vörös téglák. Az idelátogató tőzsdeügynököket és ügyvédeket halk háttérzene segítette a kikapcsolódásban.

Sarah legszívesebben azonnal sarkon fordult volna, de a büszkesége visszatartotta. Ez nevetséges, gondolta. Tudja, hogy kell fölszerelni egy polcot. Segítség nélkül kitölti az adóívét. Teljesen egyedül neveli a lányát. Nem létezik, hogy ne tudjon megrendelni egy italt a kocsmában.

Sarah az öltönyös férfiak között előrenyomult a bárpult felé, és körülnézett. A teraszajtó nyitva volt. Középen egy nagy asztal körül Angelica ült a barátnőivel. Mind egyforma pólót viselt, ANGELICA UTOLSÓ FLÖRTJE felirattal. Ezeket az első koszorúslány tervezte, a gazellatermetű Fenella, aki egy PR-ügynökségnél dolgozott. A hajtóvadászat is az ő ötlete volt, és mi sem természetesebb, mint hogy mindenki S méretű pólót kapott.

Sarah suttyomban lejjebb húzgálta a pólóját, hogy eltakarja a nadrág fölött kikandikáló meztelen bőrsávot. Ha betartotta volna a fogyókúráját, most talán beleférne ebbe a holmiba… Akkor most elvegyülne a többiek közé, fényes haját hátravetve nagy vidáman koktélt szürcsölgetne, és sikeresen fölszedne egy kívánatos agglegényt. Vagyis csudákat, hiszen ha öt kilóval könnyebb lenne, nem is kéne új pasi, mivel akkor Rupert nem érzett volna ellenállhatatlan késztetést, hogy eljegyezze a Júlia nevezetű szőke rendszeranalitikust. Csakhogy a pralinék társaságában eltöltött sok magányos este megakadályozta abban, hogy akár csak egy kilót is leadjon.

Sarah megfogadta, hogy az esküvőig le fog fogyni. Az ünnepélyes esemény Toszkánában lesz, egy vidéki házban, amelyet Angelica és Hugh nemrég vásárolt és újjáépíttetett. Lelki szemei előtt megjelent, ahogy Angelica barátnői elegáns selyemruhájukban az átalakított kertben páváskodnak, miközben ő a konyhában kuksol.

Fenella közeledett, kezében ernyőcskével meg egyéb csiricsáré kacattal díszített tarkabarka koktélt tartott.

– Hát itt vagy! Már majdnem lemondtunk rólad. Mit iszol?

– Csak egy kis száraz fehérbort – felelte Sarah. Fogadalma szerint csak vizet ihatott volna, de kénytelen volt valami erősebbet kérni, hogy átvészelje ezt az estét.

Fenella nevetett.

– Rendes vagy, de sajnos ez most lehetetlen. Kukkants be a borítékodba, nézd meg a következő feladatodat! – Vigyorogva tört magának utat a tömegen át.

Sarah dobogó szívvel vette ki zsebéből a borítékot. Nem tudott elnyomni egy halk kiáltást.

A fiatal kocsmáros ránézett és bólintott, amit Sarah úgy értelmezett, hogy rendelnie kell. A szíve a torkában dobogott, és lángvörös lett, amikor kinyitotta a száját.

– Egy Sikoltozó orgazmust kérek. – Rekedt volt a hangja, de nem az érzékiségtől, hanem a zavartól.

– Mit parancsol?

– Egy Sikoltozó orgazmust – ismételte meg szerencsétlenkedve. Arca égett a szégyentől. A tarkójában úgy érezte, mintha figyelnék. És a teraszajtón át valóban kíváncsian lesték Angelica barátnői.

Sebaj, legalább jól szórakoznak. A kocsmáros megigazította szőke lófarkát.

– Az micsoda? – kérdezte hüledezve.

– Nem tudom. – Sarah fölszegte az állát és édesen rámosolygott, hogy egyre növekvő kétségbeesését takargassa. – Még sosem kóstoltam.

– Még sosem kóstolt Sikoltozó orgazmust? Akkor engedje meg…

Ez a halk hang teljesen különbözött a többiekétől az iskolaudvar lármájához hasonló hangzavarban. Mély, bársonyos, és kissé idegen volt a kiejtése, amit Sarah nem tudott mindjárt hová tenni.

Megfordult. A tömegben nem tudta azonnal megállapítani, hogy ki a hang tulajdonosa, pedig épp mögötte állt. Csak az olajbarna bőrét vette észre a nyitott inggallérja fölötti háromszögben. Különös érzés terjedt szét a gyomrában, amikor a férfi előrehajolt.

– Egyenlő részben vodka, kahlúa, amaretto.

Ez a hang, ez az akcentus… olasz! Ahogy ezt az „amarettót” kiejtette… mintha sejtelmes ígéretet tenne neki. A mellbimbója megkeményedett erre a gondolatra.

Jaj istenem, mi a csudát művel? Csak nem fog fizettetni egy idegennel! Sarah Halliday felnőtt nő, van egy ötéves lánya, és halvány, finom terhességi hegek a hasán ennek bizonyítékául! Hét éven át szerette ugyanazt a férfit. Es nem szokott kocsmában bepasizni.

– Köszönöm – mormogta –, de magam is elboldogulok.

Hunyorogva fölnézett. Az esti napfény elvakította, csak homályosan látta a sötét hajat, a szögletes arcot és az erős állat, amelyen már kékesen kiütközött a borosta. Szöges ellentéte Rupertnek, az angol aranyifjúnak, gondolta.

És a férfi ekkor viszonozta Sarah pillantását.

Sarah úgy érezte, mintha a férfi kinyújtaná a kezét és odahúzná őt izmos testéhez. A szeme olyan sötéten fénylett, hogy Sarah nem tudta megkülönböztetni a pupillát az írisztől. A férfi egy pillanatig az arcát nézte, majd lejjebb tévedt a tekintete.

– Szeretném meghívni.

Ezek egyszerű, szinte banális szavak voltak. Mégis rejlett valami a férfi hangjában, amitől Sarah a fülében hallotta a vére zúgását.

– Nem, igazán én is…

Reszkető kézzel vette ki táskájából a pénztárcáját, és belenézett. Egy kis aprópénztől eltekintve teljesen üres volt. Elszontyolodva jutott eszébe, hogy az utolsó ötfontosait rakta bele Lottie úgynevezett káromkodó poharába. Lottie szigorúan elítélte a káromkodást, ami a pohár bevezetése óta jócskán jövedelmezett is neki. Sarah-nak ma délután sokba került a hajtóvadászat miatti dühöngése.

Riadtan nézett a kocsmáros kifejezéstelen szemébe.

– Kilenc font ötven – mondta a kocsmáros.

Kilenc font ötven? Csak egy italt rendelt, nem háromfogásos menüt! Ebből a pénzből egy egész hétig meg tudna élni Lottie-val! Kábultan nézett bele az üres pénztárcájába. A fejét fölemelve még látta, ahogy az idegen a kocsmárosnak odaad egy bankjegyet és elveszi azt a nevetséges italt. Aztán megfordult, és előrement a tömegben, amely kettényílt előtte, mint a Vöröstenger Mózes előtt.

Sarah gondolkodás nélkül követte… és nem tudta levenni a szemét a széles vállán feszülő kék ingről. A többi férfi olyan volt hozzá képest, mintha törpék lettek volna.

A terasz küszöbén a férfi megállt, és átnyújtotta az italt Sarah-nak.

– Az első Sikoltozó orgazmusa. Remélem, ízleni fog…

Közömbös arccal, udvarias hangon mondta. De amikor Sarah a pohárért nyúlt, és a keze hozzáért, mintha áramütés érte volna. Olyan hevesen kapta ki a poharat a férfi kezéből, hogy pár csepp a kezére csordult.

– Nem hiszem.

Az idegen kérdően és gúnyosan vonta föl a szemöldökét.

– Jaj, ne haragudjon – szörnyedt el Sarah a gorombaságán. – Nem akarok hálátlan lenni… hiszen mégiscsak maga fizette ki ezt az italt. Csak hát igazság szerint különben mást rendeltem volna. De biztos vagyok benne, hogy nagyon finom. – És három napra elég kalóriát tartalmaz, gondolta. Belekortyolt és igyekezett elégedett arcot vágni. – Mm…

Az idegen változatlanul a szemébe nézett.

– Akkor miért rendelte?

Sarah görcsösen mosolygott.

– A Sikoltozó orgazmus ellen elméletileg nincs semmi kifogásom, csakhogy – Sarah magasra tartotta a borítékot – ez most hajtóvadászat. Mindent össze kell gyűjtenem, ami a listán szerepel. A húgom ma tartja a leánybúcsúját.

A féltestvérem – talán ezt kellett volna mondania. Most biztosan azon tanakodik az idegen, hogy a szemközti asztalnál vajon melyik csinos hölgy hordozza ugyanazokat a géneket, mint ő.

– Mindjárt sejtettem. – A férfi előbb Sarah pólóját szemrevételezte, majd pedig kinézett Angelicára és a barátnőire, akik temérdek kívánatos agglegényt gyűjtöttek maguk köré. – Magát nem szórakoztatja úgy ez a dolog, mint a többieket.

– Á, dehogynem, remekül szórakozom. – Sarah minden igyekezetét összeszedte, hogy meggyőző legyen a hangja, és újabb kortyot ivott a borzalmas koktélból.

A férfi óvatosan kivette a kezéből a poharat és letette a mellette lévő asztalra.

– Már jó ideje nem találkoztam magánál rosszabb színésznővel.

– Köszönöm – dünnyögte Sarah. – Akkor, sajnos, nem lesz filmsztár belőlem.

– Higgye el, hogy ezt bóknak szántam!

Sarah gyorsan fölnézett rá. Biztosan gúnyolódik vele. De teljesen komoly volt az arca.

– Mi van még a listáján? – kérdezte a férfi.

– Nem tudom. Csak akkor nézhetem meg a következő feladatot, ha az előzőt már teljesítettem.

– Hányat teljesített?

– Egyet.

Mosoly játszadozott a férfi szája szélén, de Sarah-nak feltűnt, hogy ez nem űzte el a tekintetéből a borút.

– Az ital volt az első feladata?

– Tulajdonképpen a második. Az elsőről lemondtam.

– Az mi volt?

– Nem fontos – rázta meg a fejét Sarah.

A férfi majdnem gyöngéden vette el tőle a borítékot. Sarah egy pillanatig kísértésbe esett, hogy kikapja a kezéből, de belátta, hogy a férfi sokkal erősebb nála. így hát csak zavartan félrehajtotta a fejét.

Fenella figyelte. Sarah látta, ahogy sokatmondóan megbökdösi Angelicát, és utána felé mutogat.

– Dio mio! – mondta az idegen viszolyogva. – Egy kívánatos agglegényt kell találnia?

– Igen. Ami nem éppen az erősségem. – Sarah mérgesen fordította el a fejét a víg csapattól, és keserűen fölnevetett. – Feltételezem, hogy maga nem az. – Alighogy kimondta ezeket a szavakat, szinte megdermedt zavarában. Uramisten, miket beszél? Mint aki teljesen kétségbeesett. Mintha ki akarna kezdeni a férfival! – Bocsánat – motyogta. – Nem tehetnénk úgy, mintha nem kérdeztem volna semmit?

– Nem – felelt a férfi tömören.

– Kérem – sütötte le szégyenlősen a szemét Sarah. – Felejtse el! Nem kell válaszolnia.

– A válaszom: nem. Nem vagyok sem agglegény, sem különösebben kívánatos. – Az idegen fölemelte Sarah állát, hogy a szemébe nézzen. – De ezt ők nem tudják – suttogta, és lehajtotta a fejét.

A hirtelen támadt ötletek nem mindig a legjobbak, gondolta Lorenzo, miközben a bizonytalan tekintetű nőt mustrálgatta. De unatkozott. És kiábrándult volt, meg csalódott. Legalább egy időre megszabadul ezektől az érzésektől, ha ezt a nőt megcsókolja.

Dühítette a hangoskodó lánycsapat, amiért úgy megnehezítik ennek az ártatlan virágszálnak az életét. Egyik kezével megfogta az arcát, a másikkal szorosabban magához vonta. Diadalmasan vette észre, hogy halk sóhaj tör fel a lány torkából. Ellenállása érezhetően lankadt. Ajkát kinyitotta, dereka ívben hátrahajlott. És végre félszeg szenvedélyességgel viszonozta a csókját, ami Lorenzóra meglepően üdítőleg hatott.

Idejövetele Oxfordshire-be egy kétségbeesett zarándoklathoz hasonlított. Olyan helyszíneket keresett, amelyek már régóta a fejébe fészkelték magukat egy ismeretlen szerző könyvecskéjének köszönhetően, amely véletlenül került a kezébe. Már évek óta foglalkoztatták Francis Tate csodálatos lírai tájleírásai. Abban reménykedett, hogy megszakadt alkotókedve itt majd újraéled, kihaló érzelmeivel együtt. De csalódottan tapasztalta, hogy a Tölgyek és ciprusok földi paradicsomából már semmi sem maradt. Ehelyett az egykori Anglia semmitmondó és lélektelen paródiáját találta itt.

Ez a nő a karjaiban hitelesebb és elevenebb volt mindennél, amivel ittléte óta találkozott. Az érzelmek úgy suhantak át az arcán, mint az árnyékok egy nyári napon. Nem rejtett el semmit. Nem játszotta meg magát. És Tia csalárdsága óta Lorenzo ezt különösen értékelte.

Ráadásul ez a nő csodálatosan szexi. A bizonytalansága mögött csupa izzás és szenvedély. Tulajdonképpen csak azért csókolta meg, mert megsajnálta, amiért olyan szomorú, meg amúgy sem kerül semmibe, és nincs semmi jelentősége…

Arra viszont nem számított, hogy ilyen gyönyörűsége telik majd ebben a csókban.

Lorenzo egyre szélesebben mosolygott, miközben kezét lecsúsztatta az ismeretlen nő hátán, átfogta a derekát, és magához szorította. A vágy átjárta a testét, amikor ujjaival megérintette azt a meztelen, meleg bőrsávot a farmer fölött.

A nő megmerevedett. Kinyitotta a szemét, és öklét a férfi mellének feszítette. Hátratántorodott. A szája kissé kipirult a csóktól, és szemébe kiült a fájdalom, miközben riadtan tekingetett a kiáltozó, tapsoló csoport felé. Egy pillanatig még ijedten ránézett a férfira, aztán utat tört magának a tömegben az ajtó felé.

Természetesen csak tréfa volt az egész. Ez a lényeg az ilyen mulatságokon: a mókázás, flörtölés. Hogy utoljára jól kiszórakozzák magukat.

Sarah a sövényen át közelítette meg a parkolót. A tüskék megkarcolták a bőrét. Dühösen törölte le keze fejével a könnyeit. Juj, ez fáj! Persze, csak ezért sír, nem azért, mert nem érti a tréfát!

Habár elég megalázó egy vadidegennel csókolózni a kocsmában, aki ráadásul közben még ki is neveti. De akkor sem fogja fölizgatni magát egy ilyen ártalmatlan semmiségen, még mit nem!

Alig egy hete vesztette el parti-szervizbeli állását, amikor egy eljegyzési ünnepségen valamennyi vendég és a boldog pár szeme láttára leejtette a tortát, az égő csillagszórókkal együtt. A pár egyik tagja ugyanis az ő hosszú kapcsolata és gyermekének apja volt.

Nem az a baj most, hogy belesétált abba a csapdába, amelyet Angelica és a barátnői állítottak neki, hanem hogy olyan csodálatosan érezte magát. Elhagyatottságában és magányában még egy idegen jelentéktelen csókjától is szépnek és kívánatosnak érezte magát.

Fölért a domb tetejére. Sóhajtva nézett föl az égre. Ezüstösen fénylett a felkelő hold. Lottie-ra gondolt és elmosolyodott. Gyors léptekkel elindult lefelé.

Lorenzo fölemelte a földről a borítékot, amelyet az ismeretlen nő szökés közben leejtett. Ez mulatságos, gondolta. A mesében cipőt ejt el Hamupipőke. Megfordította a borítékot. Nem Hamupipőke volt ráírva, hanem…

Sarah.

Sarah. Illik hozzá ez a név.

Gyorsan kilépett a Rose and Crownból a sötét utcára, de sehol sem találta Sarah nyomát. Kezével ernyőt formálva a nap utolsó sugarai ellen lassan megfordult, és körbetekintett a búzamezőkön. Meleg és fülledt volt a levegő, és a pubból kiszivárgó hangokon kívül semmi sem hallatszott.

Épp elindult volna visszafelé, amikor mozgást észlelt a szeme sarkából. Valaki hosszú léptekkel gázolt át a búzamezőn. Sarah volt az. A lenyugvó naptól mintha kigyúlt volna a haja, csodálatos meleg vörös fényben ragyogott – bármelyik fény technikus magáénak tudhatná ezért az Oscar-díjat.

Lorenzo olyasfajta nyugtalanságot érzett, amely mindig elfogta munka közben. Már szinte nyúlt is a képzeletbeli kamera után. Hiszen épp ezért jött ide. Itt van közvetlenül előtte Francis Tate Angliája, annak a könyvnek a szíve-lelke, amelybe ő már oly régen beleszerelmesedett. S ehhez hozzátartozik egy fénylő hajú fiatal nő képe az aranyló búzamező közepén.

A domb tetején megállt a nő és hátrahajtotta a fejét úgy, hogy göndör haja a hátát verdeste. Majd továbbment és eltűnt a férfi látómezejéből.

Hogy ki ez a Sarah, és miért szökött meg, azt Lorenzo nem tudta. Nem is érdekelte. Mégis hálát érzett iránta, amiért öntudatlanul visszaadott neki valamit, amit végleg elveszettnek hitt. A munka utáni vágyát.

Most már, gondolta komoran, miközben visszaballagott a pubba, csak a filmjogok kevésbé költői kérdése marad hátra.

2. FEJEZET

Három hét múlva...

Sarah-t egyre gyötrőbb fejfájás kínozta, fáradt volt minden tagja. Szemét lehunyva beszívta a meleg éjszakai levegőt, és mindjárt jobban lett.

Toszkána.

Csodás ez az illat. Rozmaring, cédrus és nap fűtötte föld illategyvelege töltötte be a levegőt. Milyen más ez, mint az a borzalmas szmog, amely ezen a nyáron különösen sújtotta Londont. Egyébről sem cikkeznek az újságok Angliában, mint a hetek óta tomboló kánikuláról. Itt Toszkánában egészen más a hőség. Sarah úgy érezte, hogy a meleg átjárja az egész testét, és enyhíti benne a feszültséget.

– Kimerültnek látszol, gyermekem.

Az asztal túlsó végén az anyja ült, kezében egy pohár chiantival. Sarah gyorsan elnyomott egy ásítást, és vidám mosolyt erőltetett az arcára.

– Csak az utazás miatt. Nem szoktam hozzá. De ez a hely csodaszép.

Ez még ráadásul igaz is volt. Az elmúlt hónapokban annyira lefoglalta az Angelica esküvőjétől való félelem, mivel ez az ünnepség folyamatosan a számtalan kudarcára emlékeztette, hogy bele sem gondolt, milyen jó is, hogy Olaszországba utazhat. Valóra válik az, amiről mindig álmodott, amikor még megengedhette magának az álmokat.

– Rád fért ez már, szívem, jót tesz neked a távolság.

– Tudom, tudom. – Sarah kényelmetlenül fészkelődött a széken. A nadrágja korca igencsak bevágott. Az összetört szívnek az az egyetlen előnye, hogy elmúlik az ember étvágya, és lefogy. Várta is, hogy elkövetkezzék ez az időszak. Egyelőre azonban még ott tartott, hogy az evésben talált vigaszt. – Elkezdem a fogyókúrát, csak eddig annyi zűr volt. Rupert, az anyagi gondok, mivel elvesztettem az állásomat.

– Nem arra gondoltam – szakította félbe szelíden az anyja. — Hanem a szellemi kikapcsolódásra. Ha pedig pénzgondjaid vannak, Guy meg én bármikor kisegítünk.

– Nem fontos – vágta rá azonnal Sarah. – Egyelőre még nincs baj, és majdcsak lesz valahogy. – Eszébe jutott apja kiadójának a levele. Ez érkezett utoljára a levelek hosszú sorából, mióta megörökölte apja könyvének a szerzői jogát. Eleinte komolyan vette az érdeklődést, de aztán úgy tapasztalta, hogy Francis Tate regénye inkább csak nincstelen és vad fantáziájú filmszakos diákokat vonz. Azóta minden teketória nélkül megtagadja a felhasználási jogot.

– Lottie hogy van? – kérdezte Martha.

Sarah kissé aggódva nézett a lányára, aki tőlük távolabb Angelica ölében ült.

– Jól – felelte. – Még nem tűnt fel neki, hogy Rupert már egyáltalán nem jár hozzánk. Ebből is kiderül, milyen rossz apa. Az idejét sem tudom, hogy mikor látogatta meg utoljára.

Rupert az utolsó pár alkalommal ebédszünetben ugrott el Sarah kis londoni lakásába, hogy kapkodva lezavarjanak egy örömtelen szeretkezést. Most is összerázkódik azoktól a félszeg és közömbös érintésektől. A munkájára meg a gondjaira fogta, hogy nincs rájuk ideje esténként meg hétvégeken. Vajon meddig csalta volna még, ha nem lepleződik le?

– Jobb neked nélküle – mondta Martha, mintha kitalálná a gondolatait.

– Tudom. – Sarah sóhajtva fölállt, és összeszedte a tányérokat. – Nincs szükségem férfira.

– Nem azt mondtam. Úgy értem, hogy nélküle, nem általában a férfiak nélkül.

– Én jól megvagyok egyedül – erősködött Sarah. És ez nem is volt teljesen hazugság… mert tényleg nem volt annyira szerencsétlen. Viszont az is igaz, hogy elég volt a jóképű, fekete hajú olaszra gondolnia, aki Angelica leánybúcsúján megcsókolta, hogy azt érezze, mégiscsak hiányzik valami az életéből. Sietve összeszedte az evőeszközt, hogy elfoglalja magát. – Neked viszont hiányzik Guy. Ha nincs veled, mindjárt szentimentális leszel.

Guy és Hugh holnap érkezik a többi vendéggel. Ma tehát csajnapot tartanak, ahogy Angelica mondja. Martha vállat vont.

– Lehet, hogy én egy romantikus öregasszony vagyok, de nem akarom, hogy elszalaszd a szerelmet csak azért, mert nem nézel rendesen körül.

Ugyan már, gondolta Sarah, milyen esélyem van a szerelemre? Elindult a tányérokkal. A szerelmi élete egy kihalt pusztasághoz hasonlított. Ha bármi felbukkanna a láthatáron, az semmiképp sem kerülné el a figyelmét.

A régi parasztház, amelyet Angelica és Hugh vásárolt, tulajdonképpen kisebb, finoman ívelt tetejű épületek együttese volt. Sarah bement a konyhába, az egykori tejeskamrába, felgyújtotta a villanyt, és a tányérokat letette a vadonatúj márvány munkalapra. Noha Angelicát és Hugh-t egyáltalán nem érdekelte a főzés, nem sajnálták a költséget a fényűző konyhára. Sarah szikrányi kis irigységet érzett, amikor a berendezést összehasonlította az ő parányi londoni beépített konyhájával.

Borús kedvvel kinyitotta a vízcsapot, és hideg vizet eresztett a csuklójára. A hőség, a fáradtság és a chianti érzékennyé tette, ezért nehezebben fojtotta el a sötét gondolatokat. Elzárta a csapot, és visszament a többiekhez. Angelica épp a ház átépítésének a viszontagságait ecsetelte.

– …e tekintetben teljesen megszállott. Ragaszkodik hozzá, hogy mindent a lehető leghitelesebb formájában hagyjunk meg. Valami zavaros iratot tolt a mérnökünk orra alá. Toszkánában törvény tiltja, hogy a konyha fölé üvegtetőt tegyünk. Nem, nekünk az ócska cserepet kell újrahasznosítanunk, hogy megmaradjon a ház eredeti jellege.

Fenella kiforgatta a szemét.

– Könnyen beszél az az ember, elvégre ő egy tizenhatodik századi palazzóban lakik. Azt várja tőletek, hogy szegényesen éljetek, csak mert parasztházat vettetek?

Martha mosolyogva tekintett föl, amikor Sarah visszaült közéjük.

– Angelica és Hugh megismerkedett az itteni nemességgel – jelentette ki.

– Nemességgel? – fakadt ki megvetően Angelica. – Szép is volna! Ez csak egy újgazdag. Rendező. Lorenzo Cavallerinek hívják, és Tia de Luca, az az olasz színésznő a felesége.

Fenellában azonnal szemmel látható változás ment végbe. Ha hallótávolságban kiejtették egy híresség nevét, az őrá úgy hatott, mintha egy kutya elé koncot vetnének.

– Tia de Luca? Épp most olvastam egy interjút vele. Elhagyta a férjét Ricardo Marcellóért. Ráadásul gyereket vár!

– Hű, de izgis! – kapcsolódott bele a témába Angelica. – Ricardo Marcello elbűvölő pasi. Tőle van a gyerek?

Azt lehetne hinni, hogy közeli ismerősről beszélgetnek, gondolta Sarah, és elnyomott egy ásítást. Persze, ő is tudta, hogy ki az a Tia de Luca – azt mindenki tudja! –, mégsem érdekelte egy olyan nőnek a bonyolult szerelmi élete, akit sosem fog megismerni, és akihez semmi köze sincs. Fenellát azonban nem zavarták az ilyen apróságok.

– Nem vagyok benne biztos. Tia célzott rá, hogy attól a Lorenzótól is lehet a gyerek. – Elhalkította a hangját. – Találkoztál már vele?

– Nem – felelte Angelica. – Hugh viszont igen. Azt mondja, nehéz kiigazodni rajta. Tipikus olasz macsó, nagyképű és lekezelő. Nem akarunk összeveszni vele, mert az ő birtokán van a templom, ahol az esküvőnk lesz.

– Hm… – Fenella hangja meleg bársonyossággal zengett. – Én szívesen kihoznám a sodrából.

Sarah hirtelen fölélénkült.

– Sipirc, Lottie, aludni!

A nagyanyja ölében kucorgó Lottie a neve hallatán álmosan felült.

– Csöppet sem vagyok álmos, mami, de tényleg nem!

– Dehogynem. – Bár Lottie egy politikus meggyőző képességével rendelkezett, ma semmire sem ment ezzel. Sarah a kimerültségtől és nyugtalanságtól a szokottnál élesebb hangon szólt rá: – Ágyba, de azonnal!

Lottie fölnézett az égre. Gondterhelten ráncolta össze a szemöldökét.

– Nincs hold – suttogta. – Olaszországban nincs hold?

Sarah bosszúsága azonnal elmúlt. A hold volt Lottie támasza, vigasztalója.

– De van hold – nyugtatta meg kislányát. – Csak ma elbújt a felhők közé. Nézd, a csillagokat sem lehet látni.

A gondterhelt ráncok kisimultak.

– Ha felhős az ég, az azt jelenti, hogy éjszaka esni fog az eső?

– Jaj, ezt nem szabad mondanod! – szólt közbe Angelica nevetve. Fölállt és jó éjt puszit adott Lottie-nak. – Hiszen az idő az egyetlen oka annak, hogy itt tartjuk az esküvőt. Toszkánában sosem esik az eső!

Már nagyon lógott az eső lába.

Dolgozószobájának nyitott ablakában állva Lorenzo belélegezte a száraz föld illatát. Fölnézett a sötét, csillagtalan égre. Hónapok óta szemernyi eső sem esett, a kiszáradt föld szomjasan várta a vizet.

Egyszer csak kéjes nyögdécselést hallott maga mögött. Még épp időben fordult meg, hogy lássa, amint ex nejének a szeretője a nő meztelen teste fölé hajol, és körbenyalogatja fölmeredező mellbimbóit.

Tökéletes kivitelezés, gondolta, amikor a kandalló fölötti óriás képernyőn közelkép jelent meg Tia félig nyitott ajkáról. Ricardo Marcello egy fatuskó színészi tehetségével volt megáldva, de a szerelmi jeleneteket roppant meggyőzően játszotta el. Ennek sajnos az lett az eredménye, hogy az egész filmbe, a Galileo Galilei életéről szóló hatalmas produkcióba, sokkal több ilyen jelenet került, mint amennyit a forgatókönyv előirányzott. A nézők úgy mennek majd ki a moziból, hogy nem sokat tudtak meg Galileo tudományos teljesítményéről, viszont úgy fognak emlékezni rá, mint egy olyan férfira, aki rendkívül járatos a Káma-szútra tudományában.

Lorenzo lemondóan nyomta meg a távkapcsolót. A Keringés a nap körül kasszasiker lesz, neki azonban ez a film pályafutásának alkotói mélypontját jelenti. Függetlenségét és vízióit pénzre cserélte, amelyre nem volt szüksége, és hírnévre, amely nem kellett neki.

Tiáért tette. Azért, mert ö megkérte rá. És azért, mert kárpótolni akarta azért, amit nem tudott megadni neki.

Végül is, gondolta keserűen, mindent elveszítettem.

Mintha megérezte volna gazdája hangulatát, kutyája leugrott a pamlagról, és nedves orrát Lorenzo kezéhez nyomta. Lupo részben skót juhász, részben agár, részben csuda tudja mi volt. De bármilyen kétes volt is a származása, Lorenzo iránti hűségét nem lehetett elvitatni. Miközben a kutya selymes fülét vakargatta, elpárolgott a dühe. Bár e miatt a film miatt elvesztette a feleségét, az önbecsülését és kis híján a munkakedvét is, mégis ez volt az a fal, amelynek neki kellett futnia, hogy fölébredjen.

Francis Tate regénye az íróasztalán hevert. Fölemelte. Egészen elnyűtt volt már. Hányszor tette a zsebébe, hogy a forgatások rövid szüneteiben vagy a repülőgépen olvassa! Első angliai útján véletlenül fedezte föl egy antikváriumban. Tizenkilenc éves volt, és egy londoni produkcióban dolgozott kifutófiúként. Nyomorúságában és honvágyában ez a könyv felüdítette és megvigasztalta.

