LEINER LAURA

Emlékezz rám

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Copyright © Leiner Laura, 2019

© L&L Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a L&L Kft., 2019

e-mail: info@llkiado.hu

www.llkiado.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A kiadványt Király Zsolt tördelte

A borítót Müller Péter tervezte

ISBN 978 615 565 353 7

„Place and time always on my mind

I have so much to say but you’re so far away”

Avenged Sevenfold – So far away

Ott voltunk a végén. Az Iskolák Országos Versenyének legvégén, és tudtam, minden eldől a következő pár pillanatban. De a győzelmünk nem rajtam múlt, nem volt ráhatásom és nem irányíthattam. Csak álltam a pályán, várva a sorsomra, miközben igyekeztem kizárni a külvilágot és koncentrálni, hogy a légzésem egyenletes maradjon. Megpróbáltam nem figyelni Bernadettre, Zsombira és Lórira, akik már mind beértek, és a célból drukkoltak nekem, a halántékukon kidagadó erekkel, torkuk szakadtából üvöltve, öklüket az ég felé rázva. Nem hallottam, hogy miket kiabálnak, mert az adrenalin okozta morajlás a fülemben elnyomta a környezetem hangját, így jóformán csak tátogó embereket láttam minden irányból. Aztán a sárgák következtek. Összerándult a gyomrom, és rettegve pillantottam a tanáruk felé, aki a pályán kívül készült a dobásra. Gyors fejszámolást végezve átgondoltam a létező összes lehetőséget, és hamar beláttam, hogy nem túl jók az esélyeim. A négyből hárman még mögöttem voltak, Marci, Timi és Máté. Ketten hat lépésen kívül, ők nem jelenthettek gondot. Máté azonban közelebb volt. Pontosan két lépésre tőlem.

Összeszorult torokkal fordultam a dobás irányába, és szinte lassítva láttam, ahogyan a levegőben megperdül a kocka. A közönség soraiban minden fej egyszerre követte a dobás ívét, mígnem a kocka végül megállt, én pedig szorosan lehunytam a szemem. Ne kettő legyen. Csak ne kettőt mutasson.

Könyörgöm, ne kettőt dobjanak, mert akkor Máté kiüt a helyemről. A hangos ovációra kinyitottam a szemem, és tekintetemmel a kockát kerestem, mert az ünneplés egyszerre mindkét dolgot jelenthette. Azt is, hogy a sárgák kettest dobtak, és azt is, hogy nem. Mert voltak, akik értünk drukkoltak, és voltak, akik ellenünk.

1.

Hét csapat maradt versenyben az Iskolák Országos Versenyén. A sárga, az arany, a sötétzöld, a szürke, a türkiz, a világosbarna, és mi, a pirosak. A kezdeti tizenhatból összesen ez a hét csapat jutott el a verseny e pontjáig. Hét iskola huszonnyolc diákja még négy napig, egyetlen kupáért. Bekanyarodtunk tehát a finisbe, és mi, akik ott voltunk a tizedik nap végén, már mind csak egy dolgot akartunk. Megnyerni az egészet.

A kerítésnek támaszkodva ültem felhúzott térdekkel, kezemben fogva a telefonomat, várva a hét órát, a megbeszéltek szerint. A délutáni napsütés felszárította a tábort, már nyoma sem volt a korábbi viharos időnek, amikor a négypróbás versenyt elmosta az eső. Mintha meg sem történt volna. Pedig nagyon is megtörtént. A fejem felett a kitisztult eget figyeltem. Most bezzeg egy kósza felhő sem volt az égbolton. Ragyogó júniusi idő lett, a tábort körülvevő

erdőből a természet zenéje ütötte meg a fülem. Mostanra már egészen megszoktam ezt az állandó nyüzsgést a környéken. Csiripelés, ciripelés, brekegés, huhogás, neszezés. Nem tudtam pontosan, mik adják ki a hangokat, de felüdülést jelentett az otthon megszokott, nyomasztó csönd után. Mert élet volt körülöttem, minden irányból hallottam, és ahogyan ott ültem a kerítés szélénél, egyre gyakrabban nézegettem a telefonom kijelzőjét, amin a zárolt képernyőn anyu fotóján az óra hat ötvenkilencről átváltott hétre. A telefonom pedig abban a pillanatban rezegni kezdett. Kornél videóhívást indított.

Azonnal fogadtam, és kissé fintorogva néztem magam a kamerában, amíg az arca meg nem jelent a képernyőn. A piros szirteses egyenmelegítőm minden igyekezetem ellenére több helyen fűfoltos maradt, hiába mostam ki ezerszer, attól még benne maradtak az esések és egyéb erdei fennakadások nyomai. A sok mosástól viszont kellőképpen fakó lett, itt-ott ki is lyukadt, és több helyen foszlani is kezdett. Például az ujjánál, amit előszeretettel húztam rá a kézfejemre, és nyújtogattam addig, amíg először csak kibolyhosodott az anyag, majd kezdett szétmenni is. A hajam egyszerűen kiengedve lógott a vállamra, az arcomon néhány, a visszacsapódó ágak okozta vékony seb húzódott. Nem voltam maximálisan elégedett a látvánnyal, így amikor Kornél megjelent a FaceTime-

on, azonnal el is takartam magam, és az arcom előtt tartva a kezem nevetve megráztam a fejem.

– Nem, nem! – kezdtem köszönés nélkül. – Váltsunk át sima hívásra.

– Miért? – nevetett fel a kijelzőmön.

– Mert ez így egyszerűen nem ér – közöltem, továbbra is takarva magam.

Természetesen tudtam, hogy Kornél a kiesésével nem csak a versenyt és a tábort hagyja el, hanem a nomád életünket is a Bükkben, de abba nem igazán gondoltam bele, milyen éles lesz a kontraszt, amikor majd látjuk egymást a két különböző helyszínen. Mert amíg én továbbra is a Bükkben lévő élménytábor jól megszokott erdei körülményeinek rabja voltam, addig Kornél hazaért, visszazökkent a valódi életébe, ahol már nem fekete melegítőben volt, fákkal a háttérben. Hanem egy szobában, vagyis a saját szobájában, fehér pólóban, tisztán, vagyis nem a „táborban tusoltam két perc alatt, megpróbálva nem gondolni a zuhanyrózsa felett himbálózó pókhálóra, és arra, hogy hol lehet a lakója” szintű tisztán, hanem az az igazi, „otthon fürödtem kényelmesen, emberi körülmények között, és ez látszik is rajtam” kinézettel mosolygott a kamerába.

– És mi van akkor, ha én látni akarlak, Hanna? – kérdezte vigyorogva, és látványosan szórakoztatta, hogy mennyire zavarba jöttem a helyzettől.

– Oké, először is – engedtem le az arcom elől a kezem. – Mi ez a póló rajtad?

Fel sem ismerlek nem feketében – kezdtem kínosan röhögve.

– Á, szóval ez a gond? – biccentett, mint aki megértette. – Ezen segíthetünk, várj – tette le a telefont kitámasztva az asztalára, majd hátrasétált a szekrényéhez, amit kinyitott, és…

– Ne, nem, nem úgy értettem! – kiáltottam nevetve, de késő volt, Kornél levette a fehér pólóját, hanyagul félredobta, és ráérősen kutakodni kezdett a polcok között, nekem, vagyis a kamerának félmeztelenül háttal állva.

– Ez jó lesz? – fordult vissza egy fekete pólót mutatva felém.

– Igen, persze, csak öltözz fel – sürgettem, megpróbálva leplezni a vigyoromat, aztán Kornél felvette a pólóját, megborzolta a haját, és visszaült az asztalához, felkapta a telefont, és a gurulós székével lazán hátralökte magát, gondolom, azért, hogy kényelmesen felrakja a lábát. Borzasztóan tudtam irigyelni azért, ahogyan otthon van, és minden mozdulata, minden rezdülése a kényelemről árulkodott, valamint arról, hogy saját terepen mozog.

– Most már rendben vagyok? – kérdezte a pólójára mutatva.

– Igen, így már abszolút felismerlek – válaszoltam nevetve. – Bár a bükki helyszín nélkül még így is furcsa egy kicsit…

– Azt is megoldhatjuk. Van egy tujám, beteszem a háttérbe – ajánlotta, mire hangosan felnevettem.

– Egy tujád? – kérdeztem vissza.

– Aha. Itt van, nézd – fordította el a kamerát.

– Az egy páfrány – közöltem megállás nélkül nevetve.

– Részletkérdés – nézett újra a telefonjába, aztán elkomorult az arca. – Hogy vagy? – kérdezte őszintén.

– Megvagyok – rágtam a szám szélét. – Fura veled úgy beszélni, hogy otthon vagy – ismertem be.

– Hidd el, én is jobban örültem volna, ha ez nem így alakul – mondta. – De ez ilyen. Tudtuk, hogy ilyen.

– Igen – suttogtam halkan.

– Másrészről viszont – állt fel a székéből –, az, hogy itthonról drukkolok neked, nem is olyan rossz megoldás – vágta magát hanyatt az ágyán, és a telefonját maga fölé emelve mosolygott rám.

– Annyira nem ér, amit csinálsz – húztam össze a szemem tettetett sértettséggel. Tudtam, hogy csak azért hülyül, hogy ne legyen szomorú hangulata a hívásunknak, de azért a Bükkből látni, ahogyan kényelmes ágyban fekszik párnák közt, tisztaságban és városi körülmények között, az nagyon rosszul érintett, miközben próbáltam elhessegetni a szúnyogokat. – Ne mutogass nekem ilyeneket, amikor én még mindig egy mutáns szarvasbogárral és a horkoló Bernadett-tel élek egy erdei faházban!

– Jó, igazad van, befejeztem – ígérte szórakozottan, és felült az ágyán.

– Tudom, hogy nem fogod – nevettem. – Várj! Az mi? – akadt meg a szemem egy polcon, amikor Kornél egy pillanatra elfordította a kamerát.

– Micsoda?

– Vissza. Ott, a polcon – instruáltam.

– Ja, hogy ezek? Érmek és díjak – mutatta meg közelről a kamerába.

– Hű! – bámultam a kijelzőmet, és néhány pillanatra teljesen megfeledkeztem arról, hogy hol vagyok, annyira elmélyülten hallgattam Kornél szavait arról, hogy melyiket milyen kajakversenyen nyerte.

– Hát ennyi – fejezte be végül. – Reggel már megyek edzésre, ennyi volt az IOV, holnaptól vissza a saját életembe. Ami ilyen – vonta meg a vállát hanyagul, és mintha azt láttam volna az arcán, hogy fél a reakciómtól. Amin nem csodálkoztam: azt hiszem, fordított helyzetben, ha én megyek előbb haza, ugyanígy éreztem volna. Mert amíg mindketten a versenyen voltunk, addig minden mesterséges volt a kapcsolatunkban, nem a saját életünket éltük, így a másiknak sem mutathattuk azt. Idegen környezetben voltunk, nem otthoni terepen, sőt még a ruhánk sem volt saját, végig a sulink egyenmelegítőjében voltunk. Azzal pedig, hogy Kornél kiesett és előbb hazament, kénytelen volt kettőnk közül elsőként megmutatni a saját valóságát, és komolyan úgy láttam rajta, hogy tart attól, hogy nekem ez már így nem ugyanolyan, mint a bükki

helyszínen. Természetesen alaptalan volt minden félelme, és igyekeztem a lehető

legmeggyőzőbben megnyugtatni.

– Tetszik a saját életed – mosolyodtam el, Kornél pedig alig láthatóan, csupán egy pillanatra megkönnyebbülten lehunyta a szemét.

– Várj, egy pillanat, lemerülök – mondta hirtelen, aztán félretartva a telefont matatott egy kicsit, és bedugta tölteni.

– Komolyan? Még ezt is látnom kell? Csak úgy bedugtad tölteni? – kérdeztem tettetett felháborodással. – Én itt ülök a kerítésnél, ahol van némi kósza hálózat és térerő, ezzel a powerbankkel – mutattam fel dühösen –, amit Karesz adott a sötétzöldektől, hogy ne kelljen az ebédlőben mindenki előtt telefonálnom. Te meg lazán bedugod tölteni a telefonodat… – közöltem szemrehányó hangon, Kornél pedig folyamatosan nevetett.

– Jó, jó, értem, nehezen viseled a bükki körülményeket…

– Nem. Nélküled viselem nehezen – csúszott ki a számon, aztán ahogy kimondtam, már meg is bántam, és fintorogva vártam a reakcióját. Kornél óvatos mosolyra húzta a száját, és szomorúan nézett rám a kamerán keresztül.

– Tudni valamit a következő feladatról?

– Eddig nem kaptunk borítékot – feleltem. – De szerintem csapatfeladatra megyünk. Talán vacsoránál megmondják.

– És… Milyen a hangulat? Azóta, hogy eljöttünk? – kérdezte.

– Leginkább semmilyen. Miután hazaindultatok délután, valamennyi csapat szétszéledt. Tudod, a szokásos. Lóri a világosbarnákkal gyúrt a kondiparkban, Bernadett elment úszni, a sötétzöldek vlogot készítettek, Zsombi nekik segített kamerázni. A türkiz csapat az étkezőben netezett, az arany csapat tagjai pedig felszívódtak, valószínűleg a mosókonyhában videóztak szokásukhoz híven. A szürkék egész délután a focipályánál lógtak. Én meg… Miután elmentetek, csak úgy voltam. Mindenkihez odamentem egy kicsit, kerestem a helyem, de annyira nem találtam. Úgyhogy végül itt kötöttem ki a kerítésnél ezzel a powerbankkel, és leginkább sudokuztam meg zenét hallgattam… – hadartam el. – Ja, és beszéltem körülbelül egy órát apuval Schrödinger macskájáról.

– Tessék? – akadt meg egy pillanatra, és megrázta a fejét, mintha csak rosszul hallott volna.

– Erwin Schrödinger. Fizikus. Tudod, a gondolatkísérlet a macskával.

– Mi? Nem. Nem tudom. Miért tudnék ilyet? – közölte, mire hangosan felröhögtem.

– Mindegy. Nem akartam, hogy apu lássa, mennyire elkeseredtem a kiesésetek után, úgyhogy eltereltem a témát…

– A macskára – próbált követni.

– Leegyszerűsítve igen. De egyébként a sokvilág-elméletről beszélgettünk,

kivetítve a versenyen történtekre. Hogy amíg a zárt kapu mögött vártalak, és nem volt ráhatásom az odakint történtekre, addig nyerhettél is, és veszíthettél is.

Ahhoz, hogy ezt megtudjuk, ki kellett nyitni a kaput – magyaráztam. – Tudod…

Schrödinger macskája a dobozban. Életben van vagy sem – magyaráztam, Kornél pedig tanácstalanul oldalra pillantott, mintha csak valakitől segítséget várna. Zavartan a fülem mögé tűrtem a hajam, és félve megráztam a fejem. –

Most ugye átléptem egy határt, ami miatt kiábrándultál belőlem, és soha többet nem beszélünk? – kérdeztem zavartan nevetve, mivel úgy gondoltam, hogy talán ez már tényleg sok lehet Kornélnak. Vagy bárkinek. Mert időnként hajlamos vagyok elfelejteni, hogy ami nekem természetes (például apu munkája miatt szinte a Műszaki Egyetemen felnőni), az másnak először furcsa, aztán egyszerűen csak ijesztő.

– Nem, nem léptél át semmit – mosolyodott el kedvesen Kornél. – Nálunk is hasonló a helyzet – közölte, mire megpróbáltam visszatartani a nevetésemet. –

Ha éppen nem a lineáris interpolációról beszélgetünk, akkor lazításképpen elütjük az időt a sokvilág-elmélettel… – magyarázta, én pedig csodálkozva felnevettem.

– Lineáris interpoláció? – kérdeztem vissza gyanúsan.

– Hát, reméltem, hogy erre nem kérdezel rá, mert fogalmam sincs, mi ez, csak gugliztam, hogy valami okos dologgal imponáljak neked – vallotta be, mire a szívem nagyjából csordultig telt örömmel, és majd kicsattantam a boldogságtól.

– Hidd el, totál bevettem – erősítettem meg mosolyogva.

– A lineáris interpoláció és Schrödinger macskája a téma nálatok is.

– Aha. A lazább estéken. Figyelj csak – nézett tettetett komolysággal a kijelzőre, majd felállt, a szobaajtajához lépett, kinyitotta, és elordította magát. –

Apu! Beszélünk újra Schrödinger macskájáról?

– MI VAN? – hangzott a válasz valahonnan a távolból. A szám elé tartva a kezem próbáltam visszatartani a nevetést.

– Schrödinger macskája! – üvöltötte Kornél

– Kinek a macskája? – kiabálta vissza a hang.

– SCHRÖDINGERÉ!

– Mondd neki, hogy nem kell, van kutyánk, elég az! – kiáltotta az apukája, mire Kornél újra maga felé fordította a telefont.

– Látod? Gyakran dumálunk ilyenekről – bólintott, én pedig megállás nélkül nevettem, miközben ő becsapta a szobaajtaját, és leült az asztala előtt lévő

gurulós székre. – Hát, ennyi – zárta le a témát, mire nagy nehezen sikerült abbahagynom a röhögést. – Egyébként… – váltott komolyra.

– Igen?

– Amikor felsoroltad, hogy ki mit csinált a kiesésünk után…

– Igen… – húztam el a számat.

– Kihagytad a sárga csapatot.

– Mert nem érdekes, hogy mit csinálnak. Úgy állok hozzájuk, mintha itt sem lennének. És minden erőmmel azon vagyok, hogy itt se legyenek – feleltem szárazon. – Különben… Nem mondod el, hogy pontosan mi történt a feladaton?

Odakint? Mátéval? – kérdeztem.

– Nem – rázta meg a fejét. – Történt, ami történt, engedd el.

– Miért nem mondod el?

– Mert nem fontos. Nem akarom, hogy bosszúból folytasd. Nem akarom, hogy ez járjon a fejedben. És azt sem akarom, hogy ez a verseny személyessé váljon neked. Nincs értelme. Kint voltunk, esett, összecsúsztunk, én kiestem, ő bent maradt.

– Tudom, hogy nem így volt.

– Nem tudod, hogy volt. Lehetett így, ahogy én mondom, és lehetett úgy is, ahogy te hiszed.

– Hm – tűnődtem el.

– Hagyd ezt, Hanna! Ne miattam csináld, ne ez motiváljon, és ne bosszúból játssz! Nyerjétek meg azért, mert ti vagytok a legjobbak – mosolyodott el.

– Hogy lehetsz ennyire korrekt a történtek ellenére is? – csodálkoztam, majd Kornél hátrakapta a fejét, mert kinyílt a szobaajtaja. Egy nála fiatalabb srác lépett be. Azonnal feltűnt, mennyire hasonlítanak, így könnyen kitaláltam, hogy az öccse érkezett.

– Anyu szólt, hogy kész a vacsora. Amúgy milyen macskánk lesz? – kérdezte, aztán amikor észrevette Kornél kezében a telefont, annak a kijelzőjén pedig engem, feltette a kezét. – Bocs, nem tudtam, hogy beszélsz – kért elnézést Kornéltól.

– Semmi gond. Hanna, ő itt az öcsém. Amint látod, nem egy IQ-bajnok –

mutatta be, én pedig nevetve integettem neki.

– Most ezt miért mondtad? – kérdezte felháborodottan a tesója. – És akkor honnan lesz macskánk?

– Később megbeszéljük, most menj ki – kérte Kornél, mire az öccse a vállát vonogatva kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. – Bocs, itt vagyok… –

fordult vissza hozzám, és szemmel láthatóan zavarba jött.

– Most elköszönünk, jó? – néztem rá mosolyogva.

– Miért? – kérdezte csodálkozva.

– Mert kész a vacsora nálatok. Hallottam – feleltem kedvesen.

– Ami várhat…

– Ami nem várhat – erősködtem. – Menj, később folytatjuk. Ne várasd meg anyukádat – mondtam, mire Kornél azonnal megértette a célzást, és elköszönve

egymástól megszakítottuk a hívást.

A telefonomat leengedve újra ott találtam magam a Bükkben, messze Kornéltól és a szobájától, messze a kiabálásuktól és a vicces szituációktól, messze attól, hogy az anyukája elkészült a vacsorával. Egyedül ültem, a hátamat a kerítésnek támasztva, hallgatva a madárcsicsergést, és a mobilomat markolva a háttérképre pillantottam, ösztönösen megsimítottam anyu képét, majd fejemet a deszkának döntve lehunytam a szemem, miközben őrületes erővel mardosta a szívemet a fájdalom. Hányszor, de hányszor játszódott le nálunk is az imént látott jelenet. Mint ahogy ezek szerint mindenkinél. Hányszor szólt be anyu a szobámba, hogy kész a vacsora, én pedig hányszor feleltem, hogy pillanat, egy perc, mindjárt, várj egy kicsit… Ő pedig várt, aztán szólt újra, majd még egyszer, én meg idegesen megszakítottam azt, amit éppen csináltam, pedig biztos rohadt fontos volt, annyira, hogy már nem is emlékszem rá. Aztán kimentem, leültem az asztalhoz és enni kezdtem, gyorsan, gyorsan, sietve, hogy minél előbb felállhassak onnan, mert mennék vissza a gépemhez, beszélnék felesleges dolgokról a barátaimmal, játszanám azt a szar játékot, nézném tovább a YouTube-videót arról, hogy más eszik, alszik, DIY, room tour, ezt vettem, ezt kaptam, itt voltam, oda megyek. Egy falat, két falat, nem is érzem az ízét, nem is érdekel, mi az, csak eszem, hogy minél előbb szabaduljak, nem baj, hogy anyu ott állt a konyhában és főzött, nem baj, hogy fáradt vele, természetes, hogy enni ad, persze, hogy főz, én meg két perc alatt letudom, köszi, finom volt, mehetek vissza? Mennyi elcseszett este a kapkodással és a sok értelmetlen baromsággal.

Mit nem adnék ma azért, hogy leülhessek vele egy asztalhoz, és együtt együnk, nem is kellene főznie, megcsinálnám én. Már meg tudom csinálni. Mert kénytelen vagyok. Régen miért nem csináltam meg? Miért nem láthatta, hogy én főzök? Miért akkor tanultam meg kiszolgálni magam és aput, amikor anyu már nem volt? Miért nem segítettem neki? Miért nem figyeltem jobban, mit hogyan csinál? Miért nem tanultam meg tőle? Bárcsak a halála után tudtam volna ösztönösen, és akkor nem kellett volna az ismerős ízek helyett valami szar, netről lekapott receptből elkészítenem az ételt. Amikor anyu még élt, miért töltöttem minden estét vele úgy, hogy nem is voltam ott fejben? Bárcsak lett volna annyi eszem, hogy felfogjam, mit érezhetett, amikor szemmel láthatóan nem érdekelt sem ő, sem pedig az, amit mond vagy csinál. Miért nem jöttem rá akkor, amikor még lett volna lehetőségem helyrehozni, hogy rossz az, amit teszek? Mennyi értelmetlen este a gépem előtt, hány Instagramon átpörgetett óra, mialatt bámultam a nagy büdös semmit. Ezért siettem az evéssel, ezért kapkodtam, hogy nézzem a sok értelmetlen szart, miközben odakint a konyhában anyu bepakolta a mosogatógépbe az edényeket. Végeztünk, megettük a vacsorát. Vagy valami olyasmi.

A szememet szorosan behunyva fejemet a kerítés deszkájának ütögettem.

Monoton, halk koppanásokat hallatott a fán, miközben arcomon végiggördült egy kövér könnycsepp. A kezemben tartott telefon rezegni kezdett, amitől összerezzentem, és kábán néztem a kijelzőre.

– Szia, nagyi! – dörzsöltem meg a szemem, miután fogadtam a videóhívást.

– Mondtam! Mondtam a szerencsétlen apádnak, hogy biztosan rosszul viseled Kornél kiesését, de neeem, ő erősködött, hogy semmi bajod, hiszen olyan jót beszélgettetek egy osztrák macskáról! Tudtam, hogy nem igaz! És nekem lett igazam, tessék, ott sírsz valahol az erdőben! Az eszem megáll – hadarta mérgesen.

– Nagyi, várj – vágtam a szavába, próbálva nyugtatni. – Jól vagyok. Tényleg.

– Látom – forgatta a szemét mérgesen.

– Nem, Kornél kiesésével kapcsolatban semmi gond – kezdtem. – Tényleg. Az előbb beszéltünk, és minden rendben. Tudtuk, hogy ez ilyen is lehet, és teljesen rendben van. Vár rám, és drukkol, hogy mi nyerjünk – mosolyodtam el.

– Akkor nem értelek. Nem az izmos kajakos után sírsz? Láttam a félmeztelen képeit az Instáján, hidd el, én is sírnék a helyedben – dőlt hátra a foteljében, egyik kezében a telefonját maga előtt tartva, másikban pedig egy poharat fogva, amibe megfontoltan belekortyolt.

– Az mi? Konyak? – kerekedett el a szemem.

– Nem. Ez málnaszörp – füllentett.

– Ahhoz kicsit sötét, nem? – fürkésztem.

– Mert romlott. Na szóval. Miért sírsz, ha nem a deltás kajakosunk miatt? –

érdeklődött.

– Semmi, butaság – ráztam a fejem.

– Annál nem lehet nagyobb butaság, mint hogy apád egy macskáról kezdett beszélni nekem. Még jó, hogy időben észbe kaptam, és leraktam – közölte. – Na szóval, halljam! Mi a baj?

– Azt vettem észre, hogy kevesebbet gondolok rá mostanában – bukott ki belőlem. – Ettől pedig szörnyen érzem magam – ismertem be. A nagyinak nem kellett ennél többet magyaráznom, azonnal tudta, hogy anyuról van szó. Talán már azelőtt tudta, hogy magamtól elmondtam volna.

– Hanna – mosolyodott el szomorúan. – Az élet megy tovább. Nem tehetsz ellene semmit. Ez így működik. Teljesen érthető, hogy most éppen más dolgok foglalkoztatnak. Végre volt sok történés a kis életedben, amik akkor is történések, ha éppen bugyutának tűnnek, vagy nem relevánsak. Attól még nem fáj kevésbé anyád halála, és nem szereted kevésbé, hogy kevesebbet jutott eszedbe. Ez csak azt jelenti, hogy elfoglaltad magad. Ott vagy ezen a versenyen vagy akármin, és megtapasztalod annak minden velejáróját. Versengés, kudarc,

öröm, bánat, harag, veszteség, bosszú. Ne érezd magad rosszul, ha ez a sok minden meggátol abban, hogy állandóan anyádon járjon az eszed, és azon, ami vele történt.

– Olyan szemét voltam vele, nagyi. Annyi mindent csinálnék máshogy, annyira sok mindent – töröltem meg a szemem idegesen.

– Dehogy voltál szemét, ezt azonnal verd ki a fejedből! – förmedt rám mérgesen.

– De, az voltam.

– Nem. Kamasz voltál, a kamaszok pedig olyanok, amilyenek. Szerinted ezt anyád nem tudta? Ne csinálj úgy, mintha egy barlangban élt volna. Pontosan tisztában volt azzal, hogy lesz egy nehéz időszaka veled, ahogyan mindenkinek van nehéz időszaka a tinédzser gyerekével. Nekem is volt anyáddal. Az én anyámnak meg velem. Ez ilyen. Senki nem tehet arról, és főképp nem te, hogy anyád nem érte meg, amíg ez a kis defektes időszak elmúlik nálad. Ha most itt lenne és látna, tudod, mennyire büszke lenne rád?

– Miért? Mert egy erdőben rohangálok egy műanyag kupáért? – kérdeztem csalódottan.

– Nem. Azért, mert jó ember vagy. És ennél többet nem kívánhat egy anya –

mondta, én pedig megállás nélkül sírtam. Láttam a nagyin, hogy ez neki is nehezen megy, így töltött magának egy újabb adag… szörpöt, és megrázta a fejét, jelezve, hogy témát kíván váltani. – Na, elég ebből, fejezd be a sírást!

Mesélj inkább a tusáról. Apáddal nem mentem semmire, és teljesen le vagyok maradva. Mi történt? Hogy estek ki Kornélék?

– Rendben – szipogtam, majd a könnyeimet letörölve elmondtam a nagyinak mindent, amit tudtam.

Azt, hogy amíg mi védettséget élveztünk az arany csapattal együtt, addig azoknak, akik korábban hibáztak az erdőben, büntetőfeladatra kellett menniük.

Így tehát Mátét és Kornélt is elküldték a négypróbára. Aztán elmondtam az elméletemet azzal kapcsolatban, hogy Máté szándékosan ejtette ki Kornélt a négypróba feladaton, és nem csupán azért, hogy egy erős, sőt esélyesnek is tartott csapatot tudjon az IOV-on kívül, hanem azért, hogy így gyengítsen engem, velem együtt pedig a teljes Szirtes-csapatot, mivel minket látott legfőbb ellenfelének. Beavattam a nagyit abba is, hogy Máté tabletjének kódját eljuttattuk az arany csapatnak, rájuk bízva, hogy mit kezdenek az információval.

– Hmmm – vakarta meg a homlokát. – És az arany csapat megnézte a jegyzetet a tableten?

– Nem tudjuk – feleltem.

– Végre kezd érdekes lenni a viadal – biccentett. – Mi a terv?

– Megnyerni az egészet – feleltem eltökélten.

– Tehát felszívtad magad Kornél kiesése után – bólintott mosolyogva.

– Nem – ráztam meg a fejem, aztán látva, hogy a nagyi hunyorogva néz, hozzátettem: – Jó, lehet. Amíg itt volt a versenyen a fekete csapattal, végig segítettük egymást, de azért eléggé szorongtunk attól, hogy előbb-utóbb valóban a másik ellen kell mennünk, esetleg kiejtenünk a saját bent maradásunkért…

Erre egyikünk sem volt felkészülve.

– Így viszont, hogy Kornél csapata kiesett… – bólintott a nagyi.

– Így már a cél a végső győzelem. Nem érem be kevesebbel – közöltem. – És nem mellesleg borzasztóan dühít az, ahogy kiesett. Nem az, hogy kiesett, mert az bármikor benne volt a pakliban. Az dühít, ahogyan. Tudom, hogy Máté volt, tudom, hogy szándékosan tette, és azt is tudom, hogy azért, mert a pszichopata agyába valamiért beékelődött, hogy engem kell gyengítenie. Ezért esett ki Kornél, ettől pedig igazán mérges vagyok. És nyerni akarok, már csak azért is.

Tudom, hogy ez béna, és nem egy nagy dolog, főleg otthonról nézve lehet rémesen nevetséges, de itt, ezen a helyen, az erdő közepén már semmi más nem motivál, csak hogy legyőzzem Mátét, és elhozzam Kocsis irodájába azt az átkozott kupát! – hadartam.

– Ugye már nem kérdés számodra, mit keresel ott, és hogy az igazgatód miért téged választott a versenyre? – kérdezte büszkén. – Rég láttalak ilyennek.

– Hát… Rég is éreztem ilyennek magam – bólintottam.

– Akkor ez a beszéd, hajrá, nyerd meg a félnótás igazgatódnak a műanyag kupát!

– Rendben. Ami pedig Mátét illeti. Van egy tervem – tettem hozzá.

– Megölöd, és a hulláját elásod a Bükkben? – kérdezte a nagyi, mire megrökönyödve hátrahőköltem.

– Mi? Dehogy. Azt akartam mondani, hogy legyőzöm, bármi áron.

– Ja igen, ez sokkal jobb, amit mondasz. Én pedig azt hiszem, ma már nem iszom több szörpöt – hajolt előre, és letette a poharat az asztalra.

– Rendben. Megyek vacsorázni – tápászkodtam fel a fák alól.

– Jó étvágyat! Engem meg apád hívogat folyamatosan, most is látom, hogy keres. Nem igaz, akkor is el akarja mondani a macskás dolgot, ezt az embert nem lehet leállítani – dühöngött, majd kinyomta a hívást, én pedig mosolyogva csóváltam a fejem.

Mert bármennyire is hangoztatja a nagyi, hogy idegesíti apu és a terhére van, én szívből örültem minden ilyen pillanatnak, mert anyu halála után azt sem hittem volna, hogy valaha még kommunikálnak egymással a kötelezőkön túl.

Most pedig, a távollétem és a velem kapcsolatos történések miatt összezártak, és végre úgy idegesítették egymást, hogy közben együtt voltak. És ezt fantasztikus érzés volt látni.

A nadrágomat leporolva – ami inkább csak megszokás volt, mert hogy semmit nem ért – elindultam az étkező irányába, hogy csatlakozzak a többiekhez a vacsoránál, miközben azon gondolkodtam, amit a nagyival beszéltünk. Hogy rég látott ilyennek. Az Iskolák Országos Versenye a tizedik nap estéjére előhozott belőlem valamit nagyon régről, azokból az időkből, amikor anyu még élt, amikor a régi Hanna voltam, az, akit matekversenyekre küldtek, és aki győztesként jött haza. Ezer éve nem találkoztam az ambiciózus énemmel, és komolyan hittem, hogy már soha többé nem leszek olyan, de az, hogy végre újra bizonyítani akartam, hogy újra azt éreztem, van értelme bizonyítanom, az rettenetesen sok erőt adott. Mert meg akartam mutatni. Apunak, a nagyinak, Kornélnak, Kocsisnak, a csapatunknak, a többi csapatnak, a világnak, magamnak. Anyunak.

Igen, butaság, de anyunak is. Hátha látja, hogy mennyire küzdök. Hátha nem tartja nevetségesnek, hogy egy szinte ismeretlen iskolai verseny béna műanyag kupájáért hergeltem fel ennyire magam. Hátha ő tudja ennek a mögöttes tartalmát. Hogy nagyon sok idő óta ez az első alkalom, amikor valamit igazán szeretnék elérni azon kívül, hogy minél gyorsabban teljenek a napok.

Bizonyítani, hogy azóta, amióta elment, mennyire megváltoztam. Hogy mennyi mindent bánok és mennyi mindent szeretnék helyrehozni, vagy, mivel azt már nem lehet, akkor a jövőben nem hibázni. Anyu, ugye látod? Ugye büszke vagy rám?

2.

Furcsa volt látni az étkezőben a fekete csapat megüresedett helyét. A négy szék betolva, érintetlenül árválkodott az asztaluknál. Már nem jöttek, hogy odaüljenek, mert otthon voltak. Az Instára mind ugyanazt a képet posztolták, egy csapatképet, ami itt, a táborban készült valamikor a verseny első napjaiban. A fotón egymás mellett állva, fekete színű melegítőben mosolyognak eltökélt és céltudatos arccal. Látszott rajtuk, hogy készek megnyerni az IOV-ot. Csak aztán máshogy alakult. Mind a négyük képét lájkoltam, hiába volt ugyanaz a tartalom, Kornél, Csenge, Zoli és Bence feltöltött fotóját is beszíveztem, aztán sóhajtva bezártam az Instát és folytattam az evést, igyekezve nem sűrűn pillantgatni a megüresedett asztal irányába, mert a versenyben maradt többi csapat előtt nem akartam kimutatni az érzéseimet. Ezért csendben a vacsorára koncentráltam, Bernadett és Zsombi beszélgetését hallgatva.

– Összesen tizenhét szúnyogcsípést számoltam magamon – magyarázta a kilencedikes csapattagunk a vízilabdás lánynak. – Ebből három teljesen új, mert nézd, puklis – mutatta a könyökét kitekeredett felsőtesttel. Láttam Bernadetten, hogy ennél már vett részt sokkal izgalmasabb beszélgetésben is, de nem akarta megsérteni Zsombit, ezért tovább hallgatta.

– Ezeket itt elkapartam, nem bírtam ki, annyira viszketett – mutatta az alkarján lévő sebeket.

– Ühüm – bólogatott Bernadett annyira lelkesen, amennyire csak meg tudta játszani az érdeklődését Zsombi csípéseivel kapcsolatban. Az erdei helyszín a verseny tizedik napjára már mindnyájunk városi szervezetét próbára tette, hiába kentük magunkat mindennel, amit a drogériában felvásároltunk, úgy tűnt, a rovarok és pókok egy idő után immunisak lettek a kencéinkre, és szétcsíptek minket minden szabadon hagyott bőrfelületen.

A csípésekről folytatott diskurzusból a Szirtes negyedik tagja, Lóri kimaradt, ő

evés közben a telefonját nézegette, az Instát pörgette, és a haverjai képét lájkolgatta. Meg lányokat, ha jól láttam.

– Ismered őket? – érdeklődtem, amikor a sokadik edzőtermes képet szívezte be, amin egy lány a tükör előtt állva pózol, a telefonja pedig vakuzott a kép készítésekor, ezzel nagyjából kitakarva az egész arcát meg úgy nagyjából

mindent, így aztán Lóri leginkább vakukat lájkolt.

– Nem – felelte Lóri teli szájjal. – De a cél az, hogy megismerjem őket –

vigyorgott, aztán a villájával félbevágott egy burgonyakrokettet, és jóízűen evett tovább.

– Értem – biccentettem furán.

– Hé, hé – kapta fel a fejét. – Most ugrott fel, Kocsis élőzik – mondta, a telefonját felénk mutatva, abban a pillanatban pedig mindannyian megkaptuk az értesítést az igazgató Insta Live-járól.

A tányérom mellé lerakva a telefont, evés közben indítottam el az igazgató adását, aki izgatottnak tűnt.

– Köszöntök minden nézőt a szokásos esti IOV-kibeszélő adásban.

– Á, szóval ez már rendszeres – tartotta vissza a nevetését Bernadett.

– Ha jól látom… Igen! Már tizenheten csatlakoztak az adáshoz, sok szeretettel köszöntöm a nézőket. És nem tévedés, jól látjátok, a Szirtes-csapat mind a négy versenyzője néz minket, egyenesen a Bükkből! Köszöntsétek őket! Sziasztok, Szirtes-csapat! – integetett a kamerába.

Elképedve néztünk össze, aztán mindenki a saját telefonjába meredve hallgatta tovább Kocsist és az IOV-kibeszélőt, bármi is legyen az.

– A mai három témánk a következő lesz. Az első: Kiesett a fekete csapat.

Sokan esélyesnek tartották a sportgimi négyesét, de mindenki legnagyobb meglepetésére el kellett búcsúzniuk a versenytől. Mit gondoltok erről? Írjátok meg. A legérdekesebb kommentet írót felhívom, és beveszem az élőbe, vele osztott képernyőn beszélgetünk a verseny alakulásáról. A második témánk: Legenda vagy valóság? Hiúz a Bükkben. Létezik? Erre is várom a kommenteket, de itt nem hívok fel senkit a nézők közül, mert vendégem lesz az élőben egy vadőr, akivel erről beszélgetek majd. Maradjatok velem, mert kiderül, hogy cáfolja, vagy éppen megerősíti a hiúzkérdést. És végül, a mai IOV-kibeszélő

utolsó témájaként foglalkozunk majd Lóri vádlijával.

– Hogy mi? – kerekedett el Lóri szeme, mi pedig mindhárman felröhögtünk, aztán egymást csitítva igyekeztünk csendben maradni, hogy halljuk, mit mond még Kocsis.

– Mint köztudott, a Szirtes-csapat remek fizikumú fiútagja nagy körültekintéssel végzi napi szinten az edzéseket, külön hangsúlyt fektetve a lábnapokra. Erről kérdezzük majd Lóri edzőtermi barátját, Tibit, aki csatlakozni fog az élő adáshoz, és osztott képernyőn meséli majd el a nézőinknek, milyen érzés együtt lábnapozni iskolánk kiválóságával.

– Ez őrület – nevettem el magam döbbenten.

– Hol találta meg Kocsis a spanomat? – meresztgette a szemét Lóri meglepetten.

– Hát, a verseny kezdete óta elég jól belejött a közösségi média használatába, gondolom, keresett a profilodon egy képet, amin tegeltél valakit, és így jutott el a haverodhoz – gondolkodtam.

– Beszarok – ámult el Lóri, miközben valamennyien Kocsist néztük, aki továbbra is beszélt.

– És ne feledjétek, az adás nézői között most is kisorsolok egy „Nyertes Szirtes” feliratú bögrét. És máris hetvenen vagyunk, csak úgy záporoznak a kommentek! – kapkodta a fejét az igazgató, megpróbálva követni az eseményeket, miközben feltartotta a megnyerhető bögrét, amin a négyünkről készült csoportkép virított.

A hozzászólásokba belenézve úgy tűnt, Kocsis újdonsült netcelebsége vonzza az érdeklődőket; egyre kevesebb trollt lehetett látni, és bármennyire is hihetetlennek tűnt számunkra, az igazgató elérte, hogy komolyan vegyék. Őt is, és a versenyt is. Elkerekedett szemmel olvastam a teljesen releváns kommenteket, ahogyan beszélgettek a megadott három témáról a nézők, és ha valaki bunkó volt vagy trollkodni támadt kedve, azt már nem is Kocsis rakta ki, hanem mindenki más rászólt. Amikor már több mint százhúszan nézték az adást, a többiekkel értetlenül néztünk össze.

– Most ez komoly? Kocsis tényleg elérte, hogy elkezdje érdekelni a sulinkat ez a verseny? – túrt bele a rövid hajába Bernadett, és látszott rajta, hogy meglepték a történtek.

– Nem csak a sulinkat… A haul videója akkorát ment, hogy egy csomó random ember is elkezdte nézni Kocsis adásait – magyarázta Zsombi. – Annyian követték be a profilomat, amennyi embert még összesen nem láttam életemben –

mondta.

– Nálam is sokan lettek, függetlenül attól, hogy nincs tartalmam – ismertem be, utalva arra, hogy akármikor megnyitom az Instagram-oldalamat, egy halom új követést jelez.

– Szintén – biccentett Bernadett. – Dani ideges is, hogy ennyi fiú követ. Nem érti meg, hogy nem is ismerem őket.

– Hozzám is jöttek bőven. De én vissza is jelölök – vigyorgott Lóri.

– Mindenkit? – húztam fel a szemöldököm, előre tudva a választ.

– Dehogy. Csak a jó csajokat – közölte vidáman.

– Hát, nincs mese, IOV-celebek lettünk – állt fel Bernadett az asztaltól.

– Most meg mit csinálsz? – kérdezte meglepetten Lóri.

– Mind befejeztük az evést. Gondoltam, megyünk…

– Ne már! Várjuk meg a spanomat, kiváncsi vagyok, mit mond. Nézzük már végig – kérte, mire Bernadett megadóan visszaült az asztalhoz, és tovább néztük Kocsis adását. Majdnem ötszáz másik emberrel együtt.

– Hozok még desszertet. Ti kértek valamit? – álltam fel az asztaltól, kérdőn nézve a többiekre.

– Én ennék még diós gubát – gondolta át Lóri.

– Én semmit, köszönöm – intett Bernadett.

– Nem, köszi – rázta a fejét Zsombi, és tovább bámulták az élőt, miközben én felálltam, és odasétáltam a desszertpulthoz.

Az étkezőben érezhetően nagyobb volt a csend, rajtunk kívül csak a sötétzöld, szürke, türkiz és világosbarna csapat tagjai ettek, az arany és sárga társaság még nem jött vacsorázni.

Épp Lórinak szedtem egy második adag diós gubát, és a vaníliasodót öntöttem az édességre, amikor kinyílt az ajtó, és megérkeztek a sárgák. Odakaptam a fejem, és undorodva néztem a belépőjüket, ami nagyképű volt, és nagyon arrogáns. Úgy vonultak, élükön Mátéval, mintha csak megnyerték volna az IOV-ot. Lenézően fordultak körbe, felmérve az erőviszonyokat a bent maradt csapatok között, és elégedetten pöffeszkedve néztek össze, amolyan „ez már gyerekjáték lesz” stílusban. Látszott rajtuk, hogy felfogták a súlyát, hogy kiejtették az egyik legnagyobb esélyest. Kornélékat.

A négy sárga csapattag közül a két úszó lány először leült az asztalukhoz, a fiúk azonban, Marci és Máté rögtön a pulthoz léptek. Ahol ott álltam én, a kezemben Lóri diós gubájával, amire nagy elbambulásomban véletlenül annyi sodót öntöttem, hogy a szósz ellepte a desszertet, és már csak nyomokban tartalmazott szilárd halmazállapotú ételt.

– A fenébe! – szisszentem fel, amikor észrevettem, mit műveltem, és kínosan néztem a tányért. – Bocsánat – hajoltam be az ételek felett, mire a konyhások közül egy idősebb nő nem túl lelkesen odasétált, és átnézett a pult felett. –

Elnézést, ezt nagyon elrontottam. Véletlenül sok sodót öntöttem rá, és úszik benne a diós guba – magyaráztam.

A konyhás mérlegelte a hallottakat, aztán a szemét forgatva unottan sóhajtott egyet.

– Jó, add azt ide – nyúlt ki a tálaló felett, és erőszakosan kikapta a kezemből.

Megköszöntem a „kedvességét”, aztán egy másik tányért felvéve újra szedni kezdtem Lórinak, amikor Máté megérkezett mellém. Szándékosan nem néztem rá, csak a szemem sarkából érzékeltem, hogy ott van közvetlenül mellettem, és igyekeztem gyorsan végezni, de sajnos elkerülhetetlen volt, hogy érintkezzünk egymással.

– Ez mi? Jól néz ki – kezdett cseverészni. Körbenéztem, mintha csak meg akarnék bizonyosodni arról, hogy valóban hozzám szólt, aztán felvont szemöldökkel meredtem rá.

– Olvasd el. Mindennek oda van írva a neve – közöltem szárazon.

Máté a nyers reakciómra őszintén felröhögött, és megrázta a fejét.

– Tudod – köszörülte meg a torkát –, marhára sajnálom a mait.

– Mármint? – kérdeztem összehúzott szemmel. Sejtettem, hogy nem Kornél kiejtésére gondol. És természetesen eltaláltam.

– Hogy nem voltál ott – húzta vigyorra a száját. – Látnod kellett volna, ahogy Kornél elesik, és a sárból néz fel, tudva, hogy itt a vége, kiesett és mehet haza.

Az az arc… Felbecsülhetetlen.

Pislogás nélkül, a szám szélét rágva néztem rá, majd a fejemet ingatva kérdeztem meg.

– Mi bajod van neked?

– Mi lenne? – kérdezett vissza automatikusan. – Ez egy verseny. Ahol ellenfelek vagyunk. Mind.

– Igaz – ismertem be.

– Mindenkinek az a célja, hogy eljusson a végéig.

– De nem mindegy, hogyan – vágtam rá kapásból.

– Dehogynem. Jaj, ne legyél ilyen képmutató – vihogta idegbetegen.

– Eszemben sincs.

– Inkább örülnél. Kiejtettem a feketéket, megkímélve téged attól, hogy esetleg neked kelljen.

– Igazad van. Hálás vagyok neked – szóltam cinikusan. – Kérsz rá vaníliasodót? – pillantottam a kezében tartott tányérra, amire már szedett diós gubát. Látszott Mátén, hogy ezzel őszintén megleptem, és kellően kizökkentetem a szerepéből.

– Igen, kösz – bólogatott és felém tartotta, én pedig a merőkanalat csordultig belemártottam a szószba, majd kiemeltem, és Máté tányérja fölé tartva elkezdtem ráönteni. – Elég lesz, lassan… – figyelmeztetett, de nem álltam le, tovább öntöttem rá, ugyanúgy, ahogyan az előbb Lóri adagjánál. Máté időközben rájött, hogy nem kedvességből ajánlottam fel, hogy öntök rá neki sodót, így idegesen pislogva várta, hogy befejezzem. Az utolsó cseppig kiöntöttem a vaníliaszószt a tányérjára, sőt le is ráztam a merőkanalat, nehogy kárba vesszen, majd Máté tányérjára nézve elégedetten bólintottam. Az egész egy nagy vaníliamassza volt, ami teljesen belepte a kis adag diós gubát.

– Tessék, jó étvágyat – dobtam vissza a merőkanalat a helyére, és otthagyva a sárga csapat tagját visszaindultam az asztalunk felé.

A hátam mögül még hallottam, hogy Máté beszól a pulton.

– Bocsánat. Halló, elnézést – szólítgatta a konyhást.

– Mi az már megint?

– Nagyon sok lett a sodó, ez így ehetetlen… – kezdte, nem tudva, hogy ez már másodszorra fordul elő az este folyamán, így a konyhásnő már nem volt annyira

elnéző, simán leordította Mátét.

– Na ne szórakozzál velem! Mégis még hányan vagytok annyira életképtelenek, hogy egy átkozott diós gubát nem tudtok leönteni annyi szósszal, amennyit kértek? – kiabálta, aztán átnyúlt a pult felett, és mérgesen kikapta Máté kezéből. – Add azt ide, és csinálj magadnak egy újat – vette el, és idegesen megfordulva levágta az egyik szekrényre. A tányér éles csörömpöléssel landolt, az étkezőben pedig mindenki a döbbenettől lemerevedett Mátét nézte.

Elégedetten leültem az asztalunkhoz, és odaadtam Lórinak az adagját.

– Akarjuk tudni, hogy mi történt? – pillantott felém Bernadett.

– Nem fontos – legyintettem.