Tűnődve forgatta az elsárgult lapokat. Olykor beleolvasgatott, és lelki szemei előtt ugyanazok a képek jelentek meg, mint húsz éve. Bizonytalan vágy támadt benne. A megfilmesítés valószínűleg nem hozna pénzt, sőt inkább ráfizetne, de akkor is meg akarja csinálni ezt a filmet!

Önkéntelenül arra a Rose and Crown-beli fiatal nőre gondolt, ahogy átsietett a búzamezőn. A meztelen karjára vetülő fényre, az esti napfényben ragyogó göndör hajára. Ez a kép vezérlő csillaggá vált számára. Filmjének lényegét: a nyugalmat és az őszinteséget testesítette meg.

A könyvből kihullott egy papírlap, Tate kiadójának a levele.

Köszönjük érdeklődését, Miss Halliday álláspontja nem változott meg a „ Tölgyek és ciprusok” filmjogait illetően. Mihelyt azonban Miss Halliday másképp dönt, természetesen értesíteni fogjuk.

Csalódottan ejtette vissza a könyvet az asztalra, és a nyitott ablak felé fordult. Enyhe szellő támadt, amely megzörgette íróasztalán a papírlapokat. Az ablakpárkányon álló kis naprendszermodell bolygói megfordultak a tengelyük körül. Változás készülődött a levegőben. Lorenzo azt remélte, hogy az a Miss Halliday, akárki legyen is, szintén érzi ezt.

Sarah hirtelen fölriadt, szíve a torkában dobogott.

Az elmúlt hetekben megszokta, hogy könnyektől nedves párnán ébred. De a párnája most nem nedves volt, hanem csuromvizes. A takarója és a nagyméretű pamutpólója is, amelyben aludni szokott, mióta Rupert elhagyta őt.

Azonkívül sötét volt, nagyon sötét. Az ajtórésen nem szűrődött be fény a folyosóról. Sarah hallotta, hogy zuhog a víz. Esett az eső.

A házban.

Egy kövér csepp a vállára érkezett, és beszivárgott a pólója alá. Sietve kipattant az ágyból, és megnyomta a villanykapcsolót. Nem történt semmi. Fölnézett a mennyezetre. Egy újabb csepp épp a szeme között találta el. Káromkodás csúszott ki a száján.

– Mami – motyogta Lottie. – Hallottam. Dobj be tíz pennyt a káromkodó- pohárba! – Lepedőzizegés következett, ahogy Lottie felült. – Vizes az ágyam.

Sarah igyekezett higgadtan válaszolni, mintha teljesen rendjén volna, hogy beesik az eső.

– Valószínűleg a tető az oka. Keressünk neked másik pizsamát, és nézzük meg, hogy mi a baj! – Kézen fogta Lottie-t, és a falat tapogatva elindultak a lépcső felé. Remélte, hogy jó irányba mennek.

– Miért nem gyújtunk lámpát? – suttogta Lottie.

– A víz rövidzárlatot csinált. Ne félj, kicsim, nem lesz semmi baj…

Ebben a pillanatban hangos sikoly hallatszott Angelica szobájából. Nyilván most észlelte a katasztrófát.

– Szent isten! – kiabált a húga, és felrántotta az ajtót. – Mindenki keljen föl! Beesik a víz a tetőn!

Lottie szorosabban markolta meg az anyja kezét a hisztérikus hang hallatán.

– Azt már tudjuk. – Sarah megpróbálta elleplezni a bosszúságát. – Lehetőleg őrizzük meg a nyugalmunkat, és derítsük ki, mi történt!

Csakhogy Angelicát általában csupán egyvalami tudta megnyugtatni: egy lazító masszázs a luxusgyógyfürdőben. Fenella csatlakozott hozzájuk. A barátnők jajveszékelve borultak egymás nyakába.

– Az istenért, mi történt? – szólalt meg Martha. – Már azt hittem, hogy véletlenül a fürdőszobában aludtam el. Minden csupa víz!

– A tetőnek lehet valami baja – felelte Sarah fáradtan. – Mama, vigyázz Lottie-ra! Angelica, hol találok zseblámpát?

– Honnan tudjam én azt? – siránkozott Angelica. – Az ilyesmi Hugh-ra tartozik. Jaj istenem, miért nincs itt? Vagy a papa? Ő tudná, mit kell tenni!

– Én is tudom – mondta Sarah ingerülten, és lefelé tapogatózott a lépcsőn. Ha az ember mellett nincs folyton egy férfi, aki mindennel törődik, akkor kifejleszt valamit, amit függetlenségnek nevezhetünk. Vele is ez történt. – Keresek egy zseblámpát, kimegyek, és megnézem, hogy mi baja a tetőnek.

– Csak nem mászol fel a tetőre ilyen időben? – rivallt rá Angelica.

– Szívem, igaza van – mondta Martha. – Ez tényleg nem jó ötlet.

– Rendben, akkor szóljatok, ha nektek jobb jut eszetekbe! – kiabált vissza Sarah mérgesen. Erre már csak a csöpögő víz volt a válasz.

A konyhapadlón már egy centis magasságban állt a víz. Sarah az egyik szekrényben végre talált egy kicsi zseblámpát. Bekapcsolta, kinyitotta az ajtót, és kilépett a zuhogó esőbe.

Olyan volt, mintha felöltözve a zuhany alá állt volna. Csak nem egészen felöltözve, suhant át Sarah fején, ahogy lenézett csíkos pólójára. Másodpercek alatt teljesen átázott. Vizes haját hátravetve bátran ment tovább. A zseblámpát a tetőre irányította. Semmi nem utalt a házban lejátszódó katasztrófára.

– Sarah… Csuromvíz vagy! Gyere le onnan, szívem! – Az anyja jelent meg a küszöbön. Elegáns hálóingére egy esőköpenyt kapott föl. Ráadásnak még ernyőt is tartott a kezében. – Ezzel semmire sem megyünk. Angelica és Fenella elment a rendezőhöz, hogy segítséget kérjenek tőle.

Sarah végigpásztázta a tetőt a zseblámpával.

– Az éjszaka közepén nem csöngethetnek be egy vadidegenhez.

– De mi szegény, bajbajutott nők vagyunk. Vészhelyzet van. Nem várhatunk reggelig… most kell megmenteni minket!

– Engem ugyan nem – morogta Sarah, miközben az egyik verandaszéket odahúzta a falhoz. Az esőcsatornát létrának használva fölkapaszkodott a tetőre. A cserepek durván súrolták a lábát, de szilárdnak érezte őket. Lassan fölállt, és óvatosan lépett párat az ívelt tetőn. A felszíne szabálytalannak és egyenetlennek tűnt, de nem látszott, hogy akár csak egy cserép is hiányozna. Sarah a zseblámpát odairányította, ahol a konyha teteje a melléképület falához ért. Vajon nincs-e ott rés?

Egyszer csak hangzavart hallott lentről, és hirtelen fényárban úszott a tető. Ijedten összerázkódott, és kezét szeme elé tette, mert a fény elkápráztatta. Közben elejtette a zseblámpát.

– A fene egye meg!

– Maradjon ott, ahol van! Ne mozduljon!

A vakító fényben lehetetlen volt bármit látni. Sarah ösztönösen hátrafelé botorkált, hogy megállapítsa, ki lehet az a mély hangú olasz férfi. Közben lejjebb ráncigálta vizes pólóját, hogy a combját valamivel jobban eltakarja.

– Azt mondtam, hogy maradjon ott! Meg akar halni?

– Elég erős kísértést érzek rá – felelte Sarah komoran –, ha belegondolok, hogy félmeztelen vagyok, maga meg rám irányít egy fényszórót. Kikapcsolná végre azt a lámpát?

– Es ha azt megteszem, akkor hogy jön le?

– Mielőtt megvakított, egészen jól elboldogultam egyedül is.

– Tiszta szerencse, hogy nem törte ki a nyakát. Mi a csudát képzelt, amikor ilyen időben fölmászott a tetőre?

Sarah dühösen fujtatott.

– Úgy beszél, mint az anyám. Legyen szabad rámutatnom, hogy nem lennék idefönt, ha nem esne be az eső a házba. Megpróbálom kideríteni, hogy honnan jön a víz. Szerintem a túloldalon lehet egy…

– Erre most nem vagyok kíváncsi – szólt közbe a férfi hallható ingerültséggel. – És most lassan jöjjön ki a tető szélére!

– Ugyan már! – simította ki Sarah vizes haját a homlokából. – Minek?

– Azért, mert tudom, hogy ott van egy gerenda, amely elbírja a súlyát.

– Jaj, köszönöm! Biztosan acéllal van megerősítve.

– Sarah, tegye, amit mondok!

Ahogy nevét a férfi szájából hallotta, Sarah riadtan összerázkódott. Pár másodpercbe telt, amíg újra meg tudott szólalni.

– Honnan tudjam, hogy megbízhatom-e magában? – kérdezte bizalmatlanul. – Mit tudom én, ki lehet.

– Ez most nem megfelelő idő a hosszas bemutatkozásra. Elég annyi, hogy Lorenzónak hívnak, és jelenleg én vagyok az egyetlen, aki maga és egy csúnya leesés közé állhat.

A férfi hangja különös hatást gyakorolt Sarah-ra.

– Nézze, a világért sem udvariatlanságból mondom, de maga szemtelenül kihasználja a helyzetét. Nem vagyok hülye. Mielőtt fölmásztam a tetőre, ellenőriztem, hogy szilárd-e. Nem különösebben meredek, és a cserepeket jól rögzítették… – Sarah egy lépést tett a perem felé. Hirtelen fenyegetően recsegni kezdett a cserép, és betört a lába alatt. Rémülten fölsikoltott, és vadul hadonászott a karjával, hogy megtartsa az egyensúlyát. Most már félt.

– Nincs semmi vész, itt vagyok!

– Könnyen beszél! – kiabált Sarah enyhén hisztérikus nevetéssel. – Nem maga az, aki a tetőn át bezuhan és a konyhaasztalon köt ki.

– Az nem fog megtörténni.

– Ugyan miért nem?

– Mert én nem hagyom.

A fénysugár oldalra fordult. Sarah megborzongott a hirtelen támadt sötétségben. De egy pillanat múlva újra megszólalt az idegen. Hangja meleg volt, bársonyos, és sokkal közelebbről hallatszott.

– Nem tudom egyszerre tartani a lámpát és magát menteni, úgyhogy fogadja meg pontosan az utasításaimat! Oké?

– Oké.

– Jöjjön ki lassan a tető széléig, és amikor szólok, álljon meg!

Sarah úgy tett, ahogy a férfi mondta. Kicsit feljajdult, amikor ismét eltört alatta egy cserép.

– Álljon meg! – Bár a férfi hangja parancsoló volt, mégis rezgett benne egy kis érzéki, szinte bizalmas zönge. – Nyújtsa ki a karját, én leemelem.

– Nem! Nem lehet, túl nehéz vagyok, és…

Tiltakozását nem tudta végigmondani, mert erős karok ragadták meg a csípőjénél fogva, és egy férfias testhez szorították. Nedves ruháján keresztül melengette az izmos mellkas. Kezét a férfi vállára tette, és félelme ellenére is érezte, hogy milyen erős. Fázó testét forróság öntötte el.

– Köszönöm – mondta halkan, és megpróbált megszabadulni, mihelyt szilárd talajt érintett a talpa. De mindjárt megtántorodott, mert csak egy rozoga asztalon állt, melyet az idegen létrának használt. A férfi visszahúzta ölelő karjainak biztonságába.

– Lassan már tényleg azt hiszem, hogy öngyilkossági gondolatokkal foglalkozik. – Ölbe kapta Sarah-t, és könnyedén leugrott az asztalról.

– Ha így volna, elegánsabb módját is el tudnám képzelni annak, hogy itt hagyjam a világot, mint hogy egy ócska pólóban lezuhanjak a tetőről. És most tegyen le, kérem.

– Éles a kavics, és nincs magán cipő.

– Kibírom. Legyen szíves… – Rém kínos volt ez az egész. Nyilván pokolian megfájdult a férfi háta az ő súlyos testétől, bár semmi jelét nem adta annak, hogy nem pehelysúlyt cipel. Sarah szavaira rá sem hederített, csak rendületlenül odavitte egy nagy dzsiphez, amely csak homályosan látszott a sötétben. – Hová visz?

– Haza.

– Nem, szó sem lehet róla. Azonnal tegyen le!

Az idegen sóhajtott.

– Ha valóban ezt akarja.

Sarah furcsa módon csalódást érzett, amikor földet ért. Tett egy lépést, de megingott, mert a kavics fájdalmasan szúrta a talpát.

– Igen – felelte, és remélte, hogy a férfi nem hallja ki az elbizonytalanodást a hangjából. – Nagyon kedves, hogy segít nekünk, de holnapig már kibírjuk. Azonkívül nem is ismerjük egymást. És öten vagyunk.

– Ebben téved.

– Ezt hogy érti?

– Például úgy, hogy a családja már a palazzóban van.

– Micsoda? Nem tehetik meg, hogy egyszerűen… Szó sem lehet róla.

– Mókás, mert a testvére épp az ellenkezőjét mondta. És a barátnője is. Fenella, ugye?

Már megint ez az átkozott Fenella! Sarah-nak eszébe jutottak a vacsoránál mondott szavai: Én szívesen kihoznám a sodrából… A világért sem szalasztaná el az alkalmat, hogy a híres rendező palazzójában lehessen!

Amikor kinyílt a kocsi ajtaja, és egy pillanatra kigyúlt a belső világítás, Sarah úgy érezte, eláll a szívverése. Egy rövid pillantást vethetett a markáns pofacsontokra és a kékes borostára, majd az idegen arca ismét a sötétségbe olvadt.

Hirtelen eszébe jutott az a férfi, aki a Rose and Crownban megcsókolta. De hát ez nevetséges! Ilyen véletlenek nincsenek. Gyorsan lehuppant az ülésre, bekapcsolta a biztonsági övet, és mereven kinézett az ablakon.

– Már holnap felhívok egy helybeli jó iparost – mondta, amikor a férfi beindította a motort.

– Sok jó iparost ismer a környéken?

– Nem, de biztosan akárki jobb annál a kontárnál, akit Angelica és Hugh hozott Londonból. Fogalmam sincs, mit művelt a tetővel.- Valószínűleg fordítva tette föl a cserepeket. A toszkán tetőcserepek enyhén ívesek. Ha rosszul rakják le őket, akkor a víz befolyik közöttük. Lehet, hogy az egész tetőt újra kell fedni.

Sarah felsóhajtott.

– O jaj, pedig holnapután lesz az esküvő! Ki kell találnom valamit.

Rövid szünet támadt, aztán a férfi halkan megkérdezte:

– Miért maga felelős ezért?

– Már ismeri Angelicát és az anyámat. Tőlük nemigen számíthatunk értelmes javaslatra, és nem várhatunk addig, amíg Hugh és Guy meg nem érkezik.

– Hugh-val már találkoztam, de ki az a Guy?

Az ablaktörlők egyenletes ritmusban jártak, a fűtés meleg áramlata megbizsergette Sarah bőrét. Hirtelen nagyon-nagyon elálmosodott. Hátrahajtotta a fejét és lehunyta a szemét.

– Guy a mostohaapám, Angelica apja. Ö gondoskodik arról, hogy minden simán menjen főleg, ha Angelicáról van szó. De attól tartok, egy egész tetőt még ő sem tud huszonnégy óra alatt lerakatni.

– Nem jön ki jól vele?

– De. Vele mindenki jóban van. Kedves, szellemes, nagyvonalú.

– Csak?

Sarah észre sem vette, és már megérkeztek. Még mindig kopogott az eső a kocsi tetején. A motor duruzsoló hangjától biztonságban érezte magát. Talán hozzájárult ehhez ez a férfi is mellette… ez a Lorenzo Cavalleri nevű idegen. Eszébe jutott, milyen volt, amikor ölbe vette és megmentette.

Felegyenesedett és kinyitotta a szemét. Az ajtókilincs után tapogatózott.

Még hogy megmentette! Na, őt ne mentse meg senki! Nem kérte, és könnyű szívvel le is mond róla! Remekül megvan férfi nélkül is.

– Csak nem az én apám, ennyi az egész – felelte kurtán. Kinyitotta az ajtót és kiszállt.

Milyen kicsi a világ! – gondolta Lorenzo, miközben a palazzo bejárata felé ballagott. Önkéntelenül elmosolyodott, amikor a nőre nézett, aki úgy álldogált, mintha egyáltalán nem zavarná a szakadó eső.

– Jöjjön be!

Sarah nem mozdult.

– Igazán sajnálom – mormogta. – Ez nem helyes. Hiszen nem is ismerjük egymást. Jobb lenne, ha elmennénk, és…

Lorenzo szótlanul kinyitotta az ajtót. Meleg fény öntötte el a sötét belső udvart. A férfi egy lépést tett oldalra, hogy előreengedje. És ekkor látta a nő szemében, hogy ebben a pillanatban ráismert. Sarah a szája elé kapta a kezét, elpirult, és botladozva hátrálni kezdett. Lorenzo kinyújtotta a kezét, és magához húzta.

– Nem mész sehová – mondta szelíden. – Ezúttal nem hagyom.

3. FEJEZET

Sarah nekivetette a hátát a becsukott ajtónak. A szoba fényűző pompájára ügyet sem vetett.

– Ezúttal? Szóval te tudtad? Egész idő alatt, miközben én hülyét csináltam magamból, te tudtad, hogy én vagyok az? – Elszörnyedve pergette le magában az elmúlt óra eseményeit. – Megmondhattad volna.

– És ha megmondtam volna?

– Fent maradtam volna a tetőn. – Sarah kínjában becsukta a szemét. Milyen nevetséges látványt nyújthatott a nedves pólóban!

Ekkor megszólalt egy ismerős hang:

– Hát itt vagy, édesem! Olyan vagy, mint egy ázott macska.

Sarah érezte, hogy még több vér szökik az arcába, amikor anyját látta közeledni. Martha továbbra is hálóingben és kabátban volt, de kezében jókora italos poharat tartott, mintha egy rendhagyó koktélpartin venne részt.

– Gyere te is a szalonba, Sarah, de előbb vegyél ki magadnak egy törülközőt! Mind ott gyűltünk össze. Signor Cavalleri kandallója előtt szárítkozunk és kitűnő konyakjával melegítjük magunkat. – Kacéran rebegtette szempilláit Lorenzo irányába. – Igazi úriember.

Sarah-nak kellemetlen volt ez az egész. Ugyanígy érezte magát mindig az iskolában is, amikor Martha és Guy a sportünnepélyekre Rolls-Royce-szal érkezett, és pezsgősüvegeket nyitott nagy durrogtatással, miközben a többi szülő teát ivott termoszból.

– Mama, kérlek – súgta anyjának, miközben követte őt a márvánnyal kövezett folyosón egy jobbra nyíló szobába –, szerintem igazán nem kellene…

A szoba ugyanolyan fenséges méretű és díszes volt, mint az előcsarnok, csak elképesztő rendetlenség uralkodott benne. Papírlapok borítottak minden felületet, az egész padlót, az óriási antik íróasztalt és a kandalló előtti alacsony asztalt, kivéve azokat a helyeket, amelyeket Angelica, Fenella, Lottie és egy nagy szürke kutya foglalt el.

Martha nem zavartatta magát.

– Signor Cavalleri – mondta. – Köszönöm, hogy nagy ínségünkben megesett rajtunk a szíve. Most, hogy mind együtt vagyunk, végre köszöntsük egymást!

Sarah szárazan felnevetett.

– Nem szükséges, hiszen Angelica és Signor Cavalleri már megismerkedtek.

Angelica megrázta szőke sörényét.

– A, dehogy, még be sem mutattak minket egymásnak. Valószínűleg Hugh-val, a vőlegényemmel beszélt. Volt olyan kedves, hogy tanácsot adott a… – A mondat közepén Fenella belecsípett barátnője karjába, és súgott valamit a fülébe. Angelica Sarah-ra nézett. – Ja, persze, ugye ott volt a Rose and Crownban, a leánybúcsúmon?

Sarah-nak összeszorult a torka, amikor Lorenzo kurtán bólintott.

– Hát ez fantasztikus! Milyen csodálatos véletlen! Ugye, Fenella?

– Bámulatos – erősítette meg Fenella sokatmondó mosollyal, és kecses mozdulattal felállt a bőrdíványról. Kötött kabátja, mintegy véletlenül, kissé szétnyílt. Alatta sort és szűk top vált láthatóvá. – Ha már korábban is alkalmunk lett volna beszélgetni, előbb felfedezzük ezt a kellemes véletlent. Csakhogy emlékeim szerint Sarah gonoszul lefoglalta magát, és elég hamar el is tűntek.

Sarah felkapott egy odakészített törülközőt és hevesen törölgetni kezdte a haját… Csak így tudta visszafogni magát, hogy Fenella kecses hattyúnyakát ne tekerje ki. Továbbá így ráért, hogy feldolgozza magában az új értesüléseket. Eddig gazembernek tartotta ezt a férfit. Viszont ha Angelica és Fenella nem bérelte fel, akkor miért csókolta meg őt?

– Milyen érdekes, hogy épp a mi kis álmos Oxfordshireünkbe vezette a sors – szólt közbe az anyja. – Egyébként én Martha vagyok, Martha Halliday.

Lorenzo egy pillanatra szinte kővé dermedt. Aztán sötéten szikrázó szemmel így szólt:

– Nem is olyan álmos az, Signora Halliday. – Erősen megnyomta a vezetéknevet. – Legalábbis azon az estén nem, amikor ott voltam – folytatta. – Már régen ott él?

– Tizenkilenc éves korom óta, amikor először szerelmes lettem. Akkor még a Rose and Crown kicsi kocsma volt, ahol a törzsvendégek gyakran maguk csapolták a sört, és a pénzt betették egy kis dobozba. Francis, az első férjem, több időt töltött ott, mint otthon. Mindig a sarokban ült a kandalló mellett, és írt. Sokszor mondta, hogy ez az egyetlen hely, ahol télen is elég meleg van a gondolkodáshoz.

– Írt?

– Igen, főleg verseket, de…

– Mama! – súgta oda neki Sarah megint. – Hajnali három óra van. Ez nem a legalkalmasabb idő arra, hogy irodalomról társalogjunk.

Főleg-nem apja kevéssé sikeres írói törekvéseiről. Azonkívül pontosan tudta, hogy anyja most mit fog mondani. Hogy többkötetnyi dühös költeménye után, amelyekben szeretett szülőföldjének iparosítását ostorozta, Francis Tate élete utolsó éveiben egy regényt is írt, amelynek cselekménye Qxfordshire-ben és Toszkánában játszódik. Noha ez sem hozott anyagi sikert, Martha nem változtatta meg azt a véleményét, hogy a könyv egy meg nem értett remekmű.

– Bocsáss meg, szívem, igazad van. – Martha mosolyogva letette üres konyakospoharát az asztalra. – Már így is elég bosszúságot okoztunk magának, Signor Cavalleri. Remélem, nem jelent túlzott kényelmetlenséget, ha itt maradunk éjszakára.

– Egyáltalán nem – felelte Lorenzo. – Az igaz, hogy nem ígérhetek valami nagy luxust. Nemrég felmondott a házvezetőnőm, és még nem jutottam hozzá, hogy újat keressek. így hát mindenről maguknak kell gondoskodniuk.

– Köszönjük, Signor Cavalleri. Most már tényleg nem zavarjuk tovább. Lányok, menjünk aludni!

A kutya szomorúan emelte föl a fejét, amikor Angelica és Fenella fölkelt a díványról, és mindenkinek jó éjszakát kívánt. Sarah fáradtan nézett Lottie-ra, s azon töprengett, hogyan fektesse le anélkül, hogy fölébresztené. Megremegett, amikor egy bársonyos hang megtörte a csöndet:

– Szóval van egy kislányod. – A férfi a heverő másik végénél állt, és kifejezéstelen arccal nézett rá.

– Igen – felelte Sarah, de neki korántsem sikerült olyan ügyesen ellepleznie az érzelmeit, így a hangjába valami védekezésféle szorult.

Ilyenkor a férfiak többnyire azt szokták mondani, hogy Lottie milyen édes és szeretetreméltó, és titkon már azt fontolgatják, hogy oldjanak kereket. De Lorenzo csak bólintott. Megint valami teljesen oda nem illő dolog jutott Sarah eszébe: hogy nincs rajta más, csak egy átázott póló. És a haját olyan hevesen dörzsölte szárazra, hogy most biztosan égnek áll. Gyorsan Lottie fölé hajolt, hogy elrejtse zavart pirulását.

– Segítek – mondta a férfi.

– Ne, ne, egyedül is menni fog.

– Honnan sejtettem, hogy ezt fogod mondani? – kérdezte évődve a férfi. – Te sosem szoktál segítséget elfogadni?

– Megszoktam, hogy egyedül intézzek mindent – felelte Sarah, közben pedig azon töprengett, hogyan hajoljon előre, s emelje föl Lottie-t anélkül, hogy teljesen fölfedné a pucérságát. – Lottie apja nem volt az a gyakorlatias típus.

– Hol van most?

– Ágyban a szép menyasszonyával – felelte Sarah kissé kesernyésen.

– Értem. – Lorenzo bólintott.

– Azt kötve hiszem – nevetett föl Sarah nyersen. Hirtelen ötlettől indíttatva leült a díványra, hogy így emelje föl Lottie-t.

Ekkor összerázkódott, mert a kandalló fölötti tévé egyszer csak életre kelt. A kép egy meztelen női hasat mutatott, sima volt, és halványbarna, mint a végtelen sivatagi homok egy darabja. A kamera elindult fölfelé, a szép, feszes mellek lankája közti völgyben, az érzéki kulcscsontokhoz és tovább félig nyitott szájhoz, amelyből csakhamar kéjes sóhaj tört fel.

Sarah is eltátotta a száját, ami persze neki korántsem állt olyan jól, mint Tia de Lucának. Semmi kétség, hogy ő az. Összetéveszthetetlen az az almazöld szeme. A kissé mindig duzzogó ajka is, ahogy a főhős szájához közelít…

Sarah egyszerre sikoltott fel Tiával, amikor Lorenzo keze a feneke alá csúszott. A következő pillanatban a képernyő elsötétült. Sarah riadtan fordult Lorenzo felé. A férfi mozdulatlanul állt, kezében a távkapcsolóval. Szemébe meghatározhatatlan érzés ült ki, amelyet hamar újra eltakart a kifejezéstelen álarc. A távkapcsolót ledobta a kandalló melletti kis asztalra.

– Ráültél.

Sarah félszegen talpra ugrott.

– Bocsáss meg!

– Semmi baj – felelte a férfi.

Sarah megrázta a fejét.

– Nem azért kérek bocsánatot, mert ráültem, hanem azért, amit az előbb mondtam. Hogy nem tudod, milyen érzés elhagyatva lenni. Teljesen elfelejtettem, hogy téged is… Úgy értem, hogy nem ismerlek, de Angelica és Fenella vacsora közben beszélt a feleségedről.

– Már biztosan fáradt vagy – szakította félbe a férfi hidegen. – Megmutatom a szobádat.

– Köszönöm. Persze. Bocsánat.

– Majd én viszem. Te csuromvizes vagy.

– Te is.

– Igen, de én levehetem ezt. – Lorenzo elkezdte kigombolni az ingét. Mozdulatai türelmetlenséget árultak el, mintha minél hamarabb le akarná rázni vendégeit.

Sarah ezt nem is vehette zokon tőle. Valószínűleg épp a filmet nézte, amikor Angelica berobbant hozzá. Legalábbis ez megmagyarázza, hogy miért volt még ébren és felöltözve. És megmagyarázza a közömbös arckifejezés mögül fölsejlő szomorúságot is. De az is érthetővé vált számára, hogy miért csókolta meg őt a pubban. Akit szerelmi bánat emészt, mindent elkövet, hogy legalább kis időre elűzze a fájdalmát és magányát.

Lorenzo levette az ingét és fölemelte Lottie-t.

– Erre.

Sarah követte a férfit a folyosón és a széles lépcsőn. Közben végig Lottie-ra meresztette a szemét, és a világ minden kincséért sem nézte volna a széles vállakat vagy az olajbarna bőr alatt játszadozó hátizmokat, mert akkor valószínűleg igen helytelen összehasonlításokat tenne Rupert angol sápadtságával… vagy zömök testalkatával és kezdődő pocakjával.

Lorenzo Cavallerin egy gramm fölösleget sem lehetett fölfedezni. Ahhoz képest, hogy milyen erős, gondolta Sarah hirtelen támadt részvéttel, túl sovány.

– Megérkeztünk.

A férfi megállt egy ajtó előtt. Sarah úgy elmélyedt a gondolataiban, hogy nekiütközött. Sietve és mentegetőzve egyet hátralépett. Lorenzo előrement, Sarah viszont még várt egy pillanatig a folyosón, hogy a szívének ideje legyen lecsillapodni. Csak ekkor döbbent rá, hogy eddig még körül sem nézett. A most megfigyelt apró részletekből ítélve igazán csodálatos volt ez a palazzo, de mégsem olyan csodálatos, mint Lorenzo Cavalleri teste.

Lehunyt szemmel a falnak támaszkodott. Valahogy rendbe kell szednie a gondolatait. Csak hát olyan régen volt, amikor Rupert és ő…

– Az egész a tiéd.

Sarah kinyitotta a szemét, ami nagy hiba volt. Lorenzo ott állt előtte. A folyosó tompa fényében a bőre lágynak és bársonyosnak hatott.

– Köszönöm – mondta rekedt hangon, és leszegett fejjel elsuhant mellette, be a szobába. – Köszönök mindent. És ne haragudj!

Már hallotta is a férfi távolodó lépteit. De amikor végre körülnézett a szobában, mintha elfújtak volna a fejéből minden gondolatot. Úgy érezte magát, mintha egy mesekönyv lapján lenne. Az éjjeliszekrényen álló kis lámpa szelíd fényt bocsátott a padlóra és a mennyezetes ágy halványzöld függönyére, amely vízesésként omlott alá. Sarah előre mulatott, mit fog szólni reggel a lánya, amikor fölébred.

Az ágy roppant hívogató volt. Nedves pólóját hamar lehúzta a fején át, és épp bebújt volna a takaró alá, amikor kopogtattak az ajtón.

A szíve a torkában dobogott.

– Pillanat! – kiáltotta, és álláig felhúzta a takarót. A következő pillanatban Lorenzo kinyitotta az ajtót. A meleg fény kihangsúlyozta a szeme alatti sötét karikákat és a szája körüli ráncokat. Végtelenül fáradtnak látszott. És szomorúnak.

– Arra gondoltam, hogy esetleg kell, de látom, jól megvagy enélkül is. -

Odalépett az ágyhoz, és egy agyonmosott, szürke pólót tartott felé. Sarah a takaró alól kinyújtotta a kezét, hogy átvegye.

– Köszönöm – suttogta, kikerülve a férfi pillantását.

Azt várta, hogy Lorenzo sarkon fordul és azonnal elmegy, de a férfi nem mozdult. A szobában nagy volt a csend. Csak az eső kopogását és Lottie egyenletes lélegzetvételét lehetett hallani.

– Még mindig nem mutatkoztál be rendesen – mondta Lorenzo, kisimítva egy hajtincset a homlokából, amely mindjárt újra élőre hullott. .

– Sarah vagyok – mondta a lány fáradtan. – Te is így szólítottál, amikor fönt voltam a tetőn.

Lorenzo lassan bólintott, de tüzes tekintetét egy pillanatra sem vette le Sarah arcáról.

– Si. De ettől még nem tudom, hogy ki vagy.

– Ezzel mindketten így vagyunk. – Sarah lehajtotta a fejét, és a kezére nézett, amivel görcsösen markolta a férfi pólóját. – Eltekintve attól, hogy én egy senki vagyok, te pedig világhírű rendező vagy.

– Nem vagyok világhírű – ellenkezett a férfi. – Te pedig nem vagy senki.

– De az vagyok. – Lottie megmozdult mellette álmában. Gesztenyebarna fürtjei meglebbentek, ahogy megfordult. Amikor elmosolyodott, két gödröcske jelent meg rózsás arcán. – Anya vagyok – mondta Sarah halkan. – Semmi több. Legalábbis csak ez számít.

Fölnézett. A mosoly ajkára fagyott, amikor meglátta a férfi zárkózott, hideg tekintetét. Lorenzo megfordult és öles léptekkel az ajtóhoz sietett.

– Már késő van, biztosan zavarlak.

– Ez épp fordítva van – felelte Sarah. – Igazán sajnálom, hogy itt alkalmatlankodunk. Rémes a családom. Meg fogod bánni, hogy ilyen kedves voltál.

Lorenzo megállt a küszöbön, és udvariasan rámosolygott.

– Dehogy bánom meg – mondta halkan, aztán becsukta maga mögött az ajtót.

Dehogy bánom meg.

Sarah Halliday nem is sejtette, mennyire téved. Tényleg kicsi a világ, és ez most nagyon szerencsés fordulat. Lorenzo rövid hálaimát küldött az égbe, amiért váratlanul épp hozzá irányította Francis Tate makacs lányát.

Ennyit nem is remélhetett. A többi már csak rajta múlik.

Sarah a falhoz támasztotta a seprűt, és csüggedten nézett körül. Csaknem egyórányi kemény munka után alig javult a konyha állapota az eső okozta pusztítás után. A vizet feltörölte a padlóról, de a málló vakolattal és a megereszkedett mennyezettel nem tudta, mihez kezdjen.

Éppilyen kevéssé sikerült kiűznie magából éjszaka óta tartó nyugtalanságát. Zaklatottan aludt, őrült álmokkal, amelyekben Lorenzo Cavalleri félmeztelenül cipelte erős karjában a palazzo folyosóin…

Bosszúsan felsóhajtott, majd a ronggyal olyan lendületesen kezdte letörölni a márvány munkalapot, mintha ezzel azokat a nevetséges képeket is kiűzhetné a fejéből. Hiányzott neki Rupert, ez az igazság. Bár a férfi sok mindenben nem jeleskedett, például nem járt ki Lottie-val a parkba, és bejelentette, hogy mást akar feleségül venni, de mégis szakított rá időt, hogy szabályos időközökben telefonáljon, és megbeszéljen vele egy gyors szexet.

Sarah szégyenkezve ismerte be, hogy hiányzik neki.

Hirtelen szemébe ötlött a munkalapon heverő képes újság főcíme: TIA DE LUCA KESERÉDES ANYAI ÖRÖME.

Felkapta az újságot, aztán bűntudatosan körülnézett, hogy nem látja-e valaki. A lapok kissé összeragadtak. Végül megtalálta a cikket. Egy kétoldalas fényképen Tia de Luca fuksziaszínű selyempárnákon omlik el, bő sifon kaftánszerűségben, amely úgy mutatja őt szolidnak és anyásnak, hogy közben azért a szexepiljét sem rejti véka alá. Sarah a márványra könyökölve olvasni kezdett.

Tia de Luca szépsége legendás, a bőre lélegzetelállítóan üde, és az életben még érzékibb, mint a filmvásznon… Sarah ajkán megvető hang csúszott ki. Még alig látszanak rajta a múlt héten bejelentett terhesség jelei. Amikor ez szóba kerül, gyönyörű szeme egy pillanatra elborul. „ Olyan régóta vágyom egy kisbabára, és azt hittem, hogy a férjem ugyanígy van ezzel – suttogja. Természetesen Lorenzo Cavallerire utal, az ünnepelt filmrendezőre, akitől nemrég vált el, öt év házasság után. – Sajnos, ő nem tudott megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy az életét megossza egy gyerekkel. De boldog vagyok, hogy Ricardo velem együtt örül ennek a csodálatos ajándéknak… “

– Látom, nagy munkában van! – hallott egy gúnyos hangot.

Sarah megfordult. Az újságot reszkető kézzel a háta mögé dugta, s belenézett Lorenzo szénfekete szemébe. A férfi még nem borotválkozott, az álla kéklett a borostától. A reggeli nap fényében Sarah észrevett pár ősz hajszálat a halántékán, amely eddig nem tűnt fel neki.

– Én csak takarítottam és…

A férfi vállat vont.

– Vicceltem. Amikor eljöttem, a testvéred épp bőséges reggelijét fogyasztotta. Ezért nem furdal a lelkiismeret, amiért megzavarlak, miközben az ő házát takarítod. »

– Lottie is ott van? – bukott ki belőle a kérdés, de máris megbánta. Ez az ember még saját gyereket sem akar, nemhogy egy idegent kelljen elviselnie a házában.

– Ott. A vidám kiáltozásából úgy vettem észre, kitűnően érzi magát a kastélyban.

Sarah összerezzent.

– Jaj, ne haragudj! A mi lakásunk még ahhoz sem elég nagy, hogy hörcsögöt tartsunk benne. – Az újságot igyekezett feltűnés nélkül a szemétbe dobni, és újra megfogta a rongyot. – Itt még egy kicsit takarítok, aztán…

Elhallgatott. Lorenzo odalépett mellé, és rátette a kezét a kezére.

– Aztán mit csinálsz? Újracserepezed a tetőt?

Sarah-nak elállt a szívverése. A józan esze azt parancsolta, hogy azonnal vegye el a kezét, és húzódjon minél távolabb Lorenzótól, nehogy a férfi észrevegye zavart pirulását s hallja szaggatott lihegését. Mégsem tette ezt, mert olyan jólesett neki Lorenzo érintése.

– Azt azért nem – mondta halkan –, de legalább megpróbálok egy kis rendet rakni az esküvő előtt. Tudom, hogy még mindig iszonyú a felfordulás, de Angelicának egy tisztességes felmosója sincs. Rendes felszereléssel sokkal egyszerűbb lenne minden.

– Nem, arra gondoltam – szakította félbe a férfi. – Egyáltalán miért a te gondod ez? A ház a testvéredé, neki lesz esküvője.

– Az igaz, de mivel az ellátást magamra vállaltam, ez kicsit az én gondom is. Mert amíg legalább egy kis rendet nem teremtek, hozzá sem tudok fogni a főzéshez.

– Pillanat! – Lorenzo megrázta a fejét. – Mit fogsz csinálni?

– Én vagyok felelős az étkezésért.

Lorenzo arca elkomorult.

– Az egész lakodalmi sereg étkezéséért? Dio! Hány vendég jön?

– Csak harminc. – Azért nem kellene ennyire elszörnyednie azon, hogy harminc embert megvendégelek, gondolta rosszkedvűen Sarah. – Ez most csak szűk körű ünnep lesz, a családnak és a közeli barátoknak. A nagy bulit pár hónap múlva tartják Londonban.

– Nem bízhattak volna meg egy profi parti szervizt?

Sarah elzárta a vízcsapot, és tiszta erejéből kicsavarta a rongyot.

– Nekem szakácsnői képesítésem van. Egy olyan cégnél dolgoztam, amely üzleti ebédeket és vacsorákat bonyolított.

– Csak dolgoztál? Már nem vagy ott?

Sarah zavartan keresgélt újabb helyet, amelyet lesikálhat.

– Nem, nem… Egy eljegyzési ünnepségen volt egy kis balesetem a tortával, és elküldtek. – Fölnevetett. – Rém kellemetlen volt. Azóta… – gyorsan beszélt, nehogy Lorenzónak ideje legyen közbekérdezni – azóta kissé szűken állunk a pénzzel. Nem tudnék értékes nászajándékot venni. Ezért ajánlottam föl, hogy én gondoskodom az ételről. És most tényleg folytatnom kell. Meg még be is kell vásárolnom.

– Vedd föl a cipődet! – parancsolt rá Lorenzo erélyesen. – Most eljössz velem.

Sarah megrázta a fejét.

– Nem, nem lehet. Nem szeretnélek megint fárasztani. Addig különben sincs értelme bevásárolni, amíg itt nincs rend.

– Nem vásárolni megyünk, egyelőre még nem. És azonnal hagyd abba a takarítást! Visszamegyünk a palazzóba.

Sarah-nak már tiltakozásra nyílt volna a szája, amire Lorenzo számított is. Csakhogy most nem volt kedve, hogy meghallgassa, ehelyett elszántan indult az ajtó felé.

– Ott ugyan nem tökéletes a konyha, de biztosan nem kapnak ételmérgezést a lagzi vendégek.

Sikerült! – gondolta elégedetten, amikor meghallotta maga mögött Sarah lépéseit. Még alig ismerte a lányt, de sejtette, hogy körömszakadtáig küzdene a függetlenségéért, viszont önzetlensége miatt mégis fontosabb neki a mások érdeke a saját elveinél.

– Oké, győztél. Már megint. Veled megyek. De előbb még egyszer be kell mennem a házba, hogy Lottie-nak és magamnak tiszta ruhát hozzak ki. Egy perc múlva itt vagyok. – A strasszal kirakott rózsaszín hajpánt, amellyel Sarah megpróbálta fékezni makacs fürtjeit, csillogott a tiszta reggeli napfényben. Szűk sortjában és a bő, szürke pólóban, melyet a férfitól kapott kölcsön, különösen sebezhetőnek látszott.

– Rendben van, a kocsiban megvárlak.

Lorenzo hosszas várakozásra számított, de Sarah tényleg egy perc múlva kijött. Pólóját rózsaszínű vászon felsőrészre cserélte, amelytől az arca még rózsásabbnak tűnt. Smink nélkül is milyen szép a bőre! – gondolta Lorenzo, amikor a lány beült mellé az autóba.

– Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak – mondta Sarah, és a lábához letett egy ruhákkal megrakott kosarat.

– Nem vártam sokat – ellenkezett Lorenzo. – Ha egy nő azt mondja, hogy gyorsan átöltözik, az tapasztalataim szerint azt jelenti, hogy legalább ötféle öltözéket felpróbál, és nem jön vissza egy óránál hamarabb.

– Nem is hoztam magammal ötfélét, ami lényegesen megkönnyíti a dolgomat.

A dzsip döcögve indult el a hepehupás úton. Sarah épp akkor változtatott az ülőhelyzetén, amikor Lorenzo másik sebességre kapcsolt. Véletlenül hozzáért Sarah meztelen lábszárához. Ettől a lány úgy megrázkódott, mintha villanyáram futott volna rajta végig.

Egy pillanatig hallgattak, aztán Sarah hangsúlyozott vidámsággal megszólalt:

– Igazán kedves tőled, hogy rendelkezésemre bocsátod a konyhádat. Ott elkészítem az ételt, holnap reggel érte jövök és…

– Te sosem hagyod abba a harcot? – kérdezte Lorenzo ingerülten, és beletaposott a pedálba. Az út végén már látszottak a palazzo körvonalai, tőle balra pedig egy üvegház pompázott egy kis citrus liget közepén.

– Harcot? Mi ellen harcolnék?

Lorenzo az árnyas belső udvaron lefékezett és leállította a motort. A hirtelen támadt csöndben szinte kézzelfogható volt közöttük a feszültség.

– A logika, az értelem, a józan ész ellen – válaszolta Lorenzo. – Az a ház olyan, mint egy csatatér. Még te sem tudod holnapig rendbe hozni. Nemcsak úgy értettem, hogy itt főzöl, hanem hogy a lakodalom is itt legyen.

Sarah elbizonytalanodva fölnevetett, és zavartan huzigált ki a kosarából egy kiálló vesszővéget.

– Nem, szó sem lehet róla. És nehogy megemlítsd ezt az ötletedet Angelicának, mert mielőtt észbe kapnál, azt fogod hinni, hogy vad hordák támadtak rád, és azt kívánod majd, hogy bár sosem találkoztál volna velünk.

Lorenzo önkéntelenül elmosolyodott.

– Nem hiszem.

– Ez biztos? – Sarah tétován nézett föl, egyenesen Lorenzo szemébe.

És Lorenzo tudta, hogy Sarah a legjobb helyen van nála, mert olyan erős benne a felelősségtudat, hogy ha már szívességet fogad el, nem fogja megtagadni tőle, amit kér.

Például az apja könyvének a megfilmesítési jogát.

4. FEJEZET

– Mami!

Sarah épp a bevásárló listát írta, amikor a lánya beviharzott a konyhába.

– Hát itt vagy, angyalkám! – kiáltotta, és az ölébe kapta Lottie-t. – Angelica néni azt mondta, hogy nagyival felfedezőutat tettetek.

– Igen, és találtunk egy templomot, ahol Angelica néni esküvője lesz. Aztán elmentünk a kertészhez, úgy hívják, hogy Alfredo. Van itt egy régi templom, ami előtt hosszú lépcső van. És láttunk egy szobrot, de nem volt rajta ruha. Mindene látszott neki!

– Milyen jó nagyid van – szólt közbe gyorsan Sarah, mielőtt Lottie belement volna a részletekbe.

– Gyere el és nézd meg te is! Nagyi szerint nem baj, hogy pucér az az ember, mert az művészet.

– Értem. Szóval nagyi úgy gondolja, hogy az életemben nincs elég művészet.

– Nem – felelte Martha, aki szintén kijött a konyhába. – Nagyi úgy gondolja, hogy az életedben nincs elég meztelen férfi. – Egyszer csak pajkos fény villant a szemében. – Helló, Signor Cavalleri, épp magáról beszélgettünk, igaz, Sarah?

– Tényleg? – kérdezte Sarah csodálkozva, láthatólag elmélyedve a bevásárló listában. Miért hozza az anyja mindig ilyen kínos helyzetekbe? Ráadásul éppen Lorenzo Cavalleri előtt? Épp előtte, aki nemrég még a világ legszebb asszonyának a férje volt. Mintha ugyan érdekelne ő egy ilyen férfit! – Na, most már tényleg indulnom kell. Velem jössz, kicsim?

Lottie a homlokát ráncolta.

– Hová mész?

– Ennivalókat veszek Angelica néni lakodalmára. – Fölvette a kosarát és beletette a pénztárcáját.

– Inkább nagyival maradok. – Lottie kis habozás után még hozzátette: – De ha egyedül érzed magad, akkor elkísérlek.

– És ha én is veletek mennék? – kérdezte Lorenzo Lottie-tól.

A kislány elragadtatottan tapsolt.

– Jó! – kiáltotta ugyanabban a pillanatban, amikor Sarah határozott nemmel válaszolt. – Mami el is tévedhet – jelentette ki Lottie, aztán elbűvölően rámosolygott Lorenzóra. – És úgyis azt szokta mondani, hogy szeretne egy rendes embert, akivel eljárkálna mindenfelé.

Az éjszakai eső után különösen forró nap ígérkezett. Az azúrkék égen nem volt egyetlen felhő sem.

Lorenzo egy kis utcácskában tette ki őket, amely a piachoz vezetett. A klímától kellemesen hűvös kocsi után a kinti levegő olyan volt, mint a forró kemence. Sarah mégis könnyebben vette a levegőt ebben a hőségben, mint az autó ülésén Lorenzo mellett.

Kezében a bevásárló listával eleinte céltalanul ténfergett. Az olasz városokra jellemző piac volt ez, tarka napellenzős standokkal, vidám, zajos forgataggal. Sarah-t is magával ragadta az élénk hangulat. Itt-ott megállt, hogy megtapogasson egy paradicsomot vagy megszagoljon egy dinnyét. Elbűvölték a színek, az illatok és ez a sok benyomás. Olaszországban volt, Olaszországban! Mindenütt a világ legszebb nyelvét hallotta maga körül. Olykor fülébe jutott egy-egy szó, amely rég elfeledettnek hitt egész jelentésláncolatokat hívott életre benne. Végre ebben az országban lehet, a jó ételek, a csodálatos művészet és a szenvedélyes szex hazájában.

Az olasz nyelvből csak az alapokat ismerte, de a kofák olyan kedvesek voltak, hogy Sarah hamar rájött, mennyi mindent elérhet náluk mutogatással meg mosolygással. Vékony sonkaszeletekkel kínálták, füstölt sajtokat, nap ízű olívabogyót kóstoltattak meg vele. Egy zömök, csíkos kötényes embertől vett ruccolát, cukkinit, amelyről még lecsüngtek az élénksárga virágok, teniszlabda nagyságú citromot és fűszeresen illatozó fokhagymát. A férfi mosolyogva adta át neki a zacskót, és miután Sarah fizetett, a kezébe nyomott egy pompás, érett őszibarackot.

– Grazié, signore.

A férfi élénk hadonászással és olasz szóáradattal válaszolt, amelynek Sarah a felét sem értette. Beleharapott az őszibarackba, vállat vont, és így szólt mosolyogva:

– Bocsánat, de nem értem.

– Azt mondja, hogy neki öröm egy ilyen csinos hölgyet kiszolgálni, aki láthatóan ért a jó ételekhez – szólalt meg mögötte egy bársonyos hang.

Sarah megfordult, és ajkára fagyott a mosoly. Az eladó sötét szeme ellenben boldogan fölragyogott, amikor Lorenzót megpillantotta, és köszöntésképp rá is hangos szóáradatot zúdított. Az ezt követő beszélgetés tele volt nevetgéléssel és kiegészítő kézmozdulatokkal. Sarah a biztonság kedvéért félrehúzódott. A napfényben állva eddegélte az őszibarackot, és merengve hallgatta Lorenzo mély, érzéki hangját.

Ijedten összerezzent, amikor észrevette, hogy mindkét férfi ránéz. Néhány vásárló is megállt, a gyümölcsöt nézegették, de közben lopva Sarah felé tekingettek. Jaj, csak nem csurgott le az őszibarack az állán? Sietve megtörölte a száját. Lorenzo nevetett valamin, amit az eladó mondott neki, és megrázta a fejét. És amikor rávetette szikrázó szemét, Sarah úgy érezte, mintha villám hasítana belé.

– Régi barátod? – kérdezte kíváncsian, miután a két férfi végre bőbeszédűen elbúcsúzott.

Lorenzo cukkinival tele ládát cipelt, amelybe csodálatosképpen még egy marék fekete szarvasgomba is került.

– Nem. De ha valakinek olyan a foglalkozása, hogy hébe-hóba megjelenik az újságban a képe, akkor sokan úgy érzik, hogy ismerik.

Sarah zavartan nézett elnyűtt papucsba bújtatott lábára. A lábkörmein a világoszöld lakk javarészt már lepattogzott.

– Mit mondott?

Lorenzo kutató oldalpillantást vetett rá.

– Megkérdezte, hogy te vagy-e az új kedvesem.

Sarah a feje búbjáról gyorsan az orrára tolta a napszemüvegét, hogy Lorenzo ne lássa a szemét.

– Jaj, de szörnyen kínos, igazán sajnálom.

– Nincs okod rá. Amikor azt mondtam, nem, megkérdezte, hogy miért nem. – Egy kis vendéglőhöz értek. Mielőtt még Sarah tiltakozhatott volna, Lorenzo behúzta magával. – Ne ellenkezz, úgyis kell enned valamit!

Az asztaloknál nem ült más vendég. A falakat elborították a bekeretezett fényképek, újságkivágások, régi étlapok és szalvéták, amelyeken olvashatatlan aláírások voltak. Lorenzo szelíden lenyomta egy székre a lányt.

– Ki is hagyhatnám ezt, nem fog elfújni a szél – dünnyögte Sarah. Fölemelt egy étlapot és az arca elé tartotta, hogy a férfi ne lássa a pirulását. – Úgy van, ahogy az eladó mondta: értek a jó ételekhez.

– Ezt bóknak szánta – felelte Lorenzo, s tekintetével szinte körülölelte.

Sarah rövid ideig viszonozta a pillantását, aztán elmosolyodott, és egy kis öngúnnyal megállapította:

– Hát persze, elfelejtettem, hogy milyen mások itt az emberek a zárkózott angolokhoz képest. – Hátratolta a széket és fölállt. – Bocsáss meg, rögtön visszajövök.

A kis női mosdóban lesújtva nézegette a tükörképét. Az arca fénylett, és a nap máris elővarázsolta az orrán az első szeplőket. De ez mind semmi volt ahhoz a katasztrófához képest, ahogy a haja állt. Mérgesen tépte le a fejéről Lottie csillámló hajpántját. Reggel ez került elsőnek a keze ügyébe. Megpróbálta megfékezni makrancos fürtjeit, amelyeket előbb az eső, aztán a heves törülközés vad sörénnyé változtatott.

Mi rosszabb: a rózsaszín gyerek hajpánt vagy ez a hippi külső? Kinyitotta a csapot, bevizezte a kezét, és párszor végigsimította a haját. Ha szabadon hordja, legalább elbújhat mögé.

Lorenzo ezalatt vörösbort töltött ki két pohárba, és figyelte, hogy talál vissza hozzá Sarah az asztalok között. Ez is valami, gondolta, hiszen azon sem csodálkozott volna különösebben, ha a lány a konyhán át megszökik. Megszokta, hogy a nők ráakaszkodnak, és nem tágítanak mellőle, de Sarah minden tekintetben más volt.

Lorenzo elé tolta a vörösboros poharat, amit a lány egy futó mosollyal díjazott. Az arcán aranyos gödröcskék jelentek meg, amitől tizennyolc évesnek látszott.

– Nem lenne szabad alkoholt innom. Délután el kell készítenem az esküvői ebédet, és még azt sem tudom, mit főzzek.

– Még nem dőlt el, mi lesz a menü? Bene, akkor nevezzük ezt most kutatómunkának!

Sarah bizalmatlan pillantást vetett rá, de belekortyintott a borba.

– Kutatómunkának?

Lorenzo odabiccentett egy füstös képű embernek, aki a pultnál a poharakat fényesítgette. Gennaro diszkrétebb volt annál, semhogy hívás nélkül az asztalukhoz jöjjön, de most barátságos mosollyal sietett oda.

– Sarah, hadd mutassam be neked Gennarót, ennek a vendéglőnek a tulajdonosát!

Sarah kedvesen rámosolygott, félig fölemelkedett a székéről, és udvariasan kezet nyújtott neki. Gennaro elfogadta a kéznyújtást, de ugyanakkor előrehajolva jobbról-balról megcsókolta Sarah arcát. Amikor kiegyenesedett, a szeme elismerően villant.

– Delicioso – jelentette ki pergő olasz nyelven. – A nők tekintetében határozottan javult az ízlésed.

Lorenzo meghívta az asztalukhoz, előtte azonban szintén olaszul közölte vele, hogy Sarah-val csak barátok.

Gennaro a fejét fogta megjátszott kétségbeeséssel.

– Tizenhét év óta ez az első nő, aki nem úgy néz ki, mint aki salátát fog rendelni öntet nélkül! És akkor azt mondod, hogy csak barátok vagytok? – Megcsóválta a fejét.

– Sarah szakácsnő – váltott nemcsak témát Lorenzo, hanem nyelvet is, angolra fordítva a szót. Remélte, hogy megérti Gennaro a burkolt figyelmeztetést. – Az ételben szeretném kikérni a tanácsodat.

Gennaro nevetett.

– Természetesen. Miben segítsek?

– Kezdetnek hozz nekünk egy bresaolát, aztán mindent, amit ajánlasz.

– Épp a legjobbkor jöttél, barátom. Ma fűszeresen kisütött sertésszeletünk van. Bízz csak rám mindent! A legfinomabb toszkánai ételeket hozom ki nektek.

– Bresaola – ismételte meg Sarah, miután Gennaro kiment a konyhába, s szemében szokatlan elevenség csillogott. – Az ugye marhahús?

Lorenzo bólintott.

– Szárított és enyhén sózott. Gennaro egy helybeli gazdától szerzi be, akinek a kilétét a legnagyobb titokban tartja. Bár biztosra veszem – fűzte hozzá mosolyogva –, hogy te ki tudnád belőle szedni.

Sarah zavartan fölnevetett, és az evőeszközt igazgatta.

– Itt nőhiány van?

– Nincs. Miből gondolod?

– Nem szoktam meg, hogy a férfiak egymással versengve sietnek a segítségemre.

– Ez talán azért van, mert általában olyan benyomást keltesz, hogy inkább meghalnál, semhogy elfogadd a segítséget. Vagy megölnéd azt, aki fölajánlja.

– Azt sosem tenném – tiltakozott Sarah. – Én…

Elhallgatott, mert Gennaro különféle tányérokkal visszatért. A hangulatot megérezve gyorsan letette a tányérokat, és „Buon appetitó”-t mormolva sietve távozott.

– Igazad van – mondta Sarah halkan. – Nem tudok jól segítséget elfogadni. Remélem, nem tartasz ezért hálátlannak.

– Nem. – Lorenzo kivett egy meleg kenyérszeletet, és belemártotta egy tálka olívaolajba. Aztán rátett egy szelet bresaolát, és odanyújtotta Sarah-nak. – Mégis szeretném tudni, hogy mi ennek az oka.

Sarah elvette a kenyeret, és beléharapott. Lorenzo elragadtatottan figyelte, hogy változik meg a lány arckifejezése. Előbb enyhén összeráncolta a homlokát, majd lehunyta a szemét. Lorenzo csalódottan, ugyanakkor nagy derültséggel vette tudomásul, hogy Sarah teljesen megfeledkezett a kérdéséről, annyira elmerült az ízek élvezetében.

– Jó?

– Nem egyszerűen jó, hanem csodálatos! – Sarah egy kis parmezánt morzsolt a maradék kenyérre. – Ez tökéletes előétel lenne az esküvőn… Bár a hozzávalók valószínűleg drágák. – Majdnem olyan volt, mintha magában beszélne, de hirtelen fölnézett és bűntudatosan rámosolygott Lorenzóra. – Nagyszerű ez a vendéglő. Gyakran jársz ide?

– Már nem olyan gyakran, mint régebben. – Úgy értette, hogy mióta egyedül van, azóta nem jár ide. Tia szeretett vendéglőben enni… csak nem az étel miatt. Imádta, ha lefotózzák olyan pillanatokban, amikor látszólag nem számít rá.

Sarah bólintott, mint aki nagyon is érti, hogy mit akart a férfi mondani. Körülnézett.

– Hű! – kiáltott föl meglepetten. – Te vagy ezen a képen?

Fölállt, hogy jobban szemügyre vegye a fényképet, amely a falon Lógott Gennaro többi emléktárgya között. Lorenzo fölnézett, hogy lássa, melyik képet fedezte föl Sarah. Tia és ő ült rajta a teraszon egy asztalnál, közöttük pezsgő hűlt a jeges vödörben. Tia épp észrevette a ráirányuló kamerát, és nevetve hátravetette a fejét. Lorenzo ellenben komolyan nézett maga elé.

– Gyönyörű szép – mondta Sarah rekedten.

– Igen. – Lorenzo hangja szokatlanul nyers volt. Észrevette, hogy Sarah azt hiszi, fáj neki, ha Tiára emlékeztetik. – Ezt a képet tavaly nyáron vették föl egy forgatási szünetben – tette hozzá magyarázólag. – Azért van jelmezben.

– Melyik film volt ez?

– A címe Keringés a nap körül, de még nem megy a mozikban. Csak ennek a hónapnak a végén, a velencei filmfesztiválon lesz a bemutatója.

– És a fe… Tia… játssza a főszerepet?

– Igen, az új partnerével Galileo Galilei szerepében.

Bár Lorenzo hangja nem árulta el az érzelmeit, Sarah-nak a részvéttől elszorult a torka. Eszébe jutott az a nap, amikor Rupertet rajtakapta, ahogy kéz a kézben andalog azzal a szőke nővel. Milyen szörnyű lehetett Lorenzónak úgy rendeznie ezt a filmet, hogy a feleségét állandóan együtt látta a szeretőjével!

Visszaült a helyére, és megpróbálta semleges területre terelni a beszélgetést.

– Miről szól a film?

Lorenzo kesernyésen válaszolt:

– Állítólag Galileiről.

– Ugye ő találta föl a távcsövet? – Sarah hátradőlt, közben hálás mosolyt küldve Gennaro felé, aki összeszedte az üres tányérokat, és újra eltűnt.

– Többek között. Galileo csodálatos ember volt. Mindent kétségbe vont, amit korának tudománya a világmindenségről hitt. Ugyanakkor hithű katolikus volt, ami azonban nem tartotta vissza attól, hogy szenvedélyes viszonyt folytasson egy Maria Gamba nevű nővel. Három házasságon kívüli gyereke született tőle. – Lorenzo ajka körül gúnyos mosoly játszadozott. – Sajnos, az amerikai támogatók inkább ennek a kidomborítását akarták látni, és kevésbé a naprendszerünkről szóló forradalmi elmélet kidolgozását.