– Hé, itt a spanom – mutatta fel Lóri a telefonját, ahol Kocsis élőjébe bekapcsolódott egy srác. – Írok is kommentet, hogy szevasz, Tibike! – határozta el, aztán elküldte.

Mindannyian Lóri barátját hallgattuk, aki kissé feszengve éppen arra a kérdésre válaszolt egy számára teljesen idegen igazgatónak, hogy milyen gyakorisággal edz Lórival, amikor is nyílt az ajtó, és szervezők léptek be az étkező épületébe. Abban a pillanatban mindenki abbahagyta az evést, vagy azt, amit éppen csinált, a sötétzöld infósok kivették a fülükből a fülhallgatót, a szürke csapat befejezte a FaceTime-olást, mindenki letette a villát, és megpróbálta lenyelni a falatot, ami az izgalomtól szinte megakadt a kiszáradt torkokban. Mert a szervezők érkezése csak egyet jelenthetett. Feladatot kapunk.

A narancssárga, megkülönböztetett színű ruhát viselő szervezők szó nélkül, villámgyorsan mozogva az asztalok között minden jelen lévő csapat elé leraktak egy, a színükkel megegyező borítékot, és már ki is mentek, otthagyva minket a síri csöndben.

– Oké, kinyitjuk? – kérdezte Lóri elsőként, és felemelte a borítékot.

– Nézzük – biccentettem.

A környezetünkben minden asztalnál mozgolódás kezdődött, valamennyi csapat felnyitotta a kapott borítékot, és egymáshoz közel hajolva diskurálni kezdtek.

Lóri kibontotta a piros borítékunkat, és kivett belőle egy kártyát, amin a következő szöveg állt:

CSAPATFELADAT HOLNAP REGGEL KILENCKOR

A FŐKAPUNÁL.

– Sejtettem – biccentettem.

– Szóval holnap reggel kilenc – túrt Zsombi gondterhelten a hajába, és valamennyien csendes bólintással vettük tudomásul, hogy újabb megmérettetés

vár ránk csapatként. A verseny kezdete óta némiképp hozzászoktunk már ahhoz, hogy folyamatosan készenlétben állunk, mert a feladatokat a szervezők hirtelen, minden előzmény nélkül osztják ki a csapatok részére. Az újabb borítékra pedig legkésőbb vacsorakor számítottunk is, így nem okozott túlzottan nagy meglepetést. Ami utána történt, az annál inkább.

– Hé, várjatok, ebben még van valami – nézte meg Lóri tüzetesebben a borítékot, és kivett belőle egy gondosan összehajtott papírt.

– Mi az? – kérdezte Bernadett türelmetlenül.

– Csapatfeladatnál nem szoktunk instrukciókat kapni – húztam össze a szemöldököm gyanakodva.

– Pedig ez az lesz. Ezt nézzétek – hajtotta ki, és leterítette elénk az asztalra.

Mind a négyen a papír fölé hajoltunk.

– Ez micsoda? – ráncolta a homlokát Bernadett.

– Valamiféle… Térkép. Talán… Talán kincskeresés? – csillant fel Zsombi szeme.

– Az lehet – bólintottam összehúzott szemmel, ahogyan átfutottam a rajzolt térképet, majd úgy éreztem, hogy valakik néznek, ezért zavartan a fülem mögé tűrtem egy hajtincset, és óvatosan elfordultam. A sárga csapat tanácstalanul meredt a saját térképére, közülük pedig Máté megállás nélkül felénk bámult, és szuggerálva nézett minket, hátha elkap egy-egy használható mondatot a beszélgetésünkből. Azonnal átláttam rajta, annyira már sikerült megismernem, hogy tudjam, fogalma sincs, mit rejt a feladat, éppen ezért próbál segítséget kérni. Vagy inkább lopni.

Elkaptam róla a tekintetem, és az asztalon előrenyúlva összehajtottam a térképet, majd felálltam.

– Menjünk valahová, ahol nem figyelnek minket – sziszegtem a többieknek, akik azonnal megértették, mi a problémám, ezért kérdés nélkül felkászálódtak, és elindultunk a kijárat felé.

3.

– Na lássuk, miből élünk – mondta ki egyszerűen Lóri, a térkép fölé görnyedve.

– Van itt minden, már csak azt kéne kitalálni, tesák, hogy mi mit jelent – közölte a saját stílusában.

Vacsora után Máté és a csapata fürkésző tekintete elől mind a négyen a faházunkba vonultunk, ahol magunk lehettünk. Így, hogy Zsanett után Csengéék is kiestek, Bernadett-tel lakótársak nélkül maradtunk az eredetileg négyfős faházunkban. Plusz elvileg ott volt nekünk Erik, a gigantikus méretű mutáns szarvasbogár, de ő jó ideje nem adta jelét annak, hogy velünk van még, így elképzelhetőnek tartottam, hogy eredeti gazdájával tartott, és meglapulva Csenge holmijai között egyszerűen hazament a lánnyal. Ki tudja?

Az ágyak közé, a földre hajtogattuk ki a térképet, és mindannyian körbeültük, erősen koncentrálva az ábrákra.

A térkép leginkább egy gyerekrajzra hasonlított; színes volt, és írás helyett kizárólag rajzolt figurákat és motívumokat lehetett látni rajta. Én a lap közepéből indultam ki, ahol egy rajz jelzett valamit, amit én leginkább egy kis széknek láttam. Ez volt a középpont, pontosan a lap centrumában. A kis szék vagy valami körül pedig egy nagy kört alkotva hét különböző kis ikon rajza volt elhelyezve.

A figurák olyasmik voltak, mint például vödör, süti, kötél…

– Ennek semmi értelme – jelentette ki Bernadett elsőként, amikor megunta az ábrák nézegetését. – Egy halom hülye firka.

– Nem, nem – rázta a fejét Zsombi. – Ez egy kincses térkép. Szerintem – fújta ki hosszasan a levegőt. – Ezeket a dolgokat kell megtalálnunk ahhoz, hogy eljussunk ide, az emelvényre – mutatott középre.

– Emelvény? Én azt hittem, az egy szék rajza – tűnődött el Lóri.

– Én is – nevettem el magam. – De valóban, az emelvény logikusabb –

ismertem be.

– De… – töprengett Bernadett. – Hogy értitek? Meg kell találnunk egy… Mi a fene ez? Tortaszelet? Vagy süti? – bámulta az ábrát.

– Igen, az valami sütiféle – bólintottam.

– Szerintem… – töprengett Zsombi. – Szerintem az lesz, hogy ezt a feltüntetett hét dolgot kell összeszedni, és odavinni középre.

– Azzal nem lesz gond. Ha kell, rohanok, mint az állat – tervezgette Lóri.

– Imádom a kincskeresést, egész gyerekkoromban ezt játszottam nyaranta a nagyszüleimnél – lelkesedett Zsombi. – Igaz, nem voltak barátaim, úgyhogy én ástam el, amit meg kellett keresni, így nem volt annyira izgalmas – tette hozzá, mire Lóri sajnálkozó arccal megveregette a kilencedikes vállát.

– Oké, akkor ennyi? – kérdezte Bernadett. – A holnapi feladaton keresnünk kell egy… vödröt, sütit, repülőt… mi ez? Talán búvárszemüveg – gondolkodott a rajzocskákat bámulva. – Aztán egy ásót – sorolta tovább, és megint megakadt. –

Na jó, ez itt egy fül rajza. Ha holnap keresnünk kell egy fület, én hazamegyek innen – jelentette ki elborzadva.

– Mutasd… – húzta kissé maga felé Zsombi a térképet, hogy tüzetesebben megnézhesse. – Jó, ez tényleg egy fülnek tűnik.

– Öcsém, ugye nem emberi? – hőkölt hátra Lóri.

– Hát, csak nem. Ez egy iskolai verseny, nem gyűjthetünk levágott füleket –

röhögte el magát Bernadett kínjában.

– Talán… Talán egy fülbevalót jelöl, csak ugye túl kicsi a rajz – tippelgetett Zsombi. – Te mit gondolsz, Hanna? – fordult hirtelen felém.

– Tényleg, Hanna milyen régóta csendben van – tűnt fel Lórinak is, aztán mindhárman rám néztek.

– Valami gond van? – kérdezte Bernadett.

– Nem… Csak… – köszörültem meg a torkomat. – Valami nem stimmel –

bámultam a térképet.

– Nekünk mondod? Holnap keresnünk kell egy fület a Bükkben – háborgott Lóri.

– Nem biztos, hogy fület kell keresnünk – nyugtattam meg mosolyogva.

– Akkor mire gondolsz? Mi nem stimmel? – kérdezte Zsombi.

– Az egész – ismertem be. – Nem szoktunk csapatfeladat előtt instrukciót kapni, ennyire egyszerűt pedig főleg nem – ráztam meg a fejem. – Ez már lassan a verseny vége, hét csapat maradt, nem lehet ennyire egyszerű. Nézzétek meg –

mutattam a térképre. – Ebben semmi fejtörő nincs, teljesen egyértelmű, ami előttünk van, középen itt ez az emelvény vagy pódium, esetleg szék, attól függ, mit látunk bele a rajzba. Körülötte kör alakban elhelyezve a megszerzendő

tárgyak…

– Plusz egy fül – tette hozzá Lóri szórakozottan.

– Igen, plusz a fül – nevettem el magam. – Szóval ez túl egyszerű. Gyanúsan egyszerű – jelentettem ki. – Ráadásul… Ezt figyelmen kívül hagytuk – mutattam a lap jobb felső sarkára, amin két kis elemlámpa rajza volt egymás mellett. Az egyik körül sárga színnel jelezték, hogy világít. A másikat lekapcsolt állapotban ábrázolták.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy sötétben lesz a feladat – vakarta meg az állát Zsombi.

– Reggel kilenckor megyünk – vágtam rá a homlokomat ráncolva.

– Akkor talán sötét helyen leszünk. Nem tudom. Van erre barlang? –

érdeklődött Bernadett.

– Na jó, nem vagyok egy beszari típus, de azért egy barlangban fület keresni már inkább horrorfilm, mint iskolai verseny – jelentette ki Lóri.

– Nem lesz ilyen – csitítottam. – Vagyis remélem – tettem hozzá gyorsan.

– És mi van akkor, ha az elemlámpákig is el kell jutni? Ha az a végcél, és nem a középső pontra kell eljutnunk?

– Nem vezet oda rajzolt út, és eléggé messzinek tűnik – túrt a hajába Bernadett.

– Igen, a hülye rajz szerint az elemlámpák pont a napocska mellett vannak, úgyhogy a jelek szerint messzire megyünk reggel, űrhajó kell ehhez, baszod –

röhögött fel Lóri, rábökve a térkép felső sarkában az elemlámpák melletti rajzolt napra.

– Én kezdem elveszíteni a fonalat – ismerte be Bernadett.

– Oké, akkor még egyszer, nézzük újra – sóhajtottam eltántoríthatatlanul. –

Van itt középen valami, amit úgy tippelünk, hogy a feladat vége, ide kell eljutni

– mutattam a rajzolt emelvényre. – Körülötte szabályos kört alkotva hét rajzocska. Vödör, kötél, süti, ásó, fül, repülőgép és egy búvárszemüveg. Elvileg ezeket kellene összeszedni, és bevinni középre, ahol sejtésünk szerint a feladat vége is van.

– Igen – bólogatott Zsombi.

– Csakhogy – tettem hozzá. – Itt van ez a két elemlámpa a térkép felső

sarkában.

– Talán az nem is fontos – vonogatta a vállát Lóri.

– Itt nincs olyan, hogy nem fontos – mondott ellent rögtön Zsombi. –

Hannának igaza van, az valamiért ott van. És rá kell jönnünk – közölte. – Azt kizárhatjuk, hogy sötétben lesz a feladat, mert reggel megyünk.

– És mi van, ha olyan messze lesz, hogy estig utazunk oda? – tippelt Bernadett.

– Ez egy A verzió – biccentett Zsombi. – Az, hogy barlangba, vagy valami sötét helyre megyünk, az a B verzió.

– Én részemről dobom a B verziót, megy a halál barlangba – ingatta a fejét Lóri.

– A C verzió pedig – hagyta figyelmen kívül Zsombi –, hogy az elemlámpák a feladat tényleges célját jelölik, és oda kell eljutni a megszerzett dolgokkal, nem pedig középre. Mondjuk egy ösvényen. Vagy akár labirintuson át – fejtegette

Zsombi.

– És akkor mi ez itt középen? – értetlenkedett Bernadett.

– Akkor az semmi – válaszolta Zsombi.

– De az előbb mondtad, hogy itt nincs olyan, hogy valami semmi, mert itt minden valami – akadékoskodott Bernadett, megpróbálva nem belezavarodni.

– De ha minden valami, akkor az a fül tényleg egy fül? Mert én beszarok, ha igen – szólt bele Lóri is.

A többiek közt egy pillanat alatt parázs vita alakult ki arról, hogy „minden valami”, plusz Lóri hajtogatta ezt a füldolgot, és miközben ők egymással voltak elfoglalva, én megpróbáltam kizárni a külvilágot, és nem figyelve rájuk a rajzolt térképet néztem, aztán körmömmel megkapargattam az elemlámpát, hátha…

Nem történt semmi. Ekkor végighúztam a kezem a térképen, az ujjaim hegyével érintve a rajzokat, keresve valami érdesebb felületet vagy rejtett jelet. Sehol semmi. Végül összehúzott szemmel a két kis elemlámpa rajzára koncentráltam.

Az egyik világít, a másik nem. Világos, sötét. Felkapcsolt, lekapcsolt. Aztán amíg a többiek vitatkoztak, én ráhajoltam a térképre, és a kezemmel ellenzőt formálva eltakartam a fényt a szemem elől. Abban a pillanatban, ahogy megláttam, elmosolyodtam, majd felegyenesedtem.

– Foszforeszkál! Foszforeszkál a sötétben! – kiáltottam, mire mind egyszerre szakították félbe a mondandójukat, és elképedve néztek rám.

– Mi? – kerekedett el Zsombi szeme.

– A térkép világít a sötétben, más is van rajta, csak nem látszik a fényben.

Kapcsoljuk le a lámpát! – hadartam izgatottan, mire Lóri felpattant, odalépett az ajtó mellé, és lekapcsolta a lámpát.

A teljes sötétségben a térképen kirajzolódott hét világító felirat, amelyeket foszforeszkáló tollal írtak a papírra.

– Úristen – suttogta Bernadett.

– Mi van rajta? – kérdezte Lóri a sötétben állva a villanykapcsolónál, messzebb tőlünk.

– Feliratok. Mondom sorban: hordd el magad, mássz fel, edd meg, ásd ki magad, jól hallottad, ezt nézd, merülj el – olvastam, a kezemben forgatva a térképet.

– Hé, hé! – kiáltotta Zsombi izgatottan. – Ezekhez tartoznak a kis rajzok!

– Tényleg, az lehet. Lóri, kapcsold fel! – kérte Bernadett, a következő

pillanatban pedig újra világos lett a faházban, a térképről eltűntek a feliratok, maradtak a már jól ismert ábrák.

– Nézzétek – mutatta Zsombi kipirult arccal. – Azt írta, ásd ki magad, és itt egy ásó.

– Igen. És a hordd el magadnál volt a vödör, nem? – kérdezte Bernadett.

– Nem tudom, ahhoz megint le kell kapcsolni. Lóri, villanyt le – szólt Zsombi.

Újra sötétben lettünk, leolvastuk a feliratot, majd Lóri megint felkapcsolta a lámpát.

– Igen, igen! – lelkesedett Zsombi. – A feliratokhoz tartoznak a rajzolt ábrák.

A hordd el magad feliratnál van a vödör. Nézzük össze a többit is – kérte izgatottan.

– Ne, várjatok! – szóltam rémülten.

– Mi a baj? – kérdezte Bernadett.

– Nem kapcsolgathatjuk a lámpát, látszik odakintről az ablakon át – mondtam.

– Basszus, tényleg. A sárgák biztos itt ólálkodnak valahol a közelben – értett egyet Lóri.

– Gyerünk be a fürdőszobába – tápászkodtam fel a térképpel a kezemben, és bevonultam a kis helyiségbe. Zsombi és Bernadett követett, majd végül Lóri utolsóként becsukta maga mögött az ajtót, így ott nyomorogtunk négyen az apró fürdőszobában. A helyiségnek csak egy kicsi, nyitható bukóablaka volt, ami az erdőre nézett, így nem kellett tartanunk attól, hogy valaki onnan figyel minket, és kedvünkre kattintgathattuk a lámpát egészen addig, amíg sikerült mind a hét rajzot és sötétben világító hét feliratot összeegyeztetnünk. Lóri legnagyobb megkönnyebbülésére a fül rajzhoz a jól hallottad felirat társult, így kizárhattuk azt, hogy fület kell keresnünk a Bükkben. Sőt azt is kizárhattuk, hogy bármit keresnünk kell.

– Oké, akkor a térkép megfejtése igazából az, hogy ez nem egy kincskeresés –

értette meg Lóri.

– Nem – csóváltam a fejem. – A rajzzal jelölt dolgokat nem megkeresni kell, hanem teljesíteni velük a felsorolt dolgokat – sóhajtottam. – Ez pedig itt nem a cél – mutattam a középen álló emelvényre, amihez a sötétben szintén tartozott egy világító felirat –, hanem azt írja, hogy irányítótorony – rágtam a szám szélét gondolkodva.

– Mit jelenthet? – kérdezte Bernadett.

– Talán ott vannak a szervezők, és onnan irányítják a feladatokat? – kérdezte Zsombi.

– Vagy közülünk van ott valaki – tettem hozzá.

– Jaaa – tátotta el a száját.

– Akkor most, hogy megfejtettétek, megkérdezem még egyszer. Mi van??? –

pislogott nagyokat Lóri. Úgy tűnt, neki nem sikerült teljesen megértenie, ezért mosolyogva bólintottam, és felemeltem a térképet.

– Nézd csak – mutattam középre. – Itt ez egy irányítótorony, négyünk közül valószínűleg valaki innen fogja terelni a többieket. Akik hét különböző feladatot kell, hogy teljesítsenek. Mind a hét feladat rejtvény, tehát nem tudni, valójában

mi mit takar, csak tippelni lehet, hogy például a hordd el magad résznél –

mutattam a vödör rajzra – egy vödörrel kell valamit elhordani.

– Ááá, így már vágom. És mi a süti?

– A sütihez a világító felirat szerint az edd meg kiírás passzol…

– Ami elég aggasztó – borzongott meg Bernadett. – Remélem, nem kell gusztustalan dolgokat enni.

– Nem hiszem. Ez egy iskolai verseny, nem a Survivor – rázta meg a fejét Zsombi. – Ha anyám megtudja, hogy kukaccal etetnek a Bükkben, azonnal hazavisz innen, de előtte óriási patáliát csap.

– Puhány vagy, Zsombika, a kukacban sok a fehérje – vigyorgott Lóri, és barátilag rácsapott egyet a kilencedikes hátára, aki ettől majdnem összecsuklott.

– Akkor egyél te olyat – vigyorgott rá Zsombi.

– Nem azt mondom, hogy vágyom rá, de én megeszem, ha kell – finomított Lóri a mondandóján.

– Senkinek nem kell kukacot ennie, itt egy tortaszelet rajza van – tartottam vissza a nevetésemet, miután a többiek már egzotikus show-műsorba képzelték magukat.

– Van ennek értelme? – kérdezte Bernadett.

– Mármint? – kérdeztem vissza.

– Meg kell enni valamit… El kell hordani valamit… Hogy lesz ebből győzelem? Mitől lesz ez győzelem?

– Szerintem úgy – gondolkodott Zsombi –, hogy a hét feladatot elvégezve kapunk valamit, ami kell a… – akadt meg, aztán rám nézett, és láttam rajta, hogy ugyanarra gondolunk.

– Az irányítótorony! – bólintottam. – Az irányítótoronyban állónak kell odaadni hét valamit, amit megszerzünk a feladatok elvégzése után. Pont fordítva, mint ahogy először gondoltam. Nem az irányítótoronyban álló irányítja a versenyt, hanem a másik három.

– Így van – vigyorgott rám Zsombi, és felemelte a kezét, mire megkönnyebbülten belecsaptam.

– Na jó, figyeljetek. Egyáltalán nem vágom ezeket a nagy összenézéseket köztetek. Azt értem, hogy ilyenkor rájöttök valamire, és félszavakból értitek a másikat, de én ehhez segghülye vagyok, szóval szóljatok, ha izom kell, akkor jövök és odacsapok – közölte Lóri, mire mindannyian felnevettünk az apró fürdőszobában állva, ahol a felkapcsolt villanykörte körül felébredtek a molylepkék.

Hirtelen hangokat hallottunk odakintről a faházunkból, amitől mind a négyen összerezzentünk. Mert nem vártunk vendéget.

– Ki az? – kiáltott ki Bernadett, mi pedig visszafojtott lélegzettel füleltünk a

válaszra várva, miközben összehajtogattam a térképet, és elrejtettem a pulcsim zsebébe.

– Van itt valaki? Haló! – kiabálta Karesz, és a sötétzöld csapattag érkezésére megkönnyebbülten engedtük le befeszült vállainkat.

– Itt vagyunk – szólt Zsombi, és elsőként lépett ki a fürdőszobából.

Mindhárman követtük, miközben a sötétzöld melegítőt viselő infós az ágyak közt állva figyelte, ahogy egymás után kijövünk. Nem tűnt meglepettnek a jelenetet látva.

– Csak nem lámpát kapcsolgattatok odabent? – röhögte el magát, mire elmosolyodtunk. Tudtam, hogy a csapatok közül ők egészen biztos, hogy szintén megfejtik a térképet.

– Olyasmi – bólintottam.

– Legalább nektek volt eszetek, és a fürdőszobába vonultatok. Mi az ágytakaró alá bújtunk be Istivel, Petivel és Ádámmal, hogy lássuk a világító feliratot – mesélte, mire felnevettünk. – Ez határozottan a „Soha senkinek nem mondjuk el a suliból!” tipikus esete volt, de végül megfejtettük.

– Sikerült? – érdeklődtem őszinte mosollyal az arcomon.

– Aha. Megvagyunk. Ti?

– Mi is – biccentett Zsombi.

– Akkor jó – felelte Karesz. – Egyébként azért jöttem, hogy megkérdezzem Zsombit, jön-e játszani egy kicsit.

– Naná! – vágta rá a kilencedikes gondolkodás nélkül, majd egy pillanatra megtorpant, és hezitálva nézett vissza ránk.

Úgy tűnt, tanult a múltbéli hibájából, amikor is túlságosan fellelkesítette a Mátéval való barátkozás, és emiatt szinte elárulta a saját csapatát. Látszott rajta, hogy nem akarja újra elkövetni ezt a botlást, ezért némán kikérte a véleményünket, hogy mit gondolunk arról, ha most elmegy És őszintén jólesett nekünk, hogy Zsombi ezúttal felelősségteljesen gondolkodott, függetlenül attól, hogy a sötétzöld csapat infósait nem tartottuk inkorrekt, vagy éppen gerinctelen versenyzőknek. Velük nem volt gond, sőt a feketék kiesése után csak ők maradtak, akikkel bátran tölthettük az időt, mert nem tartottunk tőle, hogy hátba szúrnak minket.

– Menj csak – biccentett Bernadett megenyhült arccal.

– Oké, akkor lépek. Mit játszunk? – kérdezte Zsombi Karesztől, aki megnevezett egy battle royale játékot, aztán visszanézett ránk.

– Más nem jön?

– Kösz, de nem. Vacsora után nem volt időm jelezni Daninak, hogy nem leszek elérhető, amíg a feladaton agyalunk, úgyhogy már biztos tombol, mennem kell beszélni vele – indult ki Bernadett is az ajtón.

– Én is passzolom, megyek, gyúrok egy kicsit, levezetem a feszkót, felpörgetett ez a sok agyalás, meg a fül téma is… – közölte Lóri.

– Ezt értenem kellene? – nézett rám Karesz.

– Nem fontos, már túl vagyunk rajta – mosolyogtam rá.

– Oké. És te, Hanna? Jössz velünk?

– Én… – akadtam meg. – Én nem igazán játszom már, ezer éve volt, hogy utoljára gamerkedtem, szóval… kihagyom. Viszont nektek jó szórakozást –

lépkedtem az ajtó felé.

– Köszi. Ha mégis meggondolnád magad, akkor az étkezőben leszünk –

mondta.

– Rendben – pillantottam rá hálásan. – És figyelj csak – tettem hozzá, zavartan a fülem mögé tűrve egy hajtincset. – Vigyázzatok, jó?

– Mire?

– Vannak, akik nem fogják tudni egyedül megoldani a térképes rejtvényt, és megpróbálják majd kiszedni belőletek – közöltem szárazon. – Szóval csak óvatosan.

– Tudjuk – biccentett. – Máté már jött hozzánk kérdezni, hogy mire jutottunk.

– Nem lepődtem meg. Hozzánk nem mer jönni, az arany csapat ott sem volt a vacsoránál, és egyébként sem kedvelik egymást, szóval… Ti maradtatok, akikből megpróbálhat kiszedni valamit – sziszegtem. – Tartsatok ki!

– Nyugi, megoldottuk – bólogatott vigyorogva. – Azt nem vette volna be, hogy nem tudtuk megfejteni, úgyhogy mondtuk neki, hogy szerintünk labirintus lesz a feladat.

– Labirintus? – kerekedett el a szemem.

– Aha. Keressen csak ösvényeket a seggfej – vigyorgott, és Zsombival együtt elindult az étkező irányába.

Hosszasan néztem utánuk a gondolataimba merülve, és miután a két alak eltűnt a sötétben, akkor éreztem először igazán, hogy az estéim mennyire üresek lettek Kornél nélkül. Hiába álltam a faház előtt és indultam volna ösztönösen a medence irányába, nem várt ott senki. Ez pedig kellőképpen összezavart, hirtelen nem tudtam mit kezdeni az élménytáborban rám törő magánnyal.

Hatalmasat sóhajtva indultam el, és a csillagos égbolt alatt mászkálva a helyemet kerestem, de nem igazán találtam sehol. A feladat megfejtésével megvoltunk, a többiek pedig mind azt csinálták, amit ilyenkor szoktak. Nem akartam teher lenni számukra, így nem zavartam őket, csak tébláboltam mindenfelé, aztán végső elkeseredésemben visszamentem a faházba, összeszedtem néhány szennyest, vagy legalábbis rájuk fogtam, hogy azok, és a mosókonyha felé indultam, hogy legalább látszólag hasznosan töltsem az időmet. Szívesen felhívtam volna Kornélt vagy legalább üzentem volna neki, de a legutóbbi

hívásunk óta úgy éreztem, nem telt még el elég idő, és semmi esetre sem szerettem volna úgy tűnni, mint aki szenved amiatt, mert egyedül maradt. Ő

otthon van, ahol ezermillió dolga lehet; az IOV alatt, amíg itt volt a versenyen, szinte senkivel sem kommunikált, nyilván van mit behoznia az öccsével, a szüleivel, az edzőjével, a barátaival, és eleve a normális életével. Nem akartam a terhére lenni csak azért, mert én éppen üresjáratban vagyok a bükki helyszínen, a másnapi feladatra várva. Megpróbáltam nem hibázni és nem rátelepedni, ezért bármennyire is szerettem volna keresni őt, végül nem tettem. Hagyni akartam még egy kis időt, hogy visszailleszkedjen abba az életbe, amiből tíz nappal ezelőtt kiszakadt, és ahol nem a verseny van a középpontban.

Legnagyobb meglepetésemre a mosókonyha kis épületében égett a villany, így már az előtt tudtam, hogy nem leszek egyedül, mielőtt benyitottam volna.

– Sziasztok – köszöntem az arany csapat két lánytagjának, akik a szokásos módon, a szokásos helyükön táncoltak, videót készítve a remek koreográfiájukról.

– Neked mégis mennyi szennyesed van? – fújtatott Veronika. Pont annyira örültek nekem, mint én nekik.

– Unaloműzés – feleltem egyszerűen, mert nem volt kedvem a megszokott adok-kapok játékhoz. Ez pedig azonnal feltűnt nekik.

– Na mi van, elment a barátod, és szentimentális lettél? – agyta abba az ugrálást Dóri, és csípőre tett kézzel, kissé kifulladva meredt rám. – Hol van a frappáns válasz és a megszokott lekezelő stílus? – kérdezte.

– Mosásban – motyogtam kedvtelenül.

– Na, ez már jobban tetszik – vigyorgott elégedetten.

A mosógép ajtaját kinyitva betettem a ruháimat, aztán mosóport szórtam rájuk, elindítottam a programot, és unottan leültem a földre. A jól megszokott helyemen, a géppel szemben felhúztam a térdemet, és amíg a ruhák forogni kezdtek az átlátszó ajtó mögött, én bedugtam a fülem, és elindítottam Kornél Spotify-os lejátszási listáját, amit korábban lementettem magamnak, hogy net és térerő hiányában is zavartalanul hallgathassam.

A lányok tudomásul vették, hogy befejeztem a kommunikációt velük, ezért folytatták a… bármit is, amit csináltak. Amikor negyedszerre estek el előttem, hosszasan kifújva a levegőt kirántottam a fülesemet, és széttártam a karomat.

– Mégis mit műveltek? – kérdeztem elképedve.

– Mi közöd van hozzá? – pattant fel a földről idegesen Veronika.

– Bocs – tettem fel a kezem védekezőn. – Csak gondoltam, valamit mégis kell majd mondanom a kiérkező mentőknek, ha már szemtanú vagyok – tettem hozzá mogorván.

A két arany ruhás lány nem tartotta humorosnak a megjegyzésemet, hanem

kifáradva tartottak egy kis szünetet, és a műanyag palackjaikból ittak egy kis vizet. Dóri letörölte a száját a pulcsija ujjával, és rám nézett.

– Van egy challenge – kezdte.

– Hagyd már, ne mondd el neki, állandóan lesajnál minket – förmedt rá Veronika, és pont úgy beszélt rólam, mintha nem hallanám tökéletesen.

– Milyen challenge? – kérdeztem, figyelmen kívül hagyva a beszólást. A két lány tanakodva összenézett, úgy tűnt, éppen némán beszélik meg, hogy beavassanak-e engem ebbe az óriási titokba, aztán valószínűleg sikerült dönteniük, mert Dóri odalépett hozzám, és a kezembe nyomta a telefonját.

– Itt a példademó – közölte, én pedig felhúzott szemöldökkel néztem a szinte akrobatikus elemeket tartalmazó példavideót. Nem csodáltam, hogy összevissza törték magukat, baromi nehéz koreográfia volt.

– Ezt csináltátok egész nap? Ezért nem jöttetek vacsorázni sem? – adtam vissza a fejemet csóválva.

– Mondtam, hogy bunkó – háborodott fel Veronika, megint nem zavartatva magát, hogy én is hallom.

– Nem vagyok az, csak feltettem egy kérdést – néztem rájuk fáradtan.

– Jó, ha tudni akarod, nem. Nem, nem ezért hagytuk ki a vacsorát. Más dolgunk volt – közölte sértődötten.

– Pszt, ssss! Megőrültél? – kerekedett el Dóri szeme, egyértelműen jelezve, hogy valami olyat mondtak el nekem, amit nem tudhatnék.

A telefonomat a kezemben fogva pörgettem a lejátszási listát, keresve valami olyat, amin csak úgy megakad a szemem, miközben a fülhallgató az ölemben hevert, én pedig a gondolataimba merültem. Szóval megnézték Máté tabletjét.

Kihagyták a vacsorát, és amíg a két fiú falazott nekik, addig Dóri és Veronika bementek Mátéék házába, megkeresték a tabletet, beütötték a jelkódot, és elolvasták a csapatokra vonatkozó jegyzetet.

– Itt voltunk végig és gyakoroltunk – füllentette Dóri, megpróbálva menteni a menthetőt, hátha elhiszem.

– Oké – biccentettem.

– Gyere, folytassuk! – húzta el előlem Veronika a csapattársát, és újabb kísérletet tettek a challenge teljesítésére, de ezúttal is leesett egyikük a másik nyakából.

– Jézusom, ezt nézni is rossz – ingattam a fejem, amikor a lányok újra felszedték magukat a földről.

– Akkor ne nézd! – förmedt rám Veronika mérgesen, aztán megtapogatta az ajkát. – Basszus, felrepedt a szám – nézte elkerekedett szemmel az ujjbegyét, amin vékony, piros vércsík húzódott.

– Áruljátok már el, miért olyan fontos ez a hülyeség? – néztem rájuk

szánakozva.

– Mert… – kezdte Dóri nagy elánnal, aztán kicsit visszavett a hévből, és a fejét rázva sóhajtott egyet. – Mert baromira szeretnek minket a neten. A követőink – közölte. – Tudod, mennyien vannak? Tudod? Nézd meg.

– Már mutattátok – biccentettem. – Ennyi? Szeretnek?

– Igen. És várják a videóinkat – helyeselt. – Mi pedig megcsináljuk nekik.

– Értem. Oké, ti tudjátok – biccentettem, és nem mondtam tovább, hagytam, hogy folytassák, és a fülhallgatót a fülembe helyezve, Kornél zenéit hallgatva lehunytam a szemem, és alig észrevehetően megráztam a fejem.

Régen én is ilyen voltam. És senki nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért rossz az, amit csinálok. Magamtól kellett rájönnöm. Bár ne tudtam volna meg soha. Mert népszerű voltam. Az interneten népszerű. Volt annyi követőm, mint amit az arany csapat mutogat nekem megállás nélkül. Sőt több is volt. És akkor mi van? Minőségi időt csesztem el azért, mert a fejembe szállt az egész szar. Elkapott a virtuális népszerűség, én pedig tátogtam, élőztem, válaszolgattam idegenek kérdéseire, storyztam, toltam a kontentet, mindenhol, mindenhonnan. Hogy minek? Nem tudom. Akkor sem tudtam. Csináltam a kommentekért, a visszaigazolásért, de szép vagy, de jó a hajad, te vagy a legjobb, kedvenc videósom vagy, kedvenc muserem vagy. Kértem anyut, hogy csináljon képet rólam így, ahogy itt állok. Meg úgy, ahogy ott állok. Nem jó, hogy nézek ki, csinálj már újat. Most kiválasztom a hatvan ugyanolyanból a legjobbat. Dobok rá egy filtert. Milyen lett? Egy lájk, ötven, már meg is van a száz, azta, de jó nekem.

Kérdezz-felelek az Instán nyaralás alatt, unatkozom, kérdezzetek, írjatok. És írtak. Én pedig válaszoltam. Akkor, amikor nem kellett volna. Akkor és ott, ahol annyi mást is csinálhattam volna. Várj, ezt a képet még feltöltöm, egy perc. Várj, azért megnézem rá a reakciókat, egy óra. Várj, most ő töltött fel valamit. Várj, ezek a mai sztorik, végigkattintgatom. Ezt nézd, de jó neki, éppen nyaral. Ja, hogy én is? Nem vettem észre. Nem volt kontrollom, és ez az, amit a legjobban bánok. Nem azt, hogy csináltam. Hanem azt, hogy mikor, hol és mennyiszer.

Mindig, mindenhol, állandóan. Az utolsó nyaraláson készült képeken, ahol anyu ott volt még, mindig a kezemben van a telefonom. Az utolsó szülinapján is ott van előttem az asztalon. Nehogy lemaradjak valami fontosról a neten. Istenem, még az utolsó karácsonyi képeken is fogom azt a kurva iPhone-t. Kitől és mit vártam szenteste a telefonomon? Semmit. Feltöltöttem gyorsan a fát, a kaját, az ajándékot, de szép, de jó, de szuper nekünk. Az volt. Szuper. Soha vissza nem kapott, átkattintgatott pillanatok lájkokért és hamis dicséretekért. Ennyi maradt nekem. A többit elszúrtam.

A telefonomból felnézve a két lány még mindig megpróbálta teljesíteni a

kihívást, én pedig bágyadtan figyeltem őket, és a régi önmagamat láttam bennük.

Bár megváltoztatni nem tudtam a dolgokat, úgy gondoltam, hátha azzal elérek valamit, ha segítek. Talán akkor elkészül végre az az átkozott videó, feltöltik, és kimennek a kis mosókonyhából, hogy ne ott töltsék az egész éjszakát.

– Add ide a kezed, tartalak – szóltam, mire Veronika annyira ledöbbent, hogy hirtelen köpni-nyelni nem tudott.

– Tessék?

– Nem fog látszódni a videón, add a kezed, én megfogom, és tudsz rám támaszkodni, amíg Dóri felmászik rád – nyújtottam felé a kezem.

– Öhm… – hezitált.

– Felajánlottam a segítségem önként, és komolyan nem kérek érte semmit, ne képzeljetek bele többet. Ha kell, akkor itt vagyok. Most. De nem fogok itt állni az örökkévalóságig, úgyhogy gondoljátok meg – közöltem, továbbra is feléjük nyúlva, mire a két lány felpattant, Veronika megfogta a kezem, Dóri felmászott rá, én pedig oldalról segítettem őket az egyensúlyuk megtartásában, amíg eltátogják azt a nyomorult zenét, aminek néhány másodpercét már annyiszor hallgattam végig az eséseik alatt, hogy örökre beleégett az agyamba.

– Megvagytok? – suttogtam, felnézve rájuk. Dóri éppen kinyújtotta a karját a plafon felé.

– Pillanat – sziszegte, és hogy még káprázatosabb legyen az egész, ugrott egyet, amit majd jól belassít, és így ér véget a videójuk. A valóság azonban ennél sokkal kegyetlenebb, mert az ugrás után a két lány megint akkorát esett, hogy elterültek a földön, és fájdalmasan nyöszörögtek, miközben én felettük állva, döbbenten néztem őket.

– Ez életünk videója lett – vigyorgott Veronika, és szemmel láthatóan megérte neki. Boldognak tűnt.

– Gratulálok hozzá – forgattam a szemem, és visszaültem a helyemre, megnyitva a telefonomon a sudokut, amíg a mosógépben forogtak a ruháim.

Az arany csapat lánytagjai felültek, hátukat az egyik szárítógépnek vetették, és szerkeszteni kezdték a videót.

– Csináljunk egy fail verziót is az esésekből, vicces lesz, imádni fogják –

jutott Dóri eszébe a ragyogó ötlet.

– Az tök jó lesz – bólogatott Veronika is.

– Édes istenem – szaladt ki a számon, miközben sudokuztam.

– Tudtam, hogy azért segítesz, hogy utána tovább bunkózhass! – förmedt rám Dóri.

– Nem – ellenkeztem, fel sem nézve a telefonomból. – Azért segítettem, hogy végre túl legyetek rajta.

– Ja – köszörülte meg a torkát zavartan. – Akkor ez esetben kösz.

– Nincs mit – vontam meg a vállam hanyagul.

Tovább játszottam néma csendben, amíg az arany csapat lánytagjai videót szerkesztettek, aztán amikor elkészültek, a legnagyobb meglepetésemre felém fordultak.

– Érdekel?

– Mi? – kérdeztem.

– Hogy milyen lett. Megnézed? – tartotta felém a telefonját Veronika. Erre nem számítottam, ezért meglepetten a fülem mögé tűrtem egy hajtincsemet, és hirtelen nem tudtam mást mondani, mint hogy oké.

Ekkor két oldalról odaültek mellém, és megmutatták a videót. Háromszor is, bár ennek az okát nem tudtam, mert azon túl, hogy élőben is volt szerencsém látni úgy ezerszer, elsőre is megértettem a videón látottakat.

– Na? Mit szólsz? – kérdezte Veronika. Hirtelen akartam reagálni és azt, amit őszintén gondoltam, de látva a két arany csapattag arcát, meggondoltam magam.

Nem láttam értelmét, hogy kioktassam őket, az én keserű tapasztalatom úgysem tántorítaná el őket a továbbiakban. Ezért aztán nyeltem egy nagyot, mélyen magamba temettem a valódi véleményemet, és megráztam a fejem.

– Ha nem láttam volna az ezer próbálkozásotokat, és nem tudnám, hogy mekkora kamu az egész, hanem mondjuk csak egy ember lennék valahol a világban a telefonjával a kezében, és éppen felugrana az appon ez a videó rólatok, akkor… – kezdtem, a két lány pedig lélegzet-visszafojtva várta, hogy befejezzem. – Akkor azt gondolnám, hogy ez nagyon klasszul sikerült – szóltam végül.

Veronika és Dóri szinte felsikoltottak örömükben, amitől ösztönösen a fülemhez kaptam, és értetlenül néztem rájuk. Hát, nem sok kell nekik az örömhöz.

– Menjünk, töltsük is fel. Hány óra van? Nincs túl késő? Nem, pont jó, futás –

kezdtek kapkodni, én meg ott ültem, továbbra is azt várva, hogy lejárjon a mosógép, és próbáltam felfogni a körülöttem zajló őrületet.

A két lány megindult az ajtó felé, aztán szinte egyszerre torpantak meg, és fordultak vissza felém.

– Tényleg köszi a segítséget.

– Tényleg nincs mit – legyintettem. – Viszont – szóltam utánuk. – Mielőtt elvesznétek a lájkokban és a dicsérő kommentekben… Mivel nem jöttetek vacsorázni, lemaradtatok a holnapi feladat instrukciójáról. Keressetek egy szervezőt, hogy megkapjátok a borítékot, van benne egy térkép – magyaráztam.

A lányok teljesen lemerevedve néztek rám.

– Ez most komoly? Voltak a szervezők a vacsoránál?

– Igen – feleltem.

– Basszus, senki sem szólt nekünk – néztek össze kissé hisztérikusan.

– Talán… – gondolkodtam. – Bár ez csak egy tipp… Ha kevesebbet foglalkoznátok a látszatéletetek mutogatásával a neten, és helyette valódi kapcsolatokat építenétek, akkor a versenyben maradt csapatok közül esetleg valakinek eszébe jutott volna szólni nektek. De persze lehet, hogy tévedek.

– A francokat – csattant fel Dóri. – Azért nem szólt nekünk senki, mert a legnagyobb esélyesek vagyunk, és mindenkinek az a jó, ha hátrányból indulunk.

– Nem. Azért nem szólt senki, mert nektek senki sem akart szólni –

világítottam rá a valódi problémára, de a két lány nem akart róla tudomást venni, besöpörték a szőnyeg alá, és fújni kezdték ugyanazt az unalomig ismételt „mi vagyunk a tavalyi nyertesek” baromságot. – Oké, ahogy gondoljátok – hagytam rájuk.

– Menjünk, Dóri – fújtatott Veronika, és ismételten az ajtó felé indultak, de újra megtorpantak, és visszanéztek rám. – Te mit akarsz?

– Tessék?

– Te miért segítesz nekünk? A videózással… Aztán szóltál a feladat miatt is…

Mi a terved ezzel? Mi a célod? Mi ez a hirtelen jött kedves viselkedés? A közelünkbe akarsz férkőzni, hogy jobban megismerj minket? Mátéval játszol össze??? – fröcsögte idegesen Dóri, a vádaskodás hallatán pedig dühösen pattantam fel a földről.

– Ti teljesen megőrültetek? Engem nem érdekel, hogy milyen paranoiások vagytok, és hogy mit képzeltek bele az egyszerű jóindulat vagy esetleg szánalom mögé, mert veletek kapcsolatban ez a kettő merülhet fel bennem! De azt feltételezni, hogy összeállok azzal a rohadékkal, aki ma délelőtt szándékosan kiejtette Kornélt, az több mint sértő! – hadartam felháborodottan.

– Igen? Hát mégis marha érdekes, hogy akkor fordul a kocka, és kezdesz el nekünk kéretlenül segíteni, amikor kiderült számunkra, hogy Máté és a sárga csapat semmit, de semmit nem tudott meg rólunk! – vágta az arcomba Dóri.

– Ezt nem mondhattuk volna el – sziszegte Veronika. – Kizárathat minket így, hogy tudja, megnéztük a tabletet.

– Ha minket kizárnak, őket is kizárják, mert ők is megnézték! – felelte kapásból Dóri.

– Jogos – ismerte be Veronika.

– Szóval érdekes módon most kezdtél el közeledni felénk – fordult újra hozzám Dóri.

– Istenem, segítettem a hülye videótokban, hogy ne törjétek jobban össze magatokat, és megemlítettem, hogy miközben ezzel töltöttétek a napotok nagy részét, lemaradtatok valamiről, ami miatt például itt vagytok ezen a versenyen!

Mi a franc lenne e mögött? – tártam szét a karomat mérgesen. – De tudjátok,

mit? Már bánom, hagyjuk az egészet.

Az arany csapat két lánytagja erősen gondolkodva meredt maga elé.

Megpróbálták eldönteni magukban, higgyenek-e nekem, de engem már nem érdekelt, mire jutnak, mérgesen visszaültem a helyemre, és gyors mozdulatokkal kezdtem nyomkodni a sudokut.

– Jó – szólt végül Veronika hosszas hallgatás után. – Tegyük fel, hogy tényleg csak úgy jóindulatból segítettél nekünk – tette csípőre a kezét.

– Ó, hogy van ilyen lehetőség is? Lekötelezel – röhögtem fel erőltetetten.

– Nem kell a cinizmus – húzta össze a szemét. – Ha igaz is, amit mondasz, hogy semmi hátsó szándékod nincs… Akkor sincs rá szükségünk. Nem kell a segítséged, nem kell a közeledésed, nem kell a barátságod! – mondta a szemembe. – Ez egy verseny, ahová nyerni jöttünk, és mindenki, aki nem a csapatunk tagja, az ellenségünk itt.

– Látod… – biggyesztettem le a számat szomorúan. – Ez a különbség az elmúlt tíz napunk között. Hogy én maximum ellenfelekkel találkoztam itt. Ti pedig ellenségekkel.

– Ez igazán szépen hangzik, mindjárt meg is könnyezem. Ja várj, mégsem, mert az idő abszolút minket igazol, és amíg te itt sorban veszítesz el barátokat, sőt ami a legdurvább, még szerelmet is, addig mi úgy játsszuk végig ezt a versenyt, hogy a legnagyobb manipulátor és legtaktikusabb versenyző a jegyzetébe egyetlen sort sem tudott rólunk írni, üresen hagyta a nevünk mellett.

Mert nem hagytuk, hogy megismerjen minket. Senkinek sem hagytuk. És ez itt a lényeg.

– A sárgák nem írtak rólatok semmit? – kérdeztem felhúzott szemöldökkel.

– Nem – felelték büszkén, tökéletesen egyszerre.

– Hát, akkor gratulálok, valószínűleg igazatok van, és ti játsszátok jól ezt a versenyt – tettem fel a kezem megadóan.

– Nem véletlen. Tavaly is nyertünk – emlékeztetett újra Dóri.

– És idén is fogunk – egészítette ki gyorsan Veronika.

– Hajrá! – biccentettem.

Az arany csapat két tagja kiment a mosókonyhából, én pedig ott maradtam, meredten bámulva a mosógép ajtaja mögött habosan forgó ruháimat, és a történteken gondolkodtam, majd Zsombi tépte fel az ajtót, és dugta be a fejét a kis helyiségbe.

– Végre megvagy – szólt kifulladva a futkározástól.

– Mi történt? – kérdeztem azonnal felpattanva.

– Kornél keres.

– Hol? – kerekedett el a szemem, aztán ahogy kimondtam, rájöttem, hogy butaságot kérdeztem, de azért Zsombi válaszolt.

– A Facebookon írt nekem, hogy ha látlak, akkor szóljak, mert ki vagy kapcsolva, és nem igazán tud elérni…

– Nincs hálózat – mutattam fel a telefonomat, és már siettem is Zsombihoz, hogy együtt menjünk vissza az étkezőbe.

Az asztalhoz leülve bedugtam a fülembe a fülhallgatót, és elindítottam a videóhívást. Kornél szinte azonnal felvette, és mosolyogva jelent meg a kijelzőmön.

– Jó, tudom, ez így béna meg minden, de nem maradtunk semmiben, hogy mikor beszélünk legközelebb, csak leraktad, amikor elküldtél kajálni, és… Már megettem – közölte, mire automatikusan felnevettem, és megráztam a fejem.

– Én meg nem tudtam, mikor hívhatlak újra, mert gondoltam, sok dolgod van, bepótolni az elmúlt napokat, meg ilyesmi, ezért… Elmentem mosni – piszkáltam a hajam zavartan.

– Szóval. Most, hogy én ettem, te meg mostál és kellően bénáztunk egyet…

Most jó neked? Ráérsz? Folytathatjuk?

– Folytathatjuk – vigyorogtam boldogan. – Képzeld, kaptunk világítós térképet – suttogtam, nehogy valaki meghallja, bár az étkezőben csak Bernadett volt jelen, aki Danival vitatkozott hangosan, megállás nélkül magyarázva a telefonjába, valamint a sötétzöldek Zsombival kiegészülve, akik mind tablettel a kezükben játszottak, teljesen elmerülve valami lövöldözésben.

– Megvan a feladat? – kérdezte Kornél.

– Ühüm. Reggel kilenckor megyünk, mind a négyen.

– Kaptatok iránymutatást csapatfeladathoz? – csodálkozott.

– Igen, ezen én is meglepődtem – bólogattam. – Igazából meg kellett fejteni, mert világosban ilyen – matattam a zsebemben, és a kitámasztott telefonom kamerája felé tartottam a térképet, hogy Kornél is lássa. – Sötétben viszont van rajta néhány foszforeszkáló felirat – meséltem izgatottan.

– Á, értem – bólintott, aztán közelebb hajolt a kamerához, és összehúzta a szemét. – Az ott egy fül??? – kérdezte meghökkentem mire hangosan felröhögtem.

4.

Valaki a vállamat rázta. Hunyorogtam, Kornél melegítőfelsőjének ujjával takartam el a szemem, de a következő pillanatban megragadták a karomat, és erőszakosan lerántották az arcomról, így nem zárhattam ki a továbbiakban a reggeli fényt.

Résnyire kinyitottam a szemem, és álmosan vártam, hogy kitisztuljon előttem a kép, és felfedje magát a korai zaklatóm. Bernadett volt az, aki ijesztően közelről meredt rám.

– Kelj fel, Hanna, indulnunk kell reggelizni, mert utána megyünk a feladatra –

mondta, és egy határozott mozdulattal lerántotta rólam a takarót. Nem viccelte el a dolgot, komolyan vette, hogy idő van, én pedig örömmel konstatáltam, hogy ennél barátságtalanabb ébresztőben talán még nem is volt részem.

– Jövök már – motyogtam álmosan, és komótosan felültem az ágyamban, miközben a szememet dörzsölgettem. Kornél pulcsija, amit a kiesésekor hagyott itt nekem, és amiben aludtam, még árasztotta magából a fiú illatát, amitől automatikusan görcsbe rándult a gyomrom, és amíg ébredeztem, a pulóver nyakrészét felhúzva az orromig szagolgattam.

– Bármit is csinálsz, ha végeztél, akkor esetleg készülj el, mert mennünk kell –

közölte Bernadett szórakozottan.

– Oké, már megyek is – keltem fel az ágyról, a fekete pulcsit levettem, és gondosan összehajtogatva a párnámra tettem.

A szekrényemhez lépve kivettem a tiszta fehérneműt és a kimosott váltás piros melegítőmet, majd a kupaccal a kezemben az apró fürdőszoba ajtajához léptem.

– Öt perc, és megvagyok – szóltam.

– Várj! – kiáltott rám Bernadett, és a kezemben lévő ruhákra nézett. –

Fürdőruhát vegyél fel a melegítő alá.

– Mi? Miért? – ráztam meg a fejem értetlenül, miközben ásítottam egy hatalmasat.

– Mert a térképen szerepelt egy búvárszemüveg. Bármit is jelentsen pontosan, annyi biztos, hogy vizes lesz – mondta.

– Ó, basszus, tényleg, igazad van – léptem vissza a szekrényhez, és kihalásztam a bikinimet.

Az ajtót becsukva magam mögött megnyitottam a zuhanyt, és szünet nélkül ásítozva léptem be a vízsugár alá, remélve, hogy ettől majd felébredek valamennyire, és esetleg még az agyam is fogni fog. A szűk időkeret miatt extragyorsan tusoltam, majd sietősen belebújtam a fürdőruhámba, rávettem a melegítőmet, és már nyitottam is az ajtót.

– Kész vagyok – fogtam hátra a hajamat, és sietősen összegumiztam.

– Szuper. Felébredtél valamennyire? – fürkészett Bernadett.

– Alakul. Még egy kávé, és minden rendben lesz. Vagy mondjuk öt –

gondoltam át gyorsan, és az üres ágyak között átsietve Bernadett és én kiléptünk a faházból.

A táborhely a korai órában nyüzsgött a versenyzőktől, mindenki sietősen igyekezett az étkező felé, hogy a feladatra indulás előtt megreggelizzen. A reggeli levegő friss volt és kellemes, azonban már lehetett érezni a napsütésből, hogy délutánra kánikula várható. Az étkezőbe lépve azonnal megpillantottuk a fiúkat, Lóri és Zsombi már az asztalunknál üllek, és bőszen reggeliztek. Zsombi előtt a tányérján gyümölcsök sorakoztak, Lóri pedig spenótos omlettet evett.

– Jó reggelt! – köszöntem, és leültem hozzájuk.

– Nektek is – intett Zsombi. – Bocs, hogy nem vártunk meg, de nem tudtuk, mikor jöttök, és mindjárt megyünk a feladatra, negyed óra és indulunk…

– Semmi gond, jöttünk volna mi is, ha Hannát sikerül felébresztenem – tartotta vissza a nevetését Bernadett.

– Nocsak, tivornya volt az éjjel? – kérdezte Lóri szórakozottan, elterelve a figyelmét a versenyről, így leplezve az izgalmát.

– Nem jött a faházba vagy reggel ötig – felelte helyettem Bernadett.

– Reggel ötig? – kerekedett el Zsombi szeme. – Hol voltál addig?

– Öhm. Hozok kávét – álltam fel az asztaltól, válasz nélkül hagyva őket.

Bernadett-tel sietősen a pulthoz léptünk, és összekapkodtuk, amit találtunk, miközben a többi csapat tagjai már végzett a reggelivel, és kifelé indultak az épületből, hogy a kapu előtt várják az indulást.

Először egy bögre kávét töltöttem magamnak, amit felöntöttem egy jó nagy adag tejjel, és még a pultnál állva bele is ittam, hogy újra tudjak tölteni, majd végül az egész kancsót megragadtam, és vittem magammal, minden mindegy alapon. Egy croissant-t és teavajat a tányéromra dobva ültem vissza az asztalunkhoz, és sietősen enni kezdtem, miközben

Bernadett is sebesen lapátolta a zabkásáját. Lóri és Zsombi a székükön hátradőlve figyeltek minket.

– Te Zsombika, láttál már valakit ennyire mosolyogni a vajra? – kérdezte Lóri vihogva, én pedig akkor vettem észre magam, hogy jóformán végigvigyorgom a reggelit.

– Nem, még soha. De ha ennyire vicces ez a vaj, hozok én is egyet, hátha engem is megnevettet – kontrázott rá a kilencedikes.

– Oké, le lehet szállni rólam – szóltam elvörösödve, megpróbálva letörölni a képemről a mosolyt. Nem igazán sikerült.

– Igen, hagyjátok már – vett védelmébe Bernadett. Vagyis csak úgy csinált, mert hozzátette: – Viszont ez a zabkása egyáltalán nem szórakoztató. Hanna, adnál a humoros vajadból? Én is szeretnék jókedvű lenni – nézett rám, mire a fiúkkal együtt felröhögött, én pedig égővörös fejjel ettem tovább a vajas croissant-t, állva a cikizésüket, amit egészen addig nem hagytak abba, amíg meg nem szólaltam.

– Jó, rendben, igen, majdnem reggel ötkor mentem vissza a faházba, mert addig Kornéllal beszéltem – ismertem be.

– Tudtam! Egy csomószor felébredtem éjjel mindenféle neszre, és még nem voltál ott – bólogatott felém Bernadett amolyan „lebuktál” stílusban.

– De… de már jól vagyok, teljesen felébredtem, nézzétek – mutattam az arcomra, megpróbálva meggyőzni őket arról, hogy teljesen éber vagyok. – Nem befolyásolja a teljesítményemet, hogy keveset aludtam, és …

– Hanna – szólt rám Lóri. – Nyugi. Nem azért szívatunk, mert félünk, hogy nem teljesítesz jól. Az nálad kizárt. Azért szívjuk a véred, mert a barátunk vagy, és a barátságnak ez a legjobb része – vigyorgott rám.

– Ó – bólintottam meglepetten, és zavartan összeszedtem az ujjbegyemmel néhány morzsát a tányéromon. – Erre nem számítottam – ismertem be halkan, és hosszasan ismételgettem magamban Lóri szavait, mire célba értek a tudatomig.

Nagyon régen nem tapasztaltam, hogy valaki a barátjának tart, anyu betegsége idején, majd azután, hogy ő már nem volt többé, teljesen elzárkóztam minden emberi kapcsolattól, a meglévőket a nullára redukáltam, újakat pedig nem alakítottam ki, ezért elszoktam attól, hogy milyen egy társaságban a viccelődés, vagy az, ha csak úgy poénból szívjuk a másik vérét. És mégis megtörtént, tökéletesen észrevétlenül, de valamikor úgy alakult, hogy mi négyen már nem csupán a feladatokról beszéltünk egymással és arról, hogy mit miként csináljunk a bent maradásunk érdekében, hanem minden másról is. Nem volt tudatos, de az étkezésekkor a Kocsissal és az IOV-val kapcsolatos dolgokon kívül akaratlanul is megosztottunk egymással mindenfélét, így aztán négy, jóformán ismeretlenül összerakott diákból valamikor csapattá váltunk, a csapatból pedig időközben legnagyobb meglepetésemre barátok is lettünk. Tudtunk egymásról mindent, úgy beszéltünk Bernadett barátjáról, Daniról, mintha mindig is ismertük volna, Lóri edzőtermi programjai mintha a sajátjaink lennének, és Zsombi szülein is ugyanúgy viccelődtünk, mint azon, hogy én hajnalig beszéltem Kornéllal.

Tudtunk hülyülni, de azt is pontosan tudtuk, hogy kinek mikor mi a baja, minek

örül, vagy esik rosszul neki valami. Összecsiszolódtunk, jobban, mint amire számítottunk ilyen rövid idő alatt. Négy tökéletesen különböző diák, akik a suliban töltött hétköznapokon elmentek egymás mellett, mostanra pedig barátoknak nevezték egymást. A bögre kávémat fogva, a többiek hülyülését hallgatva elgondolkodtam azon, hogy erre mennyi esélyt adtam volna a verseny előtt, három, számomra idegennek mondható diáktársammal ülve Kocsis igazgató irodája előtt a netezésre vonatkozó táblát olvasgatva. Nullát. Egy hatalmas nullát. Ezt sosem gondoltam volna. Mint ahogyan annyi minden mást sem, ami mégis megtörtént velem és velünk az Iskolák Országos Versenyének kezdete óta.

– Telefonod van – szólt rám Bernadett, mire a bambulásból kizökkenve felkaptam az asztalról a rezgő telefonomat.

– Úgy látszik, Kornél extragyorsan evezett ma, hogy minél előbb dumázzatok újra – vigyorgott Lóri, mire megráztam a fejem.

– Apu az – feleltem sietősen.

– Ja, akkor bocs, üdvözlöm a faterodat – javította ki magát azonnal, miközben én fogadtam a hívást. Ami sima volt, nem pedig videó.

– Szia, apu, miért nem látlak? – kérdeztem aggódva.

– Hanna, mindjárt vizsgáztatok, csak akartam jelezni, hogy délutánig nem fogom tudni felvenni, de üzenetet tudok olvasni. Ha végeztetek a feladattal, azonnal írj, hogy milyen volt – hadarta suttogva.

– Rendben, persze, de… Miért nem látlak? – ismételtem meg újra a kérdést rosszat sejtve.

– Mert mindjárt kezdődik a vizsga – válaszolta kissé csámcsogva.

Gyanakodva összehúztam a szemem.

– De még nem vizsgáztatsz – közöltem.

– Még nem, de mindjárt…

– Apu, válts át FaceTime-ra! – mondtam ellentmondást nem tűrő hangsúllyal, és benyomtam a videóhívást, amit apu kénytelen volt fogadni. Amikor felvette és megjelent a kijelzőmön, éppen egy mekis zacskót söpört le az asztaláról.

– Láttam! – kiáltottam bosszúsan. – Ne már, apu, Meki? Komolyan, Meki reggelire? – csóváltam a fejem csalódottan.

– Egyszeri alkalom volt – védekezett azonnal.

– De tudod, hogy a magas koleszterinszint…

– De nekem nem magas – mondta furán.

– És azon vagyunk, hogy ne is legyen!

– Nem, Hanna, te vagy azon. Én csak szeretek jókat enni – közölte egyszerűen.

– Jó, most az egyszer szemet hunyok – enyhültem meg, látva, hogy apu

mennyire elszomorodott attól, hogy megvonom tőle a Mekit.

– Köszönöm – vigyorodott el, és félrenyúlva felkapott egy műanyag poharas fagyit. Ha jól láttam, extra csokiöntettel.

– Na, azért mindennek van határa – tátottam el a számat. – Miért nem követed a jegyzetet, amit otthon hagytam? Napi bontásban van felírva a reggeli, ebéd és vacsora.

– Mert akkor ma reggel céklát kellett volna ennem. ÜRESEN! – akadt ki teljesen.

– Talán drasztikusnak tűnik, de a cékla igenis egészséges – érveltem.

Hirtelen kopogást hallottam, mire apu félrenézett a telefonjából.

– Egy pillanat! – szólt.

– Menned kell? – kérdeztem, egy mosollyal leplezve a szomorúságomat.

– Csak egy vizsgázó. Mindegy, úgyis megbukik – legyintett mellékesen. – Na szóval. Fantasztikus a kis térkép, amit küldtél, hajnalban tanulmányoztam, és nagyon ügyesen megfejtettétek, ez a sötétben világító megoldás pedig egyszerűen… – lelkesedett apu, miközben újra kopogtak az ajtaján.

– Mondom, egy pillanat! – ordított ki.

– Apu, nem akarlak feltartani, látom, hogy dolgod van – néztem rá a kamerán keresztül. – Jelentkezem, ha visszaértünk – mosolyogtam, és láttam rajta, hogy egyáltalán nincs kedve megszakítani a hívást, mert a jelek szerint sokkal jobban foglalkoztatta a térképes feladatról való diskurálás, mint bármi más. Ez nagyon jó hír volt apura nézve, már ami az állapotát illeti. És egészen rossz hír volt a vizsgázónak.

– Rendben. Sok sikert a versenyhez! És üdvözlöm a csapatot – tette hozzá sietősen felállva az asztalától.

– Ők is téged – mosolyogtam. – És apu! Ma már nincs több gyorskaja.

– Nem hallak jól, Hanna, megszakadunk, nagyon rossz a vétel… – rángatta a kezében a telefont.

– Apu, tökéletesen látlak és hallak – néztem rá szúrósan, mire nevetve megszakította a hívást.

A nevetését látva elöntötte a szívemet a boldogság, és függetlenül attól, hogy nem hallgatott rám, mert cékla helyett gyorséttermi kaját reggelizett, elmondhatatlanul örültem annak, hogy ilyennek látom. És pontosan tudtam, hogy apu állapotában óriási szerepet tölt be az IOV, ami végül elterelte annyira a figyelmét (mostanra már szinte a munkájáról is), hogy újra rá lehetett ismerni.

Anyu halála óta először.

Mert hiába én voltam a Bükkben, a versenyen való részvételem apunak legalább annyira jót tett és segített, mint nekem. Lekötötte őt a játék követése, és ezáltal valamilyen szinten újra kezdett szociális életet élni. A reggelimből az

utolsó falatot mosolyogva ettem meg, és visszapörgettem fejben az elmúlt napokat, amint apu a kamerába meredve lelkesen mesél az IOV-os Facebook-csoportól, a spekulációkról és esélylatolgatásokról, sőt volt, hogy még vitába is keveredett valakivel a neten, aminek szívből örültem. Persze nem annak, hogy veszekedett, hanem annak, hogy eljutott odáig, érdekli annyira bármi, hogy hallassa a hangját és kiálljon a véleménye mellett. Ez nagyon régen nem fordult elő. Miután anyu elment, apu elszürkült, és láthatatlanná vált a világ számára.

Kísértetként járt-kelt, ott is volt, meg nem is. Anyu halálával apu lett az, akinek nekimentek vállal az utcán, de vissza se szóltak, hogy elnézést kérjenek, mert nem vették észre. Nem volt jelen, akkor sem, ha testben ott volt. Teljesen szétesett és elveszítette önmagát, miközben velem ugyanez történt, így ketten bolyongtunk a lakásban egymást kerülgetve, keresve a helyünket otthon, a világban, vagy az életben. De nem találtuk. Azóta viszont, hogy eljöttem az IOV-ra, apu nem várt érdeklődést kezdett mutatni a verseny és a feladatok iránt, és ahogyan belőlem mélyről előtört a rég elnyomott versenyző énem, apuból felszínre került a Műszaki Egyetem professzora, az, aki ő valójában, egy mindenre nyitott, érdeklődő személyiség, és ezt a rég elveszettnek hitt énjét látva a szívembe szinte belemart a boldogság, és magamban megállás nélkül azt kívántam, hogy bárcsak anyu látná, bárcsak látná, hogy apu kezd magához térni.

Mert végre újra mosolygott, bár a szeme körül és az arcán a mimikai ráncok hangsúlyosabbá váltak, és mélyebben ékelődtek a bőrébe, mint azelőtt. És a haja is sokat őszült. És borzasztóan meggyötört lett, látszott rajta, hogy a stressztől, a gyásztól és az enyhíthetetlen fájdalomtól idő előtt öregedett nagyon sokat.

Mégis, miközben a videóhívások alkalmával néztem és hallgattam, ahogyan felháborodottan mesél valami banális vitáról, amit egy idegennel folytatott a neten, aki azt merte írni, hogy a türkiz csapat fogja kiejteni a pirosakat, vagyis minket, apu pedig erre kifejtette a véleményét, hogy ugyan a türkiz csapat hogy jönne ahhoz, hogy egy vízilabdázót, egy matekost, egy robotikaverseny-nyertest, vagy akár a lábnapot soha ki nem hagyó Lórit kiejtse? Tudtam, hogy ez az egész már neki is rég másról szól, mint hogy Kocsisnak nyerjünk egy kupát. Apu, csakúgy, mint én, az IOV alatt azt kezdte érezni, hogy dolga van, hogy valami fontos történik, vagy hogy valami végre történik, ami kiszakított minket a hétköznapok fájdalmas ürességéből, és életet vitt oda, ahol mi már rég nem érzékeltünk semmit. Látva aput napról napra a kamerán keresztül, a lakásunk egyre inkább életre kelt, míg végül odáig jutottunk, hogy egy alkalommal apu laptopjából már szólt a zene, ami mérföldkőnek számított. A szürkeség, amiben hagytam és amiben éltünk, mintha kezdett volna színesedni a zenével, az értesítéshangokkal, a videók nézésével… Apu oly sok idő után először tűnt elfoglaltnak; majd kicsattant, olvasgatta a kommenteket, oda hozzászólt, azt

moderálta, ezt az élőt bekapcsolta, és istenem, ha ez az egész ennek a hülye versenynek az eredménye, akkor nincs más választásom, mint addig maradni, ameddig csak lehet, nehogy idő előtt elmúljon a varázs, és visszakerüljünk oda, ahonnan mindketten indultunk tizenegy nappal ezelőtt. A kegyetlen hétköznapokba. Így aztán semmi más cél nem lebegett a szemem előtt, mint végig bent maradni az IOV-on, hogy jusson még apunak három nap, amikor önfeledten foglalkozhat mással, mint a saját valóságával és kisiklott életével.

Ehhez pedig nem kellett más, mint a döntőig menetelni. Csak hát a többi csapat is ugyanezt tervezte.

– Megvagy, Hanna? Idő van – pillantott Zsombi az órájára.

– Igen – döntöttem le egy újabb adag kávét a torkomon, majd a keserű ízt érezve megborzongtam. – Mehetünk – tápászkodtam fel az asztaltól, és utolsóként kimentünk az időközben kiürült étkezőből.

A bent maradt hét iskola huszonnyolc tagja a kapu előtt ácsorgott, várva a kilenc órát, amikor is kezdetét vette a következő csapatfeladat. A különböző színű

melegítőt viselő négyesek idegesen, egyik lábukról a másikra állva várták, hogy nyíljon a kapu, és mehessenek a feladatra. A csapatok mellett a kísérő tanárok is megjelentek, hogy elbúcsúztassák a feladatra induló diákjaikat.

Titanilla is ott volt természetesen, bár kicsit nehezményezte, hogy ilyen „korai órában” kellett megjelennie, és azzal nyugtatta magát, hogy egész napra ragyogó napsütést mondanak, ezért zavartalanul strandolhat majd. Őszintén fogalmunk sem volt, hogy a tanárnő mit művel egyébként az élménytáborban, abból a kevés infóból, amink volt, azt tudtuk kikövetkeztetni, hogy wellnessprogramként fogja fel a kíséretünket; későn kel, sokat medencézik, eszik-iszik, és teljesen jól elvan.

Néha részt kell vennie velünk valami kötelezőn, mint például a padon állós feladatnál, vagy most, amikor elkísért minket a kapuig, de ezenkívül nem sok vizet zavartunk egymás életében. A verseny első napjain még kicsit nehezteltünk a tanárnőre, amiért nem bizonyult a legtökéletesebb választásnak kísérőként, de végül beláttuk, hogy Kocsis nem véletlenül őt küldte velünk. Sokkal jobb volt így, hogy ő jött, mint esetleg egy túlbuzgó pedagógus, aki mindig mindent tudni akar, és mindenből kivenné a részét. Ez a verseny a diákokról és a diákoknak szól, a velük érkező tanárok pedig csupán azért vannak jelen, hogy legyen felnőtt kísérő az olyan problémákra, amit egyszerűen csak a felnőttek tudnak megoldani. Mint Lóri sérülése, vagy éppen amiről nem beszélünk, de attól még nagyon is megtörtént: az a pillanat, amikor szétestünk csapatként, és úgy tűnt, fel kell adnunk a versenyt. Titanilla akkor jött, látott, rendet rakott köztünk, és visszament a medencéhez. Azóta tudjuk, a tanárnőre minden látszat ellenére bármikor számíthatunk, ha úgy alakul. De szerencsére nincs sokszor olyan. És

ennek ő ugyanúgy örül, mint mi. Nekünk iskolai verseny, neki két hét élménytábor. És közben nem zavarjuk egymást.

Fáradtan ásítva dörzsöltem meg a szemem a többiek mellett állva, várva, hogy Róbert, a főszervező megérkezzen, és induljon a feladat. A többi szervező

időközben kiosztott mindenkinek egy-egy megpakolt tornazsákot, amire az IOV

feliratot nyomtatták.

– Ez megint azt jelenti, hogy későn jövünk – bólintott Bernadett, átvéve a neki nyújtott csomagot.

Nem ez volt az első alkalom, hogy „túlélőcsomagot” kaptunk egy feladatra menet, így pontosan tudtuk, hogy legalább vacsoráig távol leszünk. Gyorsan átnéztem a saját zsákomat, hogy ellenőrizzem, mi van benne, ebből próbáltam következtetni arra, hogy mi vár ránk. A tornazsákban a megszokott ételek mellett (mint például alma, müzliszelet, zöldségchips, pástétomkonzerv és zsömle) két félliteres szénsavmentes ásványvíz, egy frizbi, egy keresztrejtvény és egy toll, valamint egy törülköző volt.

– Oké, ezek szerint sokat kell majd várakozni – néztem meg tüzetesebben a keresztrejtvényt.

– Mondjuk mennyit? Egy évet? Mert nekem addig tartana ezt megfejteni –

röhögte el magát Lóri.

– Szerintem neked inkább a frizbit szánták – vigyorgott rá Bernadett.

– Ja, az lehet – értett egyet Lóri, és visszadobálta a zsákjába a kapott dolgokat.

Alig egy percünk maradt az indulásig, a csapatok még a tornazsákok tartalmát ellenőrizték, amikor Máté hirtelen elordította magát.

– Micsoda?! – kérdezte tébolyultan, mire mindenki odakapta a fejét. Éppen az egyik türkiz színű ruhát viselő játékos előtt állt, és idegbetegen nézett rá. – Hogy érted, hogy világít az a szar? – kérdezte eszelősen, mire többen a fejüket kapkodták.

– Ó, basszus – kaptam a szám elé a kezem, tudva, hogy Máté végül kiszedte valakiből, hogy mi volt a térkép pontos megfejtése.

– Kuss már, aki nem tudta kitalálni, az nem tudta! – szólt mérgesen feléjük az arany csapatból Dávid. Úgy tűnt, ők is rájöttek, hogy mit kell csinálni a térképpel.

– Nem értem, mi világít? – kérdezgette az egyik szürke csapattag.

– A térkép – sziszegte Máté mérgesen, és a sötétzöldek felé indult, akik automatikusan hátráltak két lépést.

– Micsoda? Világít? Hogyan? – kérdezgette Isti megjátszva a tudatlant, de Máté nem vette be.

– Félrevezettetek! Szándékosan félrevezettetek! – bökött rá a mutatóujjával.

– Hé, hé! Ez minden csapatnak önálló játék – kiáltotta oda Veronika. – Az miért más hibája, ha hülye vagy? – kérdezte, a beszólására pedig többen elröhögték magukat.

– Ezt megbánjátok, hallod, esküszöm, hogy… – kezdett fenyegetőzni Máté, továbbra is a sötétzöldekhez intézve a szavait, a négy infós pedig falfehér arccal állt előtte, teljesen lefagyva.

– Nyugalom, na, Máté, viselkedjél, kérlek – lépett oda hozzá a sárgák kísérő

tanára, és a karjára tette a kezét, majd finoman visszahúzta Mátét, aki folyamatosan tartotta a szemkontaktust Karesszal.

– Ez totál eszelős – motyogta Lóri.

– Kérlek, nyugodj meg. Hallod ezt? Egy fülemüle! Hát nem megnyugtató az éneke? – próbálta elterelni Máté figyelmét a hobbiornitológus tanár a fák felé mutogatva, hátha leköti vele a kikészült csapattagot. Nem sikerült.

– Szarok a fülemülére, világít a térkép a sötétben, és nem jöttünk rá, mert azok a rohadékok azt mondták, a megoldás az, hogy egy labirintusba megyünk! –

tombolt tovább a sötétzöldek felé mutogatva.

– Na, na, naaa! – kerekedett el a tanára szeme. – Nem beszélünk így a fülemüléről – csitította.

Máté a száját harapdálva mély lélegzetet vett, és belátta, hogy a viselkedésével a kiesésüket kockáztatja, ezért elnézést kért a kísérő tanárától, aki elégedetten megveregette a vállát.

– Tudom, tudom, hogy stresszes ez a játék, de maradjunk higgadtak, jó? –

nyugtatgatta a diákját, Máté pedig bólogatott, aztán gyilkos tekintettel meredt a sötétzöldek irányába, akik halálra rémülten álltak a kapu előtt, teljesen kizökkenve a nyugalmukból.

– Ne már, világított a térkép? – ocsúdott fel a döbbenetből Nóri a szürkéktől, és csalódottan széttárta a karját. Úgy tűnt, a sárgákon kívül egyedül ők nem jöttek rá a megoldásra.

A feszültség tapintható volt a kapu előtt várakozó tömegben, amikor is megérkezett Róbert. A legjobbkor.

– Csapatok, egy perc múlva nyílik a kapu, a térképet, a telefonokat és az esetlegesen féltett személyes tárgyakat, kabalákat, ereklyéket adjátok át a kísérő

tanároknak – tapsolt kettőt, aztán mintha csak megérezte volna, hogy valami nem stimmel, érdeklődve körbefordult. – Történt valami?

– Semmi – hangzott a válasz mindenfelől, majd az utolsó egy percet kihasználva mindenki mozgolódni kezdett.

A sárgák és a szürkék megpróbálták pulcsival letakarni a térképüket, hogy még indulás előtt lássák, mi világít rajta. Mivel a kísérő tanárnál kellett hagyni a megoldást tartalmazó segítséget, a két csapat kapkodva próbált sötétet csinálni,

hogy lássák, mi világít a térképen. Nem jártak sok sikerrel. A sötétzöldek eközben összezavarodva, kissé rémülten ácsorogtak, teljesen Máté szavainak hatása alá kerülve. Az arany csapat beállt közvetlenül a kapu elé, hogy ők indulhassanak elsőnek. A világosbarnák szelfiztek egy utolsót, a türkiz csapat tagjai pedig összedugták a fejüket, hogy valamit megbeszéljenek.

– Hát, itt az idő – sóhajtotta Zsombi, aztán Titanilla felé fordult. – Tanárnő, készítene rólunk egy képet a feladat előtt, és elküldené Kocsis igazgatónak? –

nyújtotta felé a telefonját.

– Persze, add ide, életem legnagyobb sikere, hogy négy diákomat fotózgatom, mielőtt elindulnak egy világítós térkép alapján az erdőbe – forgatta a szemét unottan a tanárnő, majd hátrált néhány lépést. Amikor beálltunk négyen egymás mellé, Titanilla rendezgetni kezdett minket. – Jó, akkor most mindenki mosolyogjon, és csináljon úgy, mintha élvezné ezt az egészet – kérte.

– De… Mi élvezzük – mondta Lóri.

– Ja, vagy úgy… Akkor egyedül vagyok a véleményemmel – motyogta. –

Nem bánom, viselkedjetek természetesen, megy a fotó, három, kettő, egy…

És elkészült a kép, amin négyen egymás mellett állunk, magunk előtt tartva a térképet.

– Na, szuper lett, elküldöm az igazgató úrnak – intett Titanilla.

– Köszönjük – felelte Zsombi. – Az üzenet ott van piszkozatban a szöveggel, ami a térképes feladatot magyarázza. Azt, meg ezt a képet is el kellene küldeni az igazgató úrnak – fontoskodott.

– Jó, még valami? – kérdezte Titanilla, akinek szemmel láthatóan ez már megterhelően sok feladatnak tűnt.

– Más nincs – ingatta a fejét Zsombi.

– Megskubizhatom a képet? – lépett oda Lóri.

– Persze, de ki ne találd, hogy nem jó – nyöszörgött a tanárnő.

– Rólam minden kép jó – húzta ki magát Lóri, majd két ujjal kinagyította a képet, és megrázta a fejét. – Ne már, spenótos a fogam. Miért nem szólt senki? –

kérdezte, azonnal összezárta a száját, és erősen koncentrálva a nyelvével próbálta leügyeskedni onnan. – Lejött? – fordult Bernadett felé.

– Pfuj. Nem – nézett rá undorodva.

Lóri továbbra is a fogát piszkálta, mi pedig vártuk, hogy végezzen, aztán felém fordult.

– Lejött a fogamról? – kérdezte, és széles mosolyra húzta a száját.

– Igen – biccentettem.

– Szuper – könnyebbült meg. – Rohadt spenót. De azért finom volt – tette hozzá elgondolkodva. – Tanárnő, mehet az új kép, lejött a fogamról a redva –

közölte.

– Nagyon örülök, Lóri – dünnyögte Titanilla, aztán újra hátrált néhány lépést, és elkészítette az újabb képet. – Na, ezen mindenki szép, mindenki jól néz ki, spenót sincs sehol, ezt elküldhetem, ti meg menjetek már kifelé a kapun –

küldött el minket kedvesen a feladatra. Vagy a fenébe. Mindenki úgy értette, ahogy akarta.

– Figyelem, csapatok, indulás! – kiáltotta Róbert.

– Tanárnő, a telefonom – matatott Bernadett a zsebében, majd kivette, és átadta Titanillának.

– Ja, az enyém is – adta oda Lóri.

– Itt az enyém. Meg a térkép – léptem oda a tanárnőhöz, a kezébe nyomtam a telefonomat meg a feladathoz tartozó térképet, majd eszembe jutott Róbert figyelmeztetése, hogy adjunk le minden féltett tárgyat is. Gondolom, hogy nehogy bajuk legyen. Talán olyan feladatra megyünk, ahol kieshet, megsérülhet, elveszhet bármi. Lélegzet-visszafojtva néztem anyu karkötőjére a csuklómon, és hirtelen felindulástól vezérelve levettem. – Tanárnő, vigyázna erre is?

– Persze, add csak ide – felelte félvállról.

– Nem, nem – szóltam a fejemet rázva. – Vigyázna erre? Nagyon! –

ismételtem meg a kérdést, mire Titanilla végre komolyan vett, és a felé nyújtott tenyerembe nézett. Azonnal láttam rajta, hogy megértette, ez sokkal fontosabb nekem mindennél, ezért mélyen a szemembe nézve bólintott.

– Ígérem, hogy vigyázok rá – vette át, és a tenyerébe zárta a karkötőmet.

– Köszönöm szépen – mosolyodtam el szomorúan, megdörzsöltem a csupaszon maradt csuklómat, majd megfordultam a kapu irányába. Már készen álltam az indulásra, amikor észrevettem, hogy Máté engem néz.

– Gyerünk, indulás! – szólt rá Róbert, kizökkentve a bámulásából, mire a sárga csapat négyfős társasága a fejét lógatva kikullogott a kapun, tudva, hogy hátrányból indulnak, mert rajtuk kívül csak a szürkék nem fejtették meg a rejtvényt. Mindenki más rájött időben.

5.

A kapun kilépve a fák lombjai közt átszűrődő reggeli napsütés fogadott minket.

A csapatok gyönyörű nyári időben indultak el az erdei ösvényen. Mivel nem a buszok irányába tartottunk, hamar kiderült számunkra, hogy gyalog fogunk eljutni a feladat helyszínére.

Róbert vezetésével tehát a csapatok az erdőbe indultak, a narancssárga ruhát viselő szervezők pedig mind a harmincan velünk tartottak, minden irányból vigyázva ránk, és felügyelve, hogy senki ne kószáljon el a sorból. Ahogyan a többiekkel tartva sétáltam, hiába nyújtogattam a nyakam, már nem vett részt az IOV-on fekete ruhát viselő versenyző. Furcsa érzés volt ezúttal csak magunkért aggódni. A táborba érkezés óta beidegződésemmé vált, hogy rajtunk kívül a feketék bent maradásáért is legalább annyira izgulok. Kornél, Csenge, Zoli és Bence azonban már otthon voltak.

– Vajon messze van? – kérdezte Zsombi.

– Nem tudom – ráztam a fejem, miközben a karkötőm helyét dörzsölgettem a csuklómon.

A lombkoronák alatt sétálva, lefelé hajtott fejjel lépkedtem a többiek mellett, a sportcipőm orrára száradt sarat bámulva, miközben a sárgák, vagyis inkább Máté eszement viselkedésén gondolkodtam. Hihetetlenül kifordult magából a verseny fináléjához közeledve, holott tizenegy nappal ezelőtt szinte ő volt az első, akit megkedveltünk és közel engedtünk magunkhoz. Aztán kiderült számunkra, hogy az egész csak egy nagy színjáték, Máté a nyerés érdekében felhasznált mindenkit, és főleg mindenkiről mindent abban a reményben, hogy másokon átgázolva előrébb jusson. Ezt még a saját csapattársa, Marci is beismerte nekünk, amikor azt mesélte, hogy Máté nagyon nem tud veszíteni. Szó szerint nem képes rá, mert beleőrül. Így aztán a verseny előrehaladtával kiderült, hogy a sárga csapat gyengeségeit palástolni próbálva Máté a másokról szerzett infókat használja fel önös érdekből. Ez pedig nagyon messze áll a fair play-től, és rajtunk kívül a többi versenyben maradt csapatnak is idegen ez a mentalitás.

Még az arany csapat is az unalomig ismételt „mi vagyunk a tavalyi nyertesek”

szövegével, ők is tisztán játszanak. Nyerni akarnak, ezt nem titkolják, de ezzel nem ártanak senkinek. Csak azt hangoztatják, hogy ők a legjobbak. Ez még nem

bűn. Hiszen lényegében az IOV-ra a legtöbb iskola sportolókat vagy egyéb területen kiemelkedő teljesítményt nyújtó diákokat küldött, csupa-csupa ambiciózus, exchibicionista tanulót, akik a maguk területén kiváló eredményeket értek el, és eljöttek ide összemérni magukat másokkal, hogy végül kiderüljön, ki a legjobb. És itt lógott ki a sárga csapat négy fője, akik közül Máté egy középszintű tudással rendelkező infósnak számít, Marci nyelvtanos, amire egyelőre semmi szükség a versenyen, továbbá van velük két úszó, akik szintén nem kamatoztathatták a képességeiket eddig egyetlen feladatnál sem. Ebbe pedig Máté kezdett belebetegedni. Mert csakúgy, mint mindenki más, ők is nyerni érkeztek ide, a többi csapat mellett azonban hamar kiderült számukra, hogy a papírforma szerint ők nem számítanak igazán esélyesnek, így aztán ritmust és játékstílust váltottak, ami mindenkire kihatott.

– Megérkeztünk! – kiáltotta Róbert, mire valamennyi csapat megállt, és értetlenül nézett körbe. Az erdő sűrűjében jártunk, bármerre fordultunk, csak fákat láttunk, és egy-két padot asztallal, ami a túrázóknak volt kialakítva pihenőhelyként.

– És mégis hol vagyunk? – kérdezte az egyik szürke csapattag.

– Ott, ahol a napot töltitek majd – felelte Róbert. – Helyezzétek magatokat kényelembe, használjátok a tornazsákokba rakott unaloműzőt.

– Mármint? A frizbit és a keresztrejtvényt? – pislogott nagyokat az egyik világosbarna csapattag.

– Pontosan – vigyorgott Róbert, és látszott rajta, élvezi, ahogyan kiszúr a versenyzőkkel. Utasításra mindenki otthagyta a táborban a telefonját, így a versenyzők konkrétan egy frizbivel és egy keresztrejtvénnyel vághattak neki a várakozással teli napnak. Azért ez huszonnyolc gimnazistának a 21. században több mint rémálom. – Jó szórakozást – integetett Róbert, majd felénk fordult. –

A piros csapat öt kísérővel velem jön, a többi várakozik – adta ki az utasítást, mire vadul dobogni kezdett a szívem. A jelek szerint mi kezdünk. A francba!

Amíg a többi versenyző azon értetlenkedett, hogy komolyan mit csináljon a várakozás alatt, addig mi felzárkóztunk Róbert mögé, készen arra, hogy elsőként menjünk feladatra.

– Hé – ragadta meg a karomat Isti a sötétzöldektől. – Sok sikert! – szólt kedvesen, mire bágyadtan bólintottam, és magamra erőltettem egy mosolyt.

Miközben letérve az útról mind a négyen Róbert után indultunk, egy pillanatra visszanéztem az arany, a sárga, a szürke, a sötétzöld, a türkiz és a világosbarna csapatra, tudva, hogy egyikünk ma délután már otthon lesz. És azt is tudtam, hogy nem a sárga csapat fog kiesni. Mert amíg a versenyzők a keresztrejtvény-

újságot nézték kábé úgy, mintha életükben nem láttak volna ilyet, addig Máté azt tette, amihez a legjobban értett. Információgyűjtésbe kezdett, és simulékony

viselkedésével már a türkiz csapat körül legyeskedett, oda-odaszólt nekik, összenevetett velük, és én pontosan tudtam, hogy mindezt azért teszi, hogy kiszedje belőlük azt, ami a térképen szerepelt.

Elszakítottam a tekintetem róla, mert nézni sem bírtam, és Róbertet követve öt másik szervezővel együtt átverekedtük magunkat a növényzeten. Nem messze attól a ponttól, ahol a többi csapatot hagytuk, kiértünk egy erdei tisztásra, vagyis inkább egy erdei játszótérre. Ez volt a feladat helyszíne.

Nem sok időnk volt, mert Róbert szinte azonnal átnyújtott egy piros borítékot, előtte azonban annyit sikerült felmérnem, hogy a tisztáson kör alakban elrendezett faszerkezetű játszótéri kellékek mellé a szervezők zászlókat tűztek ki, továbbá egyéb dolgokat is elhelyeztek a helyszínen (például egy felfújható gumimedencét), a játszótér középen pedig egy erődszerű faépítmény magasodott.

– Piros csapat, sok sikert. Óra indul – nyomta le a stopperét Róbert, és az órát berakta egy kis fadobozba, amit lakattal zárt le, majd az ölében fogva a kis dobozt hátrálni kezdett, egészen egy fáig, ahol némán megállt, és onnan nézett minket. Csakúgy, mint a minket kísérő öt másik szervező, akik a kör alakban kialakított versenypálya körül egy-egy fa árnyékában megállva figyeltek ránk és a versenyre.

– Mi? Mi történik? Mennyi időnk van? Vagy mit kell csinálni? – kérdezte Zsombi hisztérikusan, de Róbert nem válaszolt, csak állt egy fánál, és maga elé bámulva mozdulatlanul, és főként szinte észrevétlenül vett részt a feladatban.

– Erre nincs idő, nem fognak válaszolni, innentől némák, mutasd – kapta ki Bernadett a megilletődött Lóri kezéből a borítékot, és feltépte. – Azt írja, hogy egy csapattagunk menjen fel a középen lévő toronyba, és várja a kulcsokat –

hadarta.

– Oké, szóval kulcsokat kell keresnünk – biccentettem.

– Igen, pontosan huszonegyet, mind a hét feladatnál hármat – olvasta tovább.

– Azt írja, hogy fejenként egy kell, tehát minden feladatnál fejenként egy saját kulcsot kell szereznünk. A feladatot végző csapattagok nem segíthetnek egymásnak fizikailag megszerezni a kulcsot, nem vezethetik rá egymást a megoldásra, és nem kommunikálhatnak egymással a kulcs megszerzése közben a feladatról. Drukkolni és a másikat biztatni lehet, azonban egyedül az irányítótoronyban lévő csapattag adhat útmutatást és szóbeli segítséget a társainak, ő azonban nem vehet részt a feladatok elvégzésében, végig a toronyban kell maradnia – fejezte be.

– Rendben – dörzsöltem meg a homlokomat. – Ha közben nem segíthetjük egymást, akkor ne felejtsétek el, hogy a térkép alapján a sorrend: hordd el magad, mássz fel, edd meg, ásd ki magad, jól hallottad, ezt nézd, merülj el –

soroltam, a többiek pedig megpróbálták memorizálni a hallottakat, mire folytattam. – Ki megy fel a toronyba? – kérdeztem.

– Menjek én, tesák? – kérdezte Lóri.

– Nem, te kellesz az esetleges fizikai feladathoz – vágtam rá azonnal.

– És én? – kérdezte Bernadett, mire a pálya irányába néztem, megpróbálva felmérni, mi vár ránk.

– Te is – hezitáltam. – Zsombi, melyikünk menjen a toronyba? – pillantottam a kilencedikesre.

– Idő, srácok, idő – sürgetett minket Lóri.

– Én iszonyat béna vagyok terepen, megyek fel a toronyba, hátha onnan hasznos tanácsokat tudok osztani – jelentette ki Zsombi.

– Oké – biccentettem, kissé tartva a rám váró erőnléti feladatoktól, és picit irigykedve néztem a kilencedikes után, aki elrohant, felmászott a középen elhelyezkedő toronyszerű faépítményre, majd a tetejére érve diadalmasan nézett le ránk.

– Itt vagyok! – integetett, és körbenézett maga körül. – Itt van huszonegy kampó beszúrva körbe a fába – forgolódott. – Erre kell fellógatnom a kulcsokat!

– Oké, visszük – túrt Bernadett idegesen a rövid hajába, és tovább olvasta a borítékban kapott levelet.

– Mit ír még? – kérdeztem türelmetlenül.

– A teljesítendő feladatokat sorszám szerint kell megoldani. A számok a zászlókon szerepelnek. Nincs megadva idő. A legrosszabbul teljesítő csapat kiesik.

– Akkor futás – indult meg Lóri, mi pedig követtük, és odarohantunk a földbe szúrt egyes számú zászlóhoz, ami mellett három műanyag vödör állt. Ez volt a hordd el magad feladat.

– Jó, és mit kell csinálni??? – tárta szét a karját Bernadett teljesen értetlenül, Lóri felemelte az egyik piros vödröt, és jobban szemügyre vette.

Amíg ők ketten a vödröket nézegették, én viszonylag higgadtan, hogy tudjak gondolkodni, körbenéztem.

– Hanna! Ott, mögöttetek! Menjetek oda! – szólt ránk a toronyból Zsombi, és mögénk mutatott, mire megfordultam.

Három egymás mellett álló, nagyjából derékig érő földkupacot pillantottunk meg.

– Az mi? Odaszart három rinocérosz? – tárta szét a karját Lóri. – Vagy egy rinocérosz háromszor – gondolta át jobban.

– Fogd már be, a hülyeséggel semmire sem megyünk! – förmedt rá Bernadett, és kétségbeesetten pillantott hátra Zsombira, aki a torony fakorlátján kihajolva üvöltött.

– Menjetek Hanna után! Kövessétek, és csináljátok utána! – mutatott felém, miközben én már felkaptam egy vödröt, és odarohantam az egyik szélső

földkupachoz. A feladat neve a térkép szerint hordd el magad, ami ebben az esetben csak egyet jelenthetett. A vödörrel kellett elhordani a földkupacot.

A példámat követve Lóri és Bernadett is odalépett mellém, és ész nélkül kezdtünk lapátolni a saját földrakásunk előtt, vállunk fölött áthajítva a vödörből a már összeszedett földet.

A kupacok egyre csak fogytak, de semmit sem találtunk, és már kezdtem volna kétségbeesni, hogy talán félreértelmeztem a feladatot, amikor a térdelő

Lóri egy erőteljes mozdulattal belenyomta a földkupacba a vödröt, hogy kimerjen egy újabb adagot, és beleütközött egy akadályba.

A meglepettségtől egy pillanatra megmerevedett. Ezt látva Bernadett és én abbahagytuk a lapátolást, és szaporán lélegezve figyeltük, ahogyan Lóri a vödröt félredobva ujjaival ásni kezd a kupacban, majd megragad benne valamit, és két kézzel kihúzza. Egy láda volt. A zárját felpattintva pedig egy kulcsot talált benne.

– Megvan!!! – üvöltötte, felállt, és elrohant vissza középre, hogy feladja Zsombinak az első megszerzett kulcsot. Ezt látva Bernadett-tel egyre gyorsabban kezdtük ellapátolni a vödörrel a földet, és nem sokkal később ő is kirántotta a földkupac aljáról a kis ládát.

Ugyanúgy, mint Lóri, ő is elrohant vele Zsombihoz, majd mindketten mögöttem állva drukkoltak, hogy én is sikerrel járjak. Csakhogy mindkét csapattársam kiváló fizikumnak örvendett, az övékhez képest pedig az én karom harmatgyengének bizonyult, lassabb is voltam náluk, és sokkal gyengébb is.

Elvégre amíg egyikük vízilabdázott, a másikuk pedig megállás nélkül gyúrt, addig én maximum a sudoku applikációval edzettem a nem létező izmaimat. A borítékban kapott instrukció szerint viszont nem segíthettünk egymásnak, nem jöhettek oda mellém, hogy pillanatok alatt kiássák nekem a ládát a kupacból.

Egyedül kellett megoldanom. Könyékig sárosan lapátoltam a vödörrel a földet, majd megtöröltem gyöngyöző homlokomat az alkarommal, és a délelőtti tűző

napon szitkozódva fogadtam meg, hogy az IOV után legalább hetente kétszer eljárok majd valamit sportolni. Vagy egyszer. Ezt majd még meglátjuk, ne essünk túlzásba rögtön.

– Gyerünk, Hanna, ügyes vagy, mindjárt megvan! – buzdított Bernadett, mert ennyit a szabály szerint is megtehetett, miközben tehetetlenségében mögöttem ugrált. Mellette Lóri a száját rágva, ökölbe szorított kézzel szurkolt értem.

– Jól van, csajé, még kettőt lapátolj! – kiáltozta Lóri, ott rohangálva körülöttem.

– Rendben – nyöszörögtem, vállból lezsibbadt karral összeszedtem minden

erőmet, majd ütközésig toltam a vödröt. Szinte eufórikus állapotba kerültem, amikor észrevettem, hogy megakadtam, mert ez azt jelentette, hogy elértem végre azt az átkozott ládát.

Elhajítottam a vödröt a fenébe, kiszedtem a ládát a földkupac aljáról, felnyitottam, és már rohantam is a kis kulccsal a rám váró Zsombihoz.

– Ügyes vagy, én már a felénél meghaltam volna – hajolt le hozzám mosolyogva a toronyból, és átvette a kulcsot, majd felakasztotta a másik kettő

mellé.

Megszereztük az első hármat a huszonegyből. Még kellett találnunk tizennyolcat.

– Gyerünk, ott a kettes zászló – futott el Lóri, és megállt a következő

helyszínnél, ami a Zsombi tornya előtt elhelyezkedő kör alakú pályán a második helyen volt. A zászló mellett három pár kesztyű hevert.

– Oké, ez mi? – motyogtam furán, mert a memóriám alapján biztosan tudtam, hogy kesztyű nem szerepelt a térképen.

– Ezek edzőkesztyűk – felelte Lóri. – Ilyet használok súlyzózáshoz – vette fel az ujjnál levágott darabot.

– Nem volt kesztyűről szó, nem? – vakargatta a homlokát Bernadett a sáros kezével, amitől izzadt bőre tiszta kosz lett.

– Nincs beszéd! – kiáltott ránk élesen Róbert, aki az egyik közelben lévő fa árnyékából figyelte a versenyt.

– Elnézést – motyogtam, és a szememet lehunyva újra felelevenítettem magam előtt a térképet. Nem volt rajta kesztyű. De mi állt a hordd el magad után? Az, hogy mássz fel. Ó, a francba. Megfogtam és felhúztam a kesztyűket, majd nyöszörögve néztem körbe.