Gennaro közben felszolgálta a következő fogást, két gyönyörű adag sertésszeletet.

– Ennek Lottie nem fog örülni – mondta Sarah, és beszívta a porchettából áradó illatfelhőt. – Őt ugyanis a szerelmi viszonyoknál sokkal jobban érdekli a naprendszer.

– Nagyon értelmes kislány.

– Ezt valószínűleg az apjától örökölte, ahogy a kapcsolatok iránti csekély érdeklődését is.

– Milyen ember az apja?

– Okos, elemző alkat – felelt Sarah eltűnődve. – Jó koncentrálóképességű, becsvágyó. – Fölnevetett. – Kezdem nem érteni, hogy egyáltalán hogy kerültünk mi össze.

– Hogy ismerkedtetek meg?

– Egy befektető cégnél dolgozott, amelynek az üzleti ebédeit és vacsoráit gyakran az én cégem készítette.

– Tehát első látásra szerelembe estél?

– Az első éjszaka teherbe estem – helyesbített Sarah. Belenyúlt a mártásba és lenyalta az ujját. – Szegény Rupert úgy érezhette, hogy hurokba tette a nyakát. A gyerek volt a legkevésbé az, amit akart, de…

– Amit ő akart? Hát te? Te mit akartál?

– Ó, én már csak azt szeretném, hogy Lottie boldog legyen – felelte Sarah gyorsan. Úgy érezte, túlságosan sokat beszél a saját érdektelen személyéről egy olyan rendezőnek, akinek a notesze valószínűleg tele van hírességek nevével.

– Nem, úgy értettem, hogy előtte. Mielőtt anya lettél, hogy tervezted az életedet?

Sarah egy pillanatig hallgatott.

– Fura módon mindig szerettem volna Olaszországba jönni, itt élni és az olasz konyhát megismerni. De ennek most már nincs jelentősége, mivel anya vagyok. Bár igaz, hogy nem jó anya. – Hirtelen könnytől égett a szeme. Ajkába harapott, és elfordította a fejét. A vendéglő ajtaján túl látta a napfényben fürdő piacteret. Nem, ezúttal elkerüli azt a kínos helyzetet, hogy nyílt színen ok nélkül elpityeredik. Önkéntelenül megfogott egy szál ruccolát, és pillanatok alatt széttépkedte.

Lorenzo óvatosan elvette tőle a levelet.

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Hogy befeketíted magad.

Sarah szipogva elmosolyodott, de nem nézett a férfira.

– Ne haragudj!

– És mindenért bocsánatot kérsz. – Lorenzo sóhajtott. – Én egy olyan szakmában dolgozom, ahol mindenki fontosabbnak állítja be magát, mint amilyen valójában. Te az ellenkezőjét teszed. Miért?

– Nem tudom. Talán a bűntudat miatt.

– Miért kellene bűntudatot érezned?

Sarah kétségbeesetten fölnevetett.

– Hol kezdjem el? Azért, mert Lottie-t nem vihetem el nyaralni Disneyworldbe vagy Mauritiusra? Azért, mert nincs rózsaszínre lakkozott körmöm fehér végekkel, mint a többi anyának? Azért, mert nem tudtam elérni, hogy az apja szeressen és velünk maradjon? Azért, mert nem tudok neki testvéreket. ..

A férfi erősebben megszorította a kezét.

– Lottie szeretne testvéreket?

– Sosem mondta, de a családom szerint hiányzik neki a kistestvér.

– És te? Te szeretnél még gyerekeket?

Sarah megrázta a fejét.

– Olyan nagyon szeretem Lottie-t. És nem mintha azt hinném, hogy egy másik gyereket nem tudnék ugyanennyire szeretni, de… olyan fájdalmas ez az állandó aggódás, hogy vajon jót teszek-e és jól teszem-e. Az aggódás, hogy boldog-e, vagy sem. Ez a… felelősség. Ezt nem tudnám még egyszer végigcsinálni. Rossz ember vagyok ezért?

– Nem – felelte gyöngéden a férfi. – Egyáltalán nem.

5. FEJEZET

Miközben Lorenzo a kocsit a hepehupás úton a palazzo felé vezette, olykor lopva egy oldalpillantást vetett Sarah-ra. A lány mereven kinézett az ablakon, és olyan erősen fogta az ölében lévő kosarat, hogy egészen belefehéredtek az ujjcsontjai.

Lorenzo nem értette, mi történt a vendéglőben. Olyan szépen alakult minden, Sarah már kezdett megnyílni előtte. Mi a csudának kellett neki a gyerekekről faggatnia?

Elnyomott magában egy bosszús sóhajt. Sarah őt valahogy Lupóra emlékeztette. A kutyát Pisa egyik mellékutcájában találta. Olyan kegyetlenül megverhették, hogy bár az éhhalál szélén állt, az emberekkel szembeni bizalmatlanság miatt mégsem fogadott el ennivalót. Három hétig forgattak Pisában, és ugyanennyi idő kellett Lorenzónak ahhoz, hogy a kutya bízzék benne annyira, hogy engedje megsimogatni magát. Lorenzo még emlékezett, milyen boldog volt ekkor.

Amikor bementek a palazzo kapuján, Sarah mosolyogva fordult felé.

– Köszönöm – mondta halkan –, hogy segítettél bevásárolni. Nem is tudom, mit csináltam volna nélküled. – Kis szünetet tartott, majd huncutul elmosolyodott. – Valószínűleg mélyhűtött pizzát sütnék ki.

– A testvéreden és a barátnőjén nem látszik, hogy sokat ennének – felelte Lorenzo. – Meglehet, hogy beérnék vele.

Sarah felnevetett, s ez olyan váratlanul érte Lorenzót, hogy önkéntelenül ő is elmosolyodott. A kapu előtt leállította a kocsit. A kertben egész társaság ült a gyepen. Lottie körbe-körbe szaladgált, és Lupo vidám csaholással követte.

– A, megérkezett Hugh! És Guy is – mondta Sarah. A hangja egyszerre hideg és tompa lett.

– Kedvesem, ez kitűnő volt, mint mindig. Valóságos költemény. Hogy tudja ezt túlszárnyalni a holnapi vacsora?

– Igazán kedves tőled, Guy. – Sarah elvette az üres tányért a mostohaapja elől. – Ez csak egy egyszerű rizottó volt.

– És milyen a konyha? Minden megvan benne, ami kell?

– Csodálatos, mint az egész palazzo.

Egy hosszú asztalnál ettek, a régi üvegházban. A falakon vaskandeláberek voltak. A gyertyák meleg fénye az’ ablakokon tükröződött. A nyáresti ég indigókékké mélyült.

Hugh hátradőlt a székén, és szeretetteljesen mosolygott Angelicára.

– Amikor felhívtál, és elmondtad, hogy mi történt a tetővel, alaposan megijedtem. De helyesen intézkedtél. Jól van, szívem.

Sarah bosszúsan halmozta egymásra a tányérokat.

– Á, nem volt olyan bonyolult – szólalt meg Angelica. – Azok után, amiket Cavalleri úrról mondtál, azt hittem, akadékoskodni fog, de rendkívül barátságos volt. Bár az is igaz, hogy nincs sok férfi, aki ellen tudna állni Fenellának, ha egyszer a fejébe vesz valamit.

Fenella pajkosan mosolygott.

– Kértem, hogy vacsorázzon velünk, de azt mondta, hogy még dolga van. Igazán kár.

Sarah nem bírta tovább. A tányértoronyra még föltett egy salátástálat, és az imbolygó építményt egyensúlyozgatva kivitte a konyhába. Miért teszi vele ezt a családja? Az anyja és Angelica már magukban sem könnyű esetek, de ha férfiak is jelen vannak, akkor elviselhetetlen a fecsegésük. Ami meg Hugh-t és Guyt illeti… még csak pár órája vannak itt, és máris úgy viselkednek, mintha övék lenne a palazzo.

Mit gondolhat erről Lorenzo? Elvégre ez az ő otthona. Sarah nagyon helytelenítette, hogy a férfinak vissza kellett vonulnia a dolgozószobájába, miközben az ő hangos és érzéketlen családja lélegzetelállító gyorsasággal kihasználta a nagyvonalúságát és kedvességét.

Pedig Lorenzo tényleg nagyon kedvesen viselkedett. Kicsit megborzongott, amikor eszébe jutott, milyen volt vele kettesben ebédelni a vendéglőben. Úgy érezte, mintha a férfi érdeklődne iránta. Mintha az ő személye fontos lenne…

Nevetséges! Ez az ember Tia de Luca férje volt! A kívánatos nők igazi szakértője, míg ő már az első körben megbukott.

Sóhajtva kezet mosott. Nem szabad az udvariasságot összetéveszteni az érdeklődéssel. Lorenzo úriember, aki nyilván kötelességének érzi, hogy törődjön embertársaival. Vajon ki törődik vele most, hogy elhagyta a felesége? Olyan erősnek, olyan fegyelmezettnek látszik, de a szemében olykor felvillanó érzelmekből, a markáns arcán húzódó keserű ráncokból és testének szikárságából sejthető volt, hogy ez csak á látszat.

Pillantása a tűzhelyen álló nagy rizottós lábasra esett. Hirtelen elhatározástól indíttatva kivett egy tányért a szekrényből. Lorenzo olyan előzékeny volt ma hozzá, legalább megkísérli, hogy viszonozzon ebből valamit.

Mezítláb, kezében tálcával végigment a gyéren világított folyosón. Halk zenét hallott a távolból, alighanem Lorenzo szobájából. Egy velencei tükör előtt elhaladva hirtelen meglátta magát. Az ételgőztől és a nyirkos esti levegőtől a fürtjei vadabbul meredeztek, mint valaha. Szeme alatt karikák sötétlettek. Sarah már-már azon volt, hogy hamar beszalad a szobájába, és föltesz magára egy kis sminket, de elvetette ezt az ötletét. Nem a szeme alá kent alapozón múlik, hogy Angelicával, Fenellával vagy Tia de Lucával összemérhesse magát.

A dolgozószoba ajtaja előtt megállt és hallgatózott. Vonószenekar játszott valami édes-bús zenét. Sarah csak nehezen gyűrte le az elérzékenyülését, márpedig tálcával a kezében bajos lenne orrot fújni. Sem kopogtatni, jutott eszébe, miután könyökével hiába kísérletezett.

Véletlenül lenyomta a kilincset, mire kinyílt az ajtó. Sarah visszahőkölt, egy kis bor kilöttyent a pohárból a tálcára.

Lorenzo az íróasztalánál ült, amelyet éktelen összevisszaságban papírkazlak borítottak. Fölnézett Sarah-ra, aki bebotorkált a szobába. Először meglepetés tükröződött az arcán, aztán harag, végül ismét felöltötte kifejezéstelen maszkját.

– Bocsánat, csak arra gondoltam…

Lorenzo határozott mozdulattal lenyomta a távkapcsolót, mire a zene elnémult. A hirtelen támadt csöndben Sara hangja erősebben szólt a kelleténél.

– .. .hogy enned kellene valamit. – Halkabban folytatta, nehogy bolondnak tűnjön ezzel a kiabálással. – Kopogni akartam, de nem tudtam – emelte fel mentegetőzve a tálcát.

A férfi azonban nem is nézett rá, csak becsukta az előtte lévő könyvet, és a papírokkal együtt belökte egy fiókba.

– Nem kellett volna – mondta fojtottan. A hangja elárulta, hogy csak udvariasságból nem mondja azt, amit gondol.

– Nem fáradság. Úgy értem, hogy a családomnak úgyis főztem, tehát… – A tálcát letette az íróasztalra. A kutya a térdéhez nyomkodta az orrát, és sóvárgó szemmel nézett föl rá. Legalább van, aki értékeli, hogy idejöttem, gondolta Sarah szomorúan. – A bor miatt ne haragudj, hozok…

– Ne! – A szó úgy hangzott, mint egy puskalövés. Rövid csend telepedett rájuk, aztán Sarah megfordult és az ajtóhoz sietett. Amikor elérte a küszöböt, Lorenzo újra megszólalt: – Köszönöm a vacsorát. – A rizottós tányérra mutatott. – Biztosan finom.

Sarah valami jelentéktelen választ motyogva becsukta az ajtót maga mögött és visszamenekült a konyhába.

A fene egye meg!

Lorenzo arcát kezébe temetve átkozta magát. Ennél rémesebben nem is oldhatta volna meg a helyzetet.

Újra bekapcsolta a zenét, ezúttal halkabban, s kivette a fiókból Francis Tate regényét meg a forgatási helyszínekről készült fényképeket. Ahelyett hogy eldugta volna, inkább mindent el kellett volna mondania Sarah-nak, és elkérni tőle a jogokat. Valamit mondania kellett volna. Leginkább az igazságot.

Csakhogy nem akarta elriasztani a lányt. Nem tudta, hogy korábban miért tagadta meg tőle a jogokat, de egyvalami biztos volt: ha meg akarja csinálni ezt a filmet, el kell nyernie Sarah Halliday bizalmát, ehhez pedig meg kell ismernie őt. Eddigi tapasztalatai szerint hosszadalmas folyamat lesz – főleg, ha úgy viselkedik vele, ahogy az imént.

Legjobb, ha mindjárt bocsánatot kér.

Ne gondolj rá, koncentrálj a krémre! Ahhoz legalább értesz…

Sarah gondolatai abban az ütemben forogtak körbe-körbe, ahogy a tojássárgáját összekeverte a tejszínnel. Lorenzo arcán az a kifejezés… a harag és a türelmetlenség keveréke, amelyet nem tudott elég hamar elrejteni…

Ne gondolj rá, keverd tovább!

Keserűen felsóhajtott. A konyhában nagyon meleg volt. A többiek már rég lefeküdtek aludni. Ablakot nem nyithatott, mert az egyetlen fényforrás minden szúnyogot becsalogatott volna a környékről. Már néhányan a bresaolához készült vinaigrette mártásban és a tortához készülő krémben lelték halálukat. Nem, egyszerűbb volt az ablakot csukva tartani és kibírni a meleget.

Iszonyú hőség volt. A vastag falú konyha egész nap kellemesen hűs maradt, de most, a begyújtott tűzhely és a mozdulatlan levegő miatt összegyűlt benne a forróság. Sarah haja már egészen nyirkos volt, és a ruhája a kötény alatt a bőrére tapadt.

Miután kibújt a kötényéből, máris jobban érezte magát, de ez még nem volt elég. Gondolt egyet, és a fején keresztül levetette a ruháját.

Micsoda megkönnyebbülés!

Máris megnyugodott valamelyest. Visszabújt a kötényébe, és hátul megkötötte. Ha most valaki bejönne, legalábbis elölről illedelmesen felöltözöttnek látná. Ennek azonban amúgy is csekély a valószínűsége. Már majdnem hajnali kettő volt, mindenki régen aludt. A csend puha takaróként borult a palazzóra – a béke pillanatai voltak ezek, mielőtt holnap nagy csinnadrattával elkezdődne az esküvő.

Délután látta, amint Lorenzo megmutatta Guynak a pincét, ahol azokat az asztalokat és székeket tartotta, amelyek még akkorról maradtak, amikor megesküdtek Tiával. Nehéz lett Sarah szíve, ahogy elgondolta, milyen borzasztó lehet Lorenzónak, hogy a házában rendezik ezt a mulatságot, amely az elmúlt boldogságára emlékezteti.

A krém kezdett besűrűsödni, már majdnem elérte a bűvös pontot, amikor abba lehet hagyni, mert eléri azt a tökéletes állagot, amely az olasz esküvői tortához kell. Sarah megállás nélkül keverte. Most kellett nagyon vigyázni, mert ha egy másodperccel tovább hagyja a tűzön, akkor a krém összemegy.

Egyszer csak kinyílt az ajtó.

Sarah egy pillanatig csak bosszúságot érzett, amiért ilyen döntő pillanatban megzavarják. Aztán, amikor fölnézett és meglátta Lorenzót, aki visszahozta a tálcát, elöntötte a rémülettől a forróság, mert eszébe jutott, hogy levette a ruháját.

Szerencsére a konyha közepén a konyhasziget egy kis védelmet nyújtott neki.

– Hagyd csak itt a tálcát! – mondta gyorsan.

Lorenzo letette.

– Grazié. Nagyon finom volt a rizottó.

A hangja hűvös volt, és kimért, Sarah pedig ugyanilyen hangnemben válaszolt:

– Amint mondtam, különben is főztem. Csak azt sajnálom, hogy megzavartalak.

Lorenzo kissé habozott, majd felsóhajtott:

– Nem, azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek tőled, amiért olyan gorombán viselkedtem. Ha dolgozom, mindig kiállhatatlan vagyok.

Sarah a fazékra nézett, és rémülten felsikoltott. Sietve lehúzta a tűzről. A krémben kis csomók keletkeztek.

– Mi történt?

– Összement a krém – felelt Sarah, és szitkok özöne hagyta el a száját. Ebből kész anyagi csőd támadhatna, Lottie-nak pedig dugig telhetne a káromkodó pohara.

Lorenzo azonnal mellette termett, és kivette a nehéz lábast a kezéből, hogy odafuthasson a mosogatóhoz, s megereszthesse a hideg vizet.

Sarah hevesen kinyitotta a csapot, a víz kifröcskölt rá, ő pedig bőrig ázott, de nem törődött vele. A nagy rohangálásban majdnem összeütközött Lorenzóval, aki a fazekat hozta. Egy pillanatig gyámoltalanul nézték egymást. Hirtelen lüktetni kezdett köztük a levegő. Minden különleges jelentőséget kapott. Lorenzo foglyul ejtette Sarah pillantását, miközben Sarah a lábasért nyúlt, és megfogta a férfi kezét.

Lorenzo elengedte a lábas fülét, és egy lépést tett hátra. Sarah nagy lendülettel betette a lábast a hideg vízbe, és úgy kavarta a krémet, mintha az élete függne tőle. Igyekezett arra figyelni, amit tesz… és nem arra gondolni, amit legszívesebben tenne. Például megfordulna, karját a nyakára kulcsolná, lábujjhegyre állna és száját a szájára tapasztaná…

Jaj, a csuda vigye el, nem sikerült! A krém szétvált. Sarah kétségbeesetten megkettőzte az erejét. Nem szabad feladnia!

– Hagyd abba! – Lorenzo alig ismerte meg a saját hangját. Sarah-t a karjánál fogva maga felé fordította, mire a lány rekedt nyögést hallatott.

Ez már sok volt. Lorenzo elvesztette az önuralmát, az érzelmei vették át a vezetést. A tudata helyett a puszta szenvedélyei irányították. Magához vonta Sarah-t, ajkuk összeért. Meztelen hátát, vaníliaillatú haját simogatta.

Mohó, vad, gátlástalan csók volt. Sarah hátrált, nekitámaszkodott a mosogatónak. Kinyitotta a száját, hogy beengedje a férfi nyelvét. Lorenzo érezte, ahogy csípőjét hozzádörzsöli, amitől olyan izgalomba jött, hogy szinte fájt. Ügyetlenül cibálni kezdte hátul a kötény szalagját. Itt akarta, most, a mosogatóhoz támaszkodva…

Sarah mintha a gondolataiban olvasott volna, abbahagyta a csókot, és felült a mosogató szélére, egy kis távolságot teremtve kettőjük között. Szájuk és testük már nem ért össze. Megtört a varázs, és Lorenzo hirtelen kijózanodott.

Mi a csudát művel?

A hajába túrt, aztán ökölbe szorította mindkét kezét, és a halántékához szorította.

– Nem – mondta érdes hangon. – Ezt nem szabad.

Azért jött ide, hogy bocsánatot kérjen. Hogy elnyerje Sarah bizalmát, és nem azért, hogy elvegye az önbecsülését. Mert azt tenné, ha itt szeretkeznének a konyhában, pár pillanatnyi lopott örömért.

Elfordult, hogy ne lássa a lány arckifejezését, ahogy a gyönyör zavarrá, majd gyötrő fájdalommá változik. Ha elfordul tőle, legalább meghagyja a méltóságát. Szerette volna megmagyarázni, hogy ezt érte teszi, mert kedvesebbnek és sebezhetőbbnek tartja annál, semhogy ilyen módon kihasználja.

De ebből egy szót sem tudott kimondani.

– Bocsáss meg! – mormogta csupán, és anélkül hogy egyszer is megfordult volna, kisietett a konyhából.

6. FEJEZET

– Mami, ébredj fel! Ma van a nagy nap!

Sarah sóhajtva nyitotta ki a szemét. Valamikor kora hajnalban esett be az ágyba. A következő órákban éberen feküdt, s szégyenkezve és önmardosással a plafonra meredt. Csoda volt, hogy egyáltalán elaludt. Oldalára fordult és a fejére húzta a párnát. Lottie azonban tántoríthatatlan maradt.

– Megsütötted a tortát? Vannak rajta kis figurák, olyanok, mint Angelica néni és Hugh bácsi? Fölvehetem már a koszorúslányruhámat?

– Lottie, rosszabb vagy, mint egy ébresztőóra – mormolta Sarah. – Nincs rajtad kikapcsoló?

Lottie vidáman felkacagott.

– De van, csak nem szabad megnyomnod, mert most föl kell kelned. A nagymutató a tizenkettesen van, a kicsi a kilencesen.

Sarah megrettenve felült az ágyban. Két óra múlva kezdődik az esküvő!

Szempillantás alatt kipattant az ágyból, és megengedte Lottie-nak, hogy kivételesen pizsamában reggelizzen, miközben ő magára kapta a tegnapi sortot meg az első keze ügyébe kerülő pólót.

A konyha, amelyet éjszaka még sietve rendbe rakott, olyan képet mutatott, mintha vad lovas hordák vágtattak volna át rajta. A hangokat követve vidám társaságot talált a kertben. Már javában reggeliztek, pezsgőt is bontottak. Soha életében nem látta ezeket az embereket, de hangoskodó, bizalmas beszélgetésükből arra következtetett, hogy Hugh régi iskolatársai és városbeli kollégái lehettek.

Hugh odament hozzá, és egy pezsgőspoharat nyomott a kezébe. Olyan borotvaszesz felhő vette körül, hogy Sarah-nak majdnem köhögnie kellett.

– Már nem értettük, hogy hol lehetsz, öreglány – mondta szívélyesen. – Kénytelenek voltunk egyedül összeütni a reggelinket. De ne aggódj, mert végül is sikerült.

Sarah mosolyt erőltetett az arcára.

– Ez megnyugtató. Te olyan ügyes vagy.

Hugh nem vette észre a hangjában bujkáló iróniát. Átkarolta Sarah vállát, és odavezette egy öltönyös férfiakból álló csoporthoz.

– Jeremy, ez Sarah, Angelica nővére. O gondoskodik az ételekről. Vele beszéld meg a nászajándékodat!

Jeremy sugárzóan rámosolygott, hintázott a sarkán, és láthatóan csudára meg volt elégedve magával.

– Osztriga – harsogta –, százhúsz darab, egyenest az Északi-tengerből! Angelica imádja, meglepetésnek szánom. Gondoltam, jó lesz előételnek.

Hugh lelkesen megpaskolta a hátát.

– Te nagy simlis, ez tényleg piszok jó! Ugye, szerinted is, Sarah?

Sarah nem mondta volna éppenséggel „piszok jó”-nak azt, hogy meggondolatlanul belezavarnak a menüterveibe. Egy óra múlva, az osztrigákkal teli ládára meredve, továbbra is a megfelelő kifejezést kereste Jeremy ostoba ajándékára. Még mindig nem jutott hozzá, hogy lezuhanyozzon, az átöltözésről nem is beszélve. A konyhát megpróbálta összerámolni, Hugh előzékenyebb barátait pedig rávenni, hogy hozzák föl a pincéből és állítsák össze az asztalokat, továbbá az üvegházat díszítsék föl a virággal, amelyet a virágárus már reggel odaszállított. És még az esküvői tortával is kellett valamit kezdenie.

Változatlanul utálkozva bámult az osztrigás ládára, és elkáromkodta magát. Kétszer is.

– Mennyit ér neked, ha nem jelentelek föl a káromkodásfelelősnek?

Sarah megrezzent és fölnézett. Lorenzo állt az ajtóban.

– Mióta állsz ott? – Sarah megpróbált ugyanolyan szenvtelen hangon beszélni, mint ő.

– Elég régóta ahhoz, hogy lássam, nincs jó napod. Nem kellene már átöltöznöd az esküvőre?

– Attól félek, nem érek oda idejében a templomba.

– Miért nem?

Sarah a ládára mutatott.

– Osztriga – mondta elkeseredve. – Hugh esküvői tanújának a nászajándéka. Sajnos halvány sejtelmem sincs, mihez kezdjek vele. De bármi jut eszembe, az biztosan beletelik néhány órába.

Lorenzo közelebb lépett. Sarah teste megbizsergett, mert lelki szemei előtt megjelentek az elmúlt éjszaka képei.

– Mi van a tortával?

Sarah alig kapott levegőt. Amikor, megszólalt, olyan volt a hangja, mint egy fuldoklónak.

– Katasztrófa. – Ezzel mindent kifejezett. – A krém összement, és…

A férfi teljes határozottsággal félbeszakította: – Bene. Bízz csak mindent rám! Majd én gondoskodom egy másikról. Senki sem fogja megtudni.

– Jó – felelte Sarah boldogtalanul. Ne is tudja meg senki, hogy mi történt… – Köszönöm.

Lorenzo bólintott. Egy pillanatig úgy tünt, hogy habozik, mintha valamit mondani akarna, csak nem tudja, hol kezdje. Aztán felsóhajtott.

– Lottie hol van?

– Fönt. Az anyám segít neki felöltözni. – Sarah egyszerre úgy érezte, elviselhetetlen ez az egész. Lottie hónapok óta számolta a napokat, hogy mikor veheti föl végre a koszorúslányruháját. Az, hogy ő épp most nem lehet vele, olyan igazságtalan.

– Menj és segíts neki! – parancsolt rá Lorenzo, és elvette tőle a tányérokat, amelyeket épp az egyik helyről a másikra akart rakni. Közben megérintette a kezét. Sarah kitért előle és a fejét rázta.

– Nem, jól van így. Az anyám segít neki.

– Akkor menj föl, és te készülj el!

– Nem, most tényleg nem mehetek. – A karórájára nézett. – Fél óra múlva kezdődik a templomban az esküvő. És még ha te gondoskodsz is a tortáról, akkor is ki kell találnom, hogy mit csináljak ezzel az átkozott osztrigával. Gondolom, először is mindet ki kell nyitnom.

– Nem. – Lorenzo a vállánál fogva az ajtóhoz tuszkolta Sarah-t. Hangja mély volt, és bársonyos, ahogy egészen közel szólt a füléhez. – Az osztrigát mindig röviddel a fogyasztás előtt kell kinyitni. Hacsak nem akarod minden vendégedet megmérgezni.

Sarah tudta, hogy vereséget szenvedett.

– Nem feltétlenül mindet – válaszolta komoran, és fejét a nyaka közé húzva fölsietett a lépcsőn a szobájába.

– Ciao, Gennaro! E grazié mille!

Lorenzo letette a kagylót. Megoldódott a probléma. Gennaro megígérte, hogy küld egy hatalmas esküvői tortát, és az ünnepre kölcsönadja két alkalmazottját. Egy órán belül ott lesznek.

Természetesen ő megfizeti, de a kétszeres… nem, a tízszeres ár is csak töredéke lenne annak, amennyit tulajdonképpen fizetnie kellene ezért! Vagy amit ennek a Hugh-nak és Guynak fizetnie kellene.

Kinézett az ablakon. Ott állt a két férfi a vendégek gyűrűjében, a nyakkendőjüket igazgatták, és egy piros Ferrari előtt pózoltak a palazzo előtt.

Tulajdonképpen elő kellene venniük a pénztárcájukat, hogy kifizessék a tortát meg az ellátást, de ez addig nem történik meg, amíg itt van nekik Sarah, aki ezt a feladatot önként és természetesen fizetség nélkül elvállalta. Eszébe jutott az elmúlt éjszaka, amikor Sarah még gürcölt, miközben a többiek már rég aludtak. Majdnem hajnali kettő volt, amikor kiment hozzá a konyhába. Sarah arca kissé kipirult, és a testéből forróság áradt.

Akkorát csapott öklével az ablakkeretre, hogy Lupo rémülten felvakkantott. Lorenzót bűntudat fogta el.

A lusta, önző családja nem látott Sarah-ban mást, mint egy pár kezet, amely főzött rájuk, és utána leszedte a piszkos edényt. Lorenzo megfigyelte őket. Senkit sem érdekelt, hogy mi van Sarah-val, hogy érzi magát, rnit szeretne. És az a legborzasztóbb, hogy ő is majdnem így viselkedett.

Csak a forró, érzéki testéről vett tudomást. Az érzéki ajkairól.

Alig ismerte Sarah Hallidayt, de azt tudta, hogy egy érzéketlen, gyors szexre a legkevésbé sincs szüksége. A nélkül is elég rosszul áll önbizalom dolgában, hogy ő ilyen rútul kihasználná.

Gondolataiból kiragadta a vendégek hangos tapsa és üdvrivalgása. Megjelent a menyasszony. Lorenzo az órájára nézett. Pontosan húsz perc telt el, mióta Sarah-t elküldte zuhanyozni és átöltözni. Ilyen rövid idő alatt lehetetlen elkészülnie. És ez azt jelenti, hogy elmulasztja Lottie nagy fellépését.

Felkapta a kis kameráját, amelyet mindig az íróasztalán tartott, és résnyire kinyitotta az ajtót. Angelica épp lejött a lépcsőn. A napfényben csillogott fehér selyemruhája, leheletfinom fátyla felhőként úszott utána. Rámosolygott a fotósokra, akik a lépcső alján vártak rá, és szüntelenül kattogtatták a gépüket.

Mögötte Fenella jött. Rajta aranyszínű ruha volt, amely szorosan a testéhez simult. Nyilván azért választotta, hogy az egész világnak mutassa, milyen karcsú. Lorenzo nem törődött a két nővel, inkább az utánuk következő kislányra irányította a kamerát. Lottie arca igen komoly és ünnepélyes volt. A fejét apró, fehér rózsákból álló koszorú díszítette. Lorenzónak összeszorult a szíve. Már rég túltehette volna magát a fájdalmán, néha mégis váratlanul rátört.