Nem is kellett sokáig keresgélnem, az egyik magas játszótéri mászóka faszerkezetéről három kötél lógott. A kulcsok pedig ott voltak, odafent. Ez nem igaz. Kötélmászás. Sajgó vállal, tehetetlenül néztem Lórira és Bernadettre, akik rám vártak, remélve, hogy ahogyan az első feladatnál is, majd most is mutatom, mit kell csinálni. Hát igen, bárcsak tudtam volna mutatni. Mindegy, annyit tehettem, hogy elrohanva tőlük a mászókához siettem, és megragadtam a középső kötél alját, majd megpróbáltam felhúzni magam. Ekkor már mindketten megértették, mi a feladat, így amíg én csak elterveztem, miként kerülök majd fel a tetejére, addig a mellettem lévő két kötélen Lóri is és Bernadett is pillanatok alatt felmásztak, elkapták a kulcsokat, és már le is értek velük.

– Na jó, ezt hogy csináltátok? – suttogtam elképedve a kötélen lógva, a földtől nagyjából tíz centire himbálózva.

Az a sok felmentés tesiből… Utólag már bántam. Pedig akkor jó ötletnek tűnt ilyen-olyan matekversenyre való felkészülési indokkal kihagyni a tornaórákat.

Persze akkor, amikor a matektanár elkért a tesiről (vagyis sok tesiről), és én a táblánál számoltam, miközben az ablakon át láttam, hogy a többiek kint futják a köröket a hidegben, akkor nem gondoltam volna, hogy egy napon egy kötélen lógva átkozom magam, amiért nem vagyok, és soha nem is voltam sportosabb. A fenébe.

Lóri és Bernadett, akik már régen megszerezték a kulcsokat, kivörösödött fejjel ordították nekem, hogy másszak már fel a kötélre.

– Húzd magad, Hanna, húzd! – buzdított Bernadett.

– Gyerünk, Hanna! Megy ez, menj, menj, mássz fel! – bokszolt ököllel a levegőbe Lóri izgalmában.

– Nem megy – mondtam teljesen elkeseredve, mert bármennyire is szerettem volna, nem tudtam kötelet mászni, továbbá nem hittem, hogy ezt abban a pillanatban sikerül megtanulnom.

– Nehogy legyere, akkor kiesünk! – sikoltotta Zsombi rémülten a mögöttünk lévő irányítótoronyban ugrálva.

– Jó, próbálkozom… – bólintottam határozottan, és egy újabbat húztam magamon, de abban a pillanatban erőtlenül csúsztam vissza, a lábamat beakasztva valahogy a kötélbe, hogy megálljak. Ismét felnyúltam, és a kesztyűs kezemmel megragadtam a kötelet, majd minden erőmet összeszedve megpróbáltam felhúzni a testem a karommal. Haladtam vagy két centit.

– Nyugi, Hanna, menni fog ez – drukkolt Bernadett egyre elkeseredettebben, ahogyan látta, mennyire nem haladok.

– Jól csinálod. Ha egy kicsit gyorsabb is lennél, akkor még van esélyünk… –

mondta.

– A nyerésre? – pillantottam le.

– Nem, arra, hogy sötétedés előtt végzünk – vágta rá azonnal, mire kínosan felröhögtem, és egy újabbat húztam magamon.

– Jó, nagyon jó! Most a lábaddal is told magad! – kiabált Lóri lentről, teljes eksztázisban.

– Oké – bólintottam, de nem sikerült.

– Ember, mi volt ez? Hol vannak a lábnapok??? – akadt ki teljesen.

– Nem segítjük a másikat technikai tanácsokkal! – szólt ránk élesen Róbert, mire elkerekedett szemmel néztem rá a kötélről.

– Úgy nézek ki, mint akinek ez segítség volt? – kérdeztem elgyötörten lógva azon a rohadt kötélen, mire Róbert átgondolta a dolgot, és megrázta a fejét.

– Nincs beszéd, maximum drukkolás – közölte szigorúan, mire újra megpróbáltam feljebb mászni, de ezúttal is eredménytelenül csúsztam vissza.

– Nem megy. Bocsánat – suttogtam, homlokomat nekitámasztva a kötélnek. –

Bocsánat – nyöszörögtem a sírás határán állva. Bernadett, mintha csak

megérezte volna a mentális elgyengülésemet, felnézett rám és elordította magát.

– Nem sírunk, továbbmegyünk! Hanna! Mássz fel arra az átkozott kötélre, mássz fel úgy, hogy van a végén valami, amire mindennél jobban vágysz, és el akarod érni! – üvöltötte lentről, nekem pedig a szavai hallatán hirtelen kitisztult a fejem, és tudtam, hogy igaza van, mert fizikailag még bírtam, hiszen továbbra is lógtam a kötélen, fejben azonban már feladtam, mondván, hogy nem fog sikerülni. Ez pedig elfogadhatatlan hozzáállás. Addig nem mondhatom, hogy nem sikerült, amíg van erőm megtartani magam. A kapaszkodó kezemre néztem, a csuklómon nem volt ott anyu karkötője, majd felpillantottam a kötél tetejére, és… És megfogadva Bernadett szavait odaképzeltem azt, amit a legjobban szeretnék elérni. Amiért bármit megtennék. Amiért nem egy, hanem száz kötélre is felmásznék. Aztán, miközben tudtam, hogy gyerekes és buta dolog, amit csinálok, mégis bevált, és figyelmen kívül hagyva a lezsibbadt két karomat, minden erőmet összeszedve feljebb nyúltam, majd húztam magamon egyet.

Aztán még egyet. Majd újra. A szememet le sem vettem egy képzeletbeli pontról, azt néztem megállás nélkül, remélve, hogy amikor odaérek, tényleg történik valami. Nem tudom, mire számítottam. Talán a csodára, maximum. De az nem várt rám. Mégis felmásztam addig, és amikor ott voltam, az égvilágon semmi sem történt, én pedig csak üveges tekintettel néztem felfelé, a famászóka felett a faleveleken átszűrődő napfényre, arra a pontra, ahová odaképzeltem azt, ami nincs ott, és soha nem is volt, majd a többiek ünnepélyes sikoltozását hallva lentről kinyújtottam a karom, elkaptam a kulcsot, megragadtam és a tenyerembe zártam, végül visszacsúsztam a földre.

Milyen buta az ember, milyen könnyen válik újra gyerekké, ha vágyakról van szó! Hányszor, de hányszor estem ugyanebbe a hibába akkor, amikor anyu beteg lett. Csak most az egyszer ne történjen baj. Csak most gyógyuljon meg. Jó leszek, ígérem. Megváltozom. Mindent megteszek. Más leszek. Mintha csak rajtam múlt volna bármi. Aztán anyu nem gyógyult meg, én pedig itt maradtam egy halom üres, beváltatlan ígérettel. Felmásztam a kötélre, mert odaképzeltem a tetejére, hogy ha most sikerül, ha most elérem, és leszedem, akkor… Akkor mi van? Semmi. Anyu nem jön vissza, soha többé nem lesz újra velem, én pedig nem lehetek vele, ha leszedek ezer kulcsot egy hülye erdei feladaton, akkor sem változik meg semmi. Csak a képzeletem játszik velem. Ennyi idővel azután, hogy elment, még mindig kergetem a reményt, miközben az anyuval együtt elveszett. Istenem, hiába nőttem fel idő előtt a halálakor, olykor mégis gyerekesebb vagyok, mint amikor még élt. De megszereztem a kulcsot. Hurrá.

Ahogy leugrottam a kötélről, Lóri és Bernadett azonnal felsegítettek, majd rohantunk Zsombi felé, aki a kiabálástól és buzdítástól kivörösödött arccal várt, miközben én futás közben visszanéztem a vállam felett, fel a mászóka fölé, a fa

irányába, a himbálózó kötél feletti lombkoronára, ahová erőmön túl teljesítve felmásztam, csak azért, hogy… igazából nem, nem tudom, miért.

– Megvan a hat kulcs! – akasztotta fel a kulcsokat Zsombi a helyükre, majd újra kidugta a fejét az emelvényről. – Tovább, futás, szerintem jó időben vagyunk! – szólt lelkesen, mi pedig odarohantunk a következő piros zászlóhoz, amin a hármas szám szerepelt.

A zászló mellett a földre helyezve három kis doboz állt. Lóri, Bernadett és én is felkaptuk a sajátunkat, de számkóddal volt zárva. Amíg Lóri feszegette a sajátját, hogy feltörje, én körbenéztem. Egy hosszú faasztalt pillantottam meg mögöttünk a közelben. Három teríték várt ránk. A toronyból Zsombi is rálátott mindenre, és nagyjából velem egy időben jött rá a feladatra.

– Lóri! Lóri, hagyd! – kiáltott rá, és az asztal felé mutatott. – Nem tudod kinyitni, nem az a feladat. Menj az asztalhoz!

– Futás – indultam meg.

Mind megálltunk az asztal előtt, amin három tál somlói galuska volt, mellettük kanál, és mindegyikhez tartozott egy pohár víz is.

– Egyétek! Egyétek meg! – ordította Zsombi vörös fejjel kihajolva a toronyból.

– És ha lenyeljük a kulcsot? Ez nem játék! – rázta a fejét Lóri.

– Nem lesz benne kulcs! – felelte Zsombi. – Kódokat keressetek, amivel nyitjátok a dobozt – tanácsolta helyettem is, mert én nem mondhattam el a többieknek.

– Oké – értette meg Lóri, megragadva a kanalát. – Hát akkor. Jó étvágyat –

mondta, és gyors tempóban falni kezdett, a széléről haladva, mi pedig Bernadett-tel szintén enni kezdtük, de mindketten a tál közepébe mélyesztve a kanalat, így az első kiszedett falat után megláttuk, hogy a sütemény alatt, a tányér aljára van felírva a kód. A csokikrémtől maszatos kettes szám részletét megpillantva izgatott lettem, és gyorsan ettem tovább, miközben ittam egy korty vizet, hogy le tudjam nyelni a falatot, aztán nagy lendülettel egy újabb adag hatalmas kanálnyi somlóit emeltem a számhoz, sietve, hogy minél előbb láthatóvá váljon a háromjegyű szám.

– Megvan! – töröltem meg a számat egy szalvétával, és hogy biztosan lemenjen az utolsó falat, leöblítettem vízzel, majd visszarohantam a ládához, beütöttem a somlói alatt talált kódot, és kivettem a kulcsomat. Feladtam Zsombinak, közben émelyegve néztem a kilencedikesre, aki sajnálattal pillantott rám.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Nem tudom. Kötélmászás után egy kis somlói? – kérdeztem.

– Ne is mondd. Örökre hálás leszek, amiért nekem ez a dolgom a feladaton –

mutatott körbe, aztán átvette Bernadett-től is a kulcsot.

– Hát ez nem esett jól – nyelt nagyokat a vízilabdás lány, akinek szintén nem az első gondolata lett volna egy tál sütemény bevágása a rohangálós feladatok közben.

– Nekem sem – nevettem el magam. – Mehetünk a negyedik adag kulcsért –

szóltam.

– Még nem. Lóri lemaradt – szólt a fejét kapkodva, mire én is visszafordultam az asztal irányába. Felettünk a toronyban állva Zsombi is értetlenül nézte Lórit, aki még mindig az asztalnál evett.

– Halló! Lóri! Mi tart eddig? – kiabálta.

– Még nem vagyok meg – felelte teli szájjal.

– Miért nem? Nem látod a kódot? – ordította.

– De, az megvan!

– Akkor? – tárta szét a karját Zsombi. – Ne egyél tovább, ha megvan a kód, akkor nyisd ki vele a ládát, és hozd a kulcsot! – állt egyik lábáról a másikra türelmetlenül.

Lóri kiejtette a kezéből a kanalat, és elkerekedett szemmel nézett felénk.

– Mi? Nem kell megenni az egészet?

– Nem, csak annyit, hogy le tudd olvasni a kódot! – felelte Zsombi.

– Hallod, miért nem mondtad előbb? Már rosszul vagyok a zabálástól – lépett el az asztaltól, és száját egy szalvétával törölgetve odarohant a ládához. –

Baszki, most meg elfelejtettem a kódot – indult vissza, hogy újra leolvassa.

– Istenem – túrt a hajába Bernadett idegesen. – Milyen lehet az időnk?

– Nem tudom, mi vagyunk az elsők, nincs mihez viszonyítani – rágtam a szám szélét. Lóri végre odarohant hozzánk a kulccsal, átadta Zsombinak, és tiszta csokis arccal nézett ránk.

– Fú, ez nem ízlett – közölte.

– Gyertek, menjünk a negyedik zászlóhoz – futott el Bernadett, mi pedig olyan gyorsan követtük, ahogyan csak tudtuk.

A zászló mellé három kis ásót fektettek, olyat, mint amilyet a homokozókészlethez adnak gyerekeknek.

– Mutassátok! – kiáltotta Zsombi a toronyból a nyakát nyújtogatva.

Mindhárman felemeltük a kis ásót, mire a kilencedikes bólintott. – Oké, ez az ásd ki magad feladat lesz – közölte, és a homloka elé tartva a kezét, hogy megvédje szemét a tűző naptól, körbenézett. – Megvan! Innen fentről látom! –

integetett. – Meg van jelölve a föld, hogy hol kell ásnotok! X jelek vannak nem messze tőletek, mondom, hogy merre menjetek!

Zsombi nagyszerű navigátornak bizonyult, és pillanatok alatt elirányított minket a három X jelzésig, ahol kezdhettünk ásni a kis műanyag lapátunkkal.

Lórinak a második próbálkozásra kettétört a kezében, olyan erővel esett neki, így ő félredobta, és kézzel ásott tovább, csupán az ujjait használva. Alig két perc múlva mindhárman megtaláltuk a földbe rejtett kulcsot, így már vihettük is Zsombinak. Első csapatként nem tudtuk, hogy milyen időt futunk, de a kötélen bénázásom miatt a középmezőnybe helyeztem magunkat a képzeletbeli ranglétrán, annak tudatában, hogy két csapat egyáltalán nem tudta megfejteni előre a térképet, így ők elvileg hátrányból indulnak, és persze azt sem hagytam figyelmen kívül, hogy ami nekem nehezen megy, az nagy valószínűséggel a sötétzöld infósokat is ugyanúgy próbára teszi. Azonban még volt hátra három teljesítendő feladat, mielőtt körbeérünk, és odaadjuk Zsombinak az utolsó kulcsokat.

A következő, ötös számú zászlóhoz futva mindhárman megálltunk, és kérdőn néztünk össze. Egy tablet és egy fejhallgató feküdt a földön. A tabletet hozzákötötték a zászlórúdhoz, ami egyértelműen azt jelezte, hogy nem vihetjük magunkkal. Csak három feladat maradt, a térkép szerint a merülj el, az ezt nézd és a jól hallottad nevűek, a füles miatt viszont egyértelműen a jól hallottad feladatra tippeltem, így hármunk közül elsőként felvettem a tabletet, feltettem a fülest, és megnyomtam a kijelzőn megjelenő play gombot.

Lóri és Bernadett nagyokat pislogva néztek rám, várva, hogy kiderüljön számukra, mi történik, aztán a szememet lehunyva koncentrálni próbáltam, mert elkezdődött egy szöveg, amit nem lehetett sem leállítani, sem visszatekerni. Egy női hang monoton tempóban kezdett beszélni. „Hallgasd meg a szöveget figyelmesen, és keresd meg a szervezőt, akinél zászló van” – kezdte, mire körbefordultam. Az egyik fánál álló narancssárga ruhás szervező kezében megpillantottam a piros zászlót. „A szervező feltesz egy kérdést a hallott szöveggel kapcsolatban, és helyes válasz esetén átad egy kulcsot a játékosnak.

Téves válasz vagy a válasz megtagadása esetén vissza kell jönni, és újra meghallgatni a tableten a hanganyagot, ez azonban büntetést, extra várakozási időt jelent. A csapattagok nem beszélhetnek egymással a feladat alatt; aki megszerezte a saját kulcsát, az irányítótoronynál várja a többieket. A feladatra váró vagy feladatot teljesítő csapattag segítése automatikus kizárással jár.”

Az instrukciót meghallgatva bólintottam, és néma csendben álltam Bernadett és Lóri fürkésző pillantását, csupán óvatosan megráztam a fejem, jelezve, hogy nem mondhatok semmit. Mindketten megértették, hogy ez mit jelent, ezért nem is faggattak, csak izgatottan ácsorogtak mellettem, megpróbálva kitalálni, hogy vajon mi történik velem, ami majd rájuk is vár, miközben én két oldalról rászorítottam a kezem a fejhallgatóra, erősen rányomtam a fülemre, hogy tökéletesen halljam, mert elkezdődött a felolvasás.

„Pisti, Zoli és Miki hárman fivérek. Miki a legidősebb, tizenhét éves. Van egy

kutyája, Borisz, aki már hétéves, és jövő hónap 12-én kell vinni oltásra. Mikinél három évvel fiatalabb Zoli, aki már ötéves kora óta kosárlabdázik, nyolcszoros bajnok. Pisti januárban múlt kétéves. Budapesttől ötven kilométerre laknak, így Zoli és Miki minden reggel a hat óra húszas busszal járnak iskolába, a menetidő

hetven perc, mert a busz kilenc megállónál áll meg, így a két fiú tíz perc séta után húsz perccel nyolc óra előtt ér az iskolába, és még van idejük reggelizni.”

A szöveg befejeződött, én pedig ledobtam magam mellé a fejhallgatót, és az értetlenül rám meredő Lórit és Bernadettet otthagyva lélekszakadva rohantam oda a fánál álló szervezőhöz, aki a zászlót lengette a kezében. Szapora légzéssel álltam meg előtte, és nagyokat pislogva bámultam rá. A szervező a szemembe nézett, és végre megszólalt:

– Hány éves Zoli? – kérdezte egyszerűen.

– Három évvel fiatalabb, mint a tizenhét éves Miki. Tehát tizennégy –

mondtam kapásból. A szervező összeráncolt homlokkal nézett rám, aztán alig láthatóan biccentett egyet az elismerése jeléül, és kivett a zsebéből egy kulcsot.

Mosolyogva átvettem, és elrohantam vele Zsombihoz.

– Mi volt? – kérdezte, lehajolva a toronyból, hogy átvegye a megszerzett kulcsot. A szabályok szerint vele beszélhettem, úgyhogy azonnal válaszoltam.

– Memória – feleltem, és bár magam miatt kicsit sajnáltam, hogy nem specifikusan matematikai feladatot kaptunk, amit mondjuk meg kellett volna oldanom, a többiekre való tekintettel ezt jó döntésnek tartottam a szervezők részéről.

– Nehéz volt? – kérdezte Zsombi.

– Nekem nem, de szerintem lesz bajuk vele – pillantottam aggódva a többiek felé.

Lóri volt a következő, aki a feladat ismertetését követően levette a fülhallgatót, és gondterhelt arccal futott oda a szervezőhöz, majd megállva előtte megvárta a kérdést. Lélegzetvisszafojtva figyeltem, ahogyan megrázza a fejét, és visszarohan a tablethez. De a szöveg, ahogyan előre jelezték, nem indult azonnal. Következett a büntetőidő. Biztatóan mosolyogva biccentettem felé, Lóri pedig betartva a szabályt nem szólt semmit, csak idegesen a karórájára pillantott.

– Mi történik? – kérdezte Zsombi fentről, a toronyból nézve rám.

– Nem indul a szöveg. Büntetőidő van, ha valaki nem tudja elsőre a választ a feltett kérdésre – álltam egyik lábamról a másikra, türelmetlenül várva, hogy Lóri újra megpróbálhassa.

– Most! Most hallgatja újra! Mennyi volt ez? Mennyi idő telt el azóta, hogy visszament a tablethez? – néztem fel Zsombira.

– Két percet várt – felelte.

– Istenem, remélem, most tudni fogja – sziszegtem.

Lóri újra végighallgatta a szöveget, majd bólintva levette a fejhallgatót, és újra a szervezőhöz rohant, aki feltette neki a kérdést. Messziről láttam, hogy Lóri ezúttal válaszol, de nem kap kulcsot.

– Mi a fene? – nyelt egy hatalmasat Zsombi, velem együtt figyelve, hogy Lóri újra visszamegy a tablethez, és várja, hogy meghallgathassa a szöveget.

Harmadszorra is.

– Nem tudom, valamit elrontott – suttogtam rémülten, és a fejemet fogva vártam, hogy újra leteljen a két idegőrlő perc, mire Lóri megkapja a szöveget.

Csakhogy a második időbüntetés már nem két perc volt. Hanem öt. Öt teljes percig várakozott, mire a fejhallgatóban megismétlődött a feladat. Nagyon rosszul álltunk. És ezt mindannyian tudtuk.

Lóri újra végzett, én pedig a copfomat idegesen tekergetve figyeltem a jelenetet, tudva, hogy még egy hiba nem fér bele, főleg, ha esetleg majd Bernadett is visszamegy második hallgatásra. Az túl sok idő.

Lóri megállt a szervező előtt, aki feltette a kérdést. Tátott szájjal, elkerekedett szemmel figyeltem őket, várva, mi történik, amikor is Lóri mondott valamit, a szervező pedig… Kivett a zsebéből egy kulcsot.

– Igen!!! – ordítottam fel boldogan, Lóri pedig futólépésben odarohant hozzánk.

– Rohadt Zoli meg Miki meg Pisti – kezdte a szöveges feladatot szidva, miközben dühösen átadta Zsombinak a kulcsot. – Összekevertem őket.

– Nem baj, ügyes voltál – simogattam meg a vállát.

– Nézzük Bernadettet – suttogta Zsombi idegesen, a torony szélére támasztva az állát, onnan figyelve a történéseket.

Bernadett végighallgatta a szöveget, aztán gyorsan átfutott a szervezőhöz, aki őt is megkérdezte. De Bernadett is rontott.

– Két perc mínusz – dünnyögte Zsombi.

– Semmi gond – ráztam meg a fejem. – Másodszorra tudni fogja.

Bernadett csalódottan felénk fordult, és a fejét ingatva várta, hogy újra meghallgathassa a szöveget. Feszült két perc volt, a nyári napsütésben állva koszosan, kimerülten és fáradtan ácsorogtunk, várva, hogy Bernadett elhozza a kulcsot. Második próbálkozásra sikerült neki, és idegesen futott oda hozzánk.

– Fú, az elsőt elrontottam – mérgelődött, átadva Zsombinak a kulcsot.

– Nem baj, jók vagyunk így is – mosolyogtam rá barátságosan, jelezve, hogy nem történt tragédia. Nem vagyunk egyformák, mindenki másban erős, éppen ezért egészítjük ki egymást ennyire jól. Ők kötelet másznak pillanatok alatt, én meg jobban megjegyzem a dolgokat. Ennyi.

– Utolsó előtti zászló, kitartás, srácok, itt vagyunk a végén – lelkesített minket Zsombi a toronyból.

Csakhogy ez nem volt ennyire egyszerű. Merthogy a hatos számú zászlóhoz futva három drónba botlottunk, amiket a földre helyeztek, távirányítóval együtt.

Szóval ezt jelölte a kis repülő ikon a térképen.

– Basszus, csak kütyüket ne – riadt meg Bernadett, amikor meglátta, hogy mi a feladat, miközben én automatikusan felvettem az egyik távirányítót, és ösztönös mozdulattal bekapcsoltam. A kezemben tartott irányító kijelzőjén rögtön megjelent az egyik drónkamera képe, ami a földre helyezve az előttünk elterülő erdei játszóteret mutatta.

– Mit kell csinálni? – kérdezte Lóri a távirányító helyett a drónját felkapva, és értetlenül meredt a kis szerkezetre. Úgy tűnt, rajtam kívül a csapatunkból senki sem tudta, hogy kell bánni a drónnal. Illetve ez csak Bernadettre és Lórira vonatkozott, ők idegenkedve fürkészték az eszközöket, miközben a hátunk mögül Zsombi szinte majd kiugrott a bőréből, úgy ugrált az irányítótoronyban.

– Gyertek, gyertek ide hozzám, mondom, hogy mit csináljatok vele! –

kiabálta, mire Bernadett és Lóri a drónokkal és távirányítókkal együtt hátrafutottak az irányítótoronyhoz, Zsombi pedig a korláton kihajolva adta az utasításokat.

– Oké, akkor most kapcsoljátok be – kezdte az alapoknál. – Ott, azt.

Nyomjátok meg – magyarázta, majd felegyenesedve engem keresett meg a tekintetével. – Hanna, te rendben lesz… – tette fel a kérdést, de a végét elharapta, amikor meglátta, hogy a drónom felemelkedik, és a távirányító kijelzőjét nézve felfedezőútra indítom. – Nem szóltam – mosolygott rám, és hagyva, hogy csináljam egyedül, visszafordult a torony előtt álló többiekhez.

Zsombi tehát irányítóként kivéve a részét a feladatból Lórinak és Bernadettnek segített, én pedig a szerkezetemet reptetve átváltottam a kijelző képét az alsó kamerára, így a drónommal feltérképeztem a felülnézetből elém táruló játszótéren kialakított pályát, időnként a többiekre is koncentrálva, hogy ellenőrizzem, hogy állnak. Bernadett éppen beüzemelte a távirányítóját, Lórinak pedig már sikerült felreptetnie a drónt, amit aztán nekivezetett egy fának. A szerkezet halk puffanással esett le az avarba.

– Baszki, ez kamikaze, vagy mi a szar?

– Te vitted neki a fának – törölgette Zsombi a homlokát, és mély levegőt véve, nehogy látszódjon rajta, mennyire fogy a türelme, folytatta: – Semmi baj, nyugi, Lóri, felreptetjük újra. Hozd ki onnan.

– Hogyan???

– Mondom, hogyan – mondta a kilencedikes nyugodt hangsúllyal.

Lórin és Bernadetten is látszott, hogy még soha nem irányítottak semmit távirányítóval, így természetellenes helyzetben fogták a szerkezetet, és a szájuk végig nyitva volt, ahogyan erősen koncentrálva próbálták reptetni. Akármikor

megemelkedett a drónjuk, rögtön izgulni kezdtek, ettől pedig a gép imbolyogva, bizonytalanul szállt, majd legtöbbször egyszerűen leesett.

– Semmi baj – nyugtatta őket Zsombi, és látszott rajta, nagyon igyekszik, nehogy türelmetlennek vagy okoskodónak tűnjön. – Jó volt ez, csak ne ijedjetek meg. A drón repül, azért van – magyarázta.

– Nem fog menni, nekem ez állatira idegen, nem értek az ilyen cuccokhoz –

csóválta a fejét Bernadett, és csakúgy, mint én a kötélen, ő is fejben adta fel előbb, miközben a drónja újra megemelkedett, és ezúttal a levegőben is maradt.

Képes volt rá, csak nem hitte el. Számomra pedig ugyanolyan hihetetlen volt, hogy valaki nem tud irányítani egy drónt, mint számára az, hogy nem tudok kötelet mászni. Mégis megcsináltam. Ahogyan neki is meg kell.

– Bernadett – szóltam oda, le sem véve a szemem a távirányítómról, amin tágra nyílt szemmel néztem a kijelzőt, hátha megpillantok valamit. – Ha én ma felmásztam a kötélre, akkor te drónozni fogsz – közöltem egyszerűen, és elmosolyodtam. – Legyen ez a fordított napunk, jó?

– Jó – röhögött fel keservesen, és gyöngyöző homlokkal, erősen koncentrálva nézett fel a drónjára. – Na, fent maradt – fújta ki a levegőt szaggatottan.

– Nincs beszéd! – szólt ránk Róbert, és úgy tűnt, ezt ma még sűrűn elmondja majd minden csapat esetében.

– Elnézést – mondtam gépiesen.

– Na látod, milyen ügyes vagy! – dicsérte meg Zsombi Bernadettet. – A drónod fent van, szuper, akkor most, hogy ezzel megvagyunk, váltsunk kameraállást, és nézzünk körül egy kicsit…

– Mi? Miért? Felreptettem, mi kell még? – akadt ki azonnal Bernadett.

– Öhm – rázta meg a fejét Zsombi. – Szerintem a feladat messze nem az, hogy drónozzunk…

– Hanem? – bámult felfelé riadtan Bernadett.

– Hanem hogy a drónnal keressük meg a kulcsokat.

– Ó, a francba, tényleg, a kulcsok – jutott eszébe, hogy mit is kell pontosan csinálni. Teljesen elmerült abban, hogy sikerült valamelyest irányítania a drónt.

– Lóri, te hogy állsz? – osztotta meg a figyelmét Zsombi, és a tornyában kicsit félresétálva lenézett Lórira, miközben én a drónomat elirányítottam a fák irányába.

– Hát, ha ebben a drónban lenne egy miniatűr pilóta… Az már meghalt volna ötször. Nézd meg, megint lezuhant. Ez egyszerűen meg akar halni – közölte Lóri, én pedig ezt hallva hangosan felnevettem.

Zsombi karjával megtörölte a homlokát, óriásit fújtatott, és türelmesen Lórihoz szólt:

– Semmi gond, amíg működik és nem töröd darabokra, addig próbálkozunk…

A többiektől kissé távolabb állva meredten bámultam a kijelzőt, ami fentről mutatta a kis erdei tisztásunkat és a körülötte elterülő erdőt. Bernadett és Lóri is a magasba reptették a drónokat, egyre távolabb irányítva tőlünk.

– Bernadett, ne vidd olyan messzire, kizárt, hogy annyira távol legyenek a kulcsok – szólt Zsombi, amikor látta, hogy Bernadett drónja az enyémet is lehagyva egyenesen a sűrű lombkoronák fölé repül. – Hozd vissza, mert ha ott leesik, akkor rengeteg időt veszítünk, mire megtaláljuk – tanácsolta.

– Hogy hozom vissza? – pánikolt be azonnal Bernadett.

– Nyugi. Irányítsd, ahogy eddig, csak most visszafelé – magyarázta Zsombi.

– Rendben – fordította vissza a drónt, és egész ügyesen navigálta ahhoz képest, hogy látványosan első alkalommal próbálta ki.

– Függetlenül attól, hogy ez most egy verseny, és fogalmam sincs, mit keresünk, ráadásul mindjárt meghalok az izgalomtól, nehogy leessen ez az izé –

magyarázta a monitorra összpontosítva. – Szóval ezektől függetlenül ez egy klassz dolog, tetszik.

– A drónozás? – csodálkoztam.

– Aha – bólogatott, és láttam rajta, milyen ámulattal nézi a kijelzőn látottakat.

A monitorokon váltogatva a kameraállást hol a körülöttünk lévő bükki zöld lombok jelentek meg végeláthatatlan messzeségben, hol saját magunkat láttuk a drón alatt, ahogyan a kis játszótéren állunk egymás mellett, távirányítókkal a kezünkben.

– Ha ennek vége… Mármint az IOV-nak – kezdtem megfontoltan –, és továbbra is érdekel, szívesen elmegyek veled drónozni – ajánlottam fel Bernadettnek.

– Tényleg? Van drónod?

– Van – mondtam összeszorult mellkassal, és egy pillanat alatt eszembe jutott a szülinapom, amikor anyu és apu átadták a becsomagolt ajándékot, én pedig izgatottan bontogatva folyamatosan azt suttogtam, hogy legyen egy drón, legyen egy drón, legyen egy drón. És az volt, én pedig sikítva szorítottam a mellkasomhoz a dobozt, aztán felváltva ölelgettem aput és anyut, azt suttogva, hogy mennyire végtelenül boldog vagyok, anyuék pedig annak örültek, hogy én mennyire örülök, és aztán apu szólt anyunak, hogy ő mondta, ő tudta, hogy egy drónra vágyom, anyu pedig a szemét forgatva bólintott, és azt felelte, hogy igen, már látja, hogy tényleg ez volt az álmom, és én annyira örültem, és annyira lekötött a drón, hogy végül soha nem kérdeztem meg, anyu igazából mit szánt nekem, mielőtt rábólintott apu ötletére. És tőle már nem is fogom megtudni, a drónom pedig otthon hever a szobám sarkában rég használatlanul, mert amikor anyu beteg lett, én leraktam oda, hogy majd amikor meggyógyul és felépül, elmegyünk sétálni, és milyen klassz lesz, mert neki jót tesz majd a friss levegő és

a mozgás, én pedig drónozhatok kedvemre mellette, és… És nem így alakult.

– Hanna, lezuhan a drónod! – kiáltott rám Zsombi hirtelen, mire kizökkentem a gondolataimból, és épphogy fel tudtam emelni a fák közül, mielőtt beleakadt volna a lombokba.

– Megvagyok – motyogtam kissé kábán, és megráztam a fejem, bízva abban, hogy kitisztul, majd visszahoztam a drónt az erdő felől, és meredten bámultam a kijelzőt.

– Bátya, látok valamit!!! Ott van valami! – ordította el magát Lóri hirtelen, mire Zsombi az irányítópultból előrehajolva szinte kiesett, annyira nézte az alatta álló Lóri kijelzőjét.

– Tartsd egyenesen, nagyon remeg a kép! – magyarázta Zsombi az izgalomtól szinte lebénultan, és lélegzet-visszafojtva hunyorgott a Lóri kezében tartott kijelzőre.

Lóri nagy izgalmában kapkodva kezdte irányítani a drónt, ami felett megint elveszítette az uralmát, így a kis gép ismételten a földre zuhant. Sokadszorra.

– A francba már! – fújtatott türelmetlenül, és már emelte volna fel, amikor Zsombi rászólt.

– Várj! Hagyd úgy! Nézd a kijelzőt – ugrált izgalmában, és Lóri mellé odasétálva én is rápillantottam a monitorra.

A drón kamerája az esést követően kissé megborultan, elég furcsa szögben ugyan, de mutatta az előtte lévő képet. A monitoron ferdén látszott az egyik famászóka, ami előtt egy láda hevert.

– Ott van! Ott van egy láda! Rohanj, Lóri, hozd a kulcsot belőle! – kiabált Zsombi, mire Lóri kizökkent a csodálkozásból, és letéve maga mellé az irányítót rohanni kezdett a mutatott hely felé.

– Oké, legalább tudjuk, hogy mit keressünk. Egy barna ládát – dünnyögte Bernadett, és a saját drónját sokkal alacsonyabban tartva ezúttal az erdei játszótér felett reptette, meredten bámulva a kijelzőt, hátha megpillant egy ládát.

Én is hasonlóan cselekedtem, de az esetleges ütközés elkerülése érdekében inkább a másik oldal felé reptettem a drónt, és folyamatosan az alsó kamerát használva pásztáztam a monitoromat. Eközben Lóri visszaért a kulccsal, és átadta Zsombinak, aki felakasztotta a helyére.

– Látom a másodikat – mondtam, megállítva a drónomat a levegőben a láda felett, amit az egyik közeli fa törzséhez raktak le, közvetlenül az erdő szélénél. A kijelzőről felpillantva ellenőriztem, pontosan hol a drónom, majd óvatosan leraktam a földre, és ész nélkül rohanni kezdtem át a játszótéren, egyenesen a megjegyzett irányba.

A kis drónom a láda mellett pihent, mintha csak vigyázna rá. Ahogy odaértem, kivettem a kulcsot a dobozból, majd a hónom alá kaptam hűséges segítőmet, és

futottam vissza középre Zsombihoz. Utánam pár másodperccel Bernadett is hozta a sajátját. Túl voltunk a hatodik feladaton. És mindannyiunknak ez tetszett a legjobban. Főleg, amikor megláttuk, hogy mi az utolsó.

– Futás a hetedikhez! – tapsolt Zsombi, megpróbálva lelket önteni belénk az utolsó megmérettetésre, mi pedig csapzottan, koszosan, izzadtan és kifáradva ittunk néhány korty vizet a kapott tornazsákból kikeresett palackokból, majd kerültünk egy újabbat Zsombi irányítótornya körül, hogy megérkezzünk az utolsó, hetedik zászlóhoz. És igen. Annál volt a felfújt, kerek gumimedence.

Következett az utolsó, merülj el feladat.

– Ez valami rossz vicc? – fogta a kezébe Bernadett a zászló mellé lerakott búvárszemüveget, miközben belepillantott a medencébe.

– Mi a halál van ebben? – mártotta bele a kezét Lóri is a medencébe, és undorodva nézte a bőrét bevonó sűrű, lila kulimászt.

– Hát, nagyon úgy néz ki, hogy ez itt egy medencényi slime – húztam el a számat, és sietve lerúgtam a sportcipőmet és a zoknimat, majd vetkőzni kezdtem.

Villámgyorsan levettem a piros pulcsimat és pólómat, majd a nadrágból kibújva, bikiniben állva a medence mellett hatalmasat sóhajtottam, és minden mindegy alapon feltettem a búvárszemüveget a fejemre.

– Most komolyan bele kell ebbe menni? – akadt ki Lóri.

– Sajnálom, de valószínű, hogy benne vannak a kulcsok – kiáltotta felénk Zsombi a toronyból. – Gyerünk, gyerünk, ez az utolsó feladat! – biztatott minket tapsolva.

– Könnyű azt mondani, nem neked kell belemásznod, tesa – morogta Lóri, még mindig barátkozva a gondolattal, hogy belemásszon.

Eközben én felmásztam a gumimedence oldalán lévő fokokon, átemeltem a lábam, és belelépve derékig ellepett a lila színű slime. Hideg volt, sűrű, nyálkás, és kifejezetten undorító érzést keltett, ráadásul nem lehetett lelátni az aljára, így a hideg folyadékban a felforrósodott testem reflexből összerándult, és behúzott hassal, felemelt karokkal próbáltam minél kevésbé elmerülni benne, miközben vakon kerestem a lila, átláthatatlan slime-ban a kulcsokat. Óriási. Anno a YouTube-on sok videót láttam erről, amikor óriási divat volt a slime, de valahogy azokon a felvételeken mindenki sokkal vidámabbnak tűnt, mint én. A fenébe. Remélem, Kocsis tudja, hogy mit meg nem teszünk a kupájáért.

A példámat követve Bernadett és Lóri is bejött utánam a slime-mal töltött gumimedencébe, és undorodva hajoltak le, tapogatózva keresve a medence alján a kulcsokat. A slime-os lé csak derékig ért, így lényegében a búvárszemüvegre nem volt szükségünk, a szervezők ezt inkább elővigyázatosságból adhatták, hogy vegyük fel, és hamar kiderült, hogy helyes döntés volt.

– Azannyát, ez belement a fülembe! – kiabált Lóri, aki derékból lehajolva,

kissé oldalra fordulva tapogatta a medence alját, hátha ráakad egy kulcsra, eközben pedig a slime-ba ért az arca bal oldala, és a jelek szerint a füle is.

– Nem lesz bajod tőle – nyugtattam meg, ujjaimmal megpróbálva széttolni magam előtt a lila slime-ot, hátha lelátok a medence aljára, de túl sűrű volt ahhoz, hogy átlássunk rajta. Reménytelenül tapogatóztunk a kör alakú gumimedencében, pillanatok alatt nyakig slime-osan, három kis kulcsot keresve.

– Milyen érzés? – kiáltotta felénk Zsombi.

– Nyálkás – felelte Bernadett, aki abban a pillanatban megcsúszott, és hátravágódva merült el a nyúlós trutyiban. Riadt tekintettel ugrott fel, és megpróbálta ujjaival kifésülni rövid hajából a slime-ot, de nem járt sikerrel, azonnal beleragadt. – A francba! – kiáltotta, aztán intett a felé induló szervezőknek. – Jól vagyok, semmi bajom – mondta. A szervezők azonnal visszahátráltak az eredeti helyükhöz, és onnan nézték tovább a versenyt, azonban minden alkalommal, amikor valamelyikünk elesett, jelezni kellett feléjük, hogy nem történt bajunk, és nincs szükségünk segítségre. Ez gyakran előfordult, mert a csúszós medencében az esésből mindannyiunknak bőven kijutott.

A lila slime-os vízben az anyag egyre átláthatatlanabbá vált, első

versenyzőkként a medencében volt szerencsénk megtapasztalni, hogy a vízbe öntött keverék egyre csak sűrűsödik. A lábammal próbáltam kitapogatni, hátha rálépek a kulcsra, mellettem Bernadett hasonlóan csinálta, Lóri azonban valami egészen új technikát alkalmazott, ő pankrátor módon nekirugaszkodott a gumimedence oldalának, belemélyesztette magát, olyannyira, hogy a medence körül ki-kilötykölődött a lila víz, aztán elengedve a gumimedence szélét tulajdonképpen kilőtte magát egy irányba. Őszintén nem tudtuk, mit csinál, én gyanítottam, hogy a kulcskeresés mellett saját magát is szórakoztatja, de nem volt lehetőségem arra, hogy kikérdezzem a részletekről, mert keresnünk kellett a kulcsokat, és különben sem kommunikálhattunk egymással.

– Megvan! Belerúgtam egybe! – sikoltotta Bernadett örömében, és lehajolva turkált a lila slime-ban, aminek nem látott le az aljára, de követve a rúgás irányát addig tapogatózott, amíg a nyálkás masszából kihúzva a kezét ünnepélyesen felmutatta a kulcsot.

– Végre – mászott ki a medence szélén, és az irányítótoronyhoz lépve átadta Zsombinak a kulcsot. Ezt követően a tornazsákjához ment, és a törülközőt kivéve megtörölte magát, megpróbálva leszedni a bőrére tapadt slime-ot.

Ketten maradtunk Lórival egy medencényi slime-ban kutakodva. A nap tűzött ránk, miközben a derékig érő folyadék hideg volt, és hajolgatva, kézzel-lábbal kerestük a kulcsokat, bízva abban, hogy Bernadetthez hasonlóan szerencsénk lesz, és teljesen véletlenül rájuk akadunk. Ekkor már nem számított, hogy nyakig merültünk a trutyiban, ahogyan az sem, hogy a copfom vége tiszta lila volt, és a

búvárszemüvegemre is bőven tapadt, megállás nélkül hajolgattam a vízben, próbáltam a magam elé tartott ujjaimmal szétválasztani, hátha lelátok az aljára.

Aztán egyszer csak éreztem, hogy ráléptem valamire.

– Itt van a kulcs! – merevedtem le, Lóri pedig mosolyogva biccentett, jelezve, hogy hallotta, és gőzerővel esett neki az utolsó darab megtalálásának. Eközben én óvatosan, nehogy egy mozdulattal félrelökjem és újra elveszítsem, belenyúltam a vízbe, és a lábam körül tapogatva a medence alját, ujjaimmal próbáltam vakon megtalálni a kis kulcsot.

Amint megfogtam, hálásan pillantottam az ég felé, majd sietősen kiemeltem és a tenyerembe zártam, végül a medence széléhez indultam azzal a szándékkal, hogy kimásszak, amikor… Amikor ráléptem még egy kulcsra. Teljesen lefagytam egy pillanatra, és a szám szélét rágva fordultam vissza Lóri felé, aki máshol, a kerek medence tőlem legtávolabb eső végében matatott. A fenébe.

– Gyere, Hanna, hozd a kulcsot! – kiabálta Zsombi.

– Jövök – biccentettem, aztán Lóri rám nézett, megpróbálta lesöpörni a slime-ot a szemüvegéről, mire borzasztóan nehéz döntést hozva, a másodperc töredéke alatt elkaptam a tekintetem, és kimásztam a medence oldalán. Nem szólhattam neki. A szabályok világosan kimondták, hogy mindenki egy kulcsot találhat, és nem segíthet a másiknak. Én pedig nem kockáztathattam sem a kizárásunkat, sem a játékunk tisztaságát. Talán nem vették volna észre a szervezők. Talán megúsztuk volna. De akkor cipelnem kellene ezt a terhet magammal. Én pedig úgy éreztem, jutott elég megbánnivaló az életemben, amit kénytelen vagyok magammal vinni, így ha választhatok, akkor köszönöm, nem kérek újakat.

Lórinak magának kellett megtalálnia az utolsó kulcsot, én pedig szörnyű

bűntudattal, de vakon bízva abban, hogy jó döntést hoztam, keserű szájízzel másztam ki a medencéből.

A talpam csúszott a slime-tól, ezért óvatosan lépkedve értem oda a toronyhoz, és Bernadett mellett megállva feladtam Zsombinak a kulcsot, és amíg a kilencedikes csapattársunk felakasztotta a helyére, Bernadett fürkészve nézett rám.

– Hezitáltál egy pillanatra. Amikor jöttél kifelé.

– Igen – feleltem szűkszavúan, kiszedve a tornazsákomból a törülközőt, és beletekertem magam.

– Megtaláltad a harmadik kulcsot is, ugye? – jött rá azonnal.

– Igen – bólintottam, és összeszorított fogakkal vártam, hogy erre mit fog mondani. De Bernadett született sportoló, a fair play híve, így azonnal megnyugtatott a döntésemet illetően.

– Jól tetted, hogy nem szóltál – nyugtatott, mintha csak olvasna a gondolataimban, és tisztában lenne a kétségeimmel. – A csalás lehetősége

mindenkit megkísért legalább egyszer – szólt elgondolkodva. – Könnyebb.

Egyszerűbb. Járhatóbb út. Ezt mindenki tudja. De hidd el, nincs annál jobb érzés, mint önerőből, tisztán elérni valamit, amiről tudod, hogy pontosan azért történt, mert egyszerűen ennyire jó vagy. Ott már nincs de és ha. A végén ott már csak a tények és az eredmények maradnak.

– Ezt szépen megfogalmaztad – mosolyodtam el.

– Volt időm gondolkodni ezen, hidd el, elégszer. De ne izgulj, Lóri megtalálja a saját kulcsát, ha itt az ideje – mondta egyszerűen, a medence felé fordulva. –

Ne vegyük el tőle a sikerélményt, csak mert annyira akarunk nyerni. Neki is jár a saját öröm.

– Jogos – bólogattam, és én is a medencében ugráló Lórira néztem, aki ugyan tiszta lila volt, de rendíthetetlenül kereste a kulcsot úszva, fröcskölve, kapálózva.

Visszatartott lélegzettel figyeltem, ahogyan végre azon a környéken kezdett kutakodni, ahol ráléptem a harmadik kulcsra, aztán láttam az arcán a felismerést, a száját eltátotta, a szeme majd kigúvadt a döbbenettől, és hirtelen levegőt sem kapott az izgalomtól.

– Baszki, asszem megvan! Itt a kulcs! – ordította szinte önkívületi állapotban, aztán lehajolva nemcsak a két karját, hanem a fejét is beledugta a slime-os vízbe, hogy minél előbb felvegye. Ezt a reakciót látva pontosan tudtam, hogy száz százalékig igazam volt, amikor nem szóltam neki. Megérdemelte, hogy önállóan találja meg.

– Mégis mit művel? – kérdezte Zsombi felettünk a toronyban Lórit nézve, aki kulccsal a kezében ugrált és csapkodott a vízben, lila slime-ot fröcsögtetve minden irányban.

– Örül – feleltem bujkáló mosollyal, majd mindhárman rákiabáltunk, hogy ha lehet, akkor később ünnepeljen, mert még szükségünk lenne a kulcsra a feladat lezárásához.

Lóri a kulcsot a kezében fogva mászott ki a medencéből, és ész nélkül kezdett rohanni felénk, mire elkiáltottam magam.

– Lóri, vigyázz, csúszik!

Az intelmemre azonnal lassított, és egyensúlyát épphogy megtartva, két karját kinyújtva állt meg, majd sokkal megfontoltabban és átgondoltabban lépkedett felénk. Nem sokon múlt, hogy a slime-os talpával óriásit essen. Amikor odaért hozzánk, felnyújtotta a kulcsot Zsombinak, majd átvette Bernadett-től a felé tartott törülközőt. Eközben a kilencedikes felakasztotta a helyére az utolsó kulcsot, és ünnepélyesen fordult a közeli fánál álló Róbert irányába.

– Megvagyunk! Kész! Itt van az összes! – üvöltötte, mi pedig lélegzetvisszafojtva vártuk, hogy mi fog történni. Vagy hogy fog-e valami történni. Mert hiába voltunk meg, Róbert mozdulatlanul állt a fánál, és rezzenéstelenül nézett

felénk.

– És most? – kérdezte Bernadett, akinek arcára azonnal kiült a csalódottság.

– Most mi van, bátya? Itt vannak a kulcsok, meg minden – kiabált Lóri a főszervezőnek, aki továbbra sem mozdult.

– Nem értem, valamit rosszul csináltunk? – túrt a hajába Zsombi. Az arca piros volt, ahogyan a bőre leégett az irányítótoronyban töltött idő alatt.

Mindhárman rám néztek, mintha csak tőlem várnák a megoldást, ami először kissé megijesztett, mert túl nagy felelősségnek éreztem, és emiatt kezdett összepréselni a hirtelen rám nehezedő nyomás, aztán megráztam a fejem, figyelmen kívül hagytam az engem figyelő szempárokat, és lehunyt szemmel átgondoltam a dolgot.

– Fel! Mindenki fel Zsombihoz. Ott a feladat vége, a kulcsoknál, mind a négyünknek ott kell lennie, hogy véget érjen – jutott hirtelen eszembe, mire egymás után felmásztunk Zsombi után. Lórit és Bernadettet követve megérkeztem az irányítópultba, és a faszerkezetről kinézve, feszülten vártam, hogy igazam volt-e. Igen. Róbert abban a pillanatban, hogy mind a négyen fent álltunk az emelvényen, megindult felénk, és sietősen odajött hozzánk.

– Nyissátok ki, és állítsátok le a ládában lévő stoppert. Azzal az idővel zárjátok a feladatot – mondta, majd felnyújtotta hozzánk a ládát, amibe a feladat kezdetén beletette a stoppert.

Lóri elsőként kapta ki a ládát Róbert kezéből, és feszegetni próbálta, de hiába.

Természetesen kulccsal nyílt. Nekünk pedig volt belőle huszonegy.

– Ó, hogy az a… – forgatta a szemét Bernadett megértve, hogy mi történik, majd valamennyien elkezdtük leszedni a felakasztott kulcsokat, hogy kipróbáljuk, melyik nyitja.

A ládát középre ledobva Lóri, Bernadett és én a körben felakasztott kulcsokat gyűjtöttük be, Zsombi pedig a dobozka előtt térdelve próbálgatta kinyitni egymás után mindegyikkel.

– Várjatok, ne ide dobjátok, mert akkor összekeverem! – sikoltotta hisztérikusan Zsombi, amikor Lóri levágott elé egy újabb adag kulcsot. – Ez a négy itt nem nyitotta. Ide ne rakjatok többet! – kérte.

Egymás után adogattuk Zsombi kezébe a megszerzett kulcsokat, a kilencedikes pedig izzadt homlokkal, leégett arccal és remegő kézzel dugta be őket egyenként a zárba.

– Ez sem – rázta meg a fejét, és félredobta a következőt, én pedig már adtam is neki az újat.

Zsombi térdelt a láda előtt, mi pedig körülötte állva szapora pulzussal, adrenalintól túlpörögve vártuk, hogy kinyissa. Aztán amikor Lóri egy újabbat adott a kezébe, és Zsombi kétségbeesett arccal, már-már a sírás határán bedugta

a zárba, elfordítva a kulcs nem megakadt, ahogy eddig mindegyik, hanem kattanó hangot hallatott.

– Megvan! – üvöltötte, majd izgalomtól remegő ujjakkal felnyitotta a láda tetejét, és kapkodva kivette a stoppert. Ami kicsúszott az izzadt tenyeréből, és a lábához esett. Bernadett abban a pillanatban felkapta, és határozott mozdulattal lenyomta.

– Harmincöt huszonhét – olvasta le a számot, és kifáradtan nyújtotta át Róbertnek.

– Gratulálok – bólintott a főszervező.

Harmincöt perc alatt csináltuk meg a hét feladatot. Ha úgy vesszük, egy feladat átlagosan öt percet vett igénybe, plusz-mínusz azok az esetek, amikhez több idő kellett, például a kötélmászásom, vagy Lóri és Bernadett hallott szövege, vagy éppen azok a feladatok, amiket sokkal jobb idővel teljesítettünk, nagyjából egy-két perc alatt. Ilyen volt az evés vagy az ásás. A drónozás is gyorsabban ment, és a slime is hamar megvolt. Fogalmunk sem volt, milyen eredményt értünk el, éppen ezért nem tudtunk önfeledten örülni annak, hogy végeztünk, hanem tele kérdésekkel álltunk egymással szemben a toronyban.

– Piros csapat, gyertek le onnan, és kövessétek a két kísérőt, aki elvisz benneteket a várakozó helyszínig – szólt Róbert.

– Visszamegyünk a táborba? – kérdezte Bernadett.

– A várakozó helyszínre mentek – ismételte meg.

– De… Tiszta trutyi vagyok – mutatott magára Lóri.

– Használd a törülközőt – tanácsolta Róbert, miközben egyesével leparancsolt minket a toronyból a kezét nyújtva, nehogy a slime miatt megcsússzunk.

Amíg a tornazsákjaink mellett felöltöztünk és összepakoltuk a dolgainkat, láttuk, hogy a szervezők a pályán szorgoskodnak, kicserélik a piros színű

zászlókat világosbarnára, újabb, érintetlen adag desszerteket tesznek az asztalra, és visszarendezik a földkupacot. Várták a következő csapat érkezését, nekünk pedig ezzel egy időben el kellett hagynunk a helyszínt.

– A drónokat nem vihetjük esetleg magunkkal? – kérdezte Zsombi izgatottan.

– Nem – felelte Róbert kurtán, és átadott minket két szervezőnek.

– Gyerünk, indulás – szóltak ránk, majd nem arra, amerről jöttünk, hanem egy teljesen más erdei úton indultak el, mi pedig követtük őket.

– Bárcsak hozhattuk volna a drónokat – dünnyögte Zsombi csalódottan. –

Órákig is eltart, mire mindenki végez, mit fogunk addig csinálni? – kérdezte.

– Várunk – feleltem halkan, a fák lombjai alatt sétálva a hűvös árnyékban.

– És mégis hol? – forgatta a fejét Bernadett az erdőben.

6.

A válasz hamar kiderült, ugyanis a két szervezőt követve egy rövid séta után egy erdei tisztásra értünk néhány paddal és tűzrakó hellyel. A fák közül kilépve mind a négyen vizesen, lila slime-tól ragadva néztünk körbe, majd Lóri egyszerűen hanyatt feküdt a fűben, feje alá betolta a tornazsákját, és fáradtan lehunyta a szemét.

Mindannyian követtük a példáját, és négyen egymás mellett elhelyezkedve bámultunk fel a világoskék égboltra, kimerülve az izgalomtól és rohangálástól, csak feküdtünk, hagyva, hogy a napsugarak megszárítsanak minket.

Az erdei tisztás csendes volt, és a környezet olyan nyugalmat árasztott, amilyet elképzelni sem tudtunk pár perccel azelőtt, a versenyen rohangálva.

A csendet kiélvezve feküdtünk szótlanul, a közelünkben lévő két szervező

felügyelete alatt, és megpróbáltuk kifújni magunkat. Lóri törte meg először az idilli csendéletet egy egyszerű „zabálok valamit” beszólással. A tornazsákjában matatva kiszedte a kapott ételeket, és ráérősen átnézegetett mindent, miközben Bernadett a szemét lehunyva napozott tovább, Zsombi pedig másodpercenként pillantott az órájára, ellenőrizve, hogy mennyi idő telt el. Nyugtalanul várta az utánunk következő csapatot, hogy legyen valamiféle viszonyítási alapunk. A zászlók cseréje alapján éppen a világosbarnák vettek részt a feladaton. Addig, amíg ők nem érkeztek meg, nem tudtunk semmit az eredményünkről.

– Mennyi? – kérdezte Bernadett lehunyt szemmel, arcát a nap felé fordítva.

– Már eltelt negyven perc, mióta itt vagyunk – dobolt Zsombi az ujjaival a combján.

– Az nem jelent semmit – ráztam a fejem. – Nem tudjuk, hogy a szervezőknek mennyi időre volt szükségük, hogy a pályát alaphelyzetbe állítsák – mondtam.

– Ez igaz – értett egyet Zsombi, idegesen harapdálva a szája szélét.

– Akkor várunk tovább – felelte Bernadett.

– Valaki nem passzolja át nekem a müzliszeletét? – kérdezte Lóri, teljesen mással foglalkozva.

– Nem kaptál te is? – pillantott rá Bernadett, épphogy kinyitva a szemét a napsütésben.

– De. Csak befaltam.

– Akkor most emészd – tanácsolta.

– De meghalok unalmamban – fakadt ki Lóri. – Utálok várni. Nem is bírok.

– Pedig kénytelen leszel. Késő délutánig is itt lehetünk – mondtam halkan.

– Miért vették el a telónkat? – kérdezte látványosan szenvedve.

– Pont ezért – mondtam egyszerűen. – Ha nálunk van, elrepül az idő. A szervezők pedig nem akarják, hogy elrepüljön – tártam szét a karomat.

– Rohadékok – sziszegte Lóri. – Ki jön velem frizbizni? – állt fel, kivéve a tornazsákjából a frizbit.

– Senki – rázta a fejét Bernadett. – De ha elég gyors vagy, tudsz egyedül is játszani. Eldobod, odarohansz, és még el is tudod kapni – közölte, mire felnevettem.

Lóri értetlenül meredt rá, és láttam a szemében, hogy ezen most elgondolkodik, ezért röhögve ráztam a fejem.

– Ne higgy neki, csak szórakozik.

– Ja jó, vágom – biccentett.

– Na húzz fel, játszom veled egy kicsit – nyújtottam a kezem, mire Lóri megragadta, és felrántott a földről. Nem sok kedvem volt frizbizni, de úgy éreztem, talán gyorsabban eltelik az idő, ha lekötjük magunkat valamivel, legalább addig, amíg az első csapat megérkezik.

A frizbizés remekül ment, legalábbis Lórinak. Ő minden felé érkező dobást elkapott, utána pedig azzal telt az idő, hogy én a fák tövében keresgéltem a frizbit. Éppen megint indulni készültem, hogy megkeressem, amikor a csendes erdőből mozgást hallottunk. Azonnal lemerevedtem, és a fülemet hegyezve néztem a hang irányába. Lóri szintén odafordult, Bernadett felült a napozásból, Zsombi pedig azonnal felpattant. Két narancssárga ruhás szervező kíséretében megérkezett a világosbarna csapat.

– Azta, de jó, vannak padok! Meghalok, le kell ülnöm, akkorát estem a slime-ban, hogy eltört vagy hat bordám – magyarázta az egyikük az érkezésükkor ráérősen csevegve, miközben felmérte, hogy hová hozták őket a szervezők. Mi addigra már megszoktuk a kis erdei pihenőnket, így sajnos nem volt türelmünk megvárni, hogy ők is kicsodálkozzák magukat.

– Mennyi? – üvöltött rájuk Bernadett anélkül, hogy bármi mást mondott volna.

– Mi? – kérdezte az egyik világosbarna tag, Hajni.

– Mennyi volt a stopperen? A vége? – kérdezte Lóri is türelmetlenül.

– Jaa, hogy az – felelte a lány hezitálva.

– Ne már, ne csináljátok, mondjátok meg – sziszegte Zsombi egyik lábáról a másikra állva.

– Jó, rendben – adta meg magát végül. – Negyvenkettő öttel végeztünk –

mondta. – És ti? – kérdezett vissza, de választ már nem kapott, mert abban a pillanatban Bernadett örömében sikoltott egy akkorát, hogy a fákról felrebbentek a madarak, Zsombi toporzékolni kezdett, én pedig a frizbivel a kezemben Lórihoz rohantam, ráugrottam és átöleltem.

– Gondolom, ezek szerint ők kevesebb idő alatt csinálták meg – dünnyögte a világosbarnák egyik fiútagja, látva az örömünnepünket. Óriási tehertől szabadultunk meg, konkrétan a világosbarnák idejével biztossá vált számunkra a továbbjutás, benne voltunk a hat továbbjutó csapatban, és ők vették át tőlünk az idegeskedést, arra várva, hogy jöjjön a következő csapat, akik esetleg rosszabb idővel zárták a feladatot.

Hatalmas kő esett le a szívünkről, és talán a kelleténél kicsit hangosabban és önfeledtebben örültünk a bent maradásunknak, mint illett volna, mert a világosbarnák vizesen és slime-osan, szomorúan meredtek ránk, így amikor kiörültük magunkat és felfogtuk, hogy a továbbjutásunk biztos, mind a négyen odamentünk a fák árnyékában a padokon gubbasztó világosbarnákhoz, hogy valamennyire kifejezzük a támogatásunkat, akár elhiszik, akár nem.

– Kösz, ez rendes tőletek – erőltetett egy mosolyt az arcára Hajni. – Nektek mennyi lett a vége?

– Harmincöt huszonhét – feleltem.

– Hű – biccentett elismerően. – Gyorsak voltatok – ismerte el, mire Zsombi elhúzta a száját.

– Bárcsak azt mondhatnám, hogy biztosan a leggyorsabbak… – ingatta a fejét.

– Gondolod, hogy lesz nálatok jobb idő?

– Igen, valószínű – szólt őszintén. – De van rá esély, hogy lesz a tiéteknél rosszabb is.

– Szorítunk – tettem hozzá.

– Köszönjük – mondta Hajni lebigyesztett szájjal, és a világosbarna melegítőjét borító slime-ot próbálta lekapargatni, eredménytelenül.

Ahogy telt az idő, a világosbarnák reménye, ami először csak pislákolt, egyre inkább felgyűlt számukra, és szaporán nézegetve az óráikat folyamatosan azt latolgatták, mennyi esélyük van, ha a következő csapat már egy órája nem jött meg. Mi addig a biztos továbbjutással járó első felocsúdás után csendben elfoglaltuk magunkat, igyekezve örömünkkel és megkönnyebbülésünkkel nem zavarni a másik csapatot, akiknek a bent maradása függőben volt.

Bernadett napozott, Zsombi átvette a helyem, és beállt frizbizni Lórival, én pedig a fűben ülve előszedtem a tornazsákból a kapott keresztrejtvényt és tollat, majd unalmamban tölteni kezdtem. Az idő csigalassúsággal telt, a világosbarnák rosszabb ideje miatt biztos továbbjutóként pedig már tétje sem volt annak, hogy várnunk kell, nekünk csak el kellett foglalnunk magunkat nyugodtan hátradőlve,

amíg a többi csapat között eldől a kiesés.

Rettenetesen soknak tűnő idő után az erdőből újra beszélgetés hallatszott, mire a világosbarnák egy emberként pattantak fel, és mi is abbahagytuk, amit éppen csináltunk, és odafordultunk. A sötétzöldek érkeztek meg két kísérővel.

– Mennyi lett az időtök? – szólt rájuk azonnal Béni a világosbarnáktól.

– Várjál már, ember, egyáltalán hol vagyunk? – nézett körbe Isti meglepetten, és a nyomában érkező három másik infós is elismerően bólintott a környezetet pásztázva. – Ott lehet sütni? De jó. Kaptunk vajon húst? Ennék saslikot –

gondolkodott tovább, nem zavartatva magát, miközben mi és a világosbarnák is izgatottan vártuk, hogy megosszák az eredményüket.

– Mondjátok már meg, légyszi, hogy mennyi idő alatt végeztetek – nézett rájuk könyörögve Hajni.

– Negyvenöt ötvenkilenc – közölte Karesz. – Ti? – kérdezett vissza, de csakúgy, mint előtte mi, a világosbarna csapat is válasz nélkül hagyta őket, és örömükben ugrálni kezdtek.

– Ne már, basszus, szarul állunk? – pislogott körbe Karesz a többiekkel együtt, és mivel a világosbarnák éppen örömtáncot jártak önkívületi állapotban, felénk néztek.

– Mi harmincöttel, a világosbarnák negyvenkettővel végeztek – húztam el a számat.

– És én még azt hittem, hogy már azzal nyertünk, hogy az életem árán, de megmásztam azt az istenverte kötelet – nevetett Peti.

– Sajnálom, srácok, baromira szorítunk, hogy legyen egy rosszabb idő – sétált oda hozzájuk Zsombi.

– Kösz. Mögöttünk az arany csapat következik, arra a színre cserélték a zászlót, amikor eljöttünk… Úgyhogy ők hat perc múlva itt vannak, de utána még akár lehet is esélyünk – röhögött fel kínosan Isti.

– Várjatok, papik, ne csüggedjetek, két csapat nem tudta előre a térképes feladatot – vigasztalta Lóri a sötétzöldeket a maga módján.

– Egy. Egy csapat nem tudta – mosolyodott el csalódottan Karesz, ezzel pedig beigazolódott a félelmem. A sárgák kiszedték a megoldást valakikből, amíg várakoztak. Nem lepődtem meg ezen.

– Az is több, mint a semmi. Van még remény – próbálta feldobni őket Bernadett.

– Nézz ránk. Az egész életünk egy nagy remény – mutatott magukra Isti, mire akaratlanul is felröhögtünk.

A sötétzöldekkel kiegészülve ültünk a tisztáson, várva, hogy megérkezzen az arany csapat, bár az ő idejükre igazából senki sem volt kíváncsi. Valahová a legjobb és legtökéletesebb közé soroltuk a teljesítményüket, máshová nem is

lehetett.

– De nem értem – törte a fejét Karesz, a ruhájáról és bőréről összeszedett slime-ot gyúrva az ujjai között. – Nálatok Bernadett és Lóri a sportember. Tehát vagy Zsombi, vagy Hanna megmászta a kötelet, ráadásul brutál jó idővel… –

nézett ránk elkerekedett szemmel.

– Én voltam – tettem fel a kezem. – De nem voltam jó, csak másban gyorsabbak voltunk, így jött ki egy egész jó arány.

– Az az egész jó arány jelenleg a legjobb eredmény – állapította meg Isti. –

Taníts, kérlek, hogy másztál fel? – esedezett előttem színpadiasan.

– Fogalmam sincs – igazítottam meg a copfomat zavartan. – Csak… Valahogy sikerült.

– De… HOGYAN? – kérdezgették az infós fiúk. – Azt hittük, közénk való gamer vagy, erre elárulsz minket, és lazán lenyomod a fizikai feladatot?

Csalódtunk benned, Hanna – viccelődtek.

– Higgyétek el, én is magamban – nevettem. – De valahogy megcsináltam.

Azt hiszem, nagyon akartam – meséltem.

– Hát én is nagyon akartam, de azon túl, hogy majd beszartam, más nem nagyon történt – közölte Peti.

– Értitek, nálunk az első öt perc azzal a vitával ment el, hogy ki legyen az irányítótoronyban – vihogta Karesz.

– Nálunk egyértelmű volt, hogy vagy Zsombi, vagy Hanna… – bólogatott Bernadett.

– Hát nyilván az életképteleneket küldtétek a toronyba – biccentett Isti.

– Hé! – szóltam rá hevesen. – Én ástam, elhordtam a földet, megmásztam a kötelet! – kértem ki magamnak tettetett felháborodással.

– Igen, igaza van Hannának. A csapatból hivatalosan csak én vagyok nyomi –

közölte Zsombi, a beszólására pedig mindenki felnevetett.

– Nem vagy nyomi, Zsombika – veregette meg a vállát Lóri kedvesen. – Csak egy kicsit – tette hozzá gyorsan, mire még nagyobb nevetés hangzott fel.

– Szóval, Hanna, hogyan is volt ez a kötél? – tért vissza az eredeti beszélgetésre Isti.

– Nagyon érdekel a téma, ugye? – mosolyodtam el. – Bernadettet kérdezzétek, ő instruált – ismertem be, mire minden szempár Bernadettre szegeződött.

– Ó. Öhm. Oké – jött zavarba kissé. – Annyit mondtam Hannának, hogy képzeljen a kötél tetejére valamit, amit mindennél jobban szeretne elérni. És ezután felmászott – mesélte, büszkén pillantva rám.

– Ez jó! Nekünk is ezt kellett volna mondani Petinek. Hogy képzeljen oda egy csajt. Bármilyet. Biztos felszáguldott volna a kötélen – gondolkodott Ádám.

– Rohadékok vagytok – közölte a csapatával Peti röhögve. – Megcsináltam,

nem? Felmásztam, nem???

– Tizenöt perc volt, nem??? – röhögött az arcába Karesz.

– De megcsináltam – húzta ki magát Peti. – Megcsináltam.

– Mire gondoltál, Hanna? – pillantott rám érdeklődve Ádám a sötétzöldektől.

– Mármint?

– A kötélmászáskor. Bernadett javaslatára. Mit képzeltél oda?

– Hülyeség – legyintettem.

– Naaa. Biztos valami motiváló – erősködött Karesz is.

– Hagyjátok – szólalt meg Bernadett elsőként, az infós fiúk azonban nem vették a lapot.

– Mit láttál oda? Egy gamer széket? Egy új kamerát? Plusz százezer feliratkozót?

– Szerintem váltsunk témát – javasolta Zsombi, és szemével próbált jelezni a sötétzöldeknek, hogy elég volt.

– Tudom már. Egy algoritmust látott ott Hanna, azért sikerült neki. El akarta érni, hogy megoldja – vihogta Peti.

– Nem, igazából anyura gondoltam, azért sikerült – mondtam ki egyszerűen, mire a csapattagjaim közül mindenki elhallgatott, a sötétzöldek pedig meglepetten néztek rám.

– Miért képzelnéd anyádat oda? – tárta szét a karját Ádám.

– Mert már csak elképzelni tudom – feleltem a szemébe nézve, mire a sötétzöld tagok mind a négyen a torkukat köszörülve kapkodták a tekintetüket, igyekeztek mindenfelé nézni, csak rám nem.

– Khm. Bocs, tapintatlanok voltunk – sziszegte Karesz sajnálkozva, mire megráztam a fejem.

– Semmi gond – mondtam ki őszintén, majd érezve, hogy kicsit leült a bulink, és a szikrázó napsütés ellenére kifejezetten fagyos a légkör, megráztam a fejem.

– Na, ki mennyi idő alatt evett somlóit? – kérdeztem témát váltva, mire a sötétzöldek megkönnyebbülten fújták ki a levegőt, és egymás szavába vágva kezdtek mesélni az edd meg feladat részleteiről, miközben a mellettem ülő

Bernadett alig észrevehetően átnyúlt hozzám, és rászorított a karomra, csupán azt éreztetve velem, hogy ott van, és nem vagyok egyedül. Elképesztően jólesett ez az egyszerű mozdulat, ezért a sötétzöldek okozta hangzavarban rámosolyogtam, és biccentve jeleztem, hogy rendben vagyok. De vajon rendben vagyok? Vagy rendben leszek valaha?

Az arany csapat érkezése egy pillanat alatt elhallgattatta a tisztáson hangoskodókat, és feléjük fordulva mindenki az eredményüket kérdezgette.

– Miért mondanánk el? – kérdezte Veronika vizesen, megpróbálva a karjáról ledörzsölni a rátapadt slime-ot.

– Mondjuk hogy tudjuk, ki áll kiesésre? – tárta szét a karját tehetetlenül Karesz.

– Most viccelsz, ugye? – nézett rá megvetően Dóri. – Azt azért a mi eredményünk nélkül is tudnotok kellene – forgatta a szemét.

– Akkor… Nem mondjátok meg? – pislogott meglepetten Hajni a világosbarnáktól.

– Normál esetben nem tennénk ilyet – csavarta fel lila trutyis haját Veronika, majd a feje tetején összegumizta. – De mivel egyetlen csapat eredménye minket is foglalkoztat… – nézett körbe, és megállapodott a tekintete rajtunk. –

Hajlandóak vagyunk egy információcserére – tette csípőre a kezét.

– Nocsak, azok, akik idő előtt nyertesnek mondják magukat, ellenfelet látnak bennünk? – vigyorodott el Bernadett.

– Ugyan, hová gondolsz? – röhögött fel erőltetetten Gergő, az arany csapat egyik fiútagja.

– Akkor? Miért érdekel a miénk? – érdeklődött Zsombi szórakozottan.

– Igazából nem is érdekel minket – változtatta meg a véleményét Dóri, és összehúzott szemmel, bosszúsan nézett ránk. – Valószínűleg utánunk végeztetek.

– Valószínűleg – biccentettem. – De nem biztos – húztam mosolyra a számat.

Ezzel pedig teljesen kikészítettük az arany csapat tagjait, akik egy kis kört alkotva, egymás vállát átfogva tanácskoztak, kizárva a külvilágot a privát klubjukból.

– Na jó. Mondjátok, mi is megmondjuk – zárta rövidre Gergő a kupaktanácsuk végén.

– Igazából minket nem érdekel a tiétek, továbbjutottunk, ennyi – húztam őket tovább.

– Hah! Sokkal rosszabb lehet az időtök, egyből gondoltam! – könnyebbült meg Veronika, saját magát nyugtatva.

– Vagy nem – tette hozzá Bernadett, ismét az idegeikkel játszva.

– Annyira klassz nézni, hogy megy a vita a garantált első és második helyezett között, miközben minket kivágnak innen – tűnődött el Peti, a beszólására pedig mindenki felröhögött, még a ránk vigyázó hat szervező is elmosolyodott a hallottakon, pedig nekik nem szabadott volna.

– Bocs, igazatok van, nem érdekes, ki hol végez, csak maradjatok bent –

szóltam feléjük kedvesen.

– Köszi. Hé, arany bajnokok, legalább azt mondjátok meg, ki jött utánatok, kire várunk? – kiáltott rájuk Isti.

– Megmondjuk? – forgolódott Dóri, és akkor ők négyen újra összedugták a fejüket, hogy tanácskozzanak egyet erről is.

– Hát ez nem igaz – forgatta a szemét bosszúsan Isti. – Ezektől se kérjen senki

asztmaspray-t, mert mire megbeszélik, hogy odaadják-e, megfullad az ember –

fújtatott szórakozottan, mire az arany csapat szétvált, mert a jelek szerint meghozták a döntést.

– Jó, ezt elmondjuk. A kicserélt zászlók alapján a szürke csapat következett utánunk – mondta Veronika felszegett állal.

– Köszönöm, leköteleztetek minket – sóhajtotta Karesz. – Hé – fordult vissza felénk. – Egyébként ezeknél a negyedik tag tud beszélni? – utalt Dávidra, aki még a többieknél is kevesebbet kommunikált és fejezte ki az érzelmeit.

Általában ő csak úgy ott volt az arany ruhájában a többiek mellett.

– Tudok! – szólt oda mérgesen hozzánk. – És hallok is, mellesleg – tette hozzá unottan, aztán a csapatával együtt félrevonult, és tőlünk távol ültek le a fűben.

– Na és most mi lesz velük? Nem tudnak ebben a szép környezetben tátogni és videót készíteni – pillantott feléjük Bernadett.

– Most jobb programot találtak. Duzzognak, mert nem tudták meg az időtöket

– felelte Isti.

– Tátogjuk oda nekik – vonogatta a vállát Lóri, az ötletére pedig újabb hatalmas röhögés rázta meg a csendes környéket.

Az arany csapat rosszallóan pillantgatott felénk, a világosbarnák négyen dobálták egymásnak a frizbit, mi pedig a sötétzöldekkel vegyülve ültünk a tisztáson, és a napsütést élvezve beszélgettünk, várva a szürke csapat érkezését, bízva abban, hogy a térkép megfejtése nélkül rosszabb idővel zárnak, mint Kareszék. Kornélék távozása után magunkon kívül már senkinek sem drukkoltunk, azonban azt szerettük volna, ha a négy infós minél tovább eljut a versenyben. Egyfelől mert igazán kedveltük őket, másrészt pedig csodaszámba ment, hogy egyetlen erős fizikumú vagy éppen sportoló csapattag nélkül a verseny ezen szakaszáig eljutottak. Lenyűgözött minket a kitartásuk, ami néha sokkal többet ér mindennél. Ez a négy fiú maradni akart, és mindent megtettek érte, miközben pedig a lehető leglazábban kezelték a versenyt, tudva, hogy a végső győzelemre nagyjából nulla esélyük van. Hittek a részvétel a fontos elvben, és bebizonyították, hogy igazuk van. Az igazgatójuk már most hősként kezelte őket azért, amiért eddig eljutottak, és mivel egyáltalán nem nehezedett rájuk nyomás vagy bármilyen elvárás, lazán meneteltek a versenyben, bízva a legjobbakban. Mindig csak egy újabb napot akartak kihúzni, ezzel a mentalitással pedig egészen sikeresnek bizonyultak; olyan csapatokat is maguk mögött tudtak, akik sokkal esélyesebbek voltak, mégis otthonról követik már a verseny alakulását. A sötétzöld csapat olyannyira nem számított rá, hogy sokáig bent maradnak, hogy a velük érkező pedagógus például csak egyetlen váltás ruhát hozott, gondolván másnap már mennek is haza első kiesőként. Nos, ennek már tizenegy napja, úgyhogy nálam többet csak a sötétzöld kísérő tanár fordult

meg a mosókonyhában.

– Frizbizzünk? – kérdezte Zsombi, amikor megunta a tájban való gyönyörködést, és közölte, hogy majd beállítja háttérképnek, ha esetleg hiányozna neki a látvány.

– Mehetünk – állt fel Lóri. – Jöttök? – fordult a sötétzöldek felé.

– Hát, ha már ilyen sportos napunk van – vonogatta a vállát Karesz. –

Menjünk. Mégiscsak jobb program, mint fejben minecraftozni – tette hozzá.

– Te is ezt szoktad csinálni? – örült meg Zsombi, az egyetértésükre pedig a sportoló versenyzők furcsán meredtek rájuk, majd röhögve megrázták a fejüket, elengedve a fülük mellett a beszélgetést. Talán ez a legszebb része az IOV-nak.

Hogy olyan diákok kerültek össze, akik a hétköznapokban soha nem alkotnának egy társaságot, sőt még a közösségiken sem jelölnék egymást ismerősnek, vagy követnék a másikat. Sok világ találkozása volt ez, a verseny előrehaladtával pedig, ahogyan csökkent a létszám, már senki nem válogatott barátokat, elfogadta, hogy azzal tölti az időt, aki még ott van.

A társaságban teljes egyetértés volt azzal kapcsolatban, hogy még frizbizni is jobb program, mint ülni és várni, ezért rajtam kívül mindenki felpattant, hogy unaloműzésként dobáljon egy kicsit, én pedig előszedtem a hátizsákomból a keresztrejtvényt, és fellapoztam.

– Hanna? – hajolt le hozzám Isti. – Jössz frizbizni?

– Nem, köszi, kihagyom. De innen nézem – intettem.

– Biztos?

– Igen.

– Figyelj csak. Nem bántottunk meg, ugye? Mert eszünkben sem volt, marhára bírunk téged, és nem akarjuk, hogy… – kezdte, összevissza hadonászva zavarában.

– Dehogy – mondtam mélyen a szemébe nézve. – Semmi baj, tényleg.

– Biztos?

– Biztos.

– Akkor nem azért nem jössz frizbizni?

– Nem – nevettem el magam őszintén. – Inkább megpróbálom ezt megfejteni

– mutattam fel az újságot. Isti furcsa arckifejezéssel nézett rám, ezért gyorsan hozzátettem: – Most már érdekel a vicc vége – böktem a lap tetején lévő

illusztrációra, aminek a csattanója a keresztrejtvény megoldásával válik ismertté.

– Ööö. Oké – értette meg röhögve. – Ha meggondolod magad, akkor bármikor beállhatsz. Vagy ha azt látod, hogy valamelyikünk az oldalát fogva összeesik, akkor hívj mentőt.

– Rendben – bólogattam nevetve.

A két csapat óriási kört alkotva dobálni kezdte a frizbit, ezt látva pedig a

világosbarnák is befejezték a privát játékot, és bekéredzkedtek a nagy társaságba, hogy együtt üssék el az időt. A fűben ülve felhúztam és átkulcsoltam a térdemet, és egy pillanatra leraktam magam mellé az újságot, majd sóhajtva néztem a békés erdő irányába. A sötétzöldek viccelődése egyáltalán nem esett rosszul vagy érintett meg, hiszen nem szándékosan trafáltak bele egy érzékeny témába, tényleg nem tehettek róla, hogy arról faggattak, amiről nem kellett volna. A reakciójuk viszont ismerős volt számomra, az elmúlt egy évben mindenkitől ezt kaptam. Kivéve Kornélt. Ő volt az egyetlen, aki nem futamodott meg, és beleállt a témába, nem hátrált meg semmitől, és főleg nem éreztette velem, hogy saját magát felmentve kell bocsánatot kérnie, csak azért, hogy ő

jobban legyen. Rajta kívül mindenki ezt csinálta, mindig ugyanaz játszódott le anyu halálát követően. Ó, borzasztóan sajnálom, ez szörnyű, te szegény, ne haragudj, inkább váltsunk témát gyorsan, hogy jobban érezzem magam. A te fájdalmad marad, azzal nem tudok mit kezdeni, de magamat szívesen megmenteném, remélem, nem baj, köszi. Mindenki így viselkedett. Sőt ha jobban belegondoltam, nemcsak anyu halála után, hanem már a betegsége alatt is. Ugyanaz a képmutatás, a látszatérdeklődés, majd a minél előbb szabadulni akarás tőlünk, hogy ne nyomasszuk tovább a gondjainkkal és bajainkkal azok életét, akiknek a miénknél jelenleg sokkal jobb. „Hová mész? Ó, kórházba anyukádhoz? Miért? Hú, szegény. Hát. Izé. Akkor. Hm. Majd beszélünk.” És leléptek. Ha mást nem tudunk, hát magunkat mentsük meg alapon működnek az emberek. Rokonok, barátok, ismerősök. Mindenki így tett. Felszínesen érdeklődtek: „Na mi újság, van eredmény? Hát, ez nem jó hír. Értem. Na, akkor hívjatok, ha van valami.”

Hívjatok, ha van valami. Szóljatok, ha van valami. Valami… Mi az a valami?

Mikor kellett volna szólnunk? Mit kellett volna szólni? Senkitől nem vártuk el apuval és a nagyival, hogy végigcsinálják velünk, senkit nem kértünk meg semmire, senkitől nem kértünk segítséget, mert nem volt mit, mégis, az idő

előrehaladtával egyre jobban kezdett dühíteni az emberek képmutatása, a felesleges érdeklődés csak azért, hogy ők jobban érezzék magukat. Megtettek mindent, ezzel felmentették magukat, sajnálattal hallottak ezt-azt a telefonban, és biztos, hogy olyan rohadt jó volt nekik lerakni és visszatérni az életükbe, leülni az asztalhoz vacsorázni, és fél mondattal elintézni a témát rólunk. „Mit mondtak? Hát, nem is tudom, nem jó hírek. Szegények. Jaja, szegények. Jó étvágyat. Neked is. Holnap elmegyünk moziba? Menjünk.” Az élet megy tovább, mindenkinek ment, minket kivéve, ezzel pedig nem volt könnyű

megbirkózni, sem pedig szembenézni. És ezek az emberek voltak, ők, a híres érdeklődők, akik mind annyira okosak lettek anyu halála után. Jött a „Hát igen, sejtettem, hogy baj van, az utóbbi időben nem nézett ki jól” megjegyzés. Meg a

„Tudom, Hanna, ez nehéz, de tovább kell lépned” duma. Aztán megtalálták aput is. „Nem jó ez így, eltelt fél év, pszichológushoz kellene vinni ezt a gyereket, nem normális a viselkedése, szakember kell neki.” Annyira tudták. Annyira nagyon tudták, hogy mi a válasz az élet összes kérdésére. Persze nem a sajátjukéra, hanem nyilván a miénkre. Ők azok a típusok, akik utólag már tudják visszamenőleg is a dolgokat. Igaz, a kórházi látogatásaik elmaradtak, mondván

„Hát úgysem tudunk semmit tenni vagy segíteni, majd inkább telefonálunk”. A francokat. Ez volt a kényelmesebb. Nem akarták többé úgy látni anyut, amilyen állapotban volt, feszengtek és szorongtak a szituációtól, köhintve, egy dobozos gyümölcslével a kezükben tébláboltak a kórteremben, és láttam rajtuk, hogy egyszerűen nem akarnak ott lenni. És a tekintetükből pontosan le tudtam olvasni, hogy nem is jönnek többet. Mert nem erre számítottak. Azt hitték, hogy egy kórházi látogatás nem ilyen. Mert általában nem ilyen. Hoznak gyümölcsöt meg üdítőt, „Mikor engednek ki? Jövő héten? Na, jó, akkor pihenj, gyógyulj, aztán majd összefutunk utána”. Az emberek ezt a verziót ismerik. Anyu esetében viszont nem volt jövő idő. Ettől pedig zavarba jött mindenki, ezzel nem tudtak mit kezdeni, és a fejüket csóválva egy-egy elnyelt könnycseppel mentek ki a kórteremből, tudva, hogy soha többé nem jönnek, soha nem akarják ezeket a perceket újra átélni, nem akarják látni valakinek a haldoklását, inkább homokba dugják a fejüket, és majd… Majd felhívnak, aztán eljönnek a temetésre. Addig pedig minden megy tovább (már akinek), és látva, hogy anyuval mi történik, hogy az élet milyen tragédiákat tud produkálni egy pillanat alatt, átértékelik a dolgaikat, ideig-óráig jobb emberekké válnak, mert megfogadták, hogy nem idegeskednek feleslegesen hülyeségeken, hiszen sokkal nagyobb drámák is történhetnek, mint a hétköznapi, bosszantó dolgok. Ki tudja, talán még példamondat is lettünk egy-egy beszélgetésben. „Azt hiszed, szar nekünk? És akkor Hannáék mit szóljanak?” Biztos elhangzott valami hasonló. Az emberek ilyenek. És ahogy előre sejtettem, amit láttam a szemükben, az beigazolódott.

Nem jöttek többé a kórházba, így apun, a nagyin és rajtam kívül anyu senkit sem látott az utolsó időkben. Azt mondta, nem is akar, de nem hittem el neki igazán.

Mert azzal, hogy már nem jöttek hozzá, még jobban tudatosult benne, amit már eleve tudott. Hogy lemondtak róla. Minden reménye elveszett ettől, én pedig, aki végig ott voltam, kimondhatatlanul haragudtam mindenkire, aki nem jött már.

Volt ehhez jogom? Nem hiszem. Lehettem dühös emiatt? Tudom, hogy nem.

Mindenki maga határozza meg, hogy miben milyen szinten vesz részt, nem okolhattam volna senkit a döntéseiért. Mégis gyűlöltem mindenkit, aki túl gyáva volt ahhoz, hogy eljöjjön anyuhoz, mindenkit utáltam, akinek fontosabb volt a saját szaros lelki békéje, és inkább küldött egy üzenetet, mert hát az mégiscsak könnyebb, mint hebegni-habogni egy haldokló előtt. Persze minden joguk

megvolt ehhez a döntéshez, nekem viszont minden jogom megvolt ahhoz, hogy haragudjak a gyávaságukért. Mert én ültem ott végig anyu ágyánál az infúzióállvány mellett, fogva a csonttá soványodott kezét, és én láttam, ahogyan minden alkalommal erőtlenül oldalra fordítja a fejét az ajtó nyílására, megnézve, hogy ki érkezett, de senki. Csak a nővér volt az. Ilyenkor felfelé pislogva, elnyelve egy újabb adag könnyet, minden erőmet összeszedve mosolyogtam vissza anyura, aki úgy tett, mintha nem várt volna senkit. Én pedig úgy tettem, mintha elhinném.

Aztán amikor anyu meghalt, mindenki, aki üzenetben és Facebook-posztokban izgulta végig ezt az időszakot, úgy döntött, újra visszatér az életünkbe, bár ezt senki nem kérte tőlük. És ami a legrosszabb, hangot is adtak a gondolataiknak.

Erre pedig végképp nem volt szükségünk.

Hiszen ott álltam, elveszítve az anyukámat, és miközben képtelen voltam felocsúdni a döbbenettől, hogy nincs többé, nincs, és nem is lesz, addig a fülem mellett záporoztak az okoskodások, a „megmondtam, mi lesz”, „most megmondom, mi lesz”, és „majd meg fogom mondani, mi lesz” típusú bölcsességek. Kihagyták a nehéz részét, jóformán átugrották a betegség teljes folyamatát, tulajdonképpen kivárták, hogy anyu elmenjen, aztán a hírt hallva keselyűként visszatértek, felajánlva a segítséget a temetés intézésében vagy bármiben. Ez már nem volt kellemetlen, nem volt mivel, vagyis inkább kivel szembenézni, itt tudtak fontoskodni kedvükre, már nem feszélyezte őket egy beteg ember látványa. És ami a legborzasztóbb, mindenki sürgette a gyászt.

Szedd össze magad, ez az élet rendje, most nehéz, de majd hidd el, jobb lesz, és a kedvencem, a „jobb így neki, nagyon szenvedett”. Nem. Nem jobb így neki.

Gyógyultan lett volna jobb anyunak. Vagy nem betegen. De holtan semmiképp sem jobb senkinek! Ilyet nem lehet mondani. Mégis ezt mondták. Én pedig nem tudtam mit kezdeni ezzel. Én semmivel nem tudtam mit kezdeni. Kábán meredtem a rokonokra, ismerősökre, távolabbi családtagokra, akik mind megveregették a vállamat vagy átöleltek, és a könnyben úszó szemembe nézve már arról beszéltek, miként legyek túl rajta minél előbb. Szedjem össze magam.

Most kell erősnek lennem. Az idő majd gyógyít. Gyújtottak online gyertyát, láttam? Nem? Pedig szép. Majd azért nézzem meg.

Álltam ott, idegen ismerősök között, és egyszerűen nem voltam kíváncsi senkire, aki nem volt képes elég időt hagyni nekem arra, hogy egyáltalán megtaláljam magam a kialakult szituációban. Már hajtották, hogy tovább, tovább, menni kell, ez az élet, ez ilyen, a halál a része, ez a természet rendje, fogadjam el, most fáj, de majd jobb lesz. És a többi és a többi, mondták, csak mondták, mert ők ezt tudják, biztosan tudják, ez az igazság, velük is volt már ilyen, mindenkivel volt már ilyen, ezt közölték velem, aztán továbbmentek,

tették a dolgukat, egy-két jótanács belefért, megmondták az okosságot, és már túl is voltak rajta, lezárták, vége, meghalt, nincs többé, állj fel, szedd össze magad. Rám erőszakolták volna a saját rutinjukat, a saját tapasztalatukat, hogy én is pontosan úgy csináljam, ahogy velük volt, de én nem tudtam úgy csinálni, mert én nem vagyok ők, nekem nem ment, nekem nem volt forgatókönyvem erre, én nem készültem fel, én az utolsó pillanatig nem hittem el, hogy anyu meg fog halni, akkor sem, ha tudtam, ha láttam, ha végignéztem. Én a halála napjáig vakon hittem a gyógyulásában, vagy abban, hogy ez az egész egy rossz álom, és felébredhetek belőle. De nem ébredtem fel, mert nem volt miből, és miután anyu örökre elment, én minden egyes nappal rosszabbul lettem. A Facebook-posztok idővel megfogyatkoztak, az online gyertyák már rég elaludtak, két napja halt meg, egy hete, két hete, egy hónapja, nem tudom, már régen, vagy csak most volt, attól függ, honnan nézzük. Mert az idő ugyan telt, hol gyorsan, hol lassan, mégsem volt gyógyír semmire, minden hazugság volt, amit ezzel kapcsolatban mondtak, és mindenki azt hangoztatta, hogy már „rég” össze kellett volna szednem magam, ezt mondták, csak azért, mert nem fogadtam meg a tanácsukat, és nem lettem jobban csettintésre, akkor, amikorra mondták, hogy jobban kell lennem. És aput és a nagyit is folyton fárasztották, hogy szerintük nem normális a viselkedésem, azért már sokkal jobban kellene lennem, apu és a nagyi pedig csak mondták, hogy hagyjanak engem békén, mindenki hagyjon, mert nem vagyunk egyformák, értsék meg, hogy a gyásznak nincs útmutatója vagy hivatalos kézikönyve, az személyes, és mindenki a maga módján kell, hogy feldolgozza. De az emberek nem megértőek, akkor sem, ha azt mutatják, totálisan rám szálltak, mert nem tetszett nekik az, hogy nem vagyok túl anyun, hogy nem tudok túllépni, én pedig hitetlenkedve néztem rájuk, hogy mégis mikor lehet túl az ember az anyja halálán? Mondják meg, kivárom. Május hét mondjuk ideális időpont rá? Vagy legyen tizedike? Mert akkor úgy készülök, hogy aznap már nem fáj anyu halála.

Nem értették, vagy éppen nem értékelték a cinizmusomat, jött a „mi csak segíteni akarunk, de neked nem lehet” sértődés, még nekik állt feljebb, miközben arra kényszerítettek volna, hogy a saját tempóm helyett az ő tempójukban dolgozzam fel a történteket. Nem adtak elég időt, mert nem tudtam megmondani, mennyire van szükségem. Hiszen honnan tudhatnám? Talán az egész életem nem elég hozzá, és? És akkor mi van? Ennyi időt azonban nem akartak várni, mert ennyi senkinek sem jár, sőt úgy tűnik, ennek a töredéke sem, így megszakítottam a kapcsolatot mindenkivel, aki erőszakosan bizonygatta nekem az igazát. Mert nem érdekelt az igazuk. Szarra sem mentem vele. És miután ezt közöltem velük, ők megharagudtak, minden régi barát, ismerős, rokon, unokatestvér… Mindenki. Berágtak rám, mert nem tartottam be a

„normákat”, ellenszegültem a tanácsaiknak, elkönyveltek lehetetlennek és reménytelennek, majd szép lassan én is egy félmondat lettem a vacsoraasztaloknál. „Hallottad Hannát? Őrület az a lány, hogy meri? Miket mondott nekünk! Igen, szörnyen szemtelen! Az anyja biztos nem lenne rá büszke. Hát nem. Mindegy. Holnap milyen idő lesz? A neten azt írták, hogy esni fog.”

Így történt, hogy magunkra maradtunk apuval és a nagyival, az elmúlt év pedig eltelt, csak úgy, magától elröpült, voltunk is, meg nem is, léteztünk is, meg nem is, magunknál is voltunk, meg nem is, aztán az évforduló közeledtével, a verseny előtti napokban újra posztoltak anyuról a rokonok és a volt munkatársai, felugrott a képe szívhez szóló idézetekkel és üzenetekkel, „már egy éve elmentél, hiányzol, RIP”, ilyesmiket írtak, nem feledve anyut, hogyan is feledhetnék, mindenképpen helye volt valakinek a Facebook-falán a Bogika már kétéves és a Dubaji nyaralásunk albumok között. Minden csak látszat, és ha valaki nem a látszatnak él, azt mélyen elítélik, és kilökik maguk közül. Én azonban nem voltam hajlandó beállni a sorba, nem érdekeltek a kamu posztok, az online gyertyák vagy a netről szedett idézetek, amiket a „gyász” kategóriából kerestek ki, alkalomhoz illően. Nem jelentett semmit, nem tudtam vele mit kezdeni, mert néhány sor, vagy egy anyuról készült fénykép, amikor még egészséges volt és boldog, nem volt rám hatással, ugyanolyan hamis volt, mint minden a neten, egy szépen megszerkesztett élet, amit lehet nézni, és amikor vége, akkor jöhet a megemlékezés és a lájkokkal kifejezett együttérzés. És lehet, hogy igazságtalan vagyok, és a feltöltött poszt anyuról igenis kifejez valamit, bármit, de nem tudtam hinni neki, mert miközben valakinek anyu csak egy posztolni való fénykép lett a kötelező szövegekkel és idézetekkel, addig én a nyitott gardróbszekrénye előtt álltam, mélyen belélegeztem a parfümje illatát, ami ennyi idő után is intenzíven áradt a ruháiból, azokból a ruhákból, amiket nem vehet fel többet, senki nem veszi fel, csak ott lógnak, mert már nincs, aki hordja, és ott a téli pulcsija, az volt a kedvence, mennyit viccelődtünk azon, hogy bolyhos, és ki kellene dobni, de nem akarta, mert szerette, és a két kabát, az egyik sötétzöld, a másik pedig fekete, és a cipők, a cipők is ott vannak, azt például együtt vettük, eljött elém a suliba, és elmentünk vásárolni egy sima kedd délután, de lehet, hogy szerda volt, és csak úgy plázáztunk egyet lányosan, aztán hazaérve mindent megmutattunk apunak, mint egy divatbemutatón, felvettük a vásárolt göncöket, és úgy vonultunk ki elé, mintha tényleg érdeklődő

közönségünk lenne, apu pedig teljesen értetlenül nézte a jelenetet, úgy csinált, mintha fárasztaná ez a program, és mindenre csak annyit kérdezett, hogy „mégis mennyibe került?”, mi pedig anyuval az összesre azt mondtuk, hogy akciós volt, pedig egyáltalán nem, apu pedig nem hitt nekünk, de úristen, mennyire

nevettünk aznap. Sosem gondoltam volna, hogy ez fontos emlék. Pedig az.

Minden az. Anyu gardróbjának aljában ülve a cipőt szorongattam, majd félretettem, és felnyúlva megfogtam a ruhákat, amik leestek a karfáról, én pedig a könnyeimen át néztem a rám hullott darabokat, majd keserves zokogásban törtem ki. Ez színházi, ezt mindig oda vette fel, ez a sál, amit gyakran kölcsön vettem, és mindig elfelejtettem visszaadni, anyu pedig bejött érte a szobámba, és bosszúsan kérte ezredszer is, hogy máskor rakjam vissza, ha elveszem, és a téli ruhák, a nyáriak, ez volt rajta a nyaraláskor, ezt pedig soha nem hordta, de nem vált meg tőle, és minden darab ezernyi emlék a régmúlt hétköznapjainkból, jó és rossz döntések, viták vagy éppen kibékülések, és az illat, ami beleragadt a ruhákba, én pedig a könnyáztatta arcomhoz szorítottam, beleszagoltam, és úgy éreztem, darabokra tört a szívem, és soha többé nem lesz már ép, mert lehetetlen, anyu nélkül minden lehetetlen. Mert nem vásárolunk már többet együtt, többé semmit sem csinálunk már együtt, ha felveszek valamit, nem mutathatom meg neki, és ő nem mondhatja el a véleményét, nem szól már rám, hogy hideg van, vigyek kabátot is, és azt sem mondhatja, hogy vegyem kölcsön nyugodtan azt a felsőt, amiről tudja, hogy annyira szeretem. Már nem is szeretném felvenni, pedig mennyit hisztiztem érte. Csak azt szeretném, hogy ő vegye fel újra.