Lottie arcára közelített. A kislány épp kisimított a homlokából egy makrancos fürtöt. Egyszer csak felragyogott a szeme, és vidám mosolyától gödröcskék keletkeztek az arcán.

Lorenzo a kamerával követte Lottie pillantását. Különös bizsergés fogta el, amikor észrevette Sarah-t. Testére csavart fürdőlepedővel, a zuhanytól még nedves hajjal kihajolt az ablakon, és sugárzóan viszonozta kislánya mosolyát.

Lorenzo mindezt megörökítette. A büszkeségét és az örömét, a szemében csillogó könnyeket, a száját, ahogy azt mondja: „gyönyörű vagy”, a csókot, amelyet a gyermekének küldött.

– A koszorúslány jöjjön előre! – szólt a fényképész. Lottie még egy utolsó pillantást vetett az anyjára, de aztán Fenella már maga elé húzta. Lorenzo tovább is Sarah-ra irányította a kamerát, és ellenállt a kísértésnek, hogy a keble felé fordítsa, amikor előrehajolt.

Az öröm eltűnt Sarah arcáról. Már csak szomorúság látszott rajta. Egy könnycsepp gördült le az arcán, s egy pillanatra úgy felcsillant a napfényben, mint a menyasszony fejéke.

Mire Lorenzo újra fölemelte a fejét, Sarah már eltűnt az ablakból.

Sarah óvatosan és halkan csukta be szobája ajtaját, és nekitámaszkodott. Tenyerét az arcára szorítva megpróbált úrrá lenni háborgó érzelmein.

Sosem szokott sírni! A sírással az ember nem ér el semmit, kivéve Angelicát, akiben megvan az a képesség, hogy a könnyeket bizonyos helyzetekben céltudatosan használja.

De amikor kinézett az ablakon, megrohanták az érzelmek. Lottie olyan édes és jó, hogy belesajdult a szíve. Van pezsgő, torta, selymek suhognak, virágok illatoznak, és mindenki ünnepli a családi összetartozást. Úgy érezte magát, mint aki a paradicsom kapujában áll, és a rácsok között beles, de tudja, hogy sosem juthat be oda.

Csakhogy most nem ért rá az önsajnálatra, ahogy arra sem, hogy haj balzsamot kenjen a hajára vagy a lábát leborotválja.

Úgy öltözött fel, hogy bele sem nézett a tükörbe. Ezt az egyenes szabású lila ruhát évekkel ezelőtt végkiárusításon vette, mert Rupert megígérte neki, hogy elviszi Windsorba egy pólójátékra. Akkoriban még vigyázott a vonalaira, mert azt hitte, ha elég szép és okos, akkor Rupert felébred fásultságából, és örök életére belé szeret.

Amint előre látható volt, mindez hiábavalónak bizonyult: sem a windsori kirándulásból, sem a csodálatos átváltozásból nem lett semmi.

Kopogtattak az ajtón.

– Lehet.

Lorenzo állt ott egy pohár pezsgővel.

– Neked hoztam.

– Jaj, köszönöm, de igazán nem kellett volna.

– Csak szeretném neked megmondani, hogy a torta és az osztriga miatt ne aggódj.

– Tényleg? – derült fel Sarah arca. – Hogyhogy?

– Telefonáltam Gennarónak. Mialatt mindenki a templomban van, ő elhozza az esküvői tortát.

– És az osztrigával mi lesz?

– Sosem szokta kölcsönadni a személyzetét, de te nagyon beloptad magad a szívébe. Alfredo felesége, Paola is jön, ha a kisfiát is elhozhatja. Ez nem éppen egy hadsereg, de talán elég lesz. Legalábbis ami a munkát illeti. A többi már nem biztos.

– Nem. – Sarah leült a fésülködőasztal elé. – Ahhoz egy sminkmester kellene, vagy valami csoda. De mivel egyikre sem számíthatok, hálásan megköszönöm neked a pezsgőt.

– Nagyon szívesen. – Lorenzo az ajtóhoz ment, de ott mégis megállt. – Ha elkészülsz, gyere le! Elviszlek a templomba.

Gyönyörű volt az esküvő.

Mindenki mondta. Már a templomban is ezt suttogták az emberek, amikor a magas ablakokon át besütő napfény színes mintákat festett a régi kőpadlóra. És később is ezt hajtogatták a vendégek, amikor a kertben pezsgőztek.

Sarah apró kávéscsészékkel megrakott tálcával kilépett a konyhából. Gennaro nagylelkű segítségének köszönhetően az étkezés simán zajlott le. Arra azonban mégsem jutott ideje, hogy leüljön, és ő is bekapjon egy falatot.

Az ég azúrkékje lassan szelíd halványkékbe hajlott, de még mindig iszonyú meleg volt. Az üvegházban alig lehetett elviselni, ezért inkább a kertbe vonultak, szanaszét hagyva a poharakat, csészéket, tányérokat, amelyeket aztán Sarah összeszedett.

– Köszönöm, maga egy angyal – sóhajtott Hugh egyik nagynénje, amikor Sarah felszolgálta neki a kávét. – Csodálatos volt az esküvő.

– Igen. – Sarah kötelességtudóan letette a tálcát az asztalra, és fél lábbal föltérdelt egy székre, hogy a lábát pihentesse egy kissé. – Borzasztó volt, hogy mindent az utolsó pillanatban meg kellett változtatni, de…

– Jellemző Hugh-ra és Angelicára, hogy még a katasztrófából is a legjobb dolgot hozzák ki – mondta a nagynéni kedvesen, és belekortyolt a kávéjába. – Angelicának megvan az a képessége, hogy mindent remekül és látszólagos könnyedséggel csinál. Ismeri őt közelebbről is?

– A nővére vagyok.

Sarah sóhajtva várta az elkerülhetetlen, nem éppen hízelgő meglepődést, ami nem is maradt el.

– Igazán? Nem is hasonlítanak. A testvérei

– Féltestvére – mondta Sarah tompa hangon. – Különböző apáktól származunk. – Enyhe kifejezés. Francis Tate és Hugh Halliday annyira különbözött egymástól, hogy annál jobban már nem is lehetett volna… Ekkor meglátta Lottie-t, aki hangos nevetéssel szaladt át a gyepen, és egy kisfiú szintén nevetve szaladt utána. Sarah megragadta az alkalmat, hogy elmeneküljön. – Bocsásson meg, oda szeretnék menni a kislányomhoz.

Az öreg hölgy azonban nem engedte egykönnyen útjára, mert nem szívesen maradt egyedül az asztalnál.

– Szóval a kis koszorúslány a magáé? – kérdezte nevetve. – Igazán elbűvölő. A férje is itt van?

Sarah már szinte várta ezt a kérdés. Válaszra nyitotta a száját.

– Hát itt vagy, tesoro! Már kerestelek.

Egy meleg kéz ereszkedett a vállára, és egy hüvelykujj megsimogatta a nyakát.

– Ó! – kiáltott föl elhalóan. Még látta homályosan a nagynéni hitetlenkedő tekintetét, de amikor belenézett Lorenzo sötét szemébe, mindent elfelejtett. Egyszerre nagyon gyöngének érezte magát.

– Kérem, bocsásson meg, signora – mondta Lorenzo, és magától értetődő természetességgel átkarolta Sarah derekát.

Sarah eltűnődött: hogy lehet, hogy a hangja egyszerre olyan udvarias és ugyanakkor olyan érzéki? Lorenzo ölelő karja a védettség jóleső érzését adta neki. Könnyed mosolyt erőltetve magára halkan megkérdezte:

– Miért tetted ezt? Most azt fogja hinni, hogy a férjem vagy.

– Hallottam, mit mondott, és gondoltam, elkél egy kis segítség.

Sarah, bár nem szívesen, megállt és kibontakozott az oltalmazó ölelésből.

– Nem kellene mindig ezt tenned.

– Mit?

– Hogy megmentesz. – A gyepen játszadozó Lottie-ra és új játszópajtására nézett. – Tudok én magamra vigyázni.

Lorenzo nyersen fölnevetett.

– Azt nem hiszem.

Sarah megdermedt. Belsejét azonban szinte szétvetette a harag és a fájdalom. Botladozva egy lépést tett hátra.

– De igenis tudok! Egész életemben ezt tettem. És holnap, ha vége lesz ennek az esküvőnek, továbbra is ezt teszem.

A férfi elé nyomakodott, és kisietett a konyha meghitt biztonságába.

Lorenzo öklével a ház falára csapott, és megeresztett pár cifra káromkodást, a közelben álldogáló vendégek elég nagy csodálkozására.

Mi van ebben a nőben, amitől ő folyton csődöt mond? Megszokta, hogy zsémbes producerekkel tárgyaljon, dilettáns filmstábokat gatyába rázzon, sőt még a hollywoodi előkelőségekkel is zöld ágra vergődik. De ezzel a teljesen normális, szerény és egyszerű nővel szemben mindig kudarcot vall.

Egészen mást akart neki mondani. Nem azt akarta az orra alá dörgölni, hogy gyámoltalan és tehetetlen. Azt megkapja a családjától is. Azt akarta mondani, hogy mindig csak utolsónak gondol magára. És hogy ez neki nem tetszik.

Persze így egyre nehezebb lesz a Tölgyek és ciprusok filmjogait szóba hozni. Ha most előhozakodna vele, Sarah valószínűleg pontosan megmondaná neki, hová menjen a filmjével. Pedig már szorít az idő, ha a lány holnap elutazik.

Csengő gyerekkacaj ütötte meg a fülét. A gyep túloldalán felismerte Lottie világos ruháját. Úgy tűnt, fogócskázik Alfredo kisfiával. Mielőtt még megfontolta volna, hogy mit tesz, Lorenzo öles léptekkel odasietett hozzájuk.

A fejében nem volt kész terv, inkább csak egy kósza ötlet… amely a következő baklövés lehetőségét is magában foglalta.

– Mami, ez Dino, az új barátom.

Sarah letette a serpenyőt, amelyet épp el akart törölgetni, a füle mögé simította a haját, és a lányához fordult. Lottie mellett egy fekete hajú fiúcska állt, akinek a szeme olyan színű volt, mint az olvadt csokoládé. Fáradtan rámosolygott.

– Szervusz, Dino, örülök, hogy megismerhetlek.

Dino visszamosolygott rá, de aztán gyors oldalpillantást vetett Lottie-ra.

– Nem beszél angolul, de engem megtanít olaszul – mondta Lottie. – A hellót és a holdat már tudom. A hold úgy van, hogy luna.

Sarah nevetve forgatta a szemét.

– Sejtettem, hogy ezt tanulod meg elsőnek.

– Az újholdat úgy mondják, hogy luna nuova. Tudtad, hogy ma éjjel újhold lesz? Angelica néninek már megmondtuk, hogy kívánjon valamit. Én távcsövet kívántam magamnak, és egy új tanító nénit, aki kedvesebb, mint Mrs. Pritchard. – Lottie megfogta Sarah kezét. – Most te következel. Te is kívánj magadnak valamit!

– Várj! – ellenkezett Sarah. – Előbb el kell mosnom a piszkos fazekakat meg serpenyőket. Nem kérnétek helyettem valamit? Kérek. – Eltöprengett, és közben elnyomta magában a csábító szirénhangokat, amelyek Lorenzo Cavalleriről susogtak neki. – Hm, nem is tudom, világbékét és egy teli kád csokifagyit?

– Ez nem ér – makacskodott Lottie. – Saját magadnak kívánj valamit! Például azt, hogy maguktól legyenek elmosogatva ezek a serpenyők, és mire visszajössz, legyen mind tiszta. Gyere, mami!

Megint elkezdte húzni Sarah-t, aki most engedett. Félig mulatva, félig bosszankodva követte a gyerekeket a kertbe. Ha Lottie valamit a fejébe vesz, akkor megállíthatatlan. Neki pedig nem volt kedve vitatkozni vele. Ahhoz túlságosan kimelegedett, fáradt és éhes, állapította meg döbbenten. Mikor evett utoljára? Már nem is emlékezett.

De mindennél inkább szomorúságot érzett. Lorenzo olyan kedves volt hozzájuk, ő pedig ezt azzal hálálta meg, hogy úgy nekitámadt, mint egy elkényeztetett fruska. Pedig nem is rá volt dühös, hanem saját magára. Holnap pedig elutazik, és soha többé nem látja Lorenzót. Jéghidegen hasított a szívébe ez a gondolat.

Csodálkozva vette észre, hogy már sötétül az ég. Sokkal tovább maradt a konyhában, mint hitte. Közben megérkeztek a zenészek, akiket Hugh fogadott fel, és elkezdtek zenélni.

A kis Dino rohant feléjük, a leszálló sötétségben csak a fehér inge látszott.

– La lunal Esprimi un desiderio!

Sarah abba az irányba nézett, amerre Dino mutatott. Az újhold hajszálvékony ezüstsarlója ott lebegett a lilából indigókékké változó égen.

– Hunyd be a szemedet! – parancsolt Lottie az anyjára. – Háromszor megforgatlak, és utána kívánj valamit!

A gyerekek kacagásától kísérve Sarah perdült-fordult, a föld hol emelkedett, hol süllyedt alatta.

– Jól van! – kiáltott Lottie. – Most nyisd ki a szemed, és kívánj valamit!

Sarah kinyitotta a szemét, de nem a holdat látta, mert annak háttal állt. Az a templom magasodott előtte, amelyről Lottie tegnap mesélt neki. A négy bejárati oszlop között hívogató fény világított.

Sarah zavartan nézett körül. Ekkor az oszlopok közül kivált egy sötét alak, és egy lépést tett a fény felé.

Lorenzo.

Sarah szíve meglódult, és a vér olyan hangosan zúgott a fülében, hogy nem hallotta tőle a kertből kiszűrődő zenét. Lottie Sarah kezébe csúsztatta a kezét.

– Mami, kívántál magadnak valamit?

– Hát… nem tudom. Talán.

Lottie a templom felé vonszolta az anyját. Dino is ment utánuk.

– Meglepetést tartogatunk neked.

Sarah érezte, hogy a pulzusa felgyorsul és a szája kiszárad, ahogy Lorenzóhoz közeledtek.

– Lottie, mi ez az egész? Remélem, nem mentél Lorenzo idegeire ezzel a…

– Nem, nem ment. Az én ötletem volt. – A férfi kinyújtott kézzel jött le a lépcsőn.

– Mi?

– A vacsora.

Gyöngéden előretuszkolta Sarah-t, aki felérve meglepetten felkiáltott. A kocka alakú épület falánál egy kőpad húzódott. Két végén díszes tartóban fehér gyertyák pislákoltak. Középen ezüst pezsgősvödör állt, mellette régimódi piknikkosár.

Sarah csodálkozva nézett Lorenzóra, de a férfi tekintete kifürkészhetetlen volt. Még mindig kéz a kézben álltak, és elektromos áram futkorászott az ujjaik között. Sarah kiszabadította a kezét, és saját magába kapaszkodott.

– Nem tudom, mit mondjak – suttogta.

– Mondd azt, hogy tetszik neked! – visította Lottie tapsikolva. Ők is felértek Dinóval a lépcső tetejére, és örömtől ragyogó szemmel néztek rá.

– Ez csodaszép – mondta Sarah. – De nem értem, hogy miért.

Lorenzo a szavába vágott. A gyerekekhez fordult, és odaadott nekik valamit.

– Grazié mille, bambim. Ne felejtsétek el, hogy mit ígértetek nekem! Lottie, te menj egyenesen a nagymamádhoz!

– Si! – kiabálták egyszerre, és nevetve szaladtak le a lépcsőn.

Sarah addig nézett utánuk, amíg már nem látszott belőlük semmi. Ekkor érezte, hogy Lorenzo bűvös erővel vonzza a tekintetét. Szemében különös, szomorú kifejezést látott, ami könnyekig meghatotta.

– Nem értem – ismételte meg.

– Szeretnék bocsánatot kérni tőled azért, amit előzőleg mondtam. Nem úgy értettem, hogy nem tudsz gondoskodni magadról, csak mindig másokat részesítesz előnyben.

– Nem érdekes. Nekem jó így.

– Ma már ettél?

7. FEJEZET

– N-nem, de…

– Esattamente. – Lorenzo fölemelte a piknikkosár fedelét. – Mindig másokkal törődsz. – Leült, és kivett egy dobozt a kosárból. – Főzöl rájuk. Kitakarítasz utánuk. A testi biztonságodat veszélyezteted értük, amikor karbantartod a házukat. Csak azt szeretném tudni… – kinyitotta a dobozt, és kivett egy osztrigát meg egy rövid, tompa kést –, hogy veled ki törődik.

A hangja nagyon nyugodt, nagyon gyöngéd volt. Sarah elbűvölten figyelte erős kezének mozdulatait.

– Velem nem kell törődnie senkinek. Tényleg nem. Én mindig független voltam. Utálom, ha megmondják nekem, hogy mit csináljak.

– Ülj le!

Sarah egyet lépett előre, és leült. Lorenzo futólag elmosolyodott, mire a lány fölnevetett.

– Na jó, többnyire utálom. Ma viszont fáradt vagyok a vitához.

Lorenzo két pohárba gyöngyöző pezsgőt töltött, és az egyiket odanyújtotta Sarah-nak.

– Még szerencse! – mondta. – Bár nem csodálkozom, hiszen mindent teljesen egyedül bonyolítottál. Nem könnyű ennyi felelősséget magadra venni.

– Megszoktam. Amint mondtam, Lottie apja nem sok vizet zavart.

– Tudom. De nekem az a benyomásom, hogy te már sokkal régebben hordod a válladon a felelősséget.

A kinti sötétség Sarah szívéig hatolt. Honnan tudja ezt?

Nagyot kortyolt a pezsgőből. Nem akart Lorenzóra nézni. Félt, hogy a férfi olvasna a szeméből.

Lorenzo megfogott egy osztrigát, a kést betolta a héjak közé, megfordította, és kinyitotta a kagylót. Aztán odaadta Sarah-nak a fél kagylót a világos osztrigahússal.

– Nem is tudom – tétovázott Sarah. – Lehet, hogy nevetséges, de még sosem ettem osztrigát.

– Nagyon védett életet éltél, Miss Halliday – mondta fejcsóválva Lorenzo. – Se Sikoltozó orgazmus, se osztriga. Hiányos nevelésben részesültél. -

Sarah szája elé tartotta az osztrigát. – Vedd a szádba – tanácsolta és hagyd ott! Ne rágd, csak ízlelgesd!

Sarah úgy tett, ahogy a férfi mondta. Ismeretlen íz robbant szét a szájában. Hűvös volt, síkos és sós. Benne pedig mindjárt ezután forró vágy lángolt föl, részben az érzéki íztől, részben Lorenzo tekintetének melegétől.

– Most nyeld le! – parancsolt rá szelíden a férfi.

Jaj, nekem! Segítség!

– Ízlett?

– Igen – lehelte Sarah alig hallhatóan. – Nagyon.

Lorenzo kivett a dobozból egy másikat, és kinyitotta.

– No és Sarah Halliday, mitől van ez a nagy felelősségérzeted?

Sarah-t váratlanul érte a kérdés.

– Nem tudom. Az apám…

Elhallgatott. Ettől a kimondott szótól hirtelen észre tért. Az esküvői hercehurca végtelenül kimerítette. A pezsgő, a gyertyák, a meleg és Lorenzo szelíd tekintete nagy csáberővel hatott rá. De ha most nem vigyáz, és elmondja neki az egész élettörténetét, halálra fogja untatni a férfit.

– Mi volt az apáddal? Mesélj róla!

– Hosszú történet. Hosszú és érdektelen.

– Azt szeretném én magam megítélni.

– Hidd el! Mások családi drámája mindig unalmas. És mindig hasonló témák körül forognak.

– Mik azok a témák? – Lorenzo megforgatta a következő osztrigában a kést.

– Bűntudat, megbánás, veszteség…

Sarah elnémult, amikor Lorenzo a szájához nyújtotta az osztrigát. Újra kinyitotta a száját. A férfit elöntötte a gyönyör, ahogy a behunyt szemű lányt figyelte, aki teljesen átadta magát az élvezetnek. Teletöltötte Sarah poharát, közben csörrenve hozzáütközött az üveg. Meglepődve vette észre, hogy reszket a keze. Szedd össze magad, itt a nagy alkalom! – figyelmeztette magát.

– Szeretted őt?

– Igen – felelt a lány halkan.

– Akkor mi köze ehhez a bűntudatnak és a megbánásnak? – kérdezte Lorenzo, remélve, hogy a kérdése elfogulatlanul hangzik. Nem akarta a lányt sürgetni, nehogy fenyegetve érezze magát.

– Biztosan nem mutattam ki neki eléggé. Többet kellett volna tennem.

Lorenzo nagyot kortyolt a pezsgőből.

– Hány éves voltál, amikor meghalt?

Sarah lehorgasztotta a fejét. Fürtjei eltakarták az arcát. A gyertya fényében a haja bronzként csillogott.

– Öt.

– Mint most Lottie. – Lorenzo szíve összeszorult.

– Igen – suttogta Sarah.

Lorenzo óvatosan letette a poharát, és kisimította a lány haját az arcából.

– Az nagy teher egy kislánynak. Miért gondolod, hogy többet kellett volna tenned?

– Az apám öngyilkos lett.

– De miért? – tolult a férfi szájára akaratlanul a kérdés. Eközben ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy a lány arcát átfogja, és lecsókolja a homlokáról a gondterhelt ráncokat és a szeme alól a sötét karikákat. Mégis legyűrte ezt a vágyat. Rá kell vennie Sarah-t, hogy tovább beszéljen, mert akkor előbb- utóbb megemlíti talán a könyvet is.

– Ha én többet… nem tudom… ha többet… akkor talán nem követte volna el. Megírta azt a könyvet, amely úgyszólván az életműve volt. Nekem ajánlotta. És az ajánlásba azt írta, hogy én adtam értelmet az életének. – Sarah keserűen fölnevetett. – Nem sokkal ezután biztosan megváltoztatta a véleményét.

Lorenzo szinte kővé dermedt. Tudom, kellett volna mondania. Ismerem a könyvet. De Sarah fájdalmának és oktalan bűntudatának láttán ezt már nem tartotta fontosnak. Már nem számított senki más, csak Sarah.

Megcsóválta a fejét.

– Ne hibáztasd magad a haláláért! – mondta. – Felnőtt ember volt. Talán sosem fogjuk megtudni, miért vált meg az életétől. Számára ez volt az egyetlen kiút. Es ha már összecsapnak az ember feje fölött a hullámok, nem gondol a tettei következményére.

Sarah eltűnődött.

– Bárcsak hinni tudnék neked!

A hangja furcsán tompa volt, de a szeméből sütött a bánat, és Lorenzo látta, hogy szívének legsötétebb titkára tapintott. Valahol itt lehet a kulcsa annak, hogy ki ez a lány. És semmire sem vágyott jobban, mint hogy ezt a kulcsot megtalálja.

– Teljesen rendjén van, ha dühös vagy, Sarah.

A lány a padon ültében felhúzta a térdét, és fejét ráhajtotta.

– Nincs rendjén – ellenkezett. – Kevés időt töltöttünk egymással. És az nem helyes, ha azt a kevés emléket, ami megmaradt nekem, haraggal rontom el. Az borzasztó.

– Nem, az egészen természetes. Ez is az egyik oka annak, hogy bűntudatot érzel, igaz? Az, hogy nem magadnak teszel szemrehányást, hanem neki.

Sarah bólintott.

– Kicsit. Később, amikor az anyám feleségül ment Guyhoz, mindig azt kívántam, hogy bárcsak ő lenne az apám. Ő úgy viselkedett, ahogy egy igazi apának viselkednie kell. Mindig jókedvű volt, és Angelicát a kis hercegnőjének hívta. Én azonban teljesen más voltam, mint a nyílt és vidám Angelica. Én félénk voltam, és visszahúzódó.

– Te az ő lánya voltál. Ő olyannak szeretett téged, amilyen vagy.

Sarah összevont szemöldökkel nézett rá. Lorenzo attól félt, hogy szavaiból kiérezte a szánalmat, amelyet pedig igyekezett elrejteni.

– Kevés voltam neki – mondta Sarah.

Lorenzo sóhajtva előrehajolt, és kivett egy tányért, amelyen egy szelet esküvői torta volt.

– A gyerekek nem felelősek a szüleik boldogságáért. Ezt tudod jól. Vagy Lottie hibája, hogy az apja nem maradt veletek?

– Nem, az is az én hibám. – Sarah megpróbált nevetni. – Istenem, miket beszélek összevissza! Olyan buta vagyok. Együk meg végre Gennaro tortáját, és beszéljünk másról!

Miközben ezt mondta, egy magányos könnycsepp buggyant ki a szeméből. Lorenzo a keze közé fogta az arcát, és letörölte a sós gyöngyöt.

– Megesszük a tortát – ígérte. – De csak akkor váltunk témát, ha már tisztáztunk egyet, s mást. – Érezte, hogy Sarah reszket. – Először is nem a te hibád, hogy Lottie apja nem maradt veletek. Még csak nem is az ő hibája. Inkább a balszerencséje.

Sarah lehunyta a szemét, hogy eltakarja a fájdalmát. Lorenzo tiltakozásra várt, de másodpercek teltek el válasz nélkül.

– Másodszor – folytatta alig hallhatóan –, te nem vagy buta. Te a legbonyolultabb és legérdekesebb ember vagy mindenki közül, akivel életemben találkoztam. – Egy falat tortát felszúrt a villára, és megetette Sarah-t. Tekintetük találkozott, és foglyul ejtette egymást.

A távolból halk zeneszó hallatszott. Az esti szürkület éjszakába hajlott. Kellemes csönd telepedett a templomra. Lorenzo hallotta Sarah lélegzetvételét, érezte, ahogy keble csábítóan emelkedik és süllyed.

Rendkívül csábító. Sürgősen valami másra kellett gondolnia.

– Sarah – mormogta tűnődőén. – Szép név.

Sarah szomorúan mosolygott.

– Nem olyan szép, mint az Angelica.

– Más. Az édesapád nevezett el így?

– Nem, az anyám – felelt álmosan. – Az Angelica név is tőle származik. Szereti az angyalokat.

Lorenzónak különös érzés szorította el a torkát.

– Seraphina – suttogta.

Sarah bólintott. A gyertyafény megvilágította a gödröcskéket az arcán, amikor elmosolyodott.

– Az nem illik hozzám. Nem felelnék meg a várakozásoknak. Én sokkal inkább Sarah vagyok.

Lorenzo félretette a villát, és úgy ült, hogy Sarah a vállára hajthassa a fejét. Amikor gyöngéden elkezdte simogatni a haját, a lány nem ellenkezett, csak felsóhajtott.

Teltek-múltak a percek, a végtelenségbe nyúltak. A könnyű szellőtől a gyertyák viasza a kőpadlóra csöpögött. Elhallgatott a zene, és most már nem volt más, csak Sarah lélegzetvétele, lágy haja, meleg, szappanillatú teste. Lorenzo időnként megsimogatta a haját. Nem számított, hogy elaludt. Csak az volt a fontos, hogy megérintse.

Lorenzo az íróasztalánál ült. A Tölgyek és ciprusok egy példánya feküdt előtte. Homlokát ráncolva kinyitotta. Az első oldalakat átlapozta, amíg az ajánlásra nem bukkant.

Seraphinának, boldogságomnak és reménységemnek, életem értelmének.

Sóhajtva ejtette vissza a könyvet az asztalra, és fölállt. Lassacskán megértette, hogy jutott Sarah arra a képtelen gondolatra, hogy csalódást okozott az apjának. De miért hiszi azt, hogy neki nem jár a feltétlen szeretet, hogy neki mindent ki kell érdemelnie?

Az ablakhoz lépett, és kinézett. Lottie és Dino a kavicsos felhajtó végénél a fűben ült. Lupo kissé távolabb heverészett, onnan figyelte, ahogy egy üres kartondobozba kavicsokat dobálnak kedvetlenül. Meglehetősen letörtnek látszottak. Lottie arcán elmaszatolt könnyeket fedezett föl.

A kislány megint eldobott egy kavicsot. Ezúttal dühösebben, olyan erővel, hogy a kavics nekipattant az ablaknak, amely mögött Lorenzo állt. Lottie ijedten a szája elé kapta a kezét, Dino pedig fölállt, és maga után húzta. Mindketten eliszkoltak.

Lorenzo mosolyogva megfordult. Megnyomta a távkapcsolót. A nyomasztó csendet csodálatos zene törte meg. Ezzel a zeneszerzővel már többször dolgozott együtt. Antonio Agostino az elsők közé tartozott, akinek beszélt a filmterveiről. Megszerezte neki a Tölgyek és ciprusok egy példányát is, és Agostino erre komponálta ezt a zenét. Lorenzónak csak be kellett hunynia a szemét, s újra ott találta magát Oxfordshire-ben, azon a meleg júliusi estén, és Sarah-t látta a búzatábla közepén. A haja úgy ragyogott, mint az olvadt arany.

Kopogtatás ragadta ki álmodozásából.

– Entrate! – kiáltotta a szándékoltnál nyersebben.

Egy pillanatig nem történt semmi, majd lassan kinyílt az ajtó. Dino betolta a bűntudatos tekintetű Lottie-t. Lupo követte őket.

– Bocsánatot kérek a kavics miatt – mondta Lottie. – Mi dispiace. – Remegett az álla, látszott, hogy csak üggyel-bajjal tartja vissza a sírást.

– Nem történt semmi – felelte Lorenzo barátságosan, és egyszer csak gombócot érzett a torkában. – Egyre jobban beszélsz olaszul. Dino tanít?

A kislány bólintott, majd megeredtek a könnyei. Lorenzo tehetetlenül nézte a gyerek bánatát.

– Mi a baj? – kérdezte gyöngéden, amikor látta, hogy Dino átkarolja Lottie vállát. Tanulhatnék tőle, gondolta Lorenzo. Dino természetes részvéte sokkal többet ér, mint az ő szánalmas kísérletei, hogy egy nőt megvigasztaljon.

– Nem akarok hazamenni! – zokogott Lottie. – Utálom Londont, és azokat a buta lányokat az osztályomban. Mindig csak babáznak, és csúnyán beszélnek. Megkérdeztem mamit, hogy mikor jövünk megint ide, de azt mondta, hogy talán soha többé, pedig Dino a legjobb barátom, és nem tudom, hogy fogom-e még látni valaha, mert olyan messze lakunk egymástól, és…

– Sss… – hallgattatta el Lorenzo, mert jobb nem jutott eszébe. – Gyere! – mondta, amikor a pillantása az íróasztalán álló naprendszermodellre esett.

– Mi ez? – kérdezte Lottie pár tétova lépés után. – A hold?

– A nagy arany gömb középen, az a nap – magyarázta Lorenzo. – Az a kicsi fehér a hold, és mellette, amin az a sok furcsa alakzat van, az a föld.

– Hű! – kiáltott Lottie elragadtatottan.

Lorenzo megforgatta a kis földgömböt.

– Nézd, itt van Olaszország. Itt pedig… – mutatta följebb – itt van Anglia. Egyáltalán nincs messze. Legalábbis ahhoz képest, hogy… – Megforgatta a gömböt, aztán a gyerekeket figyelte, akik ámuldozva nézték, ahogy a saját tengelye körül forgó föld és a körülötte keringő hold együtt kering a nap körül.

– Lottie?

Lorenzo fölnézett. Sarah állt az ajtóban. Haját szoros lófarokba fogta, és kifakult zöld pólót viselt, hozzá rövid farmerszoknyát, ami gyönyörűen kiemelte barnára sült lábának szépségét.

Lottie meg sem fordult.

– Tessék! – mondta mogorván.

– Légy szíves, gyere, és moss kezet! – mondta kedvesen az anyja.

Lottie még nem mozdult meg.

– Köszönöm, hogy megmutattad – nézett fel komolyan Lorenzóra, aztán merev léptekkel elhaladt az anyja mellett, és kiment az ajtón. Dino árnyékként követte.

– Lorenzo, ami tegnap este történt… – fogott hozzá feszengve Sarah. – Ne haragudj, hogy a családi történeteimmel untattalak, aztán még ráadásul el is aludtam. Nem tudom, mivel magyarázzam.

– A rendkívüli fáradtsággal, gondolom – válaszolta Lorenzo. – Egész nap keményen dolgoztál. Nincs rá okod, hogy mentegetőzz.

Sarah lehajtotta a fejét, de így is látni lehetett, hogy elpirul.

– De te vittél ágyba, és…

– Si – felelt a férfi a lehető legközömbösebb hangon. – Nagyon örültem, hogy tehetek érted valamit, anélkül hogy tiltakoznál.

– Köszönöm – mondta zavartan Sarah. – Remélem, hogy a gyerekek nem zavartak nagyon – váltott gyorsan témát.

– Nem. – Hogyhogy nem tűnt föl neki eddig, hogy milyen szép ennek a nőnek a lába? Most viszont képtelen volt másra gondolni.

– Akkor jó – sóhajtott Sarah. – Lottie szörnyen mérges rám.

– Mert azt mondtad neki, hogy nem láthatja többé Dinót.

Sarah fölkapta a fejét erre a vádló hangra.

– Nem szeretek a gyerekben irreális várakozásokat ébreszteni. Elég valószínűtlen, hogy még egyszer idejövünk. Angelica már nem lelkesedik a parasztházért. Ki tudja, hogy egyáltalán meg akarják-e tartani Hugh-val. És ha igen, akkor is drága a repülés, főleg iskolai szünidőben. Most Guy fizette ki nekünk, de különben egy brightoni kirándulás a legtöbb, amit megengedhetek magamnak.

Lorenzo elgondolkodva nézett rá.

– Ugye, Lottie nem nagyon szereti az iskolát?

Ez a kérdés készületlenül érte Sarah-t. Lorenzo mondhatta volna azt is, hogy mégsem olyan lehetetlen a visszatérés, hogy szeretné viszontlátni.

– Ezt honnan tudod?

– Tőle magától.

– Sajnos nincs más választásunk.

Lorenzo kicsit hallgatott, majd így szólt:

– Szeretnék neked egy ajánlatot tenni.

Sarah úgy érezte, hogy megáll az idő.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy megkérlek rá, hogy maradj. Neked munka kell, nekem meg…

– Nem – szólt közbe Sarah. – Nem, ezt ne csináld!

– Mit?

– Hogy megint meg akarsz menteni. Tudom, hogy csak segíteni akarsz, de…

– Túl jó véleménnyel vagy rólam — felelt a férfi gúnyosan. – Tulajdonképpen én vagyok az, aki segítségre szorul. Ez a palazzo nagy nekem, és kellene valaki, aki vezetné a házat. Szükséged van a pénzre, szereted Olaszországot, és Lottie is jól érzi magát itt. Tisztán üzleti ajánlatot teszek.

A hangja nyugodt volt, és tárgyilagos, s Sarah a meglepetéstől dermedten hallgatta.

– Van egy tervem, amelyet szeretnék megvalósítani – folytatta Lorenzo, egy régi, elnyűtt könyvet forgatva a kezében. – Most elég kényes szakaszba érkeztem, de mindenképp meg akarom csinálni ezt a filmet. Találkoznom kell producerekkel, szponzorokkal, színészekkel meg különböző stúdiókkal. Ezért szeretném, ha lenne valaki a palazzóban, aki egy tisztességes kávét meg tud főzni.

– Nem tudom, mit mondjak – hebegte Sarah. Még a saját fülében is idegennek tűnt a hangja. – Kissé váratlanul ért az ajánlatod.

Lorenzo bólintott.

– Persze. Gondolkozz el rajta! Beszélj Lottie-val! – Megfordult, fölemelt egy paksamétát az íróasztalról, és homlokát ráncolva belelapozott. – Egyébként többnyire alig fogjuk látni egymást.

Sarah azonnal megértette az üzenetet: most munkáról van szó. Nem lesznek szenvedélyes csókok a konyhában, és éjszaka elsuttogott vallomások. Vége a nyaralásnak, épp ideje visszatérni a valóság talajára.

A valóság London és Rupert meg Júlia. Meg az ő pinduri lakásuk és a ronda narancssárga szőnyeg, amelyet nincs pénze lecserélni. Meg a kert, ahová sosem süt be a nap. Meg a kajtatás egy új állás után. Vajon ki fog törődni Lottie-val, ha neki a legközelebbi szünidőben dolgoznia kell?

A valóság egy rakás megoldatlan probléma. Lorenzo ezüsttálcán kínálja neki a kiutat. Közte és a gondok megoldása között nem áll semmi más, csak az ő büszkesége. És mivel arra sincs elég pénze, hogy a lányának új cipőt vegyen, a büszkeség olyan luxus, amelyet nem engedhet meg magának.

– Köszönöm – mondta ünnepélyesen. – Akkor szívesen itt maradnánk.

Miután a családja elutazott, Sarah nagyon kényelmetlenül érezte magát a palazzóban. A régi ház ezekben a hosszú, forró napokban igen csöndes volt. Mintha azt kérdezné minden szoba, hogy ki ő, és mit keres itt.

Vele ellentétben Lottie-nak nem kellett ideszoknia, sőt a félénk kislányból vidám, csillogó szemű, rózsás arcú erdei tündér lett. Lottie legnagyobb boldogsága a szobája volt, amelyet Lorenzótól kapott. Ez egy szép, világos szoba volt a folyosó végén. Mennyezetére a csillagos eget festették, közepén egy ezüst félholddal.

Ám miközben Lottie egyre inkább kivirult, Sarah szellemként közlekedett a házban. A jövőnek már nem volt helye a gondolataiban. A következő étkezésnél tovább nem nézett előre. Talán ez is hozzátartozott a palazzo varázsához, hogy semmi sem emlékeztette arra az életre, melyet hátrahagyott. A gondok, amelyek Londonban szüntelenül foglalkoztatták, itt olyan távolinak látszottak, mintha fordítva nézne egy távcsőbe.

Épp ennek a távolságnak a jóvoltából sokkal tisztábban látta a régi életét. Ahogy a napokból hetek lettek, egyre ritkábban gondolt Rupertre, és ha mégis, akkor egyre növekvő haraggal és megvetéssel. Lassan már nem értette, hogy is hihette azt, hogy szereti. Az igaz, hogy tőle kapta Lottie-t, amiért örökre hálás is lesz neki. De különben nem sokat kapott tőle. És ezt nem anyagi szempontból értette. Az, hogy sosem vett neki virágot vagy ékszert, nem érdekelte, de most, hogy esténként együtt vacsoráztak Lorenzóval egy nagy asztalnál, rádöbbent, mennyire hiányzott neki a közös étkezés és a beszélgetés.

Mindenesetre volt közöttük egy hallgatólagos megállapodás, hogy személyes dolgokról nem beszélgetnek. Nem ismétlődött meg az az éjszaka, amikor kiöntötte a lelkét a férfinak.

Néha csak Dinóval és Lottie-val vacsorázott. Utána tálcán vitte be az ételt Lorenzónak, aki az íróasztalánál ült, telefonált, vagy úgy elmerült a munkájában, hogy megfeledkezett az időről. Olyankor kecses párducként kinyújtóztatta a testét, amitől Sarah-nak megdobbant a szíve. Ugyanakkor látta a férfi arcán a fáradtság redőit és szeme alatt a sötét karikákat. Ezekben az ellenőrizetlen pillanatokban a tekintetéből csak úgy sütött a sok érzelem, amelyet különben kifejezéstelen maszk mögé rejtett.

Egy este Sarah épp lefektette Lottie-t, amikor a konyhában megcsörrent a telefon. Ebben nem volt semmi szokatlan, Sarah általában megvárta, hogy Lorenzo a dolgozószobájában fölvegye a kagylót. De ezúttal meghallotta bársonyos hangját, mert a másik vonalon beszélt.

Ezért fölvette a kagylót.

– Halló? – Te jó ég, gondolta, mit csinálok én? Hiszen nem is tudok olaszul!

– Halló, ki beszél? – kérdezte egy hang angolul ugyan, de félreismerhetetlen olasz kiejtéssel.

– Sarah vagyok, Signor Cavalleri házvezetőnője.

– Bene. Ezt örömmel hallom, Sarah. Szerencse, hogy Lorenzo észre tért, és végre fogadott valakit, aki a háztartással törődik. És vele. Idehívná?

Sarah önkéntelenül erősebben szorította a hallgatót, amikor rájött, hogy ki a hang tulajdonosa. Elvégre nem mindennap telefonál egy hollywoodi sztárral.

– Sajnos a másik készüléken beszél. Ön az, Signora de Luca? Megmondom neki, hogy hívja vissza, ha… – Elhallgatott. Lorenzo állt az ajtóban, arcán a kifejezéstelen maszkkal. – Várjon, már… – Lorenzo megrázta a fejét, de későn, mert ő már kimondta: – itt van. Pillanat. – Átnyújtotta a férfinak a kagylót. – Bocsánat – suttogta, amikor a férfi odament, és beleszólt a telefonba.

– Ciao – mondta tompán, hátat fordítva Sarah-nak.

Sarah kibotorkált. Lehunyt szemmel húzta végig kezét az illatozó levendulabokrokon, és közben Lorenzo dallamos hangjára figyelt. De nem értett egy szót sem.

Nem csoda, hogy a hangja olyan lágy és szelíd, hiszen Tiával beszél, gondolta. Nyilván még mindig bolondul érte, mint a föld férfilakosságának a fele. Egy szót megértett, amelyet Lorenzo többször is megismételt: Venezia. Talán abban reménykedik, hogy egy velencei kirándulással még jóvátesznek mindent.

Emésztő féltékenység lobbant fel a szívében. Gyors léptekkel olyan messzire ment a háztól, hogy már ne hallja Lorenzo hangját. A fű puha volt a lába alatt. Lenézett. A lábujján még mindig ugyanaz a világoszöld körömlakk volt, mint három hete, amikor Lorenzo meghívta Gennaro vendéglőjébe. A férfi akkor úgy beszélgetett vele, mintha igazán érdekelné, amit mond. Magáról, Lottie-ról, az apjáról…

Mi lenne, ha Tia de Luca visszatérne hozzá? Természetesen ő csak örülne neki, beszélte be magának. Talán akkor eltűnne az az üres kifejezés a szeméből. És nem dolgozna többé napi tizennégy órát, hogy kibírja a magányosságot.

O aztán igazán jól ismeri a magányt, és nem kívánja senkinek. Lorenzo megérdemli, hogy boldog legyen.

Csodálkozott, amikor föltekintve meglátta, hogy hová vitte a lába. A templom előtt állt, amelyet a lemenő nap utolsó sugarai meghitt fénnyel világítottak meg.

Mióta Lorenzo megtette üzleti ajánlatát, Sarah többé nem mert arra az estére gondolni, amikor a kőpadon piknikeztek.

– Hát itt vagy!

Hevesen megfordult. Lorenzo jött felé, egyik kezében egy palack borral, a másikban két pohárral. Fáradtnak, törődöttnek látszott, nem éppen olyan férfinak, aki romantikus randevút beszélt meg a volt feleségével.

Sarah megborzongott.

– Igen. – Sajnálta, hogy nem mosott hajat, és megint a rózsaszín pólója volt rajta. Lelki szemei előtt megjelent Tia de Luca a selyemtunikájában, ahogy az a fénykép mutatta a képes lapban, milyen különleges, milyen érzéki és csábos volt rajta!

Lorenzo letette a poharakat a kőpadra. Sarah azonban nem ült le, hanem karját védekezőn maga köré fonva az egyik oszlop mellé állt.

Lorenzo haja megnőtt. Amikor lehajolt, hogy kinyissa az üveget, ősz hajszálak látszottak a halántékán. A lánynak összeszorult a szíve.

– Lottie már alszik?

– Igen, végre. – Elvette a poharat, és gyorsan folytatta, nehogy a férfi észrevegye az idegességét: – Egész nap csak a közös tervükről beszélt, amelyet Dinóval eszeltek ki. Szeretnének egyszer sátorban aludni a kertben. Alfredo olyasmit ígért nekik, hogy éjfélkor fagylaltot szolgál fel, reggelire pedig virslit sütnek. Be nem állt a kis szája. Fárasztó volt hallgatni.

Lorenzo kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– És megengedted neki?

– Azt mondtam, hogy megkérdezlek téged. Elvégre tiéd a kert. Ja, és a vendégek névsorában természetesen Lupo is szerepel.

– Hagyom magam rábeszélni – felelt Lorenzo. – Az igaz, hogy nem egészen önzetlenül. Cserében szeretnék kérni tőled valamit.

Jajj istenem, futott át Sarah fején, most azt fogja mondani, hogy hétvégén csomagoljak össze. A torkában dobogott a szíve.

– Rendben – mondta –, de menjünk vissza a házba! Nem szeretnék távol maradni Lottie-tól. Hátha felébred. – Ő pedig hátha elsírná magát, és ott könnyebben talál ürügyet, hogy a szobájába meneküljön.

Hallgatagon értek a ház elé. Lorenzo letette a poharakat egy kopott kis fémasztalra. Sarah bement Lottie-hoz.

– Minden rendben? – kérdezte Lorenzo, amikor Sarah visszajött a kertbe.

– Alszik – felelte Sarah, és leült az egyik székre.

Lehetnénk akár egy pár is, gondolta Lorenzo fájdalmasan, amelyik a gyerekéről beszélget.

– Bene – mondta. – Szeretnélek megkérni valamire. De ígérd meg, hogy ha nem akarod, akkor nemet mondasz! Az előbb Tia telefonált – kezdte el óvatosan.

– Tudom.

Lorenzo jobban el volt foglalva magával, semhogy észrevegye Sarah hangjában a szenvedést.

– Azért telefonált, hogy emlékeztessen a velencei filmfesztiválra. Most lesz a Keringés a nap körül bemutatója, és Tia biztosra akar menni, hogy jelen legyek az ő nagy diadalánál.

– Az ő diadalánál?

Lorenzo sóhajtott.

– Ez médiaesemény lesz. A sajtó árgus szemmel fogja figyelni Ricardot és Tiát, meg hogy én hogy viselkedem, amikor látom őket. Szinte senkit sem fog érdekelni a film. Egy-nulla Tia javára. Viszont kicsit elvenne a dolog éléből, ha én is női kísérettel jelennék meg a fesztiválon. – Ivott egy kortyot, aztán visszatette az üveget az asztalra. – Dio, Sarah, elég ügyetlenül adtam ezt elő, mi?

– Azt kívánod, hogy kísérjelek el a filmfesztiválra?

– Si. Tudom, milyen mesteri fokon tudsz nemet mondani, és eszem ágában sincs, hogy kihasználjalak. Az egész olyan gyors és fájdalommentes lesz, amilyen csak lehet.

– Oké, szívesen elkísérlek.

– Ez könnyebb volt, mint hittem.

Sarah nagyot kortyolt a borból.

– Rupertnek csak jót tesz, ha a velencei fesztiválon a vörös szőnyegen egy… olasz rendező karján lát, nem? – A vér az arcába szökött, mint mindig, ha hazudott. Márpedig az nagy hazugság volt, hogy Rupertet rángatta elő ürügyként! – Valószínűleg még mindig azt hiszi, hogy otthon ücsörgök a díványon, és töméntelen zsebkendőt meg kekszet fogyasztok el, hogy túltegyem magam rajta.

– Hát akkor bizony nagy meglepetés vár rá – mondta Lorenzo hűvösen. – Kétség sem fér hozzá, hogy látni fog téged. A sajtó nagyon rámenős ott. Kész vagy erre? Nem akarod még egyszer nyugodtan meggondolni?

Sarah megrázta a fejét, de Lorenzo szavaitól hideg borzongás futott végig a hátán. Mintha jeges kéz markolt volna a szívébe, amikor elképzelte a szenzációéhes fotósokat, amint fényképezőgépüket fegyverként szegezik neki.

– És te? Úgy értem nem vagyok éppen vörös szőnyegre való.

– Dehogynem, amiatt ne aggódj!

Sarah jóleső melegséget érzett, miközben Lorenzo a szemét legeltette rajta, az arcát nézte, majd egy pillanatra megállapodott a tekintete pólójának V alakú kivágásában.

– Miért is aggódnék? Ha vége lesz a mutatványnak, az egész világ valamennyi divatlapja az új házvezetőnő-divatot fogja dicsőíteni. Az újságírók tetemes összegeket fizetnek majd azért, hogy kifürkésszék egyedülálló stílusom titkait, és azt, hogy miképpen sikerül minden alkalommal gond nélkül elkészítenem utánozhatatlan lobonc frizurámat.

Lorenzo nevetett, de a tekintete komoly maradt.

– Lehet, hogy igazad van. Rupert nem győzi majd elég gyorsan letépni a gyűrűt annak a szegény másik nőnek az ujjáról.

8. FEJEZET

– Hát ez hihetetlen! Miért nem mondtad, hogy magánrepülőgéped van? – Sarah megállt a kis sugárhajtású gép előtt, és csodálkozva nézett körül.

Lorenzo mosolygott.

– Csak bérlem. Megígértem neked, hogy gyors és fájdalommentes lesz ez a velencei kiruccanás. Az biztos, hogy így a leggyorsabb.

– És a legfájdalommentesebb – nevetett Sarah, amikor az utaskísérő egy palack pezsgővel közeledett.

Lorenzo jót derült a lány viselkedésén. Sarah mindent izgatottan megnézegetett, és a szegény utaskísérőt szakadatlanul kérdésekkel nyaggatta. Tia biztosan kifogásolta volna a pezsgőt, hogy nem megfelelő márkájú, és a klímaberendezést, hogy kiszárítja a bőrét.

Végül Sarah ragyogó szemmel fordult újra hozzá:

– Lottie-nak és Dinónak nagyon tetszene ez.

– Akarsz nekik telefonálni?

– Hogy megzavarjam őket a sátorozásban? Nem, Lottie valószínűleg észre sem vette, hogy nem vagyok otthon. Olyan furcsa. Még sosem hagytam ott éjszakára. De örülök, hogy barátkozik. Végre kicsit függetlenedhet. Londonban nem volt erre alkalma.

Lorenzo kitöltötte a pezsgőt.

– És ettől a velencei kirándulástól eltekintve, nem bánod, hogy Olaszországban maradtál?

– Dehogy! – kiáltott Sarah nevetve, és elvette a poharat. – És ez a kirándulás sem megerőltető.

– A repülés a könnyebbik része. Akkor lesz majd nemulass, amikor a vérszomjas sajtóhiénák elé kerülsz.

Sarah szeméből eltűnt a nevetés, komolyan kérdezte:

– Tényleg olyan borzalmas lesz?

– A legrosszabbtól majd megvédelek.

Lorenzo századszor is eltűnődött magában, hogy nem követ-e el nagy hibát. Lopva megfigyelte Sarah-t, amikor a gép elindult a kifutópályán. Itália napja bájos szeplőket varázsolt az orrára, és arany szálakat a hajába. A szeméből teljesen eltűnt az az űzött kifejezés. És makulátlan bőre enyhe bronzszínben ragyogott. Még mindig maradt benne abból a félénkségből, amely már azon az estén a Rose and Crownban is feltűnt neki, de már nem ez kapott hangsúlyt, hanem a benne szunnyadó nyugodt érzékiség.

Fura módon épp ebben a változásban reménykedett, amikor arra kérte Sarah-t, hogy maradjon a palazzóban. Abban bízott, hogy a tekintetéből elmúlik a félelem, és nem ráncolja többé gondterhelten a homlokát, ha rájön, milyen szép és vonzó. Ahhoz azonban, hogy maradjon, neki meg kellett ígérnie, hogy távolságot tart tőle. Csak azt nem sejtette, hogy ez ilyen nehéz lesz.

Már a repülőgép is nagy hatást tett Sarah-ra, de a szálloda túlszárnyalta a képzeletét. Amikor kiszálltak a vaporettóból, Lorenzo magától értetődő természetességgel kézen fogta.

– A legtöbb fesztiválvendég a Lídón marad, de szerintem jobb minél távolabb lakni a médiacirkusztól. Ez a szálloda nagyon diszkrét.

Az előcsarnok félhomályában kellemesen hűvös volt. Lélegzetelállító pompájának leírásához Sarah-nak nem éppen a diszkrét szó jutott először eszébe. A falakon vastag aranykeretben sötét olajfestmények, a mennyezetről óriási csillárok függtek. Mindent a régi idők patinája vont be, és Sarah úgy érezte, mintha egy titkos ajtón belépett volna a régmúltba.

Egy hosszú folyosón követte Lorenzót, s szégyenkezve hallgatta elnyűtt papucsának csattogását a márványpadlón.

– Mikor kezdődik az előadás? – kérdezte, amikor a lift ajtaja becsukódott mögöttük.

– Hétkor – felelte kurtán Lorenzo.

– Jaj, addig még egy örökkévalóság van hátra! De legalább nyugodtan megnézhetem a várost.

Lorenzo szeme vidáman villant.

– Az nem valószínű.

Sarah a homlokát ráncolta.

– Előtte még el kell intéznünk valamit?

Lorenzo megállt az egyik szobaajtó előtt, és végighúzta a kulcskártyát a nyílásban.

– Nem nekünk kell – mondta szelíden. – Csak neked. Köszöntelek a hírességek világában.

Kinyitotta az ajtót, és Sarah-nak leesett az álla. A padlótól a mennyezetig tartó ablakokon át a Canale Grandéra látott. A gyér világítású folyosó után vakító fényesnek tűnt a szoba. A beözönlő napfényt még a sok tükör is visszaverte. De nem ezért maradt tátva a szája, hanem a három ruhaállvány miatt, amelyeken három teljes öltözéket látott a szivárvány minden színében pompázni.

Két karcsú nő állt az ablaknál, mintha a Vogue fényképésze állította volna oda őket. Beszélgetésüket félbeszakítva odamentek Sarah-hoz, és kíváncsian vizsgálgatták.

– Sarah, ők a divattanácsadóid, Natalia és Cristina. Ezeket a ruhákat különböző tervezők bocsátották a rendelkezésedre. A két hölgy segít neked kiválasztani azt, amelyikben ma este jól érzed magad.

– O… oké – dadogott Sarah, és kezet fogott a két nővel. – Ez nagyszerű.

– A következő órákban egy kozmetikusnő fog veled foglalkozni. Ha kiválasztottad a ruhát, akkor a smink és a frizura következik. Egyébként a hölgyeknek a lelkükre kötöttem, hogy semmit se erőltessenek rád, amit nem szeretsz.

A két nő udvariasan nevetett, amikor Lorenzo megfordult és elindult az ajtó felé. Úgy néztek Sarah-ra, mint a sziámi macskák Lottie egyik Disney- filmjében, akik, mihelyt Lorenzo elhagyja a szobát, neki fognak esni, hogy szőröstül-bőröstül felfalják.

– Hová mész? – kiáltott a férfi után Sarah.

– Még el kell mennem egy találkozóra. Bocsánat, de nem hagyhatom ki az alkalmat, hogy találkozzam néhány emberrel, ha már mindenki itt van a városban. Hatra érted jövök. – Ezzel elment.

Hogy lehet, gondolta Sarah három óra elteltével, az ágyon fekve és egy párnát az arcára nyomva, hogy értelmes nők önként vetik magukat alá ennek a kínzásnak?

Fojtottan felkiáltott, amikor a kozmetikusnő könyörtelenül újabb viaszcsíkot rántott le a lábáról. Már az is rém kellemetlen volt, hogy alsóneműig le kellett vetkőznie Natalia és Cristina előtt, de mióta a kozmetikusnő beállított a csapatával, a dolog szadista fordulatot vett. Az arcát már mindenféle kenceficével megdolgozták, a szemöldökét kitépkedték. Elég volt egy pillantást vetnie a tükörbe, hogy lássa, éppolyan megtört az arckifejezése, mint ahogy érzi magát.

– A lábak már elkészültek – fuvolázta a kozmetikusnő, és ujjait megtisztította a viaszmaradványoktól. – Következik a fazonigazítás.

– Nem! – kiáltotta Sarah, felült, és összehúzta magán a fürdőköpenyét. A kozmetikusnő olyan lesújtó pillantást vetett rá, mintha Sarah azt jelentette volna ki, hogy nem szokott fogat mosni.

– Oké – szipogott a nő. – Köröm?

Sarah végül is belátta, hogy sok igazság van a mondásban: a szépségért szenvedni kell. Amikor belebújt az alsóneműbe, melyet Natalia és Cristina készített oda neki, már elmúlt minden elfogódottsága, és a tükörképe elől sem tért ki.

Natalia és Cristina szinte szertartásos ünnepélyességgel segített neki, hogy fölvegye azt a ruhát, amelyet közösen választottak ki. Súlyos szaténból volt, a színe pedig a tejszínhabbal megbolondított érett málnára emlékeztetett. Egyszerű empire vonala kiemelte Sarah dekoltázsát, melyet mindkét nő magnificónak mondott.

Noha Sarah nem tartozott azok közé a nők közé, akik egy pár cipőtől eksztázisba jönnek, de a cseresznyepiros magas sarkú szandállal, amelynek hosszú pántját a bokán kellett megcsatolni, kivételt tett.

Leginkább azonban a fodrászok által véghezvitt varázslatnak örült. Egy illatos ápolószer segítségével megzabolázták makacs fürtjeit, amelyek most selymes hullámokban omlottak a vállára.

– Bella – sóhajtotta Natalia elégedetten. A többi jelenlévő áhítatosan egyetértett vele.

Amikor Sarah belenézett a tükörbe, a belsejét átjáró öröm valahogy kívül is meglátszott rajta. Most sem tartotta magát csinosnak, de úgy látta, hogy ma este közelebb van hozzá, mint valaha.

Kopogtak az ajtón, ezzel megtört a varázs. Mindenki fontoskodó sürgés-forgásba kezdett, Natalia és Cristina is elvégezte az utolsó simításokat, a ruháját itt-ott meghúzkodták, majd a többiekkel együtt elillantak a szomszéd szobába.

Ekkor kinyílt az ajtó, és ott állt Lorenzo.

Sarah-nak elállt a lélegzete. A férfin kifogástalan fekete öltöny és hozzá illő fekete ing volt, amelynek legfelső gombját nem gombolta be. Öltözékével egyszerre fejezett ki komolyságot és lázadást. Frissen borotválkozott, a haja még nedves volt a zuhanytól. De amikor Sarah belenézett a szemébe, csak egyvalamit látott: csalódottságot.

– Nagyon szép vagy – mondta Lorenzo mogorván, majd kényszeredetten elmosolyodott. – Igazán nagyon csinos.

Sarah fölvette a kis ezüst kézitáskáját.

– Indulhatunk?

Csodálatos módon sikerült a férfi mosolyát viszonoznia, nehogy észrevegye, hogy belülről meghalt egy kicsit.

Csinos… önmagához képest. De valójában nem eléggé.

Lorenzo követte Sarah-t a folyosón. Nem tudott betelni a málnaszínű szaténba bújtatott formás fenék látványával. Legalább ez nem változott, gondolta.

Sarah a designer ruhában, a magas sarkú szandálban, a tökéletes sminkkel igazán mesés látványt nyújtott. Csak teljesen megváltozott. Mintha egy pompásan illatozó rózsát leszakítanának a kertben, és a virágárus visszanyesegetné, beviaszozná, és celofánba tekerné.

Neki jobban tetszett a természetes szépség. És gyűlölte magát a képmutatásáért. A lifthez értek, az ajtó kinyílt, beléptek.

– A körmöd – mondta Lorenzo halkan. – Olyan a körmöd, amilyennek már rég szeretted volna.

Sarah kinyújtotta a kezét, és tűnődve nézegette formásra manikűrözött, rózsaszínre lakkozott és fehér végű körmét.

– Tudom. Végre igazi nő vagyok. Bárcsak láthatna most Lottie!

Igazi nő. Dio santol Lorenzo hirtelen látta maga előtt a lányt a konyhában, arcába hulló rakoncátlan fürtökkel, zöld pólójában kirajzolódott a melle, és mikor előrehajolt, hogy betegyen valamit a mosogatógépbe, akkor hosszú napbarnított lábában lehetett gyönyörködni. ízig-vérig nő volt. Igazi nő. Nem divatbaba!