Bárcsak felvehetné. Bárcsak minden máshogy alakult volna.

– Hanna! – rázta meg Bernadett a vállam. – Hanna, jönnek a szürkék – mondta kissé tanácstalanul nézve rám, mert nem volt biztos abban, hogy felfogtam a hallottakat.

A fejemet elfordítva kitisztult előttem a kép, és ott voltam újra a napsütötte bükki tisztáson a csapattársaimmal és más iskolák versenyzőivel az IOV-on, ahol a jelek szerint célba ért a szürke csapat is.

– Oké – motyogtam kábán, és felkászálódtam, majd a csupasz csuklómat átfogva anyu karkötőjének a helyére szorítottam a kezem, és háromszor-négyszer mély levegőt véve, hogy egyenletessé váljon a lélegzetem, elindultam a többiekhez, hogy együtt várjuk az eredményt.

A szürke csapat kilépett a fák közül, és idegesen dobták le a tornazsákjukat a földre. Az őket kísérő két szervező türelmesen várta, amíg kidühöngik magukat, csakúgy, mint mi, a többi versenyző.

– Hát, ez volt vagy ötven perc – szólt feléjük Dóri lesajnálóan, és természetesen az arany csapat tagjai voltak az elsők, akik megtörték a csendet.

– Lehet örülni – sziszegte dühösen Nóri a szürkéktől. – Ötvenegy tizenhattal alighanem kiestünk – rúgta félre idegesen a tornazsákját.

Mindenki néma csendben nézett össze, senki nem mert reagálni, mert a szürkék borzasztóan csalódottak és kétségbeesettek voltak, így aztán szavak nélkül, csupán szemkontaktussal beszéltük meg a sötétzöldekkel, hogy baromira

örülünk a bent maradásuknak. Láttam rajtuk, hogy alig hiszik el, és kifejezetten nehezükre esik leplezni az örömüket, mégis kénytelenek voltak elfojtani, mert a szürkék valósággal tomboltak.

– Az a rohadt világítós térkép, hogy nem jöttünk rá! – csapkodott Tomi. –

Anélkül fogalmunk sem volt, mit kell csinálni. Ott rohangáltunk összevissza, először odahordtuk a középső toronyba a földet a vödörrel! Az egész egy nagy szar – ingatta a fejét, aztán körbenézett. – Volt rosszabb idő a miénknél? –

kérdezte úgy általánosságban mindenkitől. Csak óvatosan a fejüket rázó versenyzőket látott maga körül, ez pedig azt jelentette, hogy kiesésre állnak. – A büdös francba – roskadt össze, a csapattársai pedig körbevették, és a vállát veregetve próbálták tartani benne a lelket.

– Még hátra van két csapat – szólt Nóri gondterhelten. – Hátha…

– Ugyan már! – csattant fel Tomi a szürkéktől, és idegesen megpróbálta lecsavarni az ásványvizes palack kupakját, de a lila slime-tól ragadó kezével nem ment könnyen. – A türkiz csapat tudott a térképről, a sárgák meg kiszedték belőlük a megfejtést, láttátok ti is, amikor megbeszélték a várakozás közben! –

magyarázta indulatosan.

– Miért nem kérdeztétek meg ti is, mi állt a térképen? – kérdezte Zsombi halkan.

– Mert… – sóhajtott Nóri, átvéve a szót a társaitól. – Mert nem találtuk ki előre. Gondoltuk, így fair, ha bent maradunk, akkor azt magunknak köszönhetjük. Ha pedig kiesünk, azt is – vonta meg a vállát.

– Ez korrekt – biccentett Bernadett.

– Hát, nem tudom, mennyi esélyetek van, de akkor is nektek drukkolok a bent maradásért, csipázom a hozzáállásotokat – mosolygott rájuk kedvesen Lóri.

– Kösz. De kiesünk, nem létezik, hogy a sárga vagy a türkiz ötvenegy percig csinálja a feladatot. Mehetünk haza a gyászba, felesleges volt az elmúlt majdnem két hét – rázta a fejét Imi, a szürkék egyik focista tagja.

– Sajnálom – pillantottam rájuk szomorúan. – Megérdemelnétek a bent maradást, térkép nélkül az az ötvenegy perc nagyon jónak számít – próbáltam felvidítani őket, már amennyire ez lehetséges egy ilyen szituációban.

– Ja, igaza van Hannának – bólogatott Karesz. – Gondolj bele, mi negyvenöttel végeztünk úgy, hogy tudtuk, mi szerepel a térképen.

A bejelentésére az egyébként elkeseredett és bosszús szürke csapat tagjai valamennyien felröhögtek, amitől azonnal oldódott a hangulat, és hitetlenkedve nézték a sötétzöld infós négyest.

– Mi a bánatot csináltatok háromnegyed óráig a pályán, ha ismertétek a térképet? – kérdezte Tomi szórakozottan.

– Peti – mutatta be Karesz a csapattársát, maga elé tolva. – Mesélj egy kicsit a

kötélmászásodról.

– Én eleve nem értem, hogy az én esetemben miért nevezzük mászásnak –

gondolkodott el Peti. – Hívhatnánk kötélen lógásnak. Vagy kötélen haldoklásnak

– tűnődött.

– Jó, azért én sem remekeltem a drónozással – szállt be Lóri is a szürke csapat felvidításába. – Az a cucc nekirepült a fának vagy ötször…

– Akkor repül neki, ha arra irányítod – vágta rá a teljes sötétzöld csapat egyszerre.

– Tényleg? Ilyen egyszerű? Akkor akartok még egy kicsit dumálni a kötélmászásról? – pillantott rájuk szigorúan.

– Nem, Lórinak igaza van. Lóri jól csinálta, a drón a hülye – tette fel a kezét Isti, a viselkedése pedig mindenkit megnevettetett.

– Én azt hiszem, nyeltem egy adag slime-ot az utolsó feladatnál. Lesz tőle bajom? – kérdezte Béni a világosbarnáktól, ez a beszólás pedig végleg feloldotta a rossz hangulatot, mindenki elnevette magát, és a piros, sötétzöld, világosbarna és szürke csapat tagjai mind egy körben leülve beszélték át a feladatokon szerzett pozitív vagy éppen negatív tapasztalataikat. A szürkék kiesése szinte borítékolható volt, mégis jó hangulatban telt a várakozás, és azért valamennyire végig mindenkiben ott pislákolt a halvány remény, hogy a sárga vagy a türkiz csapat elszúrja. Legyen inkább a sárga.

Az arany csapat tagjai továbbra sem vegyültek velünk, teljesen különvonulva ültek a fűben, mind a négyen szigorú fegyelemmel várva, hogy teljen az idő, miközben csendben bámultak maguk elé. Nem igazán kommunikáltak egymással sem, kissé gépiesen viselkedtek; ha az egyikük evett, a másik három is felbontotta a zöldségchipset, majd egyszerre ittak rá vizet is.

– A rohamosztagosok milyen jól érzik magukat – biccentett feléjük Karesz, a beszólására pedig óriási röhögés hangzott fel. Természetesen az arany társaság is tökéletesen hallotta, ezért unottan fordultak felénk.

– De jó a hangulat nálatok – vigyorgott felénk Dóri gúnyosan.

– Nem panaszkodunk – intett Lóri. – Gyertek át ide ti is – ajánlotta fel kedvesen.

– Viccelsz, ugye? – kérdezte Veronika felvont szemöldökkel. – Mindjárt kiesik közületek az egyik csapat, holnap pedig ismét egymás ellen kell mennetek…

– És? Addig legalább jól érezzük magunkat – szólt Karesz a vállát vonogatva.

– Ez a verseny nem arról szól, hogy jól érezzük magunkat. Pontosan tudjuk, hiszen…

– Ti vagytok a tavalyi nyertesek! – kiabáltuk egyszerre, és néhányan a kiürült flakonokat is feléjük dobálták, óriási nevetés közepette.

Az arany csapat sértődötten fordult vissza.

– Nem viccelik el a versenyzést – pillantott feléjük Karesz.

– Jaja. Tudjuk, milyen idővel jöttek vissza? – kérdezgették a szürkék.

– Nem mondták meg – válaszolta Bernadett, miközben összeszedte az eldobált flakonokat.

– Úgy tippeljük, hogy vagy az első, vagy a második legjobb időt csinálták –

felelte Hajni a világosbarnáktól. – A mi kiesésünket váltotta a sötétzöld csapat, aztán a sötétzöldekét ti – mondta a szürkéknek.

– Klassz – biccentett Nóri. – A miénket meg nem váltja majd senki…

– Nem olyan biztos – reménykedett Zsombi.

– Hát, szerintem borítékolhatjuk… – kontrázott a szürke melegítős lány.

– De még ne zárjuk le – mosolygott Zsombi.

– Viszont benyálazhatjuk a bélyeget – szólt lemondóan Imi.

– Ti mégis miről beszéltek? – kapkodta a fejét Lóri a csapattagok közt. Úgy tűnt, ő valahol elveszett a metaforák közt.

A tornazsákomból kivettem a konzerv pástétomot, megnéztem a címkéjét, leolvastam, mit tartalmaz, majd felbontottam, és a kétszersülttel kikanalazva belőle egy adagot enni kezdtem.

– Mikor jártál ott? – kérdezte hirtelen Béni, és először azt sem tudtam, hogy felém intézi a szavait, aztán hozzátette: – Barcelonában.

– Mi? – kérdeztem meglepetten.

– A karkötőd – mutatott a csuklómra. – Haló, Föld hívja Hannát, jelentkezz –

viccelődött azzal, hogy nem tudtam, miről van szó, mire a fejemet megrázva elnevettem magam.

– Ez… Ez nem az enyém. Kornélé – motyogtam, megforgatva a másik csuklómon a karkötőt, és mosolyogva néztem a kis emléktárgyra, amit Kornél azért hagyott itt nekem, hogy szerencsét hozzon, annak ellenére, hogy pontosan tudja, realistább vagyok annál, mint hogy ilyesmiben higgyek. Vagyis, azt hiszem, az vagyok.

– Tényleg, hiányoznak a feketék, jó hangulatot csináltak – jutott eszébe Nórinak.

– Jaja, Csengét imádtam – bólogatott Peti is a sötétzöld csapatból.

– Mert tetszik neked – vágta rá Karesz.

– Neki mindenki tetszik, aki nő. Még akkor is, ha animált – röhögött fel Isti.

– Le lehet szállni rólam, jó? – lökdöste meg poénból a többieket Peti, megpróbálva elterelni a figyelmet égővörös arcáról.

– Nincs ezzel gond, Csenge jó csaj, sok mindenkinek bejött a verseny alatt –

közölte Ádám. – És közülük te voltál a legesélytelenebb – tette hozzá Petire nézve, mire mindenki felröhögött.

– Szegény Peti, így jártál – vigyorgott rá Karesz, aztán visszafordult hozzánk.

– Pedig még üzenetet is írt neki a kiesésük után – röhögte.

– Csenge meg nem nyitotta meg – vihogta Isti.

– Mondtam már, hogy biztosan elfoglalt. De válaszolni fog – nyugtatott meg mindenkit Peti a lehető legmagabiztosabban.

– Vagy sorban áll az üzeneted – lombozta le Karesz.

– Á, csak simán nem nyitja meg. Én dumáltam vele Messengeren tegnap –

vonogatta a vállát Imi a szürkéktől, Lóri pedig érdeklődve hallgatta a beszélgetést, és jókat szórakozott a beszólásokon.

– Mi van??? – kerekedett el Peti szeme. – És én még sajnáltalak, hogy kiestek.

Essél is, menjél innen! – háborodott fel röhögve. – Összetört a szívem –

szipogta, túljátszva a fájdalmát.

– Előfordul – öklözött a vállába Imi haveri stílusban, mire Peti fájdalmas arccal feljajdult, és az ütés helyét kezdte dörzsölni.

– Na, már ki is derült, hogy Csenge miért nem nyitotta meg az üzeneted –

nevetett fel Béni.

– Nem, nem! – tiltakozott Peti, nem adva fel a reményt. – Imi, te mikor beszéltél vele?

– Hét körül.

– Na, erről van szó! – nyújtotta az ég felé mindkét karját győztes stílusban.

– Miért, te mikor írtál rá? – kérdezte Bernadett.

– Várj, tegnap? Este hétkor? – gondolkodott el Peti leengedve a kezét, és szomorúan nézett maga elé.

– Aha – biccentett Imi.

– A francba. Én ötkor írtam rá. Két órával előtted…

A jelenlévők közül mindenki a szemét törölgetve nevetett, mire óvatos mosollyal Petire néztem.

– Csenge kedves lány, biztos, hogy vissza fog írni.

– Kösz, Hanna, ez jólesett. Te beszéltél Kornéllal a kiesésük óta?

– Persze – szaladt ki a számon teljesen természetes módon, amitől mindenki még jobban kezdett röhögni. – Mármint igen, beszéltünk – próbáltam javítani a helyzeten, de szegény Peti egyre mélyebbre süllyedt.

– Tudod – nézett rá Karesz –, a különbség a Kornél és a Hanna, valamint a Csenge és a te kapcsolatod között az, hogy az előbbi létezik.

– Na menjetek a fenébe – röhögte el magát kínosan Peti. – Vissza fog írni.

Tudom.

– Úgy legyen, bátya, úgy legyen – hagyta rá Lóri vidáman.

– Szóljak neki, hogy kerested? – kérdezte Imi hirtelen, a beszólása pedig először döbbenetet, aztán iszonyatos nagy röhögést váltott ki a társaságból.

– Halj meg. Köszi – nézett rá Peti szintén nevetve, és onnantól kezdve nem

bírtuk abbahagyni a nevetést.

Idejét sem tudtam, mikor törölgettem utoljára a szemem azért, mert a nevetéstől könnyezem, úgyhogy teljesen belefeledkeztem a többiek hallgatásába, beleharaptam a müzliszeletembe, közben pedig megakadt a tekintetem a Kornéltól kapott karkötőn. Mosolyogva aprót bólintottam, ahogyan ránéztem, majd megigazítottam a feliratot, hogy olvasható legyen, aztán tovább figyeltem a fiúk vicces civódását a már otthon tartózkodó Csengével kapcsolatban. Ekkor a fák irányából hangokat hallottunk. Abban a pillanatban kizökkentünk az önfeledt beszélgetésből, és egy emberként pattantunk fel. A sárga csapat érkezett meg, a fák közül elsőként Máté lépett ki, nyomában pedig a többiek, Marci, Timi és Míra. Mindannyian lila slime-ban úsztak, és megérkezésüket követően sietősen ledobták a tornazsákjukat, majd megelőzve bármilyen reakciót, Máté megszólalt.

– Mennyi a legrosszabb idő? – nézett körbe. Az arany csapat feszülten nyújtogatva a nyakát szintén a jelenetet figyelte.

– Öhm. Ötvenegy tizenhattal mi állunk az utolsó helyen – felelte Nóri a szürke ruhát viselő csapattársai mellől felállva. A sárgák ekkor se szó, se beszéd, elégedetten összenéztek, és egymás tenyerébe csaptak, ezzel jelezve, hogy jobban teljesítettek.

– A tiétek mennyi lett? – kérdezte Karesz halkan, mire Máté gyilkos tekintettel fordult felé.

– Jobb, mint ötvenegy tizenhat – felelte szűkszavúan, meglehetősen undok stílusban, megtartva magának a pontos eredményüket. Nem mondta el. – Éhen halok, mit kaptunk enni? – szólt újra a csapattársai felé, majd a tornazsákjukat megragadva a padokhoz sétáltak, otthagyva minket, akik mindannyian kérdőn néztünk utánuk. Úgy tűnt, a legjobb hat közé jutva Máténak már nem volt szüksége szövetségesekre vagy barátokra, akiket kihasználhat. Megoldotta anélkül.

– Milyen szép ez a hely – lelkesedett az egyik úszó lány a sárga csapatból, amikor leültek.

– Hát… – fordult vissza Imi a társaságunkhoz. – A sárgák bent maradtak.

Szóval… Bocs, Peti, de ha a türkiz csapat nem végez utánunk, akkor személyesen adom át Csengének, hogy kerested – közölte Peti vállára téve a kezét.

– A francba. Azt akarom, hogy örökre itt maradjatok! – mondta a sötétzöld csapattag, megrémülve attól, hogy így nem lesz esélye Csengénél, a megjegyzése pedig még a negatív légkör ellenére is nevetést váltott ki mindannyiunkból. A hirtelen felhangzó egyöntetű röhögésre a nekünk háttal ülő

sárga csapat tagjai kíváncsian néztek vissza a válluk felett. Máté összehúzott szemmel figyelte, hogy mi történik, mire Lóri lazán lehajolt a frizbiért, és

odakiáltott neki:

– Hé, Máté, ezt figyeld – közölte szórakozottan. – Ilyen az, amikor valódi spanjaid vannak. Jóban-rosszban. Próbáld ki egyszer – integetett vigyorogva, és visszaálltak egy nagy körbe játszani, hogy elteljen az idő az utolsó csapat érkezéséig.

7.

A délutáni órában a tisztáson ülve már csak egyetlen csapatot vártunk, a türkiz színbe öltözött négyest, akiknek érkezésekor kiderül, hogy végül ki búcsúzik a verseny tizenegyedik napján az IOV-ról. A szürke csapatnak hajszálnyi reménye maradt, csak az tarthatta őket versenyben, ha a türkizek, akik előre megfejtették a térképet, végül valami óriási hibával a szürkék csúfos teljesítményén túl, ötvenegy percnél is több idővel végeznek. Máskülönben kiesnek. Nehéz volt az utolsó óra, igazából mindenkinek, mert mi, többiek hiába voltunk biztosak a továbbjutásunkban, borzasztóan kíváncsiak voltunk arra, hogy miként alakul a kiesés. Főként, mert a sárgák elégedett visszatérése felkavarta az állóvizet, a viselkedésük alapján olyanok voltak, mint akik jól végezték dolgukat, nyugodtan hátradőlve konstatálták, hogy versenyben maradtak, mindegy, hogy igazságtalanul, nekik a lényeg az volt, hogy befészkelték magukat a TOP 6-ba, és biztos továbbjutókként egyáltalán nem érdekelte őket, mi történik körülöttük.

Illetve ez így nem feltétlenül igaz, mert a verseny alakulása és a kieső csapat nem érdekelte őket, más azonban kifejezetten zavaróan hatott rájuk. Például az, hogy az arany csapat kivételével, akik köztudottan távolságtartóak voltak, mindenki más egy nagy társasággá alakult, és frizbizve várták az utolsó csapat befutását, együtt múlatva az időt. Ez pedig látványosan Máté agyára ment, aki körül az előző napokban mindig rengetegen voltak, mostanra azonban úgy tűnt, hogy barátok és szövetségesek nélkül maradt. Az arany csapatra egyébként sem számíthatott, velünk rosszban volt, ahogyan a sötétzöldekkel is, és már a szürkéket is a haragosai között tudhatta, miután a feltételezhető kiesésük Mátééknak volt köszönhető. Így tehát egyedül a világosbarna csapat számára maradt közömbös a sárga társaság, de a világosbarnák nemes egyszerűséggel a nagy számok törvényének engedelmeskedve oda csapódtak, ahol többen voltak.

Az pedig a verseny kezdete óta először nem Mátéék csapata volt, hanem éppenséggel a miénk. Ettől pedig a sárgák igencsak indulatossá váltak.

Természetesen nem azért, mert hiányolták bárki barátságát, hanem mert így kimaradtak a kollektív programból, és fogalmuk sem volt, hogy frizbizés közben mi hangzik el a többiek szájából, esetleg kiről mi derül ki, ami később felhasználható lenne számukra. Senki sem hívta őket, így magukra maradtak, és

kénytelenek voltak a mi társaságunktól kicsit messzebb várakozni az utolsó befutó csapatra, miközben szünet nélkül felénk bámultak, aztán úgy tűnt, kedvet kaptak a frizbizéshez, és ők négyen is felálltak, hogy dobáljanak egy kicsit.

Marhára nevetséges volt, hogy nem kérdezték meg, beállhatnak-e a nagy társasághoz, hanem külön a mieink mellett kezdték el ugyanazt játszani. A szememet forgatva ráztam meg a fejem, és a fűben ülve visszatértem a keresztrejtvényemhez, amivel egész jól haladtam, amikor feltűnt, hogy a sárgák frizbije mindig egy kicsit közelebb esik hozzám. Ezt a tendenciát követve pedig Máté egy idő után már karnyújtásnyira állt tőlem. Véletlen lenne? Nem, egy pillanatig sem gondoltam.

A sárgák frizbije ezúttal már szinte közvetlenül mellém esett le, Máté pedig lehajolva érte kihasználta az alkalmat, hogy kettesben lehetünk, és elégedett vigyorral fordult felém.

– Mit szólsz ehhez? A piros és a sárga csapat is a legjobb hat között… –

kérdezte idegesítő magabiztossággal, egyértelműen a tűréshatáromat feszegetve, megnézve, hogy mennyit bír az igazságérzetem.

– Szóhoz sem jutok – dünnyögtem unottan, majd elfordítottam a fejem, így jelezve Máténak, hogy befejeztem vele a beszélgetést, és a többiek irányába néztem.

A ránk vigyázó szervezők a közelben, egy-egy fa árnyékában gubbasztva várták, hogy visszaérjen az utolsó csapat is, a madárcsicsergés közepette csak szótlanul ültek, és a frizbiző versenyzőket figyelték, miközben a délutáni nap beragyogta a környéket.

A szürke csapaton állapodott meg a tekintetem, akik a kiesés határán egyáltalán nem tűntek csalódottnak vagy dühösnek a történtek miatt, a visszaérésüket követő idegesség szertefoszlott, és látszott rajtuk, hogy minden erejükkel azon vannak, hogy amennyiben úgy alakul, akkor emelt fővel viseljék azt, ami rájuk vár. Arra készültek, hogy hazamennek. Mert erre volt a legnagyobb esély. Én pedig őszintén sajnáltam őket, ahogyan bárkit sajnáltam volna, ha kiesik, mert tudtam, hogy azok, akiknek most igazán izgulniuk kellene, halálos nyugalommal várakoznak a legjobb hat csapat között. Ott, ahol nem lenne helyük. Mátéék tegnap szándékosan kiejtették a feketéket. Ma kiszedték a türkiz csapatból a térkép megoldását, ezzel biztosítva a bent maradásukat, hagyva, hogy a szürkék esélytelenné váljanak. A fejemet ingatva fordultam vissza a még mindig szándékosan engem provokáló Mátéhoz, aki mellettem lehajolva, frizbivel a kezében meredt rám, úgy, mintha csak valaki megállította volna a felvételt.

– Tudod, büszkék lehettek a bent maradásotok miatt… – álltam bele a vitába, tudva, hogy pontosan ez volt Máté célja, azért jött egyre közelebb hozzám. De

nem érdekelt, az igazságérzetem elhatalmasodott rajtam, és átvette az irányítást az agyam felett.

– Büszkék is vagyunk – felelte egyszerűen. – Ez erről szól, nem? Kiesnek a gyengék, maradnak a legjobbak.

– Máté, te annyira messze vagy a legjobbtól… – kezdtem mérgesen.

– Hallom, amit mondasz, de nincs értelme. Elvégre kiejtettem a legerősebb csapatot. Kornélék már otthonról netezgetve követik az IOV-ot – mosolygott rám, szándékosan belém marva ott, amiről tudja, hogy fáj.

– Áltathatod magad, de mindketten tudjuk, hogy tisztességes versenyben alul maradtál volna Kornéllal szemben – viszonoztam a mosolyát, és kihúztam magam, hogy éreztessem vele, nem félek tőle.

– Ez már soha nem derül ki – vonogatta a vállát. – Úgyhogy maradnak a tények. Itt vagyunk, mert itt a helyünk, és mert jobbak vagyunk bárkinél.

– Ismételgesd csak addig, amíg te magad is elhiszed. Ettől függetlenül a tény az tény marad – tártam szét a karomat.

– Mégpedig? – kérdezte Máté.

– Ugyan már – forgattam a szemem színpadiasan. – Nem egyenes úton jutottatok a legjobb hatba, és a trükközésetek ellenére is csak egy középszerűen teljesítő csapat vagytok a kelleténél nagyobb egóval – vágtam a szemébe az igazságot, amitől Máténak megrándult az arca.

– Anyád a halála előtt megtaníthatott volna arra, hogy ne legyél flegma másokkal – fröcsögte a dühtől eltorzult arccal, én pedig abban a pillanatban elhűltem a megjegyzésétől, és falfehéren néztem rá.

– Tessék? – motyogtam kábán. – Mit mondtál? – tápászkodtam fel gépiesen, és döbbenten néztem az arcába. – Ismételd meg – suttogtam elborultan, a következő pillanatban pedig oldalról valaki megragadta a karomat, és félrehúzott, elrángatva Máté elől, egyenesen az erdő felé irányítva.

– Hagyj! Hagyj már, még nem fejeztem be! – próbáltam kirántani a karom Dóri szorításából, de ekkorra már közrefogtak Veronikával, és továbbtaszigáltak az erdő felé.

– Hallgass már! – csitított az arany csapattag, és erősebben ráfogott a karomra, nehogy visszafordulhassak. – Ha most meggondolatlanságot csinálsz, kizárnak titeket! – sziszegte mérgesen, és egy álmosolyt varázsolva az arcára intett az addigra felénk néző többieknek.

– Mégis hová készültök? – kiáltott ránk élesen az egyik narancssárga ruhát viselő szervező.

– Öhm. A fák közé. Mosdó hiányában… Gondoltuk, megoldjuk a természetben – köszörülte meg a torkát Veronika.

Ezzel a válasszal kivédte a további kérdezősködést, mindenki tudomásul vette,

hogy hová és milyen célból megyünk. A többiek a vállukat vonogatva tovább frizbiztek, a szervezők pedig annyit fűztek hozzá, hogy ne menjünk messzire, és siessünk vissza. Az arany csapat két lánytagja két oldalról fogva a karomat a fák közé irányított, miközben én Máté szavaival a fülemben megsemmisülve hagytam, hogy rángassanak magukkal, egyáltalán nem érdekelt. Semmi nem érdekelt.

Az erdőbe érve aztán mindkét lány elengedett, és gondterhelten néztek egymásra, majd rám, ahogyan leguggolok, és tenyerembe temetem az arcomat.

– Hé! Na. Nyugi – paskolta meg a fejem Veronika esetlenül. – Nem tudjuk, mit mondott neked Máté, nem is kell beavatnod minket, de legyél észnél, mert ennél okosabbnak gondolunk – kezdte.

– Hogy meri? – suttogtam, hitetlenkedve meredve a tenyerembe, és még mindig nehezen kaptam levegőt, mert Máté szavai felértek egy gyomron rúgással. Vagyis nem. Az biztosan nem fáj ennyire.

– Nézd, fogalmunk sincs, hogy mivel húzott fel ennyire, mi már csak azt láttuk, hogy felállsz és mindjárt megütöd, ami a csapatotok automatikus kizárását vonja maga után, úgyhogy közbeléptünk, de javasolnám, hogy amennyiben ennyire gyengék az idegeid, a csapatod a frizbizgetés helyett inkább rád figyeljen, különben mielőtt kettőt pislogtok, otthon találjátok magatokat –

dünnyögte Dóri.

Hallottam a szavait, de nem fogtam fel, csak néztem magam elé bénultan, megpróbálva belőni Máté aljasságát egy egytől tízes skálán, de nem sikerült, mert kiugrott a képzeletbeli mutató egymilliárdig.

– Hahó! Észnél vagy, Hanna? – kérdezgetett Veronika a fák alatt állva, kissé aggodalmasan fürkészve engem, és gyakran összenézve a csapattársával.

– Nem… Nem tudom – motyogtam. – Ez nagyon övön aluli volt, nem számítottam rá, és…

– Persze, hogy övön aluli. Mátéról beszélünk, konkrétan van egy jegyzete a csapatok gyengeségeiről. Te is láttad. Miért lepődsz meg azon, hogy használja is?– Mert… Mert ennyire rohadék nem lehet valaki – közöltem szapora pulzussal.

– Ó, dehogynem – közölték egyszerre. – Mi tudod, hány kommentet kapunk az irigyeinktől?

– Ne haragudjatok, de nem hiszem, hogy ugyanolyan súlyú dologról beszélünk – szipogtam elképedve.

– Miért? – tárta szét a karját Veronika. – Neked is van, ami fáj, meg nekünk is.

Nem mindegy az, hogy milyen súlyú, ha fájdalmat okoz? – kérdezte, ezen pedig elgondolkodtam, és megadóan bólintottam.

– Igazatok van, elnézést – ismertem be a hibámat, és szomorúan letöröltem egy könnycseppet az arcomról.

A sírásomtól mindkét arany csapattag zavarba jött, és tehetetlenül néztek össze, némán próbálva megbeszélni, mitévők legyenek velem.

– Na ne már – fújtatott végül Dóri. – Azért ennél erősebbnek gondoltunk…

– Ez nem erő kérdése – suttogtam fáradtan.

– Ó, dehogynem. És ha tudtuk volna, hogy ennyire puhány vagy, akkor hagyjuk, hogy felpofozd Mátét és kiess innen. Kár, hogy elhoztunk onnan, ezt benéztük – piszkált fel Veronika egyértelműen azért, hogy összekapjam magam, és ne tűnjek gyengének.

– Nem vagyok puhány – suttogtam.

– Ööö. Már bocs, de itt sírsz az erdőben, mert úristen, a gonosz Máté mondott valami csúnyát, nem bírom, kikészültem tőle – változtatta meg a hangját, és affektálva utánzott valakit… Aki gondolom, én lennék.

– Kegyetlen dolgot mondott, olyat, ami… – kezdtem, de közbeszóltak.

– Szavak. Ezek csak szavak! Ne legyél már ennyire hülye, pontosan azért csinálta, hogy kiborulj és meggondolatlanul cselekedj. Tegnap kiejtette a feketéket, ma kijátszotta a türkizeket, élete napja lenne, ha kizárathatna titeket.

Komolyan, ha ennyi eszed sincs, akkor feleslegesen mentettünk ki a helyzetből –

dühöngött, mire egy bólintással jeleztem, hogy felfogtam, és ideges mozdulattal letöröltem a könnyeimet.

– Miért? – kérdeztem egyszerűen.

– Mit miért?

– Miért hoztatok el onnan? – meredtem hol egyikükre, hol másikukra.

– Mert… Mert nem akartuk, hogy kizárasd magad… Ott akarunk látni titeket a döntőben, és a legvégén kiejteni a csapatotokat – vigyorodott el Dóri eltökélten.

– Értem – biccentettem.

– És mert – köszörülte meg a torkát Veronika –, mert te is segítettél nekünk.

Többször is.

– Bár ezt senki nem kérte tőled – tette hozzá gyorsan Dóri. – Viszont úgy éreztük, amikor láttuk, hogy elszakadt nálad a cérna, hogy ennyivel tudjuk viszonozni…

– Értem – bólogattam. – Köszönöm – néztem rájuk őszintén.

– Jó. De akkor ez ennyi. Egálban vagyunk, senki nem tartozik senkinek semmivel.

– Rendben – egyeztem bele, és erőtlenül elmosolyodtam.

Mivel elrángattak onnan, nem tudhattam, hogy végül mibe torkollott volna a beszélgetésem Mátéval, valószínű, hogy anyu emlegetését követően hirtelen

felindulásból megütöttem volna, ő pedig nyilvánvalóan ezért mondta, amit mondott. Pont elég időt töltött Zsombival ahhoz, hogy minden részletet ismerjen, és ellenem fordítsa azt, amiről tudja, hogy a legjobban fáj. Provokált, úgy, hogy annak következménye legyen, hiszen tudta, hogy amennyiben felpofozom vagy nekirontok, azt a ránk vigyázó szervezők is látni fogják, és abban a pillanatban mehetnénk is haza. Máté nagyon nem hülye játékos, jól kigondolva akkor és úgy időzített, hogy egyedül legyek, a frizbiző többiek semmit nem érzékeltek abból, hogy egyre közeledve hirtelen mellettem termett, és mondott valamit, abszolút úgy csinálta a dolgait, hogy megakadályozhatatlan legyen, akkor támadt és ott, amikor és ahol egyedül voltam, tudva, hogy ha nem fognak vissza a többiek, anyu említésére elveszítem az eszem. Kigondolta, és nem félt belevágni.

Csakhogy egy valamire nem számított. Hogy a saját csapatom és a versenyen szerzett barátaim nélkül sem voltam teljesen egyedül. Az arany csapattal sem számolt Máté. Nem tudta, hogy a verseny kezdete óta egymás agyára megyünk a mosókonyhában, nem tudta, hogy ez idő alatt a furcsa adok-kapok viták közepette mégis, akaratunk ellenére megismertük egymást, és kialakult valamiféle kapcsolat, és Máté főként azt nem tudta, hogy mindkét csapat megnézte a tabletje jegyzetét, ezáltal pedig akaratlanul is szövetségesekké váltunk. Máté jóformán semmit sem tudott.

– Na most, hogy ezen túl vagyunk – közölte Dóri unottan –, rájöttem, hogy tényleg kell pisilnem – nézett körbe az erdőben tanácstalanul. – Mindjárt jövök –

indult el tőlünk kissé messzebbre, otthagyva minket Veronikával.

– Tényleg köszönöm, hogy nem hagytatok hibázni – törtem meg a csendet, amíg Dórit vártuk.

– Mondtam már. Azért csináltuk, mert veletek tervezzük a döntőt, és ott akarunk kiejteni titeket a legvégén – vonta meg a vállát vigyorogva.

– Azért azt tudod ugye, hogy ahhoz nekünk is lesz egy-két szavunk –

nevettem el magam, hálásan pillantva rá, amiért a jelek szerint lezártuk a témát, és azt, hogy ki kinek, és miért segített. A „megtörtént, túl vagyunk rajta, lapozzunk” elvet követve nem bolygattuk tovább az esetet, hanem magunkban elraktároztuk, és visszatértünk a jól bevált, „ők nagyképűen hirdetik, hogy mindenkinél jobbak, mi pedig nem hagyjuk magunkat” felálláshoz. És ez mindenkinek sokkal kényelmesebb volt így, mint a lelkizés.

– Ha van egy kis szerencsétek, másodikként végeztek az Iskolák Országos Versenyén. Az első hely már foglalt, bocs – cukkolt tovább. – Egyébként pedig egyértelmű, hogy a mai feladaton is jobb idővel végeztünk, mint ti.

– Miből gondolod? – kérdeztem mosolyogva, tudva, hogy azért hozta fel újra a témát, mert nagyon zavarja, hogy nem ismeri az időnket.

– Megérzés – közölte, miközben hallottuk, hogy a hátunk mögött Dóri végzett,

és visszajön hozzánk.

– Így van. És csak hogy tudd, a megérzéseink sosem hagynak cserben – állt meg előttem magabiztosan, csípőre tett kézzel, miközben én abba az irányba pillantottam, amerről érkezett.

– Tök jó nektek, de ezeket a tuti megérzéseket használhatnátok az élet más területein is – tanácsoltam.

– Például? – ráncolta a homlokát Dóri.

– Például ott, ahová elmentél – mutattam a helyre. – Az ott végig csalán –

folytattam egyszerűen. – Megérezhetted volna előre…

– Mi? – tátotta el a száját Dóri, aztán a melegítőjén keresztül a combját kezdte el paskolni. – Ó, a rohadt életbe! – kiabálta.

– Nem hiszem el, hogy beleguggoltál a csalánba! – meredt rá Veronika elképedve.

– Nem vettem észre, basszus! – jajgatott, aztán mérgesen felém fordult. –

Miért nem szóltál előre? – förmedt rám, engem okolva a hülyeségéért.

– Én csak most láttam! – tettem fel a kezem védekezve.

– Ó, a francba, csíp és viszket is egyszerre – ugrándozott kínlódva.

– Hát ez óriási – ingatta a fejét Veronika fáradtan, és a vakarózó Dórit megragadva visszaindult a tisztás felé.

A fák közül kilépve hirtelen a piros melegítőt viselő Lóri sétált felénk, és kérdőn széttárta a karját.

– Hol lehet itt brunyálni? – kérdezte a saját stílusában, mire az erdő felé mutattam.

– Bárhol – feleltem kurtán.

– Csak vigyázz… Sok a csalán – sziszegte a melegítőjén át a belső combját vakargatva Dóri.

Lóri biccentve bement az erdőbe, mi pedig már éppen szétváltunk volna, hogy mindenki visszatérjen a saját társaságához, amikor Veronika összehúzta a szemét.

– Harminc percen belül voltatok? – kérdezte tőlem, továbbra is a feladaton elért időn pörögve.

– Lehet – blöfföltem.

– Az nem létezik – méregetett gyanakodva.

– Szóval ti harminc percen túl – bólintottam, tudva, hogy elárulta magát. Az arany csapattag mérgesen meredt rám.

– Ezt nem mondtam!

– Miért? Fél órán belül megcsináltátok? – kérdeztem vissza.

– Ezt sem mondtam – sziszegte dühösen, mire nevetve kikerültem. Ettől a két lány még jobban begurult, és toporzékolni kezdtek előttem.

– Mennyi volt az időtök? – faggattak egyszerre, kissé elveszítve az önuralmukat.

– Miért fontos ez? – néztem rájuk értetlenül. – Semmit sem jelent.

– De igenis jelent!

– Nem, nem jelent – ráztam meg a fejem. – Ti is továbbjutottatok, és mi is.

Ennyi.

– Ha ilyen lazán fogod fel, akkor miért nem mondod meg az eredményt? –

kérdezte résnyire összehúzott szemmel Dóri, a combját paskolva.

– Mert vicces, ahogyan reagáltok arra, hogy nem tudjátok – vonogattam a vállamat.

– Hagyjuk, biztos, hogy mi voltunk az elsők – néztek össze egymást győzködve.

– Igen, biztos – közöltem. – Ha jobbat csináltatok harmincöt huszonhétnél –

tettem hozzá mellékesen, mire mindketten lefagytak, és pislogás nélkül néztek össze, folyamatosan azon agyalva, hogy vajon igazat mondok-e.

– Ez az eredményetek? – kérdezte tőlem végül Veronika.

– Igen.

– Nem hiszem – rázták meg a fejüket gyanúsan vihogva, és ekkor már tudtam, hogy első helyen végeztünk. Elárulták magukat. Tisztán látszott a viselkedésükön. – Harmincöt huszonhét? – kérdezett vissza újra.

– Igen – ismételtem meg.

– Kamu – rázta meg a fejét Dóri, amikor átgondolta a dolgot.

– Ahogy érzitek – vontam meg a vállamat, ekkor pedig ők jöttek rá, hogy igazat mondtam.

– Más is végzett negyven alatt?

– Nem – közöltem egyszerűen, ebből pedig kiderült számomra, hogy ők negyven perc környékén végeztek, tehát nagy valószínűség szerint második helyet értek el, ha nem feltételezzük azt, hogy a sárga csapat is ennyire jó időt ment.

– Mindegy is – legyintett Dóri. – Ez egy részeredmény, nem fontos, és főként nem jelent semmit. Menjünk – karolt a csapattársába, hogy jelezze, indulnak.

– Nem az előbb mondtátok, hogy fontos… – kezdtem, de a két lány hisztérikusan félbeszakított.

– Tudom, hogy mit mondtunk, de meggondoltuk magunkat! – ordította le a fejem, és a fák közül kiérve visszasiettek a rájuk váró két csapattársukhoz, hogy elmeséljék, mit tudtak meg. A balhés visszaérkezésünkkel akaratlanul magunkra vontuk a figyelmet, mivel a többi versenyzőnek fogalma sem volt arról, mi történt az erdőben. Azt hihették, hogy veszekedtünk egymással, hiszen minden jel erre utalt.

Sóhajtva megrázva a fejem visszasiettem a többiekhez, akik időközben befejezték a frizbizést, és egy nagy kört alkotva ültek a türkiz csapat visszaérkezésére várva.

Zsombi és Bernadett közé lehuppanva mindketten rám néztek, és miközben Karesz éppen sztorizott valami játékról, a nagy társaság hangosan felröhögött, a hangzavar pedig elnyomta a mi beszélgetésünket.

– Mi volt ez? Az arany lányokkal? – fürkészett Zsombi, és magyarázatot várt arra, hogy az erdőben voltam a két lánnyal. A kérdésére Bernadett is kérdőn pillantott rám, nekem pedig választanom kellett. Vagy elmondom nekik az egészet Máté beszólásával együtt, kockáztatva, hogy ők talán nem hagyják szavak, esetleg tettek nélkül, vagy improvizálok valamit, megkímélve őket az igazságtól, és attól, hogy Máté végső elkeseredésében előhúzta a képzeletbeli kártyái közül a legaljasabbat. Ahogy Zsombira és Bernadettre néztem, nem volt szívem nekik bevallani, hogy Máté oda célzott, ahol tudta, hogy garantáltan eltalál, ezáltal pedig kockáztattam a bent maradásunkat. Ahogyan már megfogalmazódott bennem, a verseny alatt barátokká is váltunk, és tudtam, a barátság ebben az esetben azt is jelenti, hogy nem hagyjuk a másikat sérülni. És ha Zsombika nem is lépett volna feltétlenül a tettek mezejére, mert ő azért nem arról híres, hogy túlságosan bátor lenne, abban nem lehettem biztos, hogy Bernadett a vízilabdás karjával nem ver le hirtelen felindulásból Máténak egy akkorát, hogy hazáig repül. És ugyanez vonatkozott Lórira is. Így aztán a másodperc töredéke alatt átgondolva a helyzetet végül úgy döntöttem, nem mondom el nekik, hogy pontosan mi történt.

– Mosdóprobléma, erdő, elkísértük egymást, mert mindhármunknak kellett –

füllentettem szűkszavúan.

– Ó, oké – vette be azonnal Zsombi, és bólintott, Bernadett azonban összehúzott szemmel nézett rám, megpróbálva leolvasni az arcomról, hogy vajon igazat mondok-e. De vagy rám hagyta, vagy túl meggyőzőre sikerült a pókerarcom, mert végül megvonta a vállát, kivette a tornazsákjából a müzliszeletet, felbontotta, és enni kezdte.

– Azta! Halljátok? – rohant ki Lóri a fák közül, mire mindenki felé fordult. –

Hugyozás közben láttam egy mókust! – kiáltotta.

– Mindkettőtöknek nagy élmény lehetett – reagálta le Karesz, a tisztást pedig hangos röhögés rázta meg. Ezen még a ránk vigyázó szervezők is elnevették magukat, képtelenek voltak leállni. Lóri visszaért hozzánk, és leült mellénk, majd Zsombi mellől előrehajolva, hogy rám lásson, megkérdezte:

– Hé, Hanna, most az arany csapattal spanok vagyunk?

– Nem – feleltem egyszerűen.

– Akkor trében vagyunk velük? – puhatolózott.

– Nem – ráztam meg a fejem.

– Akkor… – gondolkodott el Lóri, rádöbbenve, hogy szerinte nincs több opció.

– Versenytársak vagyunk – segítettem ki. – Egyébként szerintem ők maguk sem tudják, hányadán is állnak velünk kapcsolatban. Néha így, néha úgy. Per pillanat most éppen gyűlölnek minket – vonogattam a vállamat.

– Miért? – kérdezte Zsombi.

– Mert jobb idővel teljesítettük a feladatot.

– Elmondták az idejüket? – kerekedett el Bernadett szeme.

– Nem. Én mondtam el a miénket, és a két lány reakciójából kiderült, hogy rosszabbul állnak.

– Ügyes – biccentett Zsombi elismerően.

– Szóval… – gondolkodott el Bernadett. – Elsők lettünk ma?

– Nagyon úgy tűnik – mosolyodtam el. – Kivéve, ha Mátéék végeztek az első

helyen. De azt nem hiszem – tűnődtem.

– Azt én sem – értett egyet. – Akkor az arany csapat berágott ránk? Mert levertük őket? – vigyorgott.

– Hát igen – ismertem be. – De majd túlteszik magukat rajta. Mindenáron velünk akarnak döntőzni.

– Hát, annak van a legnagyobb esélye – pillantott körbe Zsombi, felmérve az erőviszonyokat.

– Akkor mégiscsak ellenfelek – tűnődött el Lóri.

– Igen, akkor majd, de addig azért Mátéék kiejtése közös szívügyünk –

mondtam, megpróbálva levezetni a viszonyokat.

– Szóval akkor jóban vagyunk velük? – zavarodott össze Zsombi is.

– Hát… Furcsa kapcsolat ez, mert Máté tabletje miatt, amiről ugye ők is és mi is tudunk, van egyfajta szövetség köztünk – mondtam.

– És amíg Mátéék ki nem esnek, addig az arany csapat úgy van velünk, hogy

„az ellenségem ellensége a barátom” – értette meg Bernadett.

– Igen, valahogy így – biccentettem.

– Jó, és ha kiesnének a sárgák? – kérdezte Zsombi.

– Akkor gondolom, megszűnik a szövetségünk az arany csapattal, és megyünk egymás ellen – fejeztem be.

– Pontosan – értett egyet Bernadett.

– Oké, ezt jó tudni – bólintott Zsombi.

– Na jó, én ebből semmit sem vágok – közölte őszintén Lóri. – Kocsis nem mondta, hogy ennyit kell majd agyalni, meg mások fejével gondolkodni. Azt mondta, jöjjek el a versenyre, mutassam meg a bátyáknak, mit tud ez a láb –

mutatott büszkén a vádlijára –, aztán csapjak szét mindent, és hozzam el a kupát

– közölte. – Erre itt olyanokra kell figyelni, hogy ez azt gondolja, de csak addig, amíg majd az ki nem esik, utána már nem azt gondolja, hanem az ellenkezőjét és … asszem ettől lehal az agyam.

– Nyugi, Lóri, neked nem is kell ezzel foglalkozni – nyugtatta meg Zsombi. –

Elég, ha mi tudjuk, mi van.

– Jó – mondta Lóri megkönnyebbülten. – Na szóval, éppen nagyban brunyálok, amikor hallok valami neszt, és odanézek, erre ott egy mókus – váltott témát, és úgy tűnt, mindenképpen megosztja velünk a mókusos sztorit, ha akarjuk, ha nem.

Miközben mosolyogva hallgattam Lórit, félrenéztem, és a padoknál ülő sárga csapaton akadt meg a szemem, akik közül Máté engem figyelve próbálta kideríteni, hogy mi történt velem, mi a helyzet az arany csapattal, és vajon sikerült-e kibillentenie mentálisan a beszólásával. Szerencsére egyik kérdésre sem tudta a választ, maximum csak tippelgethetett magában, ezért minden erőmet összeszedve a szemébe nézve álltam a tekintetét, sőt még egy mosoly kíséretében intettem is neki egyet, amivel kellőképpen összezavartam, és ő

szakította meg a szemkontaktust.

– Ezt kapd ki, te rohadék – suttogtam vigyorogva, továbbra is őt nézve, aztán a hatalmas röhögés hallatán visszafordítottam a fejem, és érdeklődve figyeltem a többieket.

– Na jó, és ez? Öt betű, háziállat – olvasta fel hanyatt fekve, maga fölé tartva az újságot Béni a világosbarnáktól.

– Ló – vágta rá Lóri, mire ismét felnevetett mindenki.

– Mondom, öt betű – röhögött Béni.

– Értem, bátya, akkor lovak – vonogatta a vállát Lóri, mire mindenki kiterült a földön, és megállás nélkül nevettünk, azt hallgatva, ahogyan Lóri nem mindennapi módon tölti ki a kapott keresztrejtvényt.

A délutáni napsütésben a ránk száradt slime-tól kissé lilán, de remekül töltöttük az időnket, már szinte el is felejtettük, hogy miért vagyunk ott, ahol, amikor is a fák közül hirtelen előbukkant a türkiz csapat négy tagja a hozzájuk tartozó kísérőkkel, a sort pedig Róbert zárta. Itt volt a vége.

Érkezésükre a tisztáson néma csend lett, és mindenki felkászálódott a pihenésből, napozásból, vagy csak fetrengésbői, egy pillanat alatt elhalkult a nevetés, keresztrejtvényújságok estek a földre, a gyenge szél fújta a lapokat, miközben mi felállva Róbertet néztük, és lélegzet-visszafojtva vártuk, hogy szólaljon meg. A szürke csapat tagjai elfehéredett arccal, egymás kezét fogva álltak, és mi, többiek is idegesen, a tornazsákunkat a kezünkbe fogva ácsorogtunk.

– Mennyi lett az időtök? – kiáltott oda a türkiz csapatnak Máté, megelőzve,

hogy bárki bármit mondjon, de mielőtt a frissen érkezett négyes reagálhatott volna, Róbert szigorú pillantással elhallgattatta Mátét, jelezve, hogy nem ez a hivatalos módja a kieső csapat ismertetésének.

– Mindenkinek gratulálok, szépen teljesítettetek – kezdte Róbert, a tisztáson álló, színes melegítőt viselő csapatok pedig egy emberként várták, hogy folytassa. – Legjobb idővel a piros csapat teljesített, összesen harmincöt perc huszonhét másodperc alatt megoldották valamennyi feladatot – pillantott ránk elismerően, mi pedig hiába tudtuk már az eredményt, boldogan ölelkeztünk össze a minket megillető taps közepette, amit legfőképpen a sötétzöld és világosbarna, illetve szürke csapatoktól kaptunk.

A sárga és az arany társaság rezzenéstelen arccal, némán figyelte az ünneplésünket, a türkiz meg jóformán azt sem tudta, hogy miről van szó, ők most érkeztek. Róbert még nem fejezte be, büszkén mosolygva ránk folytatta:

– A legjobb idővel végzett csapat nyereménye… – kezdte, de a megjegyzés egyöntetű sugdolózást és értetlenséget váltott ki, senki nem számított arra, hogy a legjobb idővel teljesítő csapat kap is valamit, és mivel ezt mi sem tudtuk, meglepetten vártuk, hogy kiderüljön, mi a nyereményünk. Csakhogy Róbert nem tudta folytatni, mert az általános zúgolódás mellett a sárgák közül Timi a kelleténél hangosabban kezdett hőbörögni.

– Na ne már, hogy kapnak valamit! Ezt mondhatták volna előre, ez így nem fair! – duzzogott maga előtt összefont karral, nekem pedig a „fair” kifejezés hallatán, ami ráadásul a sárga csapat egyik tagjától hangzott el, tátva maradt a szám. Van pofájuk, az biztos.

A főszervező egy határozott tapssal hallgattatott el mindenkit, mire az összes csapat újra rá figyelt.

– Sajnálom, de mindenkinek megvolt az esélye a legjobb idő teljesítésére.

Még azoknak is, akik nem fejtették meg előre a térképet, hanem más módon jutottak hozzá az információkhoz – közölte Róbert szúrós pillantással hallgattatva el a sárgákat, akik ettől a megjegyzéstől behúzták a nyakukat, és magukban zsörtölődtek tovább. Úgy tűnt, Róbert pontosan tudta, hogy a sárgák nem játszanak korrekten, de egészen addig, amíg ez nem ütközik szabályszegésbe, addig nem lehet őket kizárni. Ők viszont nem hülyék, pontosan tudják, meddig mehetnek el. Így aztán hiába volt köztudott, hogy a türkiz csapatból szedték ki a térkép megoldását, ez még nem szabálytalan. Csak nem elegáns. Az viszont nem ok a kizárásra.

– Tehát – folytatta Róbert. – A piros csapat nyereménye nem más, mint… –

mondta, szándékosan tartva egy kis hatásszünetet, kiélvezve, hogy a csapatok egyetlen tagja sem vesz levegőt, hanem mozdulatlanul, teljesen lefagyva várja, hogy mit kapunk. – A piros csapat ma estig jogosult a feladaton megismert

drónok használatára – fejezte be. – Gratulálok, és jó szórakozást hozzá! – fűzte hozzá.

Örömmel néztünk össze a többiekkel, a sötétzöld csapat tagjai pedig őszintén gratuláltak, és talán kicsit irigyelték is, hogy kaptunk egy ilyen lehetőséget, mert ők is nagyon vágytak rá, így biztosak voltunk benne, hogy amennyiben megoszthatjuk másokkal, akkor a sötétzöldekkel fogunk drónozni. Rajtuk kívül azonban a többi versenyzőt teljesen hidegen hagyta a téma, ők inkább megkönnyebbültek attól, hogy „csupán” ennyit kapunk az eredményünkért, és nem mondjuk védettséget vagy valami utalást a következő feladatra, amivel előnyhöz juthatnánk. Egyáltalán nem érdekelte őket, hogy délután drónozhatunk a táboron belül, és már túl is léptek a témán, sürgetve Róbertet, hogy folytassa az eredményhirdetést. A főszervező pedig sorolni kezdte. A második helyen az arany csapat végzett negyven nulla héttel. Csalódottak és dühösek voltak, amiért nem elsők lettek, és Róbertnek külön rájuk kellett szólni, hogy jöjjenek vissza, mert konkrétan a saját helyezésüket megtudva elindultak volna vissza az erdőbe, a tábor irányába, egyértelműen jelezve, hogy a továbbiakban nem érdekli őket, kivel mi történik, vagy kik estek ki.

– Naaa! Tiszteljétek meg a versenytársaitokat azzal, hogy megvárjátok az eredményhirdetés végét – nézett Róbert az arany csapatra, akik unottan, amolyan

„jó, ha muszáj” stílusban sétáltak vissza, Róbert pedig sorolta tovább a helyezéseket.

Harmadikak lettek a világosbarnák, utánuk viszont mindenki legnagyobb megdöbbenésére a sárgák végeztek negyedikként. Ez abszolút zavart keltett az erőben, és teljesen megkavarta a versenyzőket, mert ez azt jelentette, hogy Mátéék nem csak a szürkék és a sötétzöldek előtt végeztek, de a türkiz csapatnál is jobban teljesítettek, holott pontosan ők voltak azok, akikből kiszedték a megoldást. Aztán következett az igazi hidegzuhany, ugyanis ötödik helyre nem a mindenki által tippelt türkiz csapatot sorolta Róbert, hanem beestek a sötétzöldek.

– Mi a… – kerekedett el Bernadett szeme.

– Oké, mi történik? – kérdezte Zsombi.

– Most… Most éppen az, hogy a türkiz és szürke csapat közül nem tudni, ki végzett utolsóként…

– Ez hogy történhetett? – kérdezte Lóri.

– Nem tudom – motyogtam, és a fejemet rázva néztem körbe, megpróbálva felfogni, hogy a feladat lezárásakor felállt egy olyan nem várt szituáció, hogy az ötödik helyen végző sötétzöldek után két csapat is a bent maradásért küzdött. A szürkék, akiknek tudtuk, hogy az idejük ötvenegy tizenhat lett, és a türkiz csapat, akiknek nem tudtuk az eredményét. Lehetett ennél jobb és rosszabb is.

– A hatodik helyen, ezáltal az utolsó továbbjutóként végzett csapat pedig… –

kezdte Róbert, és tartott egy kis hatásszünetet, amivel végképp az idegeinkre ment.

A szürkék újra reménykedve, egymás kezét fogva várták, hogy mi lesz, a türkiz csapat pedig, akik utolsóként érkeztek és fogalmuk sem volt arról, hogy kinek milyen az ideje, lesokkolva szembesültek azzal, hogy a kiesés szélére sodródtak. A lila slime frissen ragadt rajtuk, kimerültek és fáradtak voltak az egésznapos várakozástól aztán pedig a feladatoktól, és látszott rajtuk, hogy azt sem tudják, mi történik, csak annyit fogtak fel, hogy lehet, ki fognak esni.

– Gyerünk már, gyerünk – sziszegte Lóri mellettem, nem titkoltan a szürkék bent maradásáért izgulva.

– Ötvenegy tizenhattal a szürke csapat maradt versenyben! – kiáltotta Róbert, a szürkéknek pedig egy emberként esett le az álluk.

– Micsoda? – motyogták hitetlenkedve nézve egymásra, a türkiz csapat tagjai pedig Róbert mellett állva, frissen visszaérve a feladatról döbbenten szembesültek a kiesésükkel. Képtelenek voltak elhinni.

– Ez nem lehet igaz – ingatta a fejét az egyikük, és idegesen pillantgatott körbe, majd megakadt a tekintete a sárgákon, akiknek segítettek, és így kiejtették magukat.

– A türkiz csapat számára véget ért az Iskolák Országos Versenye, kérlek benneteket, hogy a két kísérőtöket követve induljatok vissza a táborba, és szedjétek össze a holmijaitokat. A busz hamarosan indul veletek haza.

Alig egy percünk volt elköszönni tőlük, és már el is tűntek a fák között, hogy a táborba elsőként visszaérve összepakoljanak, és elinduljanak a buszokhoz.

Mindenki más nagyjából negyed órával utánuk indult vissza. Róbert vezetésével felkászálódott az IOV-on maradt huszonnégy versenyző, és otthagyta a békés tisztást, ahol a napot töltötték.

Az erdőben Lóri, Bernadett és Zsombi között sétálva a fák lombjain átszűrődő

napsütést néztem, és a türkiz csapat kiesésén gondolkodtam. Ha nem segítenek Mátééknak, talán bent maradnak. Nem, akkor biztosan bent maradnak. Behúzták őket a csőbe, elég idejük volt megpuhítani őket, amíg a többi versenyző a feladaton volt. Végül a legrosszabb időt teljesítették, és kiestek. A sárga csapat pedig büszkén menetelt tovább. Már a legjobb hat között voltak.

8.

Mire visszaértünk a táborba, a türkiz csapat már nem volt ott. Összesen huszonnégyen maradtunk, ez a létszám pedig már jelentős csökkenésnek volt mondható a verseny első napjához képest, amikor is tizenhat csapat érkezett az IOV-ra. A türkiz csapat távozásával tűnt fel először igazán, hogy a hatalmas táborhelyen már inkább lézengünk, és szét tudunk szóródni annyira, hogy szinte üresnek tűnjön az egész. A visszaérkezésünket követően Titanillát a medencénél találtuk, egy rózsaszín, flamingó formájú úszógumin pihengetett, hagyva, hogy a nyári szellő ide-oda sodorja a víz felszínén.

– Ó, megjöttetek? – kérdezte napszemüvegét a fejére feltolva.

– Ühüm… Reméljük, a tanárnőnek is jól telt a napja – dünnyögte Bernadett unottan.

– Nem panaszkodom – vigyorgott Titanilla.

– És ha már kérdezi, versenyben maradtunk – tette hozzá Bernadett.

– Gondoltam. Láttam a türkiz csapatot úgy fél órája a bőröndjeikkel elmenni a medence mellett – közölte.

– Micsoda izgalmakat élhetett át a tanárnő – dünnyögte Zsombi.

– Na ne szemtelenkedjetek – nézett ránk. – Ügyesek vagytok, gratulálok az újabb feladat teljesítéséhez.

– Köszönjük – biccentettem. – Elsők lettünk, kaptunk nyereményt is.

– Na! Mit? – csillant fel a szeme.

– Drónozhatunk estig – mesélte Zsombi lelkesen, mire Titanilla értetlenül összeráncolta a homlokát.

– Az, hogy ennek ennyire örültök, jobban aggaszt, mint kellene – jegyezte meg lesajnálóan.

– Tanárnő, a telefonjaink? – váltott témát Bernadett.

– Ó, igen. Minden ott van a pólóm alatt a kalapomban – mutatott a medence szélére. – Egy ideig az étkezőben voltak velem, de annyi volt a hívás, az értesítés és a pittyegés, hogy agybajt kaptam tőle.

– Kit kerestek? – kérdeztem visszafojtott lélegzettel.

– Mindenkit, de a tiéd megállás nélkül szólt – mondta nekem, mire a kalaphoz siettem, és idegesen kikerestem belőle a mobilomat és a karkötőmet, majd intve

a többieknek elrohantam a kerítés mellé, hogy ellenőrizzem, mi történhetett.

Talán az emlékek hatására lett az a beidegződésem, hogy ilyen szituációban a legrosszabbra gondolok, ezért lélekszakadva értem oda a kerítéshez, ahol a telefonom először egy pálcikányi térerőt mutatott, majd szép sorban megérkezett a többi is, és a kijelzőmön megjelentek az elmúlt pár óra történései. Kocsis értesítése az élőzésről. Kocsis posztolt. Megint Kocsis, oké, ez nem fontos.

Kornél üzenetet küldött, a dátum szerint reggel, amikor indultunk, azóta nem keresett, szóval ezt már nem láttam, de a feladat előttre szánta, oké, mindjárt megnézem. De van itt hívás is, öt nem fogadott. Mind a nagyitól jött. Remegő

kézzel azonnal videóhívást indítottam, és nagyjából kétszázas pulzussal vártam, hogy felvegye.

– Gyerünk már, gyerünk, mi történt? – suttogtam magam elé az ajkamat harapdálva, mikor a nagyi végre kapcsolódott, és a szememet lehunyva konstatáltam, hogy jól van, nincs baja.

– Mégis miért nézel ki úgy, mint egy lény az Avatar ból? – hajolt hunyorogva a kijelző fölé, amikor észrevette a rám száradt lila slime-ot.

– Nagyi, ötször hívtál, azt hittem, baj van – ráztam meg a fejem megkönnyebbülten.

– Igen, méghozzá az, hogy nem találom azt az oldalt, ahol azok a gifek vannak…

– Mi? – kérdeztem kábán.

– Le akarok menteni egy „nem érdekel” gifet, mert ezt akarom válaszolni apádnak majd minden üzenetére, amit küld nekem, de nem jó akármilyen gif, én specifikusan egyet keresek, amit egyszer láttam, de sehol nem találom. Már nem a régi a memóriám, elfelejtettem az oldal nevét – sóhajtotta.

– Oké – dőltem hátra a kerítésnek, és lehetetlenül az égre nézve elnevettem magam. Le kellene szoknom arról, hogy ennyire aggódom. Nem tesz jót az idegrendszeremnek. Én halálra rémülve rohanok, miközben a nagyi apu bosszantására keres gifeket. Anyu, segíts! Sóhajtva összeszedtem magam, és örömmel vettem tudomásul, hogy normalizálódott a pulzusom, majd a kamerán keresztül néztem a nagyira, átállítva az agyam. – Szóval… Egy gifet keresel?

– Igen. De mondd már, miért vagy lila?

– Mert… Mert most jöttünk vissza a feladatról, és volt benne slime – feleltem.

– A slime az a takony, amivel a gyerekek játszanak?

– Nevezhetjük így is – nevettem fel hangosan.

– Tudtam én – bólintott.

– Közben átküldtem az oldalt, ott nézd meg a gifet.

– Látom, köszönöm – nyomkodta a telefonját, emiatt pár pillanatra szünetelt a FaceTime. Aztán újra megjelent a nagyi a kijelzőn. – És hogy ment? A viadal?

– Bent maradtunk – feleltem büszkén. – Első helyen végezve – tettem hozzá. –

És nyereményünk is van!

– Mit nyertetek?

– Drónozhatunk ma délután itt a tábor területén.

– Milyen kretén helyen vagy te, hogy ezt nyereménynek hívják? –

értetlenkedett.

– Hidd el, jó helyen – mosolyodtam el, mire a nagyi vette a célzást, és megenyhült az arca.

– Jó, tudom – adta meg magát. – Ez az! Megvan! Ezt kerestem. El is küldöm apádnak, hogy tudja, nem érdekel, amit ír – dobódott fel a nagyi, én pedig nevetve megráztam a fejem.

– Nagyi!

– Most mi van? Unatkozó nyugdíjas vagyok, nekem is jár a szórakozás… –

védte magát.

– De ne, az ne apu bosszantása legyen – mondtam rosszallóan.

– Hanna, olyan kevés örömöm van az életben. Ne vedd el tőlem ezt –

drámázott.

– Ugye hallod magad? Hogy miket mondasz? – nevettem megállás nélkül.

– Mindig csak az igazat – vigyorgott a kamerába elégedetten. – Na, nem tartalak fel tovább, menj csak, drónozz, fújd ki magad, meg mosd le ezt a lila trutyit.

– Rendben. Később hívlak – mosolyogtam.

– Na, el is küldtem apádnak. Nagyon vicces ez a gif. Kíváncsi vagyok, erre mit lép – nevetett saját magán, és mivel velem már nem annyira foglalkozott, tulajdonképpen észrevétlenül szakítottam meg a videóhívást.

A telefonommal a kezemben, a kerítésnek dőlve ültem, és megnyitottam Kornél üzenetét. Sok sikert kívánt a feladathoz, és küldött mellé három emojit is, melyeket látva a szívem azonnal összevissza kezdett kalapálni. Kaptam egy mosolygó fejet, egy szívet és egy álmos emojit. Írtam neki, hogy végeztünk, és bent maradtunk a versenyen, mire azonnal jött a válasz, hogy gratulál, és egy óra múlva hív, ha nekem is jó, mert akkor ér haza. Visszaírtam, hogy várni fogom, és az órámat ellenőrizve rájöttem, hogy addig nekem is bőven van dolgom. Többek között emberi formát ölteni, legfőképpen azért, hogy ahogyan a nagyi is utalt rá, ne nézzek ki úgy, mint egy na’vi.

Feltápászkodva a földről már éppen indultam volna a faházunkba, amikor a telefonom feldobott egy értesítést. Kocsis posztolt a Facebookra. Úgy tűnik, a többiek közül valaki már értesítette a bent maradásunkról.

A posztot megnyitva a reggeli képünk jelent meg, amit Titanilla készített rólunk. A szöveg pedig a következő volt:

Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést.

Egy perccel ezelőtt.

BRÉKING! ! A Nyertes Szirtes tovább menetel! ! Csapatunk a legjobb hat között! ! Figyelem! ! Tíz perc múlva rendkívüli élő adás az Instagram-oldalamon! Tíz perc múlva élőben az Instán! !

Osszátok meg! !

Kocsis rettenetesen sok felkiáltójellel kiírt posztjára azonnal záporozni kezdtek a kommentek.

„Mér üvölt Kocsis?”

„Mert bent maradtunk a versenyben.”

„És?”

„És legjobb hatban a Szirtes!”

„És?”

„És ha nem követed a versenyt, akkor húzzál innen! Mi itt drukkolunk, napok óta követjük a dolgokat!”

„Jóvanna, nem tudtam, miről van szó, nem kell rögtön leugatni, jeeez!”

„Ha lemaradtál, akkor olvass vissza.”

„Jó! Megértettem.”

„Hajrá, Szirtes!”

„Szép volt, Hanna, Lóri, Zsombi, Berni.”

„Bent maradtunk??? Hurrá!”

„Igen, a legjobb hatban vagyunk!”

„Mi volt a feladat?”

„Nem tudom, Kocsis reggeli posztja elég zavaros volt, de valami térkép alapján kellett valamit csinálni.”

„Aha, értem. Pontosabban esetleg?”

„Passz.”

„Ott van a fotón a térkép!”

„Azt látjuk, de mit kellett vele csinálniuk?”

„Nem tudom, de Kocsis tíz perc múlva élőzik.”

„Erről lesz szó?”

„Miért, miről lenne?”

„Mittudomén, Kocsis arról is élőzik, ha egy sün szarik a Bükkben.”

„XDDDD”

„Loool”

„sírok xddd”

„Ezen behaltam.”

„Szevasztok, mi volt ma?”

„Bent vagyunk a legjobb hatban!”

„Na, király.”

„És sünök szarnak a Bükkben.”

„Mi van?”

„Visítok… :D”

„xdddd”

„Gyerekek, tudom, hogy ti is izgultok, de kérlek titeket, hogy normálisan kommenteljünk! Kocsis igazgató” „Oké.”

„Hajrá, Szirtes”

„Hé, tudja valaki Hanna Instáját?”

„Tessék. [Link] De nem használja.”

„Hát mert a versenyen van, nem?”

„Nem, előtte sem használta.”

„Miért?”

„Nem tudom.

„Valami családi cucc, azt mondták.”

„Ki mondta?”

„Az IOV-csoportban olvastam.”

„Ja, okés, mindegy, bekövetem.”

„Bernadett, hajrá! ! Drukkolok! Imádlak!”

„Na, ez megint itt van.”

„Ki ez?”

„A Dani. Bernadett retardált pasija.”

„Retakdárt az anyád, az!”

„Ember, le sem tudod írni a szót!”

„Mert siettem. Amúgy meg le tudom írni!”

„Na, Kocsis élőben van, menjünk át Instára”

A telefonom kijelzőjén azonnal felugrott az értesítés az igazgató élőzéséről, majd ezzel egy időben kaptam egy üzenetet aputól. A következőt írta:

„Hanna, a nagyanyád megint bunkózik. Nézd meg, milyen trágár gifet küldött!

Ó, és gratulálok a továbbjutáshoz, megkaptam a csoportüzenetet Kocsistól, és nézem az élőjét is, most meséli el a részleteket.”

Az üzenethez csatolt egy screenshotot is a nagyi gifjéről. Tényleg trágár volt.

A fejemet rázva, nevetve válaszoltam apunak, majd az órámra pillantva feleszméltem, hogy sietnem kell, ha össze akarom szedni magam Kornél videóhívása előtt, és nem lila slime-tól ragadva szeretném ijesztgetni. A faházunkhoz visszaérve Bernadett-tel éppen csak összefutottam, vizes hajjal és a váltás tiszta melegítőjében lépett ki az ajtón. Úgy tűnt, ő már megszabadult a feladaton szerzett kosztól és slime-tól.

– Hová mész? – érdeklődtem.

– Az étkezőbe, mert Dani mindjárt hív, aztán megyünk a srácokkal a focipályára drónozni. Te?

– Tusolok, aztán Kornéllal beszélek – feleltem zavart mosollyal.

– Ó, oké, klassz. Ha esetleg nem addig tart a hívás, mint tegnap estétől ma reggelig… – nevette el magát –, akkor gyere a focipályához, sötétedésig simán tudunk drónozni.

– Rendben, jövök – ígértem, igyekezve megtartani az egyensúlyt, hogy mindenre, és főleg mindenkire jusson időm. Ez a szociális élet egyelőre nagyon új volt nekem, és próbáltam a helyén kezelni, de nem volt könnyű. A verseny előtt semmi másom nem volt, csak végeláthatatlanul sok időm, és tökéletesen egymagam voltam a gondolataimmal, így az újdonság erejével hatott, hogy hirtelen mennyi minden leköti a figyelmemet, hányan hívnak, számítanak rám, érdeklődnek, és a legfurcsább, hogy vágynak a társaságomra. Ezzel még barátkoznom kellett.

Miután Bernadett elsietett, én bevonultam a faházunk kis fürdőszobájába, és hosszasan engedve magamra a vizet megpróbáltam megszabadulni a rám száradt slime-tól. Fürdés közben kézzel kimostam a bikinimet is, majd az egyik törülközőbe tekerve megpróbáltam kicsavarni belőle a vizet annyira, amennyire csak futotta az erőmből, aztán felakasztottam az apró fürdőszoba egyik

törülközőtartójára. Tiszta ruhában, a tükör előtt állva kifésültem a hajamat, és vizesen hagytam, tudva, hogy a délutáni napsütés egy pillanat alatt megszárítja.

A neszesszeremben kutatva kivettem a Fenistilt, és bekentem a legújabb szúnyogcsípéseimet, amiből annyi volt, hogy jóformán használhattam volna testápolóként a krémet. Erdei környezet. A szétfilterezett képeken és megvágott videókon igazán idilli. A valóságban azonban megszenvedtünk vele. Már indultam volna ki a faházból, amikor megtorpantam egy pillanatra, és visszalépve felkaptam a gyógyszeres tasakomat, a hónom alá vettem, majd a szennyesemet felnyalábolva átsiettem a mosókonyhához, miközben azon gondolkodtam, előfordult-e már az ittlétem alatt, hogy egyetlen versenyzővel sem futok össze ezen a távon. Nem. Még nem volt ilyen.

A helyiségbe belépve a két arany melegítőt viselő lány azonnal abbahagyta a videózást, és a szemüket forgatva, undokul bámultak az érkezőre, aztán, amikor meglátták, hogy csak én vagyok, ügyet sem vetve rám legyintettek, és folytatták tovább. Nem kezdték el a „minek vagy már megint itt?” szöveget, én pedig nem vágtam vissza az „és ti nem tudtok máshol tátogni?” replikával. Úgy tűnt, erre valamennyien egyszerre untunk rá; nem volt benne újdonság, napok óta ugyanazt ismételgettük, így inkább megpróbáltuk csak simán elviselni egymást.

Az mégiscsak a könnyebb.

A feladaton összekoszolt ruhámat bedobtam a mosógépbe, beindítottam a programot, és már mentem is vissza a kijárat felé, ami kizökkentette Dórit és Veronikát a koreográfiájukból, és érdeklődve néztek rám. Megszokták, hogy ilyenkor a mosás és szárítás végéig boldogítom őket kéretlenül a társaságommal, az pedig, hogy ezúttal már mentem volna tovább, kellőképpen összezavarta őket.

Olyannyira, hogy még tátogni is elfelejtettek.

– Hát te? – pillantott rám Veronika, akinek úgy látszik, erősebb volt a kíváncsisága, mint a tudatos elzárkózása.

– Most csak beindítottam, majd visszajövök, ha lejárt – vontam meg a vállamat.

– Miért? – kérdezte egyszerűen.

– Mert… Más dolgom van – válaszoltam.

– Ó. Rendben – bólintott, és felszegett állal hajolt oda a kitámasztott telefonhoz, hogy újra elindítsa a felvételt.

Zavartan, a kezemet széttárva néztem rájuk, megpróbálva kitalálni, hogy vajon jól láttam-e, és valóban megsértődtek rám, amiért nem maradok. Őszintén úgy tűnt. Nem is gondoltam volna, hogy a közös mosókonyhás veszekedéseink elhagyása ekkora drámát idéz majd elő. Tehetetlenül sóhajtva megráztam a fejem, és hozzátettem.

– Kornél hívni fog, aztán pedig drónozunk a többiekkel.

– Jó – biccentettek, és a zene ütemére egyszerre ugrottak hátra.

– Akkor… – kezdtem elköszönni.

– Még itt vagy? – pillantott rám Dóri lesajnálóan, mire kínosan felnevettem.

– Nem, már megyek is – közöltem, és mielőtt kimentem volna, megtorpantam az ajtóban, és a hónom alá szorított neszesszeremet Dóri felé nyújtottam.

– Ez mi?

– Van benne Fenistil meg Aloe Vera…

– És? – emelte meg a szemöldökét.

– A csaláncsípésedre hoztam – vonogattam a vállam, mire Dóri döbbenten nézett össze Veronikával, némán megbeszélve, hogy mit gondoljanak erről a lépésről. Vajon csapda? De mi lenne benne a csapda? Viszont ha nem csapda, akkor mi? Ilyen, és ehhez hasonló találgatások futottak át mindkettejük arcán, nem zavartatva magukat, hogy egyébként még jelen vagyok, és unottan bámulok rájuk.

– Te jó ég – elégeltem meg végül. – Csak krémek, használd, ha akarod –

legyintettem a kezébe nyomva a tasakot, és kinyitottam az ajtót.

– Hanna! – szólt utánam Dóri észbe kapva.

– Igen?

– Kösz.

– Nincs mit – intettem, és otthagyva őket elsiettem a kerítéshez, hogy várjam Kornél bejelentkezését.

A megbeszélt idő előtt érkeztem, és a telefonomat felemelve ellenőriztem az órát, izgatottan várva, hogy gyorsabban teljenek a percek. A kijelzőn, ahogy térerőt érzékelt a készülék, egymás után ugrottak fel az értesítések, én pedig sorban kiütöttem őket, kivéve egyet. Kocsisét. Mert az Insta azt jelezte, hogy még mindig élőzik. Érdeklődve nyomtam rá, mire a telefonomon megjelent az igazgató, aki egy tábla előtt állt a sulink egyik termében.

– Tehát – fogta a krétát, és a kitámasztott telefonhoz sétált, belehajolva a kamerába. – Ahogy ígértem, már itt is van velem Pálinkás tanár úr, a Szirtes Gimnázium nagyszerű matematikatanára, aki segít nekem levezetni a verseny alakulásának alternatíváit. Pálinkás tanár úr, köszöntse az élő videónk közel ezer nézőjét – lépett hátra az igazgató, mellette pedig időközben megjelent a matektanár, aki kedvtelenül bámult a kamerába.

– Üdvözlöm a nézőket – motyogta, nagyjából olyan lelkesen, mint egy szék, majd fújtatva beletúrt a csupán két oldalon egy-egy sávban megmaradt ősz hajába.

A kommentszekciót közben elárasztották a tanárt üdvözlő üzenetek.

„Pálinkás jó napot, Pálinkás tanár úr!”

„Nézzétek már, itt van Pálinkás!”

„A rohadék, engem megvágott év végén! !”

„Engem is.”

„Dettó.”

„Szintén.”

„Mert hülyék vagytok!”

„Fúú, annyira rápaskolnék a felül kopasz fejére.”

„Jó napot, Pálinkás tanár úr!”

„Üdv, tanár úr!”

„Pálinkás! Anyám kérdezi, hogy miért lettem kettes év végén.

Mit mondjak neki?”

„Mi az isten ez, nyári szünet van, nem elég, hogy Kocsis naponta élőzik itt nekem a telefonomon, de már hozza a matektanárt is?

Bannolom a fszba.”

„Loool”

„Pálinkás tanár úr, mennyi kettő meg kettő? XD”

„Hellósztok, nyaralok éppen, mi történt? Miért van Kocsis és Pálinkás az egyik teremben délután hatkor?”

„Mer nincs életük. Lol”

„Te meg nézed. Szval neked sincs. Lol”

„Ott a pont…”

„Hol?”

„Hülye.”

„A nyaraló tagnak: Kocsis és Pálinkás éppen az Iskolák Országos Versenyét beszélik meg.”

„A micsodát?”

„Na jó, én el nem mondom újra, mindenki, aki lemaradt, vagy nem tudja, miről van szó, húzzon a Szirtes Facebook-oldalára, ott rögzítettben van minden infó. Ne itt kérdezősködjetek.”

„Jó, áthúztam oda megnézni, mi van”

„Pálinkás tanár úr! ! Mennyire nem hiányzott! !”

Visszatartott nevetéssel olvasgattam a kommenteket, aztán úgy döntöttem, ignorálom a nyári szünetben unatkozókat, és inkább Kocsisékra figyelek.

– Még egyszer köszönjük meg a tanár úrnak, hogy ezen a délutáni órán is rendelkezésünkre állt – köszörülte meg a torkát Kocsis, és elégedetten nézett a matektanárra.

– Ami azt illeti, nem volt választásom – dünnyögte Pálinkás, aztán felemelt egy krétát, és mintha csak órán lenne, magyarázni kezdett, szokása szerint a tábla előtt állva, vissza-visszanézve a válla felett, azzal a különbséggel, hogy most egy osztály helyett a telefon kijelzőjének beszélt. Úgy tűnt, neki teljesen mindegy. – Tehát. Hat csapat versenyben. Piros, arany, szürke, sötétzöld, sárga és világosbarna – írta fel a táblára. – A verseny tizennégy napjából tizenegy eltelt, és ha napi egy csapat kiesésével számolunk, és a mai napon már búcsúztunk egytől, akkor még két csapat esik ki kapott feladaton, ergo az IOV tizennegyedik napján négyes döntőre számíthatunk. Az erőviszonyok és előzetes eredmények ismeretében nézzük meg, hogy mindez hogy néz ki egyenletként – motyogta a táblának, sebesen írva a számokat, miközben Kocsis mellette az állát vakargatva bólogatott, olyanokat dünnyögve, hogy „nagyon érdekes”, aztán a kamerába nézett.

– Nyugodtan írjatok kommenteket, ha kijött az eredmény – biztatta a nézőit. A hozzászólás-szekció az egyenlet láttán szinte felrobbant; annyira pörgött, hogy alig lehetett olvasni. És nem, nem a megoldást írták ennyien.

„Jól van, persze, nyári szünetben ad fel nekünk egyenletet Pálinkás! Mer úgy szeretjük.”

„Ez hülye.”

„Én év közben sem tudom megoldani, nemhogy nyáron.”

„Köztudott, hogy nyáron az egyenleteknek nincs megoldásuk.”

„Így van. Jól beszélsz, bátya.”

„Sziasztok, most jöttem. Tudja valaki, hogy most mit számol Pálinkás?”

„Remélem, a napjait.”

„Looooooool”

„XDDDD”

„Halljátok, én léptem, nekem ez sok.”

„Várjatok, nézzétek, úgy tűnik, ennek van értelme.”

„Semminek sincs értelme, ami a sulival kapcsolatos.”

A hozzászólásokat olvasva megráztam a fejem, és hunyorogva néztem a táblára, ahol Pálinkás a versenyt egyenletté alakította, és éppen a megoldáson gondolkodtam, amikor a kijelzőmön Kornél videóhívás-kérelme jelent meg, és hagyva Kocsist, Pálinkást, és a matektanár látványától kissé megvadult kommentelőket, hevesen dobogó szívvel vettem fel. Mosolyogva nézett rám, és egy pillanatra lehunyva a szemem azon igyekeztem, hogy normalizáljam a légzésemet, majd visszanéztem rá, és én is elmosolyodtam.

– Szia – köszöntem.

– Szia – köszönt vissza, maga előtt tartva a telefonját, miközben folyamatosan sétált a járdán. A mögötte lévő utcaképet figyelve kérdőn vontam fel a szemöldököm.

– Merre vagy?

– Csak kihoztam sétálni a kutyát – felelte.

– Ó. Értem. És… Láthatom?

– Persze – nyomta meg a telefonját, amitől a kamerakép megfordult, és szelfi módról átváltva elém tárult az, amit éppen Kornél is látott. Közel két hét bükki tartózkodás után irigykedve néztem az aszfaltozott útra, a távolban lévő úttesten elhaladó autókra, a járókelőkre, a Kornélt kikerülő biciklisre, és mindenre, ami városi környezetre utalt. Kornél kutyája előreszaladt a járda melletti füves területen, ezért szólongatni kezdte, mire a golden retriever visszarohant, és ugrálva próbálta elérni a fölé tartott telefont, így a kijelzőmön egy fáradhatatlanul felfelé ugráló kutya jelent meg. Nevetve figyeltem, majd amikor Kornél visszafordította magához a kamerát, mosolyogva bólintottam.

– Gyönyörű – jegyeztem meg, mire Kornél leguggolt, a kutyája pedig azonnal odarohant hozzá, és a nyakába mászott. – Hogy hívják? – érdeklődtem.

– Schrödinger kutyája – vágta rá, mire hangosan felnevettem. Kornél vigyorogva megvakarta a kutya fejét, és újra a kamerába pillantott. – Buddy.

Buddy a neve – válaszolta.

– Milyen volt a mai feladat? – érdeklődött, miközben felállt és továbbsétált, majd felült egy szabad pad háttámlájára, és érdeklődve nézett a kamerába.

– Rémes – ismertem be azonnal. – Kötélmászás, ásás, somlói evés, slime-ban fürdés… – kezdtem sorolni a szememet forgatva.

– Úgy hangzik, mint egy rossz YouTube-challenge – nevette el magát.

– Hidd el, olyan is volt. De elsők lettünk – húztam ki magam büszkén.

– Ügyes – dicsért meg mosolyogva.

– Éééés… kaptunk nyereményt.

– Mondd, hogy védettek vagytok megint – meredt a kamerába lélegzetvisszafojtva.

– Á, nem – ráztam meg a fejem, mire Kornél csalódottan lesütötte a szemét. –

De sokkal jobb a nyereményünk – tettem hozzá lelkesen, megpróbálva felvidítani. Kornél kíváncsian nézett rám, én pedig büszkén folytattam: –

Megkaptuk a feladaton használt drónokat ma estig – meséltem.

– Igazad van, ez jobb nyeremény, mint a védettség – nevetett fel őszintén, mire vigyorogva közbeszóltam.

– Nem úgy értem. Csak szerintem a verseny ezen szakaszában már nem fair védettséget kapni, úgyhogy nem bánom. A nyereménynek pedig tényleg örülök.

Mert… régen sokat drónoztam, aztán egy ideje egyáltalán nem, de ma, hogy feladat volt, eszembe jutott, hogy mennyire szeretem.

– Igen, azt tudom.

– Mi? – kerekedett el a szemem.

– Mármint… – javította ki magát azonnal, de úgy tűnt, nem tudja, hol kezdje.

– Na jó, megpróbálok ebből úgy kijönni, hogy ne tűnjek teljesen elmebetegnek.

Ma edzés után megmutattalak a csapattársaimnak – mondta, mire megpróbáltam leplezni a csodálkozásomat. – Vagyis… – hadarta tovább. – Megpróbáltalak megmutatni, mert panaszkodtak, hogy nincs rólad sehol semmi, és amikor láttak az Instámon, akkor rád kerestek, de inaktív minden oldalad, és nem hitték el, hogy van ilyen, szóval akkor jutott eszembe, hogy megmutatom néhány videódat a YouTube-csatornádon, azokat a régieket, amikor még aktív voltál. Szóval ott láttam a drónozós felvételeidet is – fejezte be.

– Öhm. Oké – bólintottam.

– Ez sok volt, ugye? Túl fura? – húzta össze a szemét, félve a válaszomtól, mire megenyhült arccal megráztam a fejem.

– Nem – mosolyogtam rá boldogan. – Csak… Azok tényleg régi videók. Azt sem tudom, minek csináltam őket – tűnődtem el.

– Biztos azért, hogy másfél évvel később egy csapat kajakos megnézhesse –

vonta meg a vállát, ettől a gondolattól pedig automatikusan elnevettem magam.

– Igen, tényleg ezért készültek a videók – bólogattam szórakozottan, aztán a fülem mögé tűrve egy hajtincset, a fejemet csóválva tettem hozzá: – Le kellene már törölnöm azokat a videókat.

– Vagy csinálhatnál újakat – tanácsolta óvatosan, mire felvontam a szemöldökömet. – Engem érdekelne – tette hozzá gyorsan.

– Ez kedves tőled, de… nem tervezek ilyesmit – ismertem be.

– Az nem baj – vonogatta a vállát. – Gondolom, egy csomó minden mást sem terveztél, aztán… – mosolyodott el, egészen finoman próbálva bemutatni egy másik perspektívát is. – De persze ezt te tudod, csak úgy láttam a régi videóidnál, hogy nagyon szeretted csinálni.

– Igen, tényleg szerettem. Viszont túl sok időt vesztegettem el rá, amit mással kellett volna töltenem. Egészen mással – suttogtam lelkiismeret-furdalástól

gyötrődve, Kornél pedig megértve, amit mondok, komoran bólintott.

– Oké, ezt te tudod, meg persze te érzed. Én csak mondtam, hogy egy néződ biztosan vár a Drónozás a várban videó második részére. Elvégre az első végén ott van, hogy folytatása következik… – mondta, én pedig újra felnevettem.

– Á, rég éreztem ilyet. A követelőző, elégedetlen néző esete – vigyorogtam.

– Hé, másfél éves videóról beszélünk, hol a folytatás? Tűkön ülve várom.

– Csak ma nézted meg!

– Igen, még szerencse. Gondolj bele, ha akkor megnéztem volna, és azóta várnám a második részt, mindennap úgy ébredve, hogy „HOL AZ

ÉRTESÍTÉSEM?”. Kegyetlen lenne – ingatta a fejét.

– Igen, borzasztó belegondolni – nevettem.

– Hát, azért én feliratkoztam a csatornádra, és a kis csengőt is beállítottam, hogy abban a másodpercben, amikor feltöltesz egy új videót, rögtön tudjak róla.

– Nem lesz új videó.

– Tudom, tudom, megértettem – bólintott visszatartott röhögéssel. – De azért reménykedhetek, nem? – nézett fürkészve a telefon kamerájába.

– Persze, de inkább ne – sütöttem le a szemem.

– Márpedig én várni fogom. Senki nem készít olyan drónvideókat, mint te, Hanna.

– Nagyjából tízmillió csatorna van a YouTube-on, ami ezzel foglalkozik –

bukott ki belőlem a nevetés. – Iratkozz fel azokra.

– Nem, nem. Én a tiédet várom.

– Ne csináld ezt velem, ez érzelmi manipuláció – húztam össze a szemem.

– Én nem csinálok semmit. Csak ülök itt a padon, és várom az értesítésemet –

közölte, én pedig a fejemet rázva nevettem, mire Kornél elkomorodott, és a kamerába nézve az enyémbe fúrta a tekintetét. – Ezt nem nagyon meséltem még senkinek, sőt szerintem te vagy az első, akinek elmondom, de baromi sokáig küzdöttem a „mi lett volna, ha” kérdéssel. Az elszúrt versenyek után, egy-egy rossz teljesítménynél… Megölt az állandó agyalás.

– Múlt időben beszélsz róla.

– Igen. Mert már nem csinálom.

– Hogy szabadultál meg tőle? – kérdeztem feszült figyelemmel hallgatva.

Kornél egyszerűen megvonta a vállát.

– Nem tudom, egyszer csak rájöttem, hogy ez mérgező hozzáállás. Nem fejlődsz tőle, sőt visszahúz és hátráltat, ha állandóan emészted magad.

Megváltoztatni úgysem tudod visszamenőleg a dolgokat, ezért a legtöbb, amit kihozhatsz a múlt hibáiból, hogy felismered, átlátod és tanulsz belőlük, hogy ne ismételd meg őket a jövőben – mesélte. – De azért ez nem ment annyira egyszerűen, hogy ne csak így gondoljam, de így is éljem meg a dolgokat.

Számos elcseszett verseny és kudarc kellett hozzá, és elképesztően sok szorongással teli éjszaka, hogy tanuljak belőle. Állandóan ezen pörögtem. Mi lett volna, ha? Hogy kellett volna máshogy? Miért nem úgy történt… Ez egy idő

után megöli az embert. Ha nem tudsz elszakadni a múlttól, akkor képtelen vagy a jövőt építeni.

– Hű – biccentettem meglepetten. – Erős szavak.

– Hát, nekem ez segített. Addig foglalkoztam az elcseszett dolgaimmal, amíg a hibáimat látva tudtam tanulni belőlük. Amikor már láttam, hogy mit szúrtam el, rákoncentráltam arra, hogyan lehetnék jobb ahelyett, hogy azzal foglalkoznék, milyen rossz voltam. Azt egyszer felfogja az ember, és utána már csak azon van, hogy ne ismétlődjön meg – magyarázta. – De nyilván ez én vagyok, ez az én sztorim, kajakról és versenyekről, győzelemről és vereségről…

Semmi hátsó szándék nem volt abban, hogy ezt elmeséltem – győzködött a szemében bujkáló hamis mosollyal.

– Igazán? – kérdeztem hálásan pillantva rá.

– Jó, bevallom, hazudtam. Volt hátsó szándékom vele.

– Hallgatlak.

– Reméltem, hogy a motivációs beszédem hatására elkészül a drónozós videó második része – ismerte be, én pedig a kerítésnek dőlve hátrahajtottam a fejem, és megállás nélkül nevettem.

– Viccen kívül – köszörülte meg a torkát. – Ne más miatt csináld. Az úgy nem megy. El fogsz jutni arra a szintre, amikor saját magad miatt akarod – biztatott mosolyogva. – Addig pedig… Nézegetem a többéves felvételeidet.

– Most komolyan – sóhajtottam. – Miért nézed ezeket a videókat? Nem hiszem el, hogy tetszik. Az képtelenség. Nem is az érdeklődési köröd. Sőt…

– Jó, bevallom, láttam már érdekesebb dolgokat is a You-Tube-on – vallotta be nevetve. – De az a helyzet, hogy a narráció miatt élveztem.

– Tényleg?

– Igen. Most mit mondjak, Hanna? Veszettül hiányzol, és jó volt hallani a hangodat a videón – mondta, mire azonnal megtelt a szívem boldogsággal, és úgy éreztem, hogy szinte felrobban a mellkasomban.

– Te is hiányzol – suttogtam, és néma csendben néztük egymást a kijelzőn, majd kettőnk közül elsőként Kornél törte meg a hallgatást.

– Nincs véletlenül valakinek felvétele a kötélmászásodról? – nézett rám szórakozottan, a kérdésére pedig teljesen kizökkentem a gondolataimból.

– Nincs, és ha lenne, sem láthatnád – közöltem.

– Mennyi idő alatt csináltad meg? – nevetett.

– Ez nem publikus adat – sütöttem le zavartan a szemem, Kornél pedig röhögve rázta a fejét.

– Hogy lettetek elsők, ha kötelet kellett másznod?

– Miért ezen akad fenn mindenki? – kérdeztem sértődést tettetve. – Az fel sem merül, hogy tudok kötelet mászni?

– Nem – vágta rá azonnal.

– Jó, mert tényleg nem – nevettem fel. – De megoldottam.

– Nem meglepő. Mindent megoldasz – nézett kedvesen a kamerába.

– Bárcsak… – vágtam rá ösztönösen.

– Én akkor is tudom, ha te nem hiszed el.

– Köszönöm – suttogtam. – És nem csak ezt… Hanem… mindent.

Kornél őszinte mosollyal bólintott egyet, aztán hirtelen felállt a padról, mire meglepetten néztem rá.

– Menned kell? – kérdeztem, próbálva leplezni a szomorúságomat.

– Nem. Neked kell menned – mondta.

– Én ráérek, nincs semmi dől… – kezdtem, de Kornél félbeszakított.

– Nyertetek a csapatoddal, ne maradj ki belőle – emlékeztetett kedvesen.

– Ó. Oké, persze – biccentettem. – Később még beszélünk, vagy…. Ma már nem? – érdeklődtem hezitálva, és bíztam benne, hogy nem tűnök nyomulósnak vagy tolakodónak. Kornél a kutyáját szólongatva fordult körbe, aztán visszanézett a kamerába.

– Persze, később még beszéljünk – bólintott. – De… Most már meg kell kérdeznem. Te miért nem vagy fáradt? Reggelig beszéltünk, utána elmentél a feladatra, ahol kúsztál-másztál, slime-ban fürödtél, ástál… És nyomát sem látom rajtad annak, hogy nem aludtál semmit, én meg nem akarok puhánynak tűnni, de konkrétan meghalok, egyszer elaludtam edzés közben, kétszer kajálásnál, és bocs, ez nem miattad van, de egyszer a videód alatt is…

– Hát, a drónozás nézése nyugis program – nevettem.

– Szóval… Te még bírod? Tényleg semmi bajod? – meredt rám elképedve.

– Hát… Több mint egy éve nem alszom jól, inszomniának hívják a legjobb barátomat, szóval… Arra ne várj, hogy én dőlök ki előbb, mert nem fogok –

mondtam mosolyogva.

– Nagyszerű hír – nyelt el egy ásítást, hogy ne lássam. – Igazából én is bírom, semmi bajom – hazudta. – Egyébként van hír a holnapi feladatról? – kérdezte.

– Egyelőre semmi. Talán vacsoránál – mondtam.

– Megüzened, ha tudsz valamit?

– Persze.

– Oké. Ébren leszek, és várni fogom.

– Jó.

– De… – gondolkodott el Kornél. – Ha véletlenül nem írok vissza, akkor nem alszom, nehogy azt hidd. Ha nem reagálok, akkor éppen fontos dolgom van…

– Ami nem az alvás – bólintottam.

– Nem. Hogy nézne az ki vacsoraidőben? Ki alszik olyankor?

– Persze, az nagyon kínos – közöltem szórakozottan. – Szóval ha nem reagálsz, akkor nem alszol, hanem elfoglalt vagy.

– Így van – erősítette meg.

– Rendben – mosolyogtam rá.

– Na, megjött Buddy – guggolt le, és a délutáni napsütésben a kutyája nyakörvére erősítette a pórázt, majd felállt, és sétálni kezdett a fák árnyékában. –

A többiekkel minden oké? – kérdezte.

– Igen, minden rendben – feleltem.

– Máté? Semmi genyózás, semmi bepróbálkozás? – pillantott vissza a kijelzőre. Igyekeztem úgy válaszolni, hogy ne áruljam el magam, és próbáltam a lehető legjobban leplezni a valódi érzéseimet.

– Semmi – füllentettem, Kornél pedig gyanakodva nézett rám, és ha tudta is, hogy hazudok, nem firtatta tovább.

– Üzenek, ha tudok valamit a holnapról – kezdtem búcsúzkodni, mielőbb megpróbálva lezárni a témát.

– Oké – mosolygott Kornél a kamerába. – Jó drónozást nektek.

– Köszönöm – bólintottam, aztán megszakadt a videóhívás, majd miután leraktuk, hosszasan néztem a kijelzőmet, amin anyu háttérképnek beállított képe elsötétült, én pedig újra megnyomtam, egymás után többször, hogy a zárolásig láthassam, és ujjhegyemmel megsimítottam a fotóját.

– Mit szólnál hozzá? Szeretnéd őt, ugye? – kérdeztem suttogva a fényképtől, aztán felkaptam a fejem a kezemben tartott telefonomból, mert az étkezőből kilépve Zsombi, Bernadett és Lóri, nyomukban a sötétzöld csapattal, a drónokat fogva indultak a focipálya felé.

– Hanna! Hanna, jössz velünk? – integetett felém Lóri.

– Jövök – indultam feléjük, és a zsebembe süllyesztve a telefont a többiekhez futottam.

Ahogy odaértem hozzájuk, beálltam Zsombi mellé, miközben hátulról Karesz előreadta a drónomat, ami nála volt a távollétemben.

– Hagyd csak, lehet nálad először – ráztam meg a fejem.

– Nem, nem. Te nyerted, tiéd az első kör – közölte korrektül, mire hálásan pillantva rá átvettem a drónt.

A focipályához átsétálva elhaladtunk a pingpongasztalok mellett, amik elhagyatottan álltak az étkező épülete mellett. Az asztalokra pakolt ütők és a hálóhoz támasztott labda érintetlenül állt, ahogyan a szabadtéri edzőteremnél sem volt éppen senki.

– Hol vannak a többiek? Hol van mindenki? – kérdeztem forgolódva.