Már várta őket a vízitaxi. Lassan leszállt az alkony. Ilyenkor változik Velence turistacsalogatóból a szerelmesek városává.

– Á, majdnem elfelejtettem: hoztam neked valamit.

Lorenzo kivett egy dobozt a zsebéből, és átnyújtotta. Sarah szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Ebben a pillanatban az ajakfény, az alapozó és a szempillafesték ellenére megint teljesen saját maga volt. Egyszerűen nem tudta eltitkolni az érzéseit, amikor a gyönyörű nyakláncot kivette a skatulyából. Vékony ezüstszálakból fonták, és apró, gyémánttal kirakott csillagok ragyogtak benne.

– Lorenzo… ez csodálatos! Sosem láttam még ennél szebb láncot! Biztosan azt akarod, hogy ezt viseljem?

– Szándékosan nem a szállodában, a divat komisszárok előtt adtam át neked, nehogy leszólják. De ha tetszik, vedd föl!

– Fölveszem. Natalia azt mondta, hogy nem maradt idejük az ékszer beszerzésére, valami biztonságtechnikai részletek miatt.

– Ne aggódj! – mondta Lorenzo. – Ezzel minden rendben van. – A ruhával ellentétben a nyakláncot nem kölcsönözte, hanem vette. Az agyára vörös köd szállt, és nem bírt magával, miután találkozott azzal a színésszel, akinek a főszerepet szánta a Francis Tate regényéből készülő filmjében.

– Segítesz föltenni?

Sarah fölemelte súlyos, bronzszínű haját, hogy a férfi hozzáférjen a nyakához. Lorenzo gyorsan bekapcsolta a láncot. Alig tudta megállni, hogy meg ne simogassa a selymes fürtöket, ne húzza magához a lány fejét, és ne szorítsa ajkát az ajkára.

– Jaj, Lorenzo, ez gyönyörű! Lottie odalenne érte. Most már egyáltalán nem bánom, ha lefényképeznek, mert akkor legalább ő is látja ezt a láncot! Nagyon-nagyon köszönöm.

– Igazán nincs mit – felelte a férfi alig hallhatóan, és gyorsan elfordította a fejét. A lagúna sötétkék csillogással tárult a szeme elé. Legalább addig sem látta a bársonyos bőrön a gyémánt csillagocskákat és a keblek halma közt nyugvó félholdat. Különben a fotósok igencsak árulkodó képeket készíthettek volna róla, amikor kiszáll a hajóból. – Mindjárt ott leszünk. A kikötőben kocsi vár ránk.

Sarah zavartan tekintett rá.

– Pedig nem hosszú az út.

– A hírességek sosem járnak gyalog.

A hajó kikötött. Lorenzo fölállt, és a kezét nyújtotta Sarah-nak. A lány szemében megint azt a régi, bizalmatlan kifejezést látta. A vágy, amelyet az előző pillanatban érzett, mardosó bűntudattá változott.

Odaveti az oroszlánok elé martalékul.

De már nem visszakozhat. Csak azért tehet valamit, hogy őt falják fel először.

Az egész olyan volt, mint egy bolondos álom, amelyben semminek nincs értelme, és a legvadabb dolgok is teljesen természetesek. Sarah a kamerák kereszttüzében hátradőlt a puha párnákon. Főleg az apró részletek vésődtek az emlékezetébe. Az ablak alatt, balra lent egy táblán ezt olvasta: Golyóálló üveg. A sofőr fehér kesztyűt viselt. Lorenzo arcán megrándult egy izom.

Hogyne, hiszen mindjárt meglátja a szeretett nőt egy másik férfi karján. Nem csoda, hogy a kínok kínját állja ki.

Sarah legszívesebben vigasztalón megfogta volna a kezét, és megmondta volna neki, hogy mennyire megérti. De már meg is állt az autó egy fehér épület előtt, amelyre annyi fényszóró vetült, hogy a holdról is biztosan látni lehetett.

Egy pillanatig nem történt semmi, aztán láthatatlan kezek kinyitották az ajtót Lorenzo oldalán. Miközben kiszállt, újra Sarah-hoz fordult:

– Ne haragudj!

Mellbevágó volt a tömeg harsogása. Lorenzo! – kiáltozták. De még hangosabban ezt kiáltották: Tia! Ricardo! A villanófények megvakították Sarah-t. Szerencsére Lorenzo átkarolta a vállát, ő pedig a férfi erős mellére hajtotta a fejét.

– Nézz föl az égre! – súgta Lorenzo a fülébe.

Sarah fölemelte a fejét, és a hold felé hunyorgott. Körülötte még hangosabb lett a zsivaj, de Lorenzo rászegezte a szemét, és így szólt halkan:

– A hold Lottie-ra is süt, és most mondja meg neki éppen, hogy milyen gyönyörű vagy. – Futólag elmosolyodott. – Főleg a körmöd.

Sarah nevetett. A fényszórók és vakuk elhomályosodtak a benne lobogó fényhez képest. Fejét fölemelve, kezét Lorenzóéba kulcsolva ment végig a vörös szőnyegen a bejáratig. Mellette biztonságban érezte magát. Aztán mégis a férfira nézett. A belső fény kihunyt, mintha elfújtak volna egy gyufát. Lorenzo arca megint kővé meredt.

A színház előcsarnoka sokkal csöndesebb volt. Itt is sok fotós és újságíró gyűlt össze. Tia és Ricardo épp a képekhez pózoltak. Egyszer csak senki sem volt már köztük és a híres pár között.

Sarah sem az újságokból, sem a közeli filmfelvételekből nem készülhetett föl rá, hogy Tia de Luca milyen lélegzetelállítóan szép a valóságban. Rádöbbent, hogy sem a designer ruha, sem a sminkművész és a fodrász nem varázsolhatja őt olyan széppé, hogy a nyomába éljen ennek a nőnek. Káprázatos volt a bőre, a szeme pedig a nyakát díszítő smaragdnál is tüzesebben ragyogott.

És határozottan terhes volt.

Jaj, ezt a részletet sikerült teljesen kiűzni a fejéből! Lorenzo kezének szorítása szinte fájdalmassá erősödött. Mindjárt ezután Sarah keserves csalódására a férfi elengedte a kezét.

– Ciao, Lorenzo! – Tia hangja lágyan zengő és buja volt.

Lorenzo bólintott.

– Tia, Ricardo!

Hűvös udvariassága már szinte gőgös volt. Sarah tudta, hogy minden kamera feléjük irányul, ezért igyekezett elleplezni a feszengését. Ez a játék nehezebb volt, mint hitte, de legalább a többiek profik benne.

– Nem mutatsz be minket egymásnak? – kérdezte Tia, elbűvölő mosolyt vetve Sarah-ra.

– Sarah, ez Tia, a volt feleségem, és Ricardo Marcello.

– Sarah? – kérdezte Tia. – Nem beszéltünk egymással telefonon? Maga Lorenzo házvezetőnője? – A mosolya még szélesebb, még derűsebb lett. – Hát ez remek! Hogy érzi magát itt? Ugye, milyen izgalmas?

És már perdült-fordult, hogy a következő pózt fölvegye a kamerák előtt. Sarah egészen aprónak érezte magát.

– Inkább az a szó jut eszembe, hogy valószerűtlen – felelte halkan.

Tia nevetett, és a fejét hátravetette, éppúgy mint azon a képen, amely Gennaro vendéglőjében a falon függött.

– Hát pedig nagyon is valódi az egész műsor, habár Lorenzónak ez sosem tetszett, igaz, mio caro? A fényképészek azt szeretnék, ha oda állnánk. Ha nincs kifogása ellene, jöjjön maga is, Sarah.

Sarah-nak ajkára fagyott a mosoly. Lorenzo keze ugyan lazán a vállán nyugodott, de különben mintha mérföldekre lett volna tőle.

– Eljössz holnap a sajtókonferenciára? – kérdezte Tia a vetítőterem felé menet.

– Nem – felelte Lorenzo, mire Tia döbbenten nézett rá.

– Lorenzo, egyszer már oda kell állnod a sajtó elé. Tudom, hogy lesznek kellemetlen kérdések, de hogyha …

– Nem rólad van szó, Tia – mondta Lorenzo hűvösen. – Sarah-nak van egy kislánya, miatta kell holnap hazamennünk.

Közben megérkeztek a névre szóló VIP-ülőhelyekhez. Tia egy pillanatra elhallgatott, majd epésen csak egy szót mondott olaszul, amelyet Sarah nem jól hallott:

– Ipocrita.

Miközben ezt mondta, szinte megcsúnyult az arca.

Ismét kigyúltak a lámpák, de a taps folytatódott. A megérdemeltnél sokkal hosszasabban. Lorenzo türelmetlenül fogadta a gratulációkat és vállveregetéseket. Amikor a taps végre gyengülni kezdett, Lorenzo megragadta Sarah kezét.

– Gyere, tűnjünk el innen!

Mielőtt Sarah bármit tehetett volna, megszólalt Tia:

– Ugye eljöttök az estélyre az Excelsiorba?

– Semmiképp – felelte Lorenzo komoran, és a kijárat felé húzta Sarah-t. – Oké – dörmögte, amikor elérték az előcsarnokot és az ott várakozó újságíró- siserahadat. – Emeld föl a fejedet, és mosolyogj, mintha az elmúlt két óra életed legkedvesebb élménye lett volna! Ne állj meg! Már vár minket az autó. Mindenki azt fogja hinni, hogy rém fontos dolgunk van.

A vakuvillanások újra záporoztak rájuk. Lorenzo szorosan fogta Sarah kezét, és hosszú léptekkel siettek végig a vörös szőnyegen.

Korai megjelenésüktől megbolydultak a rendészeti és a biztonsági erők. Lorenzo meglátta riadalmuk okát. Halk szitkozódás hagyta el a száját.

– Még nem jött meg az autó.

Sarah tágra nyílt szemmel nézett rá. A tömeg Lorenzo nevét kiabálta. Az újságírók kérdésekkel bombázták, közben egy hang túlkiáltotta a többit:

– Sarah! Nézzen ide, Sarah!

A cápáknak két óra elég volt, hogy kiderítsék a nevét, gondolta Lorenzo dühösen. Sarah már-már megfordult a hang irányába, a férfi azonban visszahúzta, karjába vonta, és száját a szájára szorította.

A tömeg felujjongott, és a villanófények meteoresőként zuhogtak rájuk. Lorenzo két keze közé fogta a lány arcát, úgy védte a kameráktól. Sarah viszonozta a csókját. Gyöngéden, tétován, majd olyan vadul, hogy a levegőt is kiszorította belőle.

Lorenzo utolsó erejével befejezte a csókot, és a lány válla fölött meglátta, ahogy az autó épp megáll a vörös szőnyeg végénél.

– Menjünk!

9. FEJEZET

Lorenzo arca nagyon borús volt, amikor a kocsiajtó becsapódott mögöttük.

– Ne haragudj, nem lett volna szabad ezt tennem.

Sarah összerezzent hangjának hidegségétől. Nekidőlt a puha párnának, és ujját még bizsergő ajkára tette.

– Dehogy haragszom, nincs semmi baj.

– Csak nem akartam, hogy a pimasz kérdéseikkel zavarba hozzanak. És nem hittem volna, hogy ilyen hamar kitalálják, ki vagy. Ha nincs interjú, legalább nem tudnak hosszú mesét kitalálni. Elhallgatott, és a szemét dörzsölte. – Nem lett volna szabad, hogy ennek kitegyelek.

Az autó megállt, de egyikük sem mozdult. A fülsiketítő zaj után jólesett a csend. Sarah lefelé nézett, és a táskája csatjával babrált.

– Nem kell megvédened – mondta halkan.

Lorenzo épp válaszolni akart, amikor kinyílt az ajtó. Hallgatva tették meg a pár lépést a várakozó vízitaxiig. Leszállt az éj a városra, ezüstösen csillogott a félhold. Sarah megborzongott.

– Hideg lett – mondta Lorenzo. Kibújt a zakójából, és Sarah vállára terítette.

A lány nyomban tiltakozott.

– Ne, tényleg nem fontos, igazán.

– Sarah, per piacere, engedd már, hogy tegyek érted valamit.

Ettől a kétségbeesett hangtól a lány meghatódott.

– Bocsáss meg! – suttogta, összehúzta magán a zakót, és élvezte a finom kölcsönadott testmeleget.

Más hajók is elhaladtak mellettük, fülüket beszélgetésfoszlányok ütötték meg. A Canale Grandé mentén a házak alulról kaptak kivilágítást, így tetejük beleolvadt az éjszakai égbe.

Sarah a korlátnak támaszkodott. A hullámok elringatták, és újra meg újra átélte azt a csókot a vörös szőnyegen. Milyen finom volt Lorenzo keze az arcán! Milyen csodálatos a hozzá simuló teste! Nyilván Tiára gondolt, futott át a fején bánatosan. Ez a magyarázat arra, hogy miért próbált uralkodni a szenvedélyén. Mintha harcolt volna magával, nehogy elveszítse a fejét. Biztosan nagyon megrázta és összetörte volt feleségének látványa a filmvásznon.

A szállodai recepción ugyanaz a megnyugtató félhomály fogadta őket, mint reggel. Amíg a liftre vártak, Sarah levette a zakót, és visszaadta Lorenzónak.

– Köszönöm, hogy kölcsönadtad. – Halkan fölnevetett. – Igazi Hamupipőke vagyok. Visszaadok minden kölcsönkapott holmit, és újra konyhalánnyá változom.

Lorenzo nem mosolygott. A liftajtó becsukódott mögöttük.

– Remek volt a film – beszélt Sarah gyorsan tovább, hogy elkerülje a kínos hallgatást. – Ezt már korábban is akartam mondani. Főleg az a jelenet a holddal. Lottie nagyon élvezte volna. De az egész film isteni volt. Nagyon tetszett.

Lorenzo olyan hideg és érzelem nélküli volt, mint az előcsarnok márványszobrai.

– Legalább egyikünknek tetszett – mondta gunyorosan. – Én minden percét gyűlöltem.

Szavai részvétet ébresztettek Sarah-ban.

– Érthető – suttogta. – Nehéz lehetett nézned azokat a képeket.

– Valóságos kínszenvedés – szűrte a férfi a foga közül.

A lift megállt, és kinyílt az ajtó. Ez kapóra jött Sarah-nak, mert végre megnőtt köztük a távolság, és így volt rá esély, hogy ne tegye vigasztalóan a férfi vállára a kezét. A szobája felé sietett.

Csakhogy nem volt nála kulcs, úgyhogy meg kellett várnia Lorenzót. Elővigyázatosságból lehajtotta a fejét, nehogy ránézzen, mert az a vesztét jelentette volna.

Lorenzo a kezében tartotta a kulcskártyát, de nem tette be az elektronikus zárba. Ehelyett Sarah arcát a keze közé fogta, hogy a lány kénytelen legyen ránézni.

– Nem Tia miatt – dörmögte –, ha arra gondolsz. Ő nem érdekel. Nem miatta gyűlölöm ezt a filmet.

Sarah-nak elakadt a lélegzete. A világ elhomályosult, és tarka csillagok táncoltak a szeme előtt.

– Akkor miért?

– Mert sablonos, közhelyes hollywoodi szemét, azért. Soha többé nem akarok ilyen filmet forgatni. – Még mindig nem engedte el, szorosan fogta, és olyan áthatóan nézte, mintha meg akarna valamit érteni.

– De azt hittem… – Sarah nyelt egyet –, hogy Tiát még szereted.

Lorenzo megrázta a fejét.

– Nem. Dio santo, dehogy! Alig vártam, hogy kimondják a válást.

Liftajtók nyíltak a folyosó végén is, hangok hatoltak el hozzájuk, amitől összerezzentek. Lorenzo sietve a zárba tette a kártyát. Sarah berohant a szobába, és hátraszólt:

– Megiszol még egy kávét?

– Nem.

Sarah már-már csalódottan vette tudomásul, hogy a férfi bemegy a szobájába, s megkönnyebbült, amikor észrevette, hogy utána jött, és az ajtót becsukta maga mögött.

– Inkább egy erős italt szeretnék.

A ruhaállványokat és a számtalan cipős dobozt eltakarították, az óriási lakosztályban megint tökéletes rend uralkodott. A hálószobában kis lámpa égett, az ágytakarót hívogatóan visszahajtották. Sarah-ban azonnal heves vágy ébredt. Zavartan ült le az ablak mellé az egyik székre, és fölemelte a szoknyáját, hogy kioldozza a szandálja pántját.

A gondolatok olyan sebességgel kavarogtak a fejében, hogy föl sem fogta őket. Amikor felnézett, Lorenzo ott állt előtte. Egy üveg konyakot és két poharat tartott a kezében. Tekintete sötét és kifürkészhetetlen volt.

Sarah elvette az egyik poharat, és a mellére szorította, mintha meg akarná melegíteni. Csak azokra a szavakra tudott gondolni, amelyeket Lorenzo Tiáról mondott. Hogy nem szereti. De hogy ez hogyan lehetséges, és mit jelent, azt nem értette.

– Mielőtt elkezdődött a film, valamit odaszólt neked olaszul. Mit mondott?

Lorenzo ivott egy kortyot.

– Hogy képmutató vagyok.

Sarah zavartan ráncolta össze a homlokát.

– Miért?

– Nem érdekes – felelte Lorenzo, de hangjának keménysége csak megerősítette Sarah gyanúját.

– Ennek hozzám van köze, hozzám és Lottie-hoz, ugye? Ne kímélj, szeretném tudni, hogy Tia mit akart ezzel mondani.

Lorenzo sóhajtva az ablakhoz ment és kinézett. Kemény arcélén látszott a hajthatatlanság, a meg nem alkuvás.

– Nyilvánvalóan azt hiszi, hogy mi egy pár vagyunk.

– És attól miért vagy te képmutató? – Megnevezhetetlen félelem fogta el Sarah-t, mintha kísérteties arcok merednének rájuk ellenségesen. – Hiszen elváltál, lehet új kapcsolatod.

– Azért, mert van egy lányod. – Lorenzo a konyakospoharát forgatta. – És őt azért hagytam el, mert nem vállaltam, hogy én legyek Ricardo Marcello gyerekének az apja.

Sarah óvatosan belekortyolt a konyakjába. Különben nem ivott ilyen erőset, de most örült a torkát égető forróságnak, amely fölélénkítette az érzékeit, és világosabban tudott gondolkozni.

– De azt hittem, hogy ő hagyott el téged… Ricardóért.

Lorenzo keserűen mosolygott.

– Tia rém okos. Sosem állította határozottan, hogy a gyerek az enyém. Mindig nyitva tart minden lehetőséget. Én kezdeményeztem a válást, de most vissza akar térni hozzám. Nyilván rájött, hogy milyen előnyös egy ismert rendező feleségének lenni… ezzel rangot vív ki a filmszakmában.

– És visszafogadnád – kérdezte Sarah erőlködve, – ha a gyerek a tiéd lenne?

– Nem az enyém.

Ezt úgy mondta, hogy Sarah lette a poharát, és fölkelt. Odalépett mögé. Az ablaküveg tükrében összetalálkozott a tekintetük.

– Honnan tudod?

– Nekem nem lehet gyerekem. Nemzőképtelen vagyok. Az igazi csoda lenne, ha tőlem lenne a gyerek.

Csönd volt a szobában, csak a bronzóra ketyegett a kandallópárkányon. Sarah nem szólt semmit, hiszen a szó kevés volt a férfi fájdalmának enyhítéséhez. Inkább megfogta Lorenzo vállát, és arccal hozzá simult. Hát emiatt szenvedett, nem azért, mert Tia nélkül, hanem mert gyerek nélkül kell leélnie az életét.

Egy örökkévalóságig álltak így, aztán Lorenzo óvatosan, tétován magához húzta Sarah-t. Sarah érezte, hogyan küzd a férfi a démonaival. Ez a felismerés mélyen meghatotta, és erőt adott neki. A fájdalmát nem tudta megszüntetni, de azt megmutathatta, hogy nem fél tőle, Megfogta a férfi arcát, lábujjhegyre állt, és szájon csókolta.

Kemény volt az ajka, és Sarah önkéntelenül a Rose and Crown-beli estére gondolt, amikor Lorenzo volt a kezdeményező. Akkor ő állt ott mereven és félszegen. Eszébe jutott a férfi gyöngédsége, türelme és a mosolya, amit ő félelmében és önbizalomhiányból félreértett, és azt hitte, hogy kineveti. Most megértette, hogy nem akart mást, csak biztatni és megnyugtatni őt.

Ujjával végigszántotta Lorenzo selymes haját, és gyöngéd csókokat lehelt a szája sarkára, majd az állára, mire a férfi feszültsége fölengedett, és halkan felnyögött.

– Sarah… Dio! Olyan sokáig próbáltam neked ellenállni, de most már nem tudom tovább visszafogni magam.

– Hála istennek! – Sarah gyöngéden harapdálta a férfi fülcimpáját. – Ha azt teszed, belehalok.

A kéj hulláma futott végig Lorenzón. Megfordult, és ajkát a lány ajkára szorította. És hirtelen minden megváltozott. Míg a csókjaik eddig gyöngéd, kétségbeesett, lopott csókok voltak, és tétovák, mint a hegedűjáték első hangjai, ez most egy nagyzenekar szimfóniája volt. Sarah testében tűz lobbant, minden tagja átforrósodott, és áthatotta a szenvedély.

Lorenzóhoz simult, és mámorosan viszonozta a csókjait. Türelmetlenül kigombolta az ingét, az izgalomtól darabos és ügyetlen mozdulatokkal. Ellentétben Lorenzóval, aki ügyesen és biztos kézzel fölhajtotta Sarah ruháját, és ölbe kapta a lányt. Sarah átkulcsolta a lábát a férfi derekán. Már az is gyönyörűség volt, ahogy Lorenzo bevitte a hálószobába.

Óvatosan lefektette az ágyra, de Sarah a lábával nem engedte el a derekát, és lehúzta magával a férfit. Miközben kibontotta az övcsatját és kigombolta a nadrágját, viharos csókjaik nem maradtak félbe egy pillanatra sem. Végül Lorenzo is segített a nadrágja levételében. Sarah boldog felkiáltással fogadta combja közé izgatott férfiasságát.

Az idő lelassult, amikor Lorenzo lehúzta Sarah bugyiját. A forró vágytól a lány azt is elfelejtette, hol van. És amikor Lorenzo az ujjával ellenőrizte, hogy kész-e már, a kéj hullámai szinte összecsaptak fölötte. Tehetetlenül vonaglott és szája kiáltásra nyílt, amikor feltárultak a paradicsom kapui.

Ezt a pillanatot választotta ki Lorenzo, hogy csípőjét átfogja, és mélyen beléhatoljon. Mozdulatait lelassította, nehogy már most elvesszen abban az érzéki forróságban, amely a lány belsejében körbefogta. Sarah fölemelte a csípőjét, és igazodott a ritmusához. Ahogy azonban Lorenzo lepillantva meglátta kipirult arcát, és belenézett elsötétülő szemébe, amely szikrázott az elragadtatástól, már megroppant az önuralma. És amikor a lány izmai belül megfeszültek, s a szája kéjes kiáltásra nyílt, akkor szilánkokra tört.

Lorenzo kimerülten és kábán hevert önuralma romjai között, Sarah pedig háromezer dolláros málnaszínű szaténruhája maradványaiban. De miközben szerelmesen átölelte a lányt, Lorenzo már-már békét érzett a lelkében.

– Ó, jaj, Lorenzo!

Sarah hangjából annyi aggodalom csendült ki, hogy a férfi fölemelte a fejét.

– Mi a baj?

– A ruha – suttogta Sarah, és kiugrott az ágyból. – Hogy feledkezhettem meg a ruháról? Egy vagyonba kerül. Lorenzo szintén fölkelt, villámgyorsan mögötte termett, és karjába zárva ringatta, közben könnyű csókokkal hintette tele a vállát.

– Pszt…

– De holnap reggel visszaviszik a tervezőnek. Jaj, de ügyetlen vagyok! Nem is érdemlek meg ilyen szép holmikat.

– De igenis, megérdemled. Szerintem a tervező már nem fogja visszakérni a ruhát – mondta Lorenzo, és lassan lehúzta a cipzárt Sarah hátán. – A láncot pedig mindig is ajándéknak szántam, úgyhogy semmi okod a tiltakozásra.

Halk surrogással hullott a ruha a földre. Alatta nem volt melltartó. A lány szépségétől elállt Lorenzo lélegzete.

– Seraphina…

Sarah lehajtotta a fejét. A haja eltakarta az arcát. Karját keresztbe tette telt keblén. Rózsaszín mellbimbói előremeredtek, és a csillogó lánc kiemelte érzéki szépségét. Lorenzo lassan, óvatosan megfogta és elvette onnan a kezét.

Sarah nyomban ellenkezni kezdett.

– Kérlek, ne…

Lorenzo keze közé fogta, és simogatta az arcát.

– Gyönyörű vagy – mondta.

– Nem, én… – Sarah halkan felsikkantott, amikor Lorenzo a karjába kapta és a melléhez szorította. Könnyű léptekkel a fürdőszobába vitte és megengedte a zuhanyt.

– De igenis, az vagy, csodálatosan szép. Azt tényleg meg kell hagyni, hogy smink és fodrászfrizura nélkül még csábosabbnak talállak.

Sarah újabb meglepett sikolyt hallatott, amikor Lorenzo leállította a meleg vízsugár alá, és ő is csatlakozott hozzá. Minden további ellenkezést viharos csókokkal fojtott el, miközben a festék csíkokban folyt le Sarah arcán.

Mire Lorenzo a csapot elzárta, Sarah arca megszabadult a festéktől, és fürtjei is visszanyerték természetességüket. Lorenzo fogott egy fürdőlepedőt, és beburkolta vele a lányt.

– Most már nem vagyok Seraphina – mosolygott Sarah szégyenlősen. – Csak Sarah.

– Te mindig Seraphina vagy – mondta Lorenzo, és óvatosan megtörölgette a lány arcát. – Te vagy a szépség maga.

Megvolt annak is a csábereje, hogy itt, a zuhany alatt szeretkezzenek újra, de Lorenzo hosszabbat és lassabbat képzelt el, ezért Sarah-t ölben visszavitte a hálószobába.

Egész éjjel ráért bebizonyítani neki, hogy milyen szép. Teljes nyugalommal és aprólékos részletességgel becézgette pompás testét, ahogy azt meg is érdemelte. Hadd érezze magát olyan jól, mint ő! Le akarta győzni Sarah démonait, ahogy ő is segített a saját démonait elűzni.

És egy másodpercet sem akart elvesztegetni.

10. FEJEZET

Igencsak rövid alvás után, Lorenzóval egymást átölelve, összefonódott lábakkal, Sarah azt hitte, hogy még álmodik. Kinyitotta a szemét. Hajnali derengés töltötte be a pazarul berendezett szobát. Látta a zsúrkocsit, amelyen a szobaszerviz éjfélkor ételt szolgált fel, látta az üres pezsgősüveget. Arca mosolyra derült, mert minden izgalmas részlet megfelelt a valóságnak.

Lorenzo keze gyöngéden elindult a lábán. Fölemelte a fejét és megcsókolta Sarah-t.

– Buongiorno, bella!

A hangja mély volt, és bársonyos. Fekete haja kissé összekócolódott. Amikor Sarah előrehajolt, hogy a csókját viszonozza, feltűnt neki, hogy milyen fiatal az arca. Minden feszültség eltűnt róla. Sarah felkönyökölt, és élvezettel legeltette tekintetét a testén. Eszébe jutott, amikor először látta meztelen felsőtesttel: Lottie-t vitte ágyba, és nagyon soványnak tűnt. Most már nem állnak ki úgy a csontjai, állapította meg elégedetten, az ő szeretetteljes gondoskodásának köszönhetően.

Lorenzo hamiskás mosollyal nyugtázta, hogy Sarah keze délre kalandozott. Sarah fölemelkedett, és csintalan képpel felült az ölébe.

– Tartozom neked egy sikoltozó orgazmussal – mondta, azzal lejjebb csúszott.

– Olyan vagy, mint egy tizennyolcadik századi grófnő egy Casanovával töltött éjszaka után – mondta Lorenzo.

A balkonon ültek, és könnyű reggelijüket fogyasztották. Sarah maga köré csavarta a selyemlepedőt. Haja vad, önálló életet élt, nyakán a csillagos lánc szikrázott. A csésze pereme fölött rámosolygott a férfira.

– Úgy is érzem magam. Bár Casanova igencsak meglepődött volna, ha rájön, hogy nem ő „A világ legjobb szeretője” cím egyedüli várományosa. Valószínűleg párbajra hívott volna ki téged.

– Annak alapján, ahogy most érzem magam, el is fogadtam volna a kihívást – válaszolta Lorenzo. Tia mindig azt éreztette vele, hogy a nemzőképtelensége fogyatékosság. Ezzel igazolta kimondatlanul a félrelépéseit más férfiakkal.

A reggeli nap mindjárt aranyfényben fürdeti az alvó várost, hogy szépsége teljes pompájában mutatkozzék. Mint Sarah-é, gondolta Lorenzo. Hogy tudná meggyőzni, hogy milyen szép? Tegnap este már megtette az első lépést, de még annyi tennivalója maradt.

Amikor a Keringés a nap körül című filmről beszélgettek, majdnem szóba hozta a Tölgyek és ciprusok témáját, amelyet annyira a szívén viselt. De félt, hogy a lány csalódni fog és megvonja tőle a bizalmát.

Pedig már nincs sok idő. Jövő hét közepén találkozik Londonban a szponzorokkal. Tegnap óta zsebében van a férfi főszereplő beleegyezése. Már csak a jogok hiányoznak.

De nem csak ezt akarta a lánytól. Nem pusztán egy filmről volt szó, hanem Sarah-ról. Nem filmet akart neki készíteni, hanem közelebb akarta hozni hozzá Francis Tate-et. Akkor talán másképp látná az apját, és felfedezné benne a nagyszerű költőt, akit ő oly régóta csodál, aki azonban mégis mély sebeket hagyott lánya lelkében. És akkor talán Sarah magát is másképp fogja látni.

– Jöjjön, grófnő!

Lorenzo fölemelkedett, kinyújtotta a kezét, és gyöngéden felhúzta Sarah-t. A lepedő lecsúszott a földre, így a lány meztelenül állt előtte.

– Hová megyünk?

– A legtetszetősebb válasz az lenne, hogy „vissza az ágyba” – felelte Lorenzo. – Csakhogy sajnos erre nem érünk rá. Vissza kell menned Lottie-hoz, de előtte még szeretném egy kicsit megmutatni neked Velencét. És ha most megint az ágyba viszlek, akkor feltehetőleg a nap hátralévő részében ott is tartalak.

– Hm, jól hangzik. – Sarah ezt szinte könyörgő felhanggal mondta. Tenyerét a férfi meztelen mellére tette. – Biztos vagyok benne, hogy nem hiányzom Lottie-nak. Nem kell sietnünk…

Lorenzo gyöngéden magához vonta.

– Mégis vissza kell mennünk a palazzóba. Szerdán Londonba repülök, de ha visszajövök, annyi időnk lesz, amennyit csak akarunk.

Sarah kibontakozott az öleléséből. Mérges volt magára, amiért ilyen csapásnak érzi azt, hogy a varázslatot odahagyva vissza kell térnie a valóságba.

– Londonba repülsz?

– Sí. Csak egy, legföljebb két napra. Vasárnapra, Lottie születésnapjára időben visszaérek.

Sarah vidáman, de kicsit zavartan fölnevetett.

– Hűha, elmondta neked?

– Csak körülbelül tizenötször. Különleges ajándékot ígértem neki.

– Lorenzo, ne! – mondta Sarah gyorsan. – Nem kellene…

– De szeretném – szólt közbe Lorenzo nyugodtan. – Különben is már késő, mert rég megszerveztem mindent. A tiltakozásnak semmi értelme. Megleszel néhány napig nélkülem?

– Megszoktam, hogy egyedül legyek, tudod jól. – Sarah fölemelte a földről a lepedőt, és szorosan maga köré tekerte. – De hiányozni fogsz.

– Szeretném, ha nem kellene elmennem, de muszáj. – Lorenzo felsóhajtott. Hangja a sajnálkozás és az eltökéltség között ingadozott. – Útjára szeretném bocsátani a filmemet.

Sarah fölemelte a fejét. A kora reggel sápadt arany fényében különösen sebezhetőnek tűnt az arca.

– Ugye ez a film nagyon fontos neked?

Lorenzo fájdalmasan elmosolyodott.

– Minden filmem közül a legfontosabb.

Pisába visszafelé menet hallgattak a repülőúton, és mire a kocsi Toszkána zöld dombjai között haladt velük, a velencei események úgy elhalványultak, mint egy csodaszép álom.

Lorenzo Sarah térdén nyugtatta a kezét, de gondolatai messze jártak. Sarah szerette volna megkérdezni a kapcsolatukról, de nem merte. Bár Lorenzo azt mondta, hogy a palazzóban is minden ugyanúgy folytatódik majd, ezt a legjobb akarattal sem tudta elképzelni.

Velencében teljesen megváltozott: olyan nő lett, aki designer ruhát hordott, és stylist találta ki a külsejét. Olyan nővé vált, aki a szállodai lakosztályon szenvedélyesen és gátlástalanul átadta magát a szerelemnek. Most nem tett föl alapozót, és újra az áruházi holmiját viselte. Most újra anya volt. Házvezetőnő.

Hogy találhat vonzónak ruháskosárral a karomon? – gondolta Sarah boldogtalanul. Múlt éjjel Lorenzo bepillantást engedett az életébe. Hogy köthetné le egy átlagos nő egy ilyen férfi érdeklődését?

De a palazzo bejáratához kanyarodva minden kétsége háttérbe szorult. Lottie és Dino már a kapuban várta őket Lupóval. A gyerekek kacagva szaladtak, és Lorenzo úgy tett, mintha kergetné, de nem tudná elkapni őket. Amikor megérkeztek, Sarah kipattant az autóból, és megölelte Lottie-t.

– Jól érezted magad?

– Nagyon! – kiáltotta Lottie csillogó szemmel. – Ettünk hot dogot meg fagyit, és Alfredo gitározott, és megtanított engem egy olasz dalra, és borzasztó sokáig fennmaradtunk, és láttuk a teliholdat, és Lupo is velünk aludt a sátorban, és… – Elhallgatott, hogy végre levegőt vegyen, aztán csak vállat vont, és ennyit mondott: – Életem legcsodásabb napja volt. Neked is?

– Igen – felelte Sarah, egy pillanatra elkapva Lorenzo tekintetét. – Én is láttam a teliholdat. Hiányoztál nekem, de én is nagyon jól éreztem magam.

Együtt vacsoráztak Paolával és Alfredóval. Végül Lorenzo bevitte a félig alvó Lottie-t csillagos mennyezetű szobájába. Sarah követte őket, és az ajtóból nézte, ahogy Lorenzo a kislányt gyöngéden leteszi az ágyba, s gondosan betakarja. Lottie valamit mondott neki, amit Sarah nem értett. Lorenzo mosolygott, és Lottie homlokából kisimította a haját. Amikor azonban fölegyenesedett, szenvedő volt az arca.

Sarah emlékezett rá, milyen kiüresedett hangon közölte vele, hogy nem lehet gyereke. Fájt a szíve Lorenzóért, és szerette volna megvigasztalni. De miután ő is jó éjszakát kívánt Lottie-nak, és becsukta az ajtót, már nem maradt rá ideje. Lorenzo kézen fogta, és bevezette a hálószobájába. Reszkető, gyengéd türelmetlenséggel vetkőztették le egymást, és Sarah csak így tudta neki kifejezni azt, amit szavakban nem mondhatott el.

Később, Lorenzo karjában fekve, amikor a kéj utolsó hullámai még meg-megremegtették, és hallgatta a férfi egyenletes szívdobogását, Sarah megérezte, hogy tolakodó érzések kerítik hatalmukba. A feje beleszédült, alig kapott levegőt. Azt érezte, hogy szakadékba zuhan, és nincs, ami feltartóztathatná.

Ekkor szeretett bele Lorenzo Cavalleribe. Anélkül történt, hogy akarta vagy tervezte volna, de nem tudta megakadályozni. Ökölbe szorított kezébe harapott, és remélte, hogy nem ébreszti föl Lorenzót értelmetlen sírásával. Mert akkor megkérdezné, hogy mi baja. És ő erre azt felelné, hogy nagyon boldog.

Olyan boldog, hogy az már ijesztő.

A következő napokban Sarah úgy érezte, mintha egy buborékban élne. Egy olyan szappanbuborékban, amilyeneket Lottie szokott fújni a kertben, és amelyek aztán apró csöppecskékre szétpattannak.

Lorenzóval szeretkeztek hajnalban, amikor az ég alja rózsaszín, a levegő pedig még hűs volt. És szeretkeztek naplemente után, amikor Lottie már aludt. Szenvedélyesen összecsaptak a folyosókon, a kertben és a csupasz konyhakövön, mielőtt ágyba zuhantak és elölről kezdték volna.

Szerda reggel Sarah korán ébredt. Óvatosan kibontakozott Lorenzo öleléséből, hogy nyugodtan megnézhesse az arcát. A halvány fényben a férfi rendkívül sápadtnak látszott. Sarah fázni kezdett, és megbánta, hogy kibújt Lorenzo öleléséből, aki már föl is ébredt, s álmosan és elbűvölően rámosolygott.

– Rólad álmodtam – suttogta, és magához húzta.

A szerelmi játékuk valahogy sokkal komolyabb volt ezen a reggelen. Lorenzo le nem vette a szemét Sarah arcáról, és amikor beléhatolt, Sarah úgy érezte, mintha búcsúzna.

Lorenzo nem engedte, hogy a repülőtérig kísérjék, ezért a palazzo előtt búcsúztak el. A táskáit betette az autó csomagtartójába, majd lehajolt Lottie-hoz és megölelte.

– Arrivederci, tesoro. A presto.

– A presto, Lorenzo – felelte a kislány vékony hangon. – Miért kell elutaznod?

– Sajnos, szólít a kötelesség – mosolygott Lorenzo. – Azonkívül még meg kell tennem pár előkészületet egy bizonyos személy születésnapi ajándékához.

Lottie kacagva csimpaszkodott Lorenzóba, aki megsimogatta a haját, és a lelkére kötötte, hogy vigyázzon Lupóra. Aztán letette a kislányt a földre, és kinyújtotta a kezét Sarah felé. Hallgatólagosan megegyeztek abban, hogy egyelőre titokban tartják megváltozott kapcsolatukat. .

– Mi manchera – mondta Sarah szemébe nézve. – Hiányozni fogsz, de nemsokára visszajövök. – Aztán gyorsan elfordította a fejét, és Sarah csak azt látta, hogy egy izom megrándul az arcán.

– Lorenzo? – suttogta.

De a férfi arcáról eltűnt az előbbi kifejezés. Megölelte Sarah-t és szájon csókolta, miközben Lottie tágra nyílt szemmel mellettük állt.

A nagy ház borzasztóan üres volt Lorenzo nélkül. Pedig még csak… Sarah sóhajtva nézett a nagy bronzórára. Egy órája? Még csak egy órája ment el?

Gondolataiból telefoncsörgés riasztotta föl. Ledobta a nála lévő ruháskosarat, és hanyatt-homlok rohant Lorenzo dolgozószobájába. Biztosan ő telefonál. Talán már meg is érkezett Londonba.

– Halló?

– Á, helló! – jelentkezett egy fiatal női hang. – Arra számítottam, hogy össze kell kaparnom a hiányos olasztudásomat, de maga ugye angol?

– Igen – felelte Sarah, csalódását magába fojtva.

– Nahát, ez nagy könnyebbség. Ön véletlenül nem Cavalleri úr asszisztense?

A nyitott ajtón keresztül. Sarah lenézett a földön álló ruháskosárra.

– Cavalleri úrnak dolgozom – mondta. – De ő jelenleg nincs itthon.

– Tudom. Én Lisa vagyok, Jim Sheldon asszisztense. Jim és Cavalleri úr ma délutánra beszéltek meg találkozót. Jim már el is indult a forgatás helyszínére, amelyet Cavalleri úr javasolt. És épp most telefonált, mert teljesen eltévedt. Ez jellemző. Cavalleri nem veszi föl a telefont, mert valószínűleg még nem szállt le a gép. Jim ott áll valahol Oxfordshire kellős közepén, és nem tudja, merre tovább. Azt gondoltam, ön talán tud segíteni.

– 0! – Sarah-nak a vér olyan hangosan zúgott a fülében, hogy jobban oda kellett szorítania a kagylót. – Rendben van, igyekszem.

Papírzörgést lehetett hallani a telefonban.

– Jim már megtalálta a helyet, most valami kocsmát keres, vagy mit. Cavalleri úr szerint annak nagy jelentősége van a könyvben.

Sarah lerogyott egy székre. Nehezen vette a levegőt.

– Milyen könyvben?

– Jaj, elnézést! – mondta Lisa meglepetten. – Jim hetek óta másról sem beszél, természetesnek vettem, hogy tudja. Tölgyek és…

– …ciprusok – fejezte be Sarah rekedten. A szeme előtt sötét karikák ugráltak.

– Igen. Jim már rém izgatott, főleg azért, mivel Damian King hajlandó eljátszani a főszerepet. Természetesen egyelőre mindez szigorúan titkos, de drukkolunk, hogy Cavalleri úr túl legyen a jogi hercehurcákon. Szóval a kocsma.

– Rose and Crown. – Sarah-nak belefájdult a torka az erőlködésbe, hogy ne lehessen semmit észrevenni rajta. – A Stokehampton felé vezető úton van, Lower Priortól körülbelül egy mérföldre.

– Nahát, remek! Köszönöm szépen. Mindjárt fölhívom Jimet, és…

Sarah a többit már nem hallotta. A kagyló kicsúszott a kezéből, és ő üresen meredt maga elé. Hirtelen mindent megértett.

Hogy miért érdeklődött iránta Lorenzo. Miért kérte, hogy maradjon. Miért vitte el Velencébe, és miért vett neki láncot. Miért csábította el. Jaj, biztosan Lorenzo volt az, aki nemrég a filmjogokat kérte! És miután ő elutasította, új tervet kellett kieszelnie.

– Nem! – kiáltott, és lecsapta a kagylót a villára. Aztán kirántotta az íróasztal fiókját, és addig kutatott a papírok között, amíg rá nem bukkant a fényképekre. A képeken azok a mezők voltak, amelyeket gyerekkora óta olyan jól ismert. Több bizonyíték már nem kellett.

Hát ennyi volt. Ott állt összetört szívvel, és még csak meg sem lepődött túlságosan. Túl tökéletes volt minden, hogy igaz legyen. A férfiak soha nem szenteltek Sarah Hallidaynek sok figyelmet, nem is volt rá semmi okuk.

Könnyek szántották végig az arcát, és sós gyöngyökként Lorenzo íróasztalára hullottak. Sarah behunyta a szemét, és mélyet lélegzett. Lassan kiengedte a levegőt. Aztán újra levegőt vett.

Nahát, egészen jól megy ez. Belégzés, kilégzés. Már csak a következő hatvan évig kell ezt így folytatnia.

Ennél a gondolatnál hirtelen nagy nyugalom szállta meg. Az arca ugyan nedves volt a könnytől, de amikor leült, és a telefonkagylóhoz nyúlt, hogy magának és Lottie-nak repülőjegyet foglaljon Angliába, teljesen higgadt volt.

Majd elővett egy papírlapot, és elkezdett írni: Kedves Lorenzo…

11. FEJEZET

– Isten éltessen a születésnapodon, drágám! Alig ismertelek meg, olyan nagy kislány lettél hatévesen!

Lottie gyorsan elfordította a fejét, így a nagyanyja csókja nem az arcát, hanem a fülét érte. Sarah szabadkozva vállat vont.

– Menj csak a szobába, ott vannak a nagyapád ajándékai! – mondta Martha az unokájának.

Lottie nem felelt semmit, csak lehajtott fejjel, engedelmesen kibaktatott a konyhából.

– Ne haragudj! – Sarah megfordult, és elkezdett súrolni egy foltot az ócska munkalapon. – Veled nincs semmi baja. Engem gyűlöl.

– Dehogy, szívem, nem gyűlöl téged. Az viszont érthető, hogy dühös, hiszen olyan boldog volt Olaszországban, és úgy szereti Dinót meg Lupót és Lorenzót.

– Igen. – Sarah megszállottan súrolt tovább. – Ez a baj a szerelemmel. Öt perc boldogság, és utána beüt a katasztrófa. Az egészben talán egyedül az a jó, hogy ő ezt már ilyen korán megtanulja. A szerelem fájdalmas dolog.

Anyja óvatosan kivette a szivacsot a kezéből.

– Sarah, mi történt? Azt hittem, te is boldog voltál a palazzóban.

– Az is voltam – felelte halkan Sarah.

– Mi történt?

– Az egész egy félreértésen alapult. Azt hittem, hogy Lorenzo szeret… és hogy magamért szeret.

– És most már miért nem gondolod ezt?

Sarah élesen fölnevetett.

– Minden szép és jó volt, amíg rá nem jöttem, hogy neki csak a papa könyvének filmjogai kellenek. Olyan ügyesen elhitette velem, hogy én vagyok fontos neki. .

– Jaj, Sarah!

– Érted már, hogy miért nem maradhattam ott? Persze, gyávaság volt szó nélkül megszökni. De meg akartam kímélni magam a megaláztatástól és a fájdalomtól.

– Tudja egyáltalán, hogy visszajöttél Angliába? Jelentkezett azóta?

– Nem, ő nem. Egy Jim nevű ember telefonált tegnap, Lorenzo filmes barátja. Nagyon kedves ember. Azt mondta, hogy Lorenzo mindent előkészített Lottie születésnapjára, és nagyon reméli, hogy „a történtek ellenére” odamegyünk. – Sarah keserű gúnnyal tette hozzá: – Úgy látszik, hogy ezt a Jimet mindenbe beavatta.

Mielőtt folytatta volna, kinyílt az ajtó, és Guy trappolt be Lottie-val a hátán. A fején tiara volt, a kezében pedig varázspálcát tartott, amellyel a levegőben hadonászott, és közben úgy tett, mintha keresné Lottie-t.

– Nem látta valaki a születésnapost? Mert ha nem tévedek, most kell elindulnunk, hogy lássuk a nagy meglepetést. Ha nem találom meg a kislányt, akkor lemarad róla!

– Itt vagyok! – kiáltotta vidáman Lottie. Egy kicsit visszatért a szemébe a régi csillogás. De amikor Sarah mosolyogva ránézett, gyorsan elfordította a fejét.

– Jim, nagyon szépen köszönöm.

Jim vállat vont.

– Igazán nincs mit. Tudom, hogy milyen fontos neked ez a nő. És tiszta haszon, ha egyszerre egyengethetem az igaz szerelem útját, és ugyanakkor segíthetek neked a filmjogok megszerzésében.

– Már megkaptam a jogokat – felelte Lorenzo fakó hangon. – És áldását adta rá. – Elfordult. A zakója zsebében volt a levél. Megérintette az ujja hegyével. Nem kellett elolvasnia, kívülről tudta: A könyv filmjogai téged illetnek meg. Te a legreménytelenebb anyagokból is képes vagy nagyszerűt alkotni. Ezért tudom, hogy a „ Tölgyek és ciprusok”-kal is tisztelettel bánsz majd. Tudom, hiszen velem is tisztelettel bántál, habár az indítékaid nem voltak őszinték.

– Hát ez csodálatos! – tapsolt Jim, majd a kezét dörzsölte.

Lorenzo összerázkódott.

– Nekem nem csak papíron kellenek a jogok. Szeretném erkölcsi, érzelmi tekintetben is. Addig nem tudom ezt a filmet leforgatni, amíg nincs mellettem.

– De hát azt mondtad, hogy áldását adta rá. Mi kellene még?

Lorenzo megfordult. Az arca merő kétségbeesés volt.

– Ő.

A filmstúdiók is olyanok, mint minden más az életben. Elméletben csillogóak és izgalmasak, a valóságban kopottak és szegényesek.

A parkolón keresztül közelítették meg az épületet, amely inkább egy raktárra hasonlított, semmint egy olyan helyre, ahol az álmok heppi enddé változnak. Guy és Martha Lottie kezét fogta, és a levegőben magasra lendítették. Sarah kissé lemaradt mögöttük.

Egy csuklyás melegítőbe öltözött fiatal nő üdvözölte őket.

– Lisa vagyok, ma én fogom vezetni önöket.

Sarah ráismert a hangjára. Egy pillanatig újra átélte azt a döbbenetet, melyet a telefonbeszélgetésük után érzett. Elfordult, hogy a rosszullétét leküzdje. Az ablakban meglátta a tükörképét.

Olyan kimerült volt! A bőre sápadt, a szeme fénytelen és fáradt. Az a boldog nő, aki pár napja még málnaszínű ruhában a vörös szőnyegen lebegett, most úgy tűnt neki, mint egy messzi múltbeli látomás. Elcsigázva követte a többieket.

Beléptek egy terembe, ahol olyan sötét volt, mint a moziban. Aztán alighogy beértek, kigyúltak a lámpák, és egy hang ezt kiáltotta:

– Sorpresa!

Sarah látta, ahogy felragyog a lánya arca, és rohan a függöny mögül előbújó kis alak felé.

– Dino!

A gyerekek boldogan borultak egymás nyakába, és örömtáncot lejtettek. Sarah szemét elfutotta a könny. Paola és Alfredo csatlakozott hozzájuk, és Lottie-nak boldog születésnapot kívántak.

Egyre többen jöttek. Hugh és Angelica irigylésre méltóan lesülve a nászútjukról. Hugh egy egész ajándékheggyel kedveskedett Lottie-nak. Még Fenella is megjelent, bár-aranyszínű tűsarkúja nem volt éppen alkalomhoz illő.

Sarah háttal a falnak támaszkodva nézte a jelenetet. Jólesett látnia, hogy Lottie végre újra önfeledten nevet. Ugyanakkor rettenetesen fájt, hogy akinek ez köszönhető volt, épp az okozta az ő boldogtalanságát. Lorenzo, aki mindenkinél jobban értette az emberek szíve vágyát, összehozta ezt a kis társaságot, hogy Lottie érezze a szeretetet és a megbecsülést. Csak ő hiányzik, gondolta Sarah, és kutatva nézett körül, de tudomásul kellett vennie a sivár valóságot.

Ekkor Lisa lépett ki eléjük, és összecsapta a kezét.

– Örülök, hogy mindenki itt van. Most egy kis utazást fogunk tenni. Egy egészen különleges születésnapi kirándulást.

A lámpák kialudtak. A falon a bársonyfüggönyök szétnyíltak, és apró fényes pontok váltak láthatóvá. Ezer szikrázó csillag jelent meg a falakon.

– A hold! – kiáltott fel Lottie elbűvölten.

A vásznon megjelent a keskeny holdsarló, s Sarah látta, ahogy Lottie és Dino megfogja egymás kezét, hogy kívánjon valamit.

Aztán megváltozott a hold. A sarlóból félhold lett, majd teliholddá növekedett. A képek némelyikét Sarah már ismerte a Galileóról szóló filmből. Egyszerre megint nagyon közel érezte magához Lorenzót, a látásmódját, a kreativitását. Szerette volna, ha sose ér véget a film, hogy ne kelljen újra elengednie.

Csakhogy minden film véget ér egyszer. Az első csillagok már el is halványultak. De aztán felvillant egy fehér négyzet egy kilencessel, majd egy nyolcassal; Visszafelé mentek a számok, mint egy régi filmben. Hirtelen az a zene töltötte be a termet, amelyet Sarah olyan gyakran hallott Lorenzo szobájából kiszűrődni. A filmvásznon Lottie jelent meg koszorúslányruhájában.

A képek kissé imbolyogtak, mintha valaki kézi kamerával vette volna fel őket. Közeli kép következett Lottie utánozhatatlan mosolyával, utána fölfelé lendült a kamera. Sarah hajolt ki egy ablakból, törülközőbe burkolózva, nedves hajjal, és leintegetett Lottie-nak.

A vetítőteremben ülő Sarah rémülten kapta szája elé a kezét. Megijedt attól, hogy most mindenki így látja, s titkon remélte, hogy mindjárt véget ér a film.

Ehelyett az operatőr az arcára közelített, és így örökítette meg a szemében tükröződő érzelmeket. Sarah emlékezett a jelenetre. Angelica lefelé lépdelt a palazzo lépcsőjén, és Lottie komoly, ünnepélyes arccal kísérte. A képek lelassultak. Láthatóvá váltak Sarah könnyei, amelyek akkor jelentek meg a szemében, amikor csókot dobott a kislányának,

De következett még más is. Sarah a lila ruhájában, ahogy mezítláb és kibontott hajjal a kertben kószál. Ahogy a lépcsőn leszalad a palazzóban, megáll, és valakinek hátrakiált valamit. Ahogy kiszáll egy autóból, a karja szatyrokkal tele, a kulcsot a foga közé veszi. Ezután fényképek sorozata. Mindig ő. Előrehajolva Lottie-val beszélget. Nevetve tart egy pohár bort a kezében. Csücsörített szájjal szappanbuborékot fúj.

Velencei sajtófotók. Lorenzóval kéz a kézben a vörös szőnyegen. Egy másik kép hátrahajtott fejjel mutatta, ahogy az eget kémleli, miközben Lorenzo valamit súg a fülébe.

Jaj, istenem! Az egész olyan volt, mint egy szerelmes levél. Szerelmes levél képekben.

A teremben teljes csönd lett Sarah körül. Mindenki megbabonázva nézett a filmvászonra.

Újabb kép következett. Először csak Sarah csukott szemét lehetett látni, aztán a száját mutatta a kamera, félig nyitott ajkát és a fürtjeit, a párnán elterülő dús haját. Lorenzo vehette föl, amikor a palazzóban az ágyában aludt. Olyan békésnek látszott, olyan boldognak.

– Most már érted?

Sarah ijedten kapkodott levegő után. Lorenzo különben bársonyos hangja most nyersen szólt a kétségbeeséstől. Odalépett mellé, és megragadta a kezét.

– Te gyönyörű vagy, Sarah – suttogta olyan halkan, hogy csak ő hallhatta. – Nem látod?

– Lorenzo… .

– Sss – suttogta Lorenzo, Sarah szájára téve az ujját. – Bocsánatot szeretnék kérni tőled. Hadd magyarázzak meg mindent ezzel a filmmel.

A többiek még mindig a vászonra meredtek, és nem értettek semmit a mögöttük zajló jelenetből. Sarah arcán könnyek csorogtak.

– Nem kell bocsánatot kérned.

– De igen – felelte Lorenzo eltökélten. A sötétben csak homályosan látszott az arca, de Sarah érezte a keze szorítását, hallotta hangjában a kétségbeesést. – Még mielőtt megismertelek volna, már akkor is meg akartam csinálni ezt a filmet. Már évek óta. Ez volt az álmom.

– Miért nem szóltál róla nekem?

– Eleinte azon törtem a fejem, hogy mondjam el neked. De aztán elbátortalanodtam, mert féltem, hogy rosszul adom elő a szándékomat, és nem akartam, hogy csalódj. Szerettem volna megmutatni, hogy milyen nagyszerű volt az apád… És halványan abban reménykedtem, hogy felfedezed a saját nagyszerűségedet is.

Sarah a férfi mellére szorította a fejét, hogy a többiek ne hallják a zokogását. Lorenzo most gyöngéden két keze közé fogta az arcát, és mélyen a szemébe nézett. Az ő szeméhen is könnyek csillogtak.

– Mert nagyszerű vagy. Tőled minden értelmet nyer, ihletet, biztatást kapok tőled. Nem érdekel, hogy fogok-e még az életben filmet forgatni, csak te légy mellettem, hogy mindennap mondhassam, milyen gyönyörű vagy, és mennyire szeretlek.

Sarah a boldogságtól és megkönnyebbüléstől szinte önkívületben ölelte meg Lorenzót, aki lehajolt hozzá, és gyöngéd szenvedélyességgel csókolta a száját, könnyes arcát, szemhéját, nyakát.

Közben véget ért a film, és újra kigyulladtak a lámpák. Martha és Paola a szemét törölgette, és lopva egymásra nézett. Lottie ellenben megfordult, és örömkiáltásban tört ki:

– Lorenzo! – Odarohant a férfihoz, aki fölkapta a karjába. – Ezt kívántam, miközben a holdat néztem! – kiabált Lottie. – Téged meg Lupót. Őt is elhoztad?

Lorenzo megrázta a fejét.

– Azt hittem, hogy mindenre gondoltam, de te rögtön kiszúrod, mit felejtettem el. – Megpuszilta a kislány feje búbját. – Esetleg valami mást nem kívánhatnál helyette?

Lottie félrehajtotta a fejét, és felvillantotta ellenállhatatlan mosolyát.

– Hát esetleg egy új apukát. Meg hogy örökké Dino közelében lakhassak.

Lorenzo mosolyogva vonta be Sarah-t is az ölelésébe. Vágy és remény bujkált a hangjában, ahogy megkérdezte:

– Mit szólsz hozzá?

– Igen – felelte Sarah sírva és nevetve. – Én is ezt szeretném.

– Abban teljes volt az egyetértés, hogy a „ Tölgyek és ciprusok” című filmért a legjobb rendezés díjával kitüntetett rendezőnek, Lorenzo Cavallerinek a felesége sok hollywoodi sztárt felülmúlt természetességével…

Lorenzo mosolyogva dőlt vissza a párnára, és megsimogatta Sarah hátát. Lapozott egyet, és tovább olvasta az újságot:

– Sarah Cavalleri éjkék Valentino ruhát viselt, amely kissé gyűröttebbnek hatott, mint egy hónappal ezelőtt, amikor először lehetett látni a milánói divatbemutatón. Természetesen a gyémántcsillagokkal ékesített aranylánc sem hiányzott róla, amely minden nyilvános fellépésén rajta van. A harmincegy éves szépség haja még nedvesen omlott a vállára, amikor férje kezét fogva a vörös szőnyegre lépett…

– Jaj, ugye nincs benne komolyan, hogy a ruhám gyűrött és a hajam vizes volt?

Lorenzo leengedte az újságot, és megcsókolta Sarah meztelen vállát.

A tavaszi nap besütött a szállodai szobába, és megvilágította a komódon álló aranyszobrot. Az éjkék ruha a földön hevert, Lorenzo fehér inge mellett.

– Dehogy nincs, szívem. Híres vagy, tesoro.

Sarah felsóhajtott.

– Híres, mint az a feleség, aki tíz perccel a kocsi megérkezése előtt hagyja, hogy elcsábítsa a férje, és nem marad ideje kisminkelni magát.

– Nem. Arról híres, hogy gyönyörű. Nemsokára minden magazin arról fog faggatni, hogy mi a szépséged titka.

– Az a bökkenő, hogy ezt a titkot nem tehetem közzé. – Sarah pajkosan mosolygott. – Mi van még a cikkben?

– Semmi lényeges.

– De hadd lássam, hogy mit ír rólad! – Aztán felolvasta, miközben Lorenzo apró puszikkal kényeztette. – Lorenzo Cavalleri köszönőbeszédében mindenekelőtt Francis Tate-et méltatta, aki a film alapjául szolgáló könyvet írta, és aki feleségének az apja. Szavai szerint Tate a világot egy csodálatos könyvvel, őt pedig egy „csodálatos feleséggel és kislánnyal” ajándékozta meg. A higgadtságáról ismert Cavallerinek szemmel láthatóan elakadt a szava.

Sarah elhallgatott. Könnyek csillogtak a szemében. Eszébe jutott az a pillanat, amikor Lorenzo a színpadról lenézett rá. A meghívott vendégekkel és a milliónyi tévénézővel együtt láthatta az arcáról sugárzó végtelen szerelmet.

Lorenzo most a karjába vonta.

– Annyi mindenkinek köszönetet kellett volna mondanom. Főleg neked mindenért. De ha egyszer elkezdeném, egész éjszaka tartana.

– Ha jól emlékszem, el is tartott.

– Ühüm – dünnyögte Lorenzo. – És ez még csak a kezdet…