– A világosbarnák az étkezőben neteznek, a sárgák a medencénél, a szürkék ott – mutatott a focipályára, ahol a szürke melegítős négyes tollasozott. – Az arany csapat egyik fele gondolom, a mosókonyhában, a fiúk pedig mindig a faházukban punnyadnak – tette hozzá Bernadett. – És… Mi itt vagyunk a sötétzöldekkel. Ennyi, nincs több csapat – fejezte be a felsorolást, és meglepetten döbbent rá ő is, hogy valóban nincs más.

– Oké – biccentettem, és a pályára sétálva megálltam a drónommal. – Nem zavar titeket? – kérdeztem a szürkéktől, akik az érkezésünkre abbahagyták az ütögetést.

– Nem dehogy – felelték egyszerre. – Jöhetünk mi is?

– Persze – vágtuk rá kórusban.

A focipálya közepére beállva a távirányítókkal felreptettük a drónokat. Először Bernadett, Lóri, Zsombi és én, mert a többiek tiszteletben tartották, hogy a nyeremény minket illet, de természetesen nem állt szándékunkban önzőzni, így pár perc elteltével átadtam a távirányítómat a mellettem izgatottan álló Karesznak, aki örömmel fogadta el, és a csapattársaival lökdösődve kezdték el kikapkodni egymás kezéből az irányítást, mindenféle trükköket bemutatva a géppel. A sötétzöldek egyetlen drónon való civakodását látva Bernadett is odaadta a sajátját, hogy fejezzék be a veszekedést, mindenki „játszhat” egy kicsit, bőven van rá időnk, így a távirányítók kézről kézre jártak, a drónok pedig a fák felett repkedtek, néha pedig a fáknak, olyankor mindig izgultunk egy kicsit, hogy fel tud-e emelkedni, vagy szólni kell a szervezőknek, és a segítségükkel GPS alapján kell majd megkeresnünk az erdőben. Szerencsére mind a négy drón túlélte a megpróbáltatásokat, és az automatikus visszahívó gombokkal visszataláltak hozzánk. A fiúk drónversenyt szerveztek, és azon vitatkoztak, melyik fától melyik fáig tartson a pálya. Bernadett-tel hagytuk, hogy kiéljék magukat, és a focipálya szélén ülve néztük őket. Isti és Ádám a sötétzöld csapattól összekapott egy távirányítón, mert nem tudták eldönteni, ki versenyeztesse a drónt.

– Add már ide!

– Nem adom!

– Eltöröd!

– Akkor engedd el.

– Engedd el te, nekem adta előbb Zsombi.

– Nem igaz. Zsombi nekem adta oda.

– Igen? Akkor kérdezzük meg. Zsombi!!!

– Zsombi!

Bernadett összeráncolt homlokkal meredt rájuk a napszemüvege mögül.

– A geekek megborultak a drónoktól.

– Látom – nevettem el magam. – Tizenegy napja kütyük nélkül élnek. Ez tizenegy nappal több, mint amit egyébként kibírnának.

– Jaja. Csodaszámba mennek – értett egyet Bernadett. – Hanna…

– Igen?

– Nem láttad véletlenül Kocsis élőjét?

– De, az elejét igen – biccentettem gondterhelten. – Azt viszont már nem, hogy mire jutottak Pálinkás egyenletével.

– Én megnéztem végig. Levezették, és végül egy sárga-arany-piros-világosbarna döntő jött ki nekik – mesélte.

– Nem tudom – ráztam meg a fejem elgondolkodva.

– Mit? – faggatott, mire felhúztam a térdem, és a mellkasomhoz szorítva átöleltem.

– Igazából szerintem teljesen mindegy, mi jött ki Kocsiséknak vagy mire tippelnek. Itt rengeteg meglepetés volt eddig is, amitől borult a papírforma.

Szerintem ezután is így lesz.

– Gondolod?

– Igen. És pontosan ezért látom úgy, hogy a négy felsorolt csapat közül nem lesz mindegyik a döntőben.

– Miért nem? – döbbent le teljesen.

– Mert mindenki erre számít – vontam meg a vállamat. – Ez viszont nem egy kiszámítható verseny. A szervezők gondoskodnak róla – gondolkodtam hangosan.

– Mondasz valamit – biccentett Bernadett. – De mi ott leszünk a végén –

fújtatott egyet, elsőként saját magát próbálva meggyőzni.

– Az a cél – mosolyogtam. Neszezést hallottam a hátam mögül, ezért Bernadett-tel mindketten hátrafordultunk megnézni, ki érkezik.

Az arany csapat két lánytagja kószált arra, és amikor észrevették, hogy megláttuk őket, Dóri zavartan felmutatta a neszesszeremet.

– Ez meg mit akar? – kérdezte Bernadett, feltolva a fejére a napszemüvegét.

– Semmit, csak adtam neki krémet csaláncsípésre, és gondolom, visszahozta –

feleltem.

– Rendes tőled, hogy adtál neki. Nálam is van…

– Te mégsem adtál – fojtottam el a nevetésemet.

– Valóban nem – közölte vigyorogva, és visszafordult a drónozók felé, miközben én felkászálódtam, és odasétáltam Veronikáékhoz.

– Tessék – nyújtotta felém Dóri a tasakot. – Kösz a segítséget.

– Nincs mit – vettem át. – De ráért volna.

– Mindegy, nem jöttél a ruhádért, úgyhogy visszaadom itt…

– Ó, basszus, tényleg, a ruhám! – csaptam a homlokomra. – Megyek és

kiszedem.

– Hagyd – fújtatott Dóri.

– Mi? – döbbentem le.

– Átraktuk a szárítóba, aztán amikor az is kész lett, kiszedtük és elvittük a faházatokba. Az ágyadon van összehajtva – motyogta, én pedig elképedve néztem rájuk.

– Miért? Miért csináltátok?

– Mert éppen videót készítettünk, a gép csipogott, minket idegesített, ezért átraktuk a szárítóba, hogy ne zavarjon minket. Aztán amikor az is kész lett, megint csipogott, minket újra idegesíteni kezdett, és elvittük a faházadba, hogy megszabaduljunk a hülye szennyesedtől, a mosási mániádtól, meg mindentől –

közölte undok hangon.

– Ó – reagáltam meglepetten. – Hát. Köszi.

– Nincs mit. Na menjünk, Veronika – ragadta meg a csapattársa karját Dóri, és a két lány megfordulva már indult volna, amikor utánuk szóltam.

– Várjatok!

– Mi az?

– Nem maradtok? Drónozni? – ajánlottam fel, mire az arany lányok összenéztek, majd megvetően néztek rám.

– Biztos, hogy nem. Miért maradnánk?

– Mert szeretnétek – feleltem.

– Honnan veszed ezt a baromságot? – húzta ki magát Veronika.

– Onnan, hogy a tiszta cuccomat visszavittétek a faházunkba, ahol otthagyhattátok volna a neszesszeremet is… De ti azt inkább elhoztátok ide.

Mert szeretnétek drónozni, csak nem tudtátok, hogy mondjátok el. És… Végül is látjátok? Nem is kell, csak maradjatok, ha van kedvetek – közöltem velük, mire a két lány idegesen állva előttem végiggondolta a hallottakat, és amikor rájöttek, hogy ebbe nem tudnak belekötni, még mérgesebbek lettek.

– Marha okosnak hiszed magad, ugye? – kérdezte Veronika, és úgy láttam, kissé rángatózik a jobb szeme.

– Nem panaszkodom – vigyorogtam rá, mire a két lány indulatosan a drónozók felé indult.

– Na jó, adjatok nekem egy távirányítót! – ordított a társaság felé Dóri, ahol Ádám a sötétzöldektől szó nélkül felé nyújtotta azt, ami nála volt. – Kösz – kapta ki a kezéből, és mérgesen irányítani kezdte a drónt. Onnan tudtuk, hogy melyik szerkezet van az arany csapattagoknál, hogy mindig az a drón viselkedett a legidegbetegebb módon a levegőben.

A két arany csapattag tehát beállt drónozni, én pedig visszaültem Bernadett mellé.

– A seggfejeket miért hívtad? – kérdezte a tornacipője melletti fűszálakat tépkedve.

– Nem tudom – vontam meg a vállam. – Elférnek itt ők is, nem?

– Végül is. El – biccentett, aztán felém fordulva gyanúsan méregetni kezdett.

– Miért kedveled őket, Hanna? Komolyan, te vagy az egyetlen, aki megtűri őket, mi ennek az oka? Felszínesek, nagyképűek, totál rossz arcok, az ember a háta közepére nem kíván ilyeneket, te mégis haverkodsz velük. Miért?

– Nem tudom – tűrtem a fülem mögé egy hajtincset, aztán megigazítottam a karkötőmet a csuklómon. – Talán… Talán mert a régi önmagamat látom bennük.

És szeretném hinni… Nem – ráztam meg a fejem. – Hinnem kell, hogy mindenkinek van remény, mindenki lehet jobb ember, sőt valahol belül mindenki jobb annál, mint amit mutat. Ők is jobbak. Én is jobb voltam – mondtam szomorúan.

– Hanna, ne viccelj már, te nem voltál ennyire gáz – rázta a fejét Bernadett.

– Igazán? Tényleg így gondolod? Vagy csak nem akarsz rá emlékezni? –

kérdeztem, mire Bernadett fújtatva átgondolta a hallottakat, és visszaemlékezett például a kilencedikes énemre.

A viselkedésem a közös tesiórák előtt az öltözőben, a folyosón vonulásom, a beképzeltségem, a „ki ha én nem” attitűdöm, a lájkkal mért mérce, az ezernyi kamu barát illúzója és a hamis, defektes világképem. Anyu betegségéig felszínes voltam, csak egy azok közül a lányok közül, akik sokkal többet képzelnek magukról, mint amik valójában. Valaki, aki addig pózerkedett meg várta a lájkokat visszaigazolásként a kitalált világában, amíg a valóság pofán nem verte annyira, hogy utána képszakadás következett. Bernadett pontosan tudta, mi voltam régen, ahogyan Lóri is. És egyiküknek sem kellett volna kiállnia mellettem, egyiküknek sem kellett volna elvállalnia velem a versenyt, simán kérhették volna Kocsist, hogy engem ne rakjon a csapatba, mert nem kedvelnek.

És őszintén, nem is volt mit kedvelni rajtam. De nem jutott eszükbe kizáratni engem, simán adtak egy második esélyt, és azt hiszem, adtak volna többet is.

Mert jó emberek, ellentétben azzal a több ezerrel, akik anno annyira szerettek a neten, de azóta sem hallottam róluk semmit. Csak a látszatéletemnek voltak követői. A valódira nem kíváncsi senki.

Bernadett tudta, mire gondolok, ezért némán átgondolta a dolgokat, bólintva nézett a két arany melegítőt viselő lányra, aztán felém fordította a fejét.

– Tényleg szar arc voltál. Bocs.

– Semmi baj. Ezt nem lehet elégszer hallanom – értettem egyet mosolyogva.

– De tudod, mi a legszebb az egészben?

– Van szép része? – kérdeztem vissza.

– Van, mindennek van – közölte egyszerűen. – Ami lettél – mutatott rám.

– Mármint?

– Te, ahogy most vagy. Amilyen vagy. És tudom, mennyire emészted magad, amiért szerinted csalódás voltál anyukád szemében. De tudnod kell, hogy most baromi büszke lenne rád – mondta őszintén a szemembe nézve, én pedig a szavai hallatán letöröltem az arcomról a könnyeimet. – Ja, és a régi Hannának nem lenne Kornélja – tette hozzá egyszerűen, én pedig értetlenül néztem rá.

– Mi?

– Ahogy mondom. Nem az a típus, aki az olyan lányokat egyáltalán számításba veszi, mint amilyen régen voltál. Úgyhogy ha nem is veszed észre, kívülállóként azért látni, hogy sokat nyertél azzal, hogy visszaváltoztál normálisra. És a legjobb, hogy most legalább minden igazi az életedben –

biztatott. – Így kell ezt – csapott a térdemre. – Azt mondjuk nem tudom, hogy ezzel a két szánnivaló szerencsétlennel mi a célod – bökött az arany csapattagok felé, akik a társaságtól kissé távolabb állva irányították a drónjukat –, de biztos megvan az okod rá, hogy ragaszkodsz hozzájuk, ezt te tudod.

– Igen – mosolyodtam el. – És azt hiszem, már megérte a fáradozás.

– Mégpedig?

– Kijöttek a mosókonyhából – feleltem egyszerűen, és a „mi nem vegyülünk senkivel, ez egy verseny, ahol mindenki az ellenségünk” arany csapat tagjaira nézve elégedetten bólintottam.

– Hát, ha ez neked jó, akkor veled örülök – jegyezte meg Bernadett furán, aztán Karesz elkiáltotta magát.

– Hé, mindenki ide, csinálunk egy fotót a drónnal, álljunk be alá, és nézzünk fel – hívta össze a társaságot a focipálya közepére.

– Várjál, tesa, akkor befeszítek – kezdett készülődni Lóri a fotóra, és szép sorban mindenki beállt a megadott helyre, ami felett a drón stabilan lebegett a levegőben. Bernadett-tel mi is felkeltünk a fűből, és odaálltunk Lóri és Zsombi közé, amikor feltűnt, hogy Dóri és Veronika kicsit odébb állnak, kimaradva a képből.

– Hát ti? Nem jöttök? – szóltam feléjük. Mindketten zavartan ácsorogtak a többiek reakcióját várva, akik összenéztek. Nagyon úgy tűnt, hogy engedélyre várnak, hogy jöhessenek.

– Felőlem – vonta meg a vállát Zsombi.

– Engem nem zavar – közölte Imi a szürkéktől.

– Én meg majd levágom őket a fotóról – mondta Karesz, mire mindenki felröhögött.

– Ne már! – szóltam rájuk a fejemet fogva.

– Most miért? – kérdezett vissza nevetve.

– Na jó, nem kell a dráma, gyertek, csajok, van hely a képen bőven – hívta

őket végül Lóri, mire Dóri és Veronika odajöttek hozzánk, és megálltak köztünk, felnézve a fölöttünk lebegő drónra, amit Isti irányított a sötétzöldektől.

– Na, háromra mindenki felnézve mondja, hogy „Iskolák Versenye”, kivéve az arany lányokat, ők mondják, hogy „Mi vagyunk a tavalyi nyertesek!” – utasított minket, majd számolt háromig, de végül semmi sem lett a bemondott szövegből, mert annyira nevetett mindenki, hogy képtelenség volt másra koncentrálni.

Amikor elkészült a kép, Kareszék leeresztették a drónt, és a többit is visszahívtuk, mert több narancssárga ruhát viselő szervező is megérkezett a focipályához.

– Na, ez ennyi volt, búcsúzzunk a drónoktól – biggyesztette le az ajkát Zsombi, és fájdalmát átérezték a sötétzöldek, akik szintén nehezen váltak meg a szerkezettől. Az órámra pillantva láttam, hogy este nyolc van, így a szervezők másodpercre pontosan érkeztek visszavenni tőlünk a drónokat.

– Köszönjük – adtam át a sajátomat is, aztán feltűnt, hogy néhány narancssárga ruhás cipel valamit a focipályára. – Mi lesz ez?

– Menjetek vacsorázni – utasított, miközben én a nyakamat nyújtogatva néztem, ahogyan a kapu előtt felállítanak valamit. – Most! Induljatok az étkezőbe – szólt rám újra.

– Ez mi? Feladat lesz? Most lesz valami feladat? – kérdezgette Zsombi is izgatottan, amikor észrevette, hogy valami készül. A szürke, sötétzöld, piros és a fél arany csapat is érdeklődve nézte a történéseket.

– Na jó, aki tíz másodperc múlva még a focipályán vagy annak a környékén van, a csapatával együtt kiesett a versenyből! – üvöltötte el magát az egyik szervező, mire több se kellett nekünk, egymás kezét megfogva kezdtünk rohanni, nehogy tíz másodpercen túl még lássanak minket. Nem hittük igazán, hogy valóban kizárnának minket egy ilyen dolog miatt, de ezen a versenyen semmit nem lehetett biztosan tudni.

Az étkező épületének sarkánál megállva néztünk vissza először, megpróbálva kilesni, mi készül a focipályán, de azon túl, hogy valamit szereltek, semmire sem jutottunk.

Amikor beléptünk az étkezőbe. A sárga csapat tagjai, akik az asztaluknál ülve vacsoráztak, meglepetten néztek fel a hangos érkezésünkre, és megdöbbenve konstatálták, mennyire összevegyültünk.

– Mindjárt dobok mindenkinek üzit, hogy honnan tölthetitek le a drónozás képeit és videóit – közölte Karesz, amikor az asztalukhoz sétált.

– Mi a franc? – húzta össze a szemöldökét Máté, és értetlenül kapkodta a fejét a különböző színű melegítőt viselő csapatok között. – Mégis mikor lettetek ennyire jóban így mindannyian? – fonta össze maga előtt a karját, és hátradőlt a székén. A meglepettsége főleg annak szólt, hogy velünk érkezett vissza az arany

csapat fele is.

– Hogy mikor bandáztunk össze? Lássuk csak. Ja, megvan. Amikor megalakítottuk a „Kivel cseszett már ki Máté” klubot. Többen beléptek, mint gondoltuk volna – vigyorgott rá Lóri.

– Nagyon vicces vagy – morgott dühösen Máté. – A végén úgyis csak egy nyerhet. És azok mi leszünk – közölte.

– Mondta eddig itt mindenki – reagált Peti a sötétzöldek asztalától.

– Ne haragudj, de a „mondta eddig itt mindenki” kifejezés nyelvtanilag olyannyira helytelen, hogy nem hagyhatom szó nélkül – ciccegett a fejét rázva Marci, a sárga csapat nyelvtanos tagja.

– Köszönjük, megint sokat tettél hozzá a játékhoz – intett neki Imi a szürkéktől, a beszólására pedig Máté felpattant a székéről, ami hátradőlve éles csattanással zuhant a földre.

– Mi a problémád velünk? – méregette dühödten a szürkéket.

– Például hogy kiejtettétek a türkiz csapatot, totálisan igazságtalanul – felelte Imi, és a kijelentésére a szürkék vadul bólogattak, a sárgák azonban csak összeröhögtek.

– Ember, ez egy verseny – tárta szét a karját Máté.

– Amit lehetne tisztán is játszani – szólt oda Bernadett.

– Lehetne. De minek? – kérdezte Máté elégedett vigyorral az arcán, aztán Róbert érkezésére gyorsan felállította a felborított székét, és visszaült az asztalához.

– Fúúú, nekem mindegy, de valaki ejtse ki a sárgákat – sóhajtott Zsombi. – És én még a barátomnak hittem. Kígyót melengettem a keblemen – dünnyögte.

– Zsombika, te mit eszel? – pillantott Lóri a tányérjára, mire Zsombi odafordította felé a tányérját.

– Dínó alakú nuggetset – mutatott fel egy panírozott csirkefalatkát. Valóban dínó formája volt. A kérdő pillantásainkra Zsombi magyarázkodni kezdett. –

Oké, már van egy kis honvágyam, meg eléggé hiányoznak a szüleim, és amikor láttam a tálalónál, hogy van ilyen nuggets, eszembe jutott, hogy anyu mindig ilyet csinál nekem, és… – vonogatta a vállát szomorúan. – És már megbeszéltük, hogy amikor hazaérek, akkor majd ezzel vár.

– Semmi gond, megértjük – szorította meg a karját Bernadett, és kedvesen Zsombira pillantott. – Nekünk is hiányoznak már a szeretteink – nyugtatta, nehogy a kilencedikes kínosan érezze magát, amiért bevallotta a gyengeségét.

Zsombi hálásan Bernadettre mosolygott, aki hozzátette: – Egyébként én is leadtam már a menüt otthonra, hogy mit kérek, amikor hazaérek.

– És mi az? – érdeklődött Zsombi, megkönnyebbülve attól, hogy nem lett kinevetve, vagy esetleg csúfolva.

– Milánói – vágta rá Bernadett egyből. – Ahogy anyu csinálja – tette hozzá, jelezve, hogy ebben az esetben ne egy sima milánóit képzeljünk el, hanem valami különlegeset. – Szinte már hagyomány nálunk, hogy edzőtáborok után, amikor hazaérek, akkor ezt esszük – tette hozzá magyarázatképpen.

– Ez tök jó, nálunk a dínós nuggets ilyen – vigyorgott Zsombi.

– Na jó, mutassatok már nekem egyet, nem ettem még ilyet – nyúlt át Lóri Zsombi tányérjához, és felkapott egy csirkenuggetset, majd tüzetesen szemügyre vette. – Beszarok, ez tényleg dínó alakú – jegyezte meg, aztán leharapta a fejét.

Mosolyogva hallgattam a többieket, aztán a felismeréstől, miszerint nem tudok hozzászólni, óriási gombóc keletkezett a torkomban, és fojtogatón megakadt ott. Hogy ne lássák rajtam, elnézést kérve felálltam, és a pulthoz lépve fogtam egy üres tányért, megnéztem a választékot, közben pedig a gondolataim szüntelenül kavarogtak a fejemben, és rántottak magukkal a mélybe.

Talán ez a legnehezebb része. A szembesülés azokkal az apró, hétköznapi dolgokkal, amik csak akkor tűnnek fel, amikor már nincsenek többé. Milyen csekélység, milyen kis semmiség, miközben annyira egyértelmű. Akit hazavár az anyukája, annak a kedvencét főzi. Csupán erről beszélgettek a többiek, erről az abszolút egyértelmű élethelyzetről, mert ez ilyen, ennek ez a rendje, engem pedig a keserves valóság teljesen a földhöz vágott, mert hiába tudom, mit főzne nekem anyu, azt is tudom, hogy nem fogja elkészíteni, mert nem vár otthon.

Nincs otthon. Azóta, hogy elment, ez az első olyan alkalom, amikor majd hazaérek valahonnan, és nem vár ott rám a kedvencemmel, mint ahogy a többieket. Mert ez most nem olyan, mint amikor matektáborban voltam, vagy a sulival mentünk kirándulni, és nem is olyan, mint amikor a nagyival utaztam el.

Olyankor hazaérve anyu várt, főzött nekem valamit, azt, amit a legjobban szeretek, mert tudta, egy szülő mindig tudja, hogy a gyereke mindenhonnan éhesen érkezik haza, és amíg ettem, sietősen falva, mintha csak éheztem volna az elmúlt napokban, addig hadarva meséltem, hogy mi volt, ezt láttuk, az milyen volt, fú, vele nem jöttem ki jól, ő ezt mondta, ez milyen már, hihetetlen, nem? És itt vannak a fotók, ezt nézd, lapozgasd nyugodtan, de ne gyorsan, várj, ehhez elmesélem, hogy itt mi volt, a következő kép, na azt nem fogod elhinni… Egy halom élmény, amit megérkezve elhadartam, anyu pedig csak nézte, ahogyan úgy eszem, mint akit konkrétan éheztettek, és megnézte türelmesen az összes fotót, és meghallgatta, hogy mit mesélek, úgy hallgatta, mintha tényleg érdekes lenne, pedig nem volt az, dehogy volt az, baromság volt az egész, mégis a hazaérkezéshez hozzátartozik, hogy elmesélünk mindent anyunak. Most pedig nem mesélem majd el neki, nem tudom ezt mind elmondani, semmit sem tudok elmondani, és nem érzem majd a frissen készült étel illatát belépve a lakásba, és nem kiabál ki anyu a konyhából, hogy hagyjam a cuccomat az ajtó mellett, mert

biztos mindenem koszos, és majd ő elintézi. Nem tudok leülni az asztalhoz, mert nem teszi elém a tányért, és ül le a másik székre, állát támasztva a kezével, és ezúttal majd nem hallgat végig. Ezek azok a dolgok, amik fel sem tűntek, amikor anyu még velünk volt, ez csak úgy természetes, ez mindenkinek az. És mennyi ilyen van. Tulajdonképpen minden ilyen. Az, hogy anyu beteg lett és nem gyógyult meg, az életemben nem egy periódus vagy szakasz, esetleg egy állapot.

Ez mindent megváltoztatott, ami után már soha, de soha többé nem lesz olyan, mint volt. Semmi nem lesz olyan. És nem csak arról van szó, hogy nem vár otthon az IOV végén, vagy nem jön elém, amikor majd bekanyarodik a busz, hiába tapasztom a homlokom az üvegre, hogy meglássam, nem fog a Szirtes előtt állni apu mellett. Ez csak egy szituáció, egy pillanat egy napból, amikor szembesülök azzal, hogy anyu nincs többé. A nap többi részében pedig szembesülök tovább. Egész nap csak szembesülök, minden átkozott percben, mert az életem minden szituációjában kongatni kezd egy kis harang a fejemben, megpróbálva a tudatomba sulykolni, hogy vége, elment, nincs többé.

Szembesülök a közértben állva, azt a hülye kocsit tolva, hogy anyu nincs egy másik sorban, nem bukkan fel a végén, mutatva a két kezében valamit, amiből választanom kell. Nem húzunk együtt ágyneműt a megszokott, évek alatt tökéletesített rutinunkkal, hogy te fogod azt a két csücskét, én pedig ezt a kettőt, és hopp, már meg is vagyunk. Ha leszakadt a gombom, nem mondja, hogy visszavarrja, tegyem csak az asztalra, én pedig tudom, hogy nem fogja elfelejteni, hanem előszedi a fiókból azt a varrósdobozt, amit a nagyitól kapott, azt, amiben az a sok fura színű cérna van, és reggelre, mire suliba indulok, tutira vissza van varrva a gombom, ez nem is kérdés, mert anyu megcsinálja. Nem takarítunk együtt a lakásban többé ketten, én elsőként a saját szobámat, anyu pedig minden mást, aztán majd kimegyek, hogy segítsek neki, ő pedig kiabál, hogy ott már felmosott, ne járkáljam össze, de nem hallom, mert be van dugva a fülem, mert a saját zenémet akarom hallgatni, nem azt, amit ő hallgat, mert az persze rossz, az enyém meg jó, aztán úgyis mindegy, mert a porszívótól egyikünk sem hall semmit. És nem látom többé azt, amit minden tavasszal, hogy gondosan kiteríti a nejlont, és átülteti rajta a vásárolt virágokat a saját cserepeibe, azokba, amiket szeret, és kirakja az ablakba a muskátlikat, mert nézzem meg, milyen szép, én meg unottan közlöm, hogy úgyis elpusztul, minden évben ez történik, mert a lakásunk fekvése olyan, hogy az ablakba kirakott növények nem érzik jól magukat, de anyu azt mondja, nem baj, hátha idén megmarad, én pedig sóhajtva bólintok, és leülök mellé a konyhakőre, és segítek az átültetésben, ő

pedig biztosan szól, hogy felfázom, üljek rá egy párnára vagy valamire. És most nyár van, és nincs virág az ablakban, pedig ilyenkorra már el is szoktak száradni, most viszont esélye sem volt annak a szerencsétlen muskátlinak nálunk, mert

nem vettünk, hiszen anyu már nem élt tavasszal, én pedig nem tudtam bőgés nélkül ránézni egyetlen cserepes növényre sem. Sőt talán semmire.

Átlagos hétköznapok átlagos hétköznapi dolgokkal, csupa észrevétlen apróság, amik mégis az egész életet teszik ki. Hetek, hónapok, évszakok, elteltek, csak úgy, az első nyár anyu nélkül, aztán az első ősz, az első tél, majd a tavasz, és most megint a nyár. Egy éve halt meg, egy éve nyár elején, nem sokkal az IOV kezdése előtt volt az évforduló, én pedig szüntelenül csak arra tudok gondolni, hogy mennyi mindent nem élt meg. És ez csak egyre több lesz.

Egy éve nem láttam, és ő egy éve nem látott. Fogalmam sincs, milyen lenne most, más, vagy talán ugyanolyan? Nem tudom. Egy év nem sok, de egy év mégis rengeteg. És az én életem hiába megy tovább, egy részem ott maradt, ott, egy évvel ezelőtt, az utolsó napokban és pillanatokban, amikor a kórházi ágya mellett ültem, akkor már szinte éjjel-nappal, várva a csodát, mert mást már nem várhattam, és ott ültem, anyu pedig a táskámra nézett, és szólt, hogy leszakadt róla a gomb, én pedig kábán bólintottam, mire anyu erőtlenül elmosolyodott, és azt mondta, hogy majd a nagyi visszavarrja, én pedig némán rázkódva kezdtem zokogni, mert tudtam, hogy meg fog halni. És ő is tudta.

– Bocs, de… szedhetek? – kérdezte hirtelen egy hang, mire feleszméltem a bambulásból, és időutaztam egy évet, anyu kórházi szobájából egyenesen az IOV-on találtam magam, és kifejezéstelen arccal, üveges tekintettel bámultam a tőlem kérdező, szürke melegítőt viselő Nórira. Ott voltam, az étkező tálalójánál, ki tudja, mióta. Pillanatok teltek csak el, esetleg percek? Nem tudtam megmondani. Kábán hátrafordultam a saját asztalunk irányába, ahol Lóri még mindig Zsombi dínó alakú nuggetsét elemezte, mire tudatosult bennem, hogy a világ számára észrevétlenül blokkoltam le, majd Nórira meredtem.

– Persze, bocs – léptem hátra, odaengedve az ételekhez, majd hosszasan kifújva a levegőt megvártam, hogy szedjen magának, aztán a tányéromat fogva én is választottam vacsorát a kínálatból.

Krumplipürével, párolt lila káposztával és egy töltött csirkecombbal ültem vissza az asztalunkhoz, és kiszáradt torokkal kezdtem enni, megküzdve minden falattal, hogy valahogy lemenjen, miközben a többiek az étkezőben ácsorgó szervezőkről beszéltek.

– Nincs náluk boríték – tűnődött el Bernadett.

– Akkor mi lesz a holnapi feladattal? – gondolkodott Zsombi.

– Passz – ingatta a fejét Lóri.

Hogy eltereljem a gondolataimat, én is a szervezőket kezdtem el figyelni, mert bármit megadtam volna egy feladatért, vagy legalábbis a következő feladatra utaló rejtvényért, hogy lekössem egy kicsit magam, de úgy tűnt, semmi ilyesmit nem kapunk ma este.

Az étkező viszonylag csendes volt a vacsora alatt, a kések és villák csörgésén kívül csupán az egy-egy fülhallgatóból hangosan szóló zenét lehetett hallani.

Mindenki netezett a telefonján, lájkolt, kommentelt, vagy éppen videót nézett evés közben, majd amikor elsőként a világosbarnák felálltak az asztaluktól, hogy kimenjenek az étkezőből, Róbert rájuk szólt.

– Maradjatok, üljetek vissza a helyetekre – közölte, ekkor pedig mindenkinek megállt a villája a levegőben.

– Akkor feladat lesz – suttogta Bernadett, és gyorsan elköszönt üzenetben Danitól, akivel egész vacsora alatt beszélt.

A világosbarnák megilletődve visszaültek az asztalukhoz, a többi csapat pedig villámgyorsan befejezte az evést, és összeugrott gyomorral várta, hogy mi következik ezután. A szervezők, amikor látták, hogy már senki sem eszik, bementek a konyhára, mi pedig feszülten vártuk, hogy visszajöjjenek.

– Mi történik? – suttogta Zsombi.

– Nem tudom – ráztam meg a fejem, aztán Róbert ismét megjelent, nyomában a szervezőkkel, akik cipekedve a hat asztalhoz léptek, és villámgyorsan kiosztottak minden versenyzőnek egy… Egy nagy csomagot.

Azonnal bontogatni kezdtük, és kíváncsian pakoltunk ki az asztalra. Minden csomag tartalmazott egy hálózsákot, egy pokrócot, egy zacskó már kipattogtatott kukoricát, egy csomag gumicukrot és egy félliteres ice teát.

– Mi a…? – forgatta a kezében Bernadett a kapott dolgokat.

– Istenem – rémült meg Zsombi. – Mire kell a hálózsák? Miért adták ezt nekünk? Úristen, ugye nem kell kimennünk az erdőbe? Ugye nem kell ott aludnunk?

– Zsombi, nyugi – próbáltam csitítani. – Nem kaptunk hozzá borítékot –

jegyeztem meg.

– Nem érdekel, én nem megyek bátorságpróbára, kizárt dolog, én nem vagyok bátor, Pokémon-rajongó vagyok és dínó alakú nuggetset eszem, az ilyenek, mint én, azonnal meghalnak odakint – hisztizett.

– Zsombi, fejezd be, és ne gyerekeskedj – szólt rá élesen Bernadett.

A körülöttünk lévő asztaloknál a többi csapat is a csomag tartalmát ellenőrizve diskurált arról, hogy vajon mire küldenek minket ezzel a felszereléssel, amikor is Róbert kettőt tapsolva kért egy kis figyelmet.

– Kérek minden versenyzőt, hogy fáradjon át a focipályához. Most! – szólt körbe.

– Tudtam! Tudtam, hogy feladat miatt építenek valamit a focipályánál! –

csettintett Karesz.

– Mit? Mit láttatok? – kérdezte automatikusan Máté.

– Semmit – felelte egyszerre az egész sötétzöld csapat. Máté bosszúsan

összehúzott szemmel meredt rájuk.

– Akkor tartsátok meg magatoknak, gyökerek – szólt mérgesen.

– Ez hülye – forgatta a szemét Isti. – Tényleg nem láttuk, hogy mi az, elküldtek onnan, hogy ne tudjuk megnézni – tárta szét a karját.

– Aha, jó, persze – bólogatott Máté úgy, mint aki nem hiszi, és sértődötten az ölébe vette a cuccait, hogy az elsők között legyen, aki a focipályához siet.

Egyedül az arany csapat előzte meg, ők már az ajtóban állva várakoztak, hogy mehessenek.

A többi csapat kissé lázongva vette tudomásul, hogy a feladatra utaló leírást tartalmazó boríték nélkül, teljesen vakon tapogatózva küldenek minket ki a sötétbe egy hálózsákkal és néhány műanyag kajával, ezt pedig közölték is Róberttel, aki egy ideig hallgatta a panaszáradatot a szürke, világosbarna és sötétzöld csapat tagjaitól, na meg tőlünk is méltatlankodott Zsombi, aztán a főszervező megelégelte a háborgást, és széttárta a karját.

– Ki mondta, hogy feladatra mentek? – kérdezte, mire mindenki elcsendesedett, és az ajtóban álló arany és sárga csapat is érdeklődve fordult vissza.

– Mi? – kérdezték a sötétzöldek. – Nem kell kimennünk az erdőbe aludni?

– Miért kéne? Ezt ki mondta nektek? – vigyorgott Róbert.

– Azért, mert… – gondolkodott el Karesz. – Mert kaptunk hálózsákot, pokrócot meg kaját, gondoltuk, mehetünk ki a vadonba valami paráztatós feladatra, ahol egész éjjel ijesztgetnek minket…

– Hát, ha nagyon szeretnéd, akkor te csinálhatod ezt, de mi, az IOV szervezői inkább arra gondoltunk, hogy levetítünk nektek egy filmet a focipályán –

mosolyodott el, mire mindenki tátott szájjal meredt rá, várva, hogy kiderüljön, viccel.

– Ez komoly? – kérdezte Hajni a világosbarnáktól. – Filmet fogunk nézni?

– Igen – bólintott Róbert. – Kivéve, ha néhányan mégis inkább az erdőbe mennétek aludni – nevette el magát. – De a viccet félretéve, igen, valóban filmnézéshez kaptátok a kellékeket, a focipályán felállítottunk egy vásznat, és minden készen áll a kezdésre.

– Akkor… Akkor ez nem feladat? – csodálkozott Zsombi, még mindig kissé bizalmatlanul állva a szervező előtt.

– Nem. Ez szórakozás. Az is kell néha, nem? – kérdezte Róbert, és ekkor mindenki felfogta, hogy végre, ennyi nap után kaptunk egy nem kieséses esti programot, úgyhogy a székek egy pillanat alatt csikorogva tolódtak hátra, egy-egy fel is borult, de senki nem állította fel őket, mert a csapatok tagjai ész nélkül kezdtek rohanni a kijárat felé, hogy minél előbb a focipályához érjenek, és megbizonyosodhassanak arról, hogy valóban szabadtéri mozizásunk lesz.

A többiek már mind felálltak, amikor én a telefonomat felemelve megnyitottam az üzenetet, és megírtam Kornélnak, hogy mi történik, majd pár másodpercet vártam, hátha elolvassa, de az üzenet csak kézbesítettnek volt jelölve. Mosolyogva megráztam a fejem, tudva, hogy bármennyire is tagadja majd, elaludt, és visszacsúsztatva a telefonomat a zsebembe, a rám váró többiekhez siettem, és együtt elindultunk a focipályához.

9.

A tizenkettedik nap reggelén a szervezők senkit nem keltettek fel, az esti filmezést követően hagyták, hogy a versenyzők kialudják magukat, így mindenki akkor ébredt, amikor akart, nem volt fix időpont, amikor meg kellett jelennünk, merthogy feladatról semmi hírt nem kaptunk. Ez pedig kissé aggasztó volt.

Bernadettnél korábban keltem, főként, mert a reggeli horkolása valamiért sokkal hangosabb volt, mint az éjszakai, talán a napkelte hatására, vagy esetleg a természet ébredésére reagált egyre hangosabb, trombitaszerű hangot hallatva, és ahogy ásítva felültem az ágyamban, Kornél pulcsijának hosszú ujjával megtörölve az arcomat, a vízilabdás lány ágyára néztem. Hanyatt fekve hevert, nyitott szájjal, és olyan hangosan horkolt, hogy beleremegett a kis faházunk.

Komótosan kiballagtam az apró fürdőszobába, és fogmosás közben a tegnap estén gondolkodtam, ami anélkül, hogy számítottam volna rá, életem egyik legkedvesebb emlékévé vált. A vacsora végén a szervezők nem blöfföltek, és a focipályához érve megláttuk, hogy valóban felállítottak egy szabadtéri vásznat az egyik kapu elé. Ahogy megérkeztünk, bárhol választhattunk helyet, így a csapatok négyesével lepakoltak a fűbe, gondosan kirámolták a hálózsákokat és pokrócokat, majd a csillagos égbolt alatt kényelmesen elhelyezkedve várták, hogy a szervezők elindítsák a filmet.

Soha nem volt még ilyenben részem, a mozizás is ritkaságszámba ment nálam, mert nem vagyunk túlságosan oda a filmekért, szabadtéri vetítésen pedig még soha nem vettem részt, mégis, a bükki táborban ülve a hálózsákomon, a besötétedett égbolt ragyogó csillagai alatt a popcornt és gumicukrot csörögve kibontó versenytársaim mellett úgy éreztem, ez olyan élmény, amire mindig emlékezni fogok.

A csapatok a filmvetítésnél tartották a négyes formációt, ezúttal nem vegyültek egymással, hanem külön pakolták le a hálózsákokat és pokrócokat a vászon előtt, majd a kellemes nyári estén tippelgetni kezdték, mit látunk majd.

Úgy tűnt, a verseny ezen szakaszában már mindenki kellően kiéhezett bármilyen feladaton kívüli programra, és a meglepetés mozizást nagyjából az összes csapat a világ legnagyobb ajándékának élte meg.

– Remélem, valami horror lesz! – közölte Imi, a szürkék focistája, miközben a

szájába szórt egy maréknyi popcornt.

– Viccelsz, ugye? – nézett rá Zsombi rémülten, és nyakig felhúzta a hálózsákja cipzárját, amitől úgy nézett ki, mint egy nagyra nőtt kukac. – Anyám kikészül, ha az erdőben horrort nézetnek velem – tette hozzá magyarázatképpen, hogy ne legyen kínos az, hogy fél.

– Miért fogod mindig anyádra a dolgokat? Tudjuk, hogy te készülsz ki mindentől – vihogta Karesz, azonnal átlátva Zsombin.

– Mintha te nem paráznál – vágott vissza Zsombi.

– Dehogynem. Mégsem kenem anyámra – röhögött fel. – Sem a tiédre – tette hozzá, erre mindenki felnevetett.

– Tutira nem horrort kapunk – szólt oda Hajni a világosbarnáktól. – Én azt mondom, a szervezők vannak olyan viccesek, hogy az Éhezők viadalá t adják le nekünk – tippelt, az ötletére pedig még nagyobb röhögés rázta meg a focipályát.

– Az jó. Csípem azt a filmet – bólintott Lóri. – Peeta nagy kedvencem.

– Nem hinném, hogy Éhezők viadalá t nézetnének velünk egy versenyen. Az túl morbid lenne – gondolkodott Bernadett.

– Vagy csak nem akarják, hogy ötletet merítsünk belőle – vigyorgott Isti, és a sárgák felé fordulva integetett Máténak.

– Nagyon vicces, majdnem elröhögtem magam – biccentett Máté. – De csak majdnem.

– Hagyd, ne provokáld – suttogta Zsombi a sötétzöldeknek.

Ezután tovább folytak a tippelések, de az már igazából nem is arról szólt, hogy ki mit vár, hanem hogy kinek mi a kedvence. Észrevettem, hogy Lóri minden említett filmre tudott reagálni, úgy tűnt, mindent látott, ami elhangzott, ezért felé fordultam.

– Sokat jársz moziba? – kérdeztem.

– Ja, állandóan. Van egy spanom, a teremből ismerem, ő valami filmes forgalmazónál főmufti, és mindig ad jegyet a premier előtti vetítésekre –

mesélte. – Nem rémlik? Egy csomószor meséltem a suliban, hogy milyen celebparti volt a premier után, ott jöttem össze egyszer azzal a csajjal, aki koktélokat szolgált fel. Az nagy sztori volt, csak aztán dobott – biggyesztette le a száját, aztán látva, hogy mennyire ködös nekem minden, amit mond, megrázta a fejét. – Nem para, biztos nem figyeltél, volt más gondod, mint az én hülyeségeimet hallgatni – legyintett, én pedig kínosan feszengve néztem rá, lelkiismeret-furdalástól gyötrődve, amiért szó szerint semmit nem tudtam Lóriról, miközben az osztálytársam.

– Sajnálom – suttogtam. – Sajnálom, hogy nem figyeltem.

– Nem baj, ne viccelj már – mosolygott kedvesen, amitől még rosszabbul éreztem magam.

– És… Miért dobott? A koktélos lány? – érdeklődtem.

– Hát… Ez vicces, mert a főmufti haverom miatt. Jobban imponált a csajnak, tudod, több a lé, meg minden – csóválta a fejét.

– Őszintén sajnálom – mondtam furán, megpróbálva értelmezni Lóri történetét.

– Túl vagyok rajta. Néhány napig tré volt, de aztán nem szomorkodtam tovább, kigyúrtam magamból a bánatot. Amúgy nem sokkal később szétmentek, dobta a csaj a haveromat is, mert ezt figyeld, beszarsz, talált egy, a haveromnál is vastagabb tagot – mesélte, aztán látva, hogy ezt nem értem, hozzátette: –

Vastagabb. Vágod, pénzesebb…

– Ó, oké – bólintottam. – És akkor jóban maradtatok?

– Kivel? – kérdezte.

– A filmforgalmazós barátoddal, így, hogy mindkettőtöket dobott a koktélos lány – gondolkodtam, igyekezve, nehogy pontatlanul idézzek.

– Aha. Persze. Spanok maradtunk. És még mindig kapok jegyeket a filmekre –

vigyorgott. – Nézd, ő a főmufti haverom – mutatta meg a telefonján a képgalériájában. A közös képen Lóri és az ember, akinek nem tudom a nevét, de valószínűleg hallgat a „főmufti” megszólításra, vigyorogva állnak az edzőteremben.

– Klassz – biccentettem.

– Ja – bólintott, aztán eszébe jutott valami. – Hé, mivel mindig kapok jegyet, kérek majd úgy, hogy ha kell nektek, akkor elmehetünk együtt. Eljönnétek? –

csillant fel a szeme.

– Persze, Bernadett-tel már egyébként is beszéltünk erről – feleltem.

– Jó, szóljatok bármikor, elintézem. A verseny után majd lépjünk el ide-oda.

Mit szóltok? – kérdezte Lóri.

– Én benne vagyok. A Dani jöhet? – kérdezte Bernadett azonnal.

– Persze, hogy jöhet – bólogatott Lóri. – Meg hívjuk Kornélt is. Zsombika, te is jössz, ugye?

– Ha hívtok, akkor persze – motyogta megilletődve.

– Hát hogy a viharba ne hívnánk! – hajolt oda Lóri, és kedvesen megütögette Zsombi fejét.

– Jó, de ezt nekem fel kell dolgoznom – magyarázta Zsombi. – Az, hogy elhívtatok magatokkal, pont eggyel több, mint az eddigi összes invitálásom –

közölte, erre pedig mind felnevettünk.

– Hé! Lóri. Haver – hajolt hozzánk Karesz, aki a hálózsákjában nyakig becipzározva szinte felborult. – Jól hallottam? – kérdezte bizalmasan. – Premier előtti mozijegyekről volt szó?

– Igen! Én is úgy hallottam – bólintott Peti, szintén odahajolva. – Lóri tud

szerezni. Egy muflontól kapja.

– Főmufti, te hülye – röhögött fel Bernadett.

– Mindegy.

– Igaz ez? – kérdezte Karesz.

– Ja, van az a spanom – bólogatott Lóri. – Mi kéne?

– Ember – nézett rá Karesz elhűlve. – Ha majd a Star Wars ra tudsz premier előttit, én bármit megteszek!

– Persze, nem gáz, szóljatok előtte, és megoldjuk – vonta meg a vállát Lóri.

– Komolyan?

– Aha.

– Haver, bármit megadok, ha ezt elintézed – közölte Karesz, és az egész sötétzöld csapat lélegzet-visszafojtva várta a reakciót.

– Miért kérnék bármit? Spanok vagytok, szóljatok, aztán segítek, ha tudok –

felelte egyszerűen, és óvatos mosollyal figyelve Lórit őszintén sajnáltam, hogy eddig nem ismertem meg a suliban jobban. Nála önzetlenebb és egyenesebb emberrel még nem igazán találkoztam. Nem csoda, hogy ennyien kedvelik.

– Lóri – szipogta Karesz elérzékenyülten. – Szeretnénk, ha tudnád, hogy imádunk – mondta, és valamennyien elröhögtük magunkat.

Vigyorogva néztem a piros és sötétzöld csapat tagjaira, majd a hálózsákomon törökülésben ülve a hátamra terítettem a pokrócot, és kibontottam a popcornt, miközben rég érzett, szinte elfeledett boldogság kerített hatalmába, amiért teljesen természetesen tervezgettük a verseny utáni életünket. Furcsán jó érzés volt, ahogyan az erdei környezetben, egy versenyen összezárva fel sem merült az, hogy nem tartjuk a kapcsolatot a vége után, sőt záporoztak a meghívások ilyen-olyan rendezvényre, szülinapra, közös mozi, menjünk bowlingozni, vízilabdameccsre drukkolni Bernadettnek… A sötétzöldek megadták a Twitch-csatornájuk nevét, hogy nézzük őket a jövő héten, mert 24 órás legóépítést terveznek közvetíteni, mire Zsombi azonnal mondta, hogy ez őt mennyire érdekli, erre a sötétzöld srácok rögtön bevették maguk közé, hogy építsen velük, Zsombi pedig mondta, hogy azért ez nem olyan egyszerű, tekintve, hogy a sötétzöldek messze laknak Pesttől, azonban Karesz rögtön rávágta, hogy Zsombi menjen le hozzájuk, és majd ott alszik egyiküknél, nem gond.

Hallgatva a még csak előttünk álló nyári szünet terveit, zavartan mosolyogtam, aztán hatalmába kerített a már jól ismert rossz érzés, és azonnal elkomorodott az arcom, ahogyan a karkötőmet megtekerve a csuklómon eszembe jutott, hogy az én életem valójában nem ilyen. Vagyis… Lehetne ilyen?

De ami a legfontosabb: megérdemlem, hogy ilyen legyen? Mit szólsz ehhez, anyu? Ugye nem érzed úgy, hogy elfelejtelek, csak azért, mert néhány programra elhívtak? Ugye nem baj, hogy ennek örültem? Ugye nem haragszol?

A könnyeimet nyelve az ég felé pislogtam, aztán kizökkenve a gondolataimból a vászon irányába kaptam a fejem, mert többen tapsolni kezdtek.

– Kezdődik! Valami kezdődik! – kiabálta Isti, amikor megjelentek az első

képkockák, és gumicukrot tömve a szájába feszülten figyelt. – Ó, jee! Marvel-film! Ez egy Marvel-film!!! – üvöltözött lelkesen.

– Kuss már, mindenki felismeri a Marvelt – szólt rá kissé távolabbról Dóri az arany csapatból.

– Ti biztos a tavalyi versenyről – vágta rá Karesz, a beszólását pedig hangos nevetés kísérte.

– Elnézést – intett a szürke melegítős Nóri a szervezők felé, akik mögöttünk, a focipálya szélén elhelyezkedve figyeltek ránk. – Bocsánat – integetett. – Én DC-rajongó vagyok, nem nézhetnénk azt? – kérdezte, mire minden irányból popcorn zúdult rá, a versenyzők többsége fütyülve megdobálta kukoricával, mire Nóri röhögve behúzta a nyakát, és természetesen nézte tovább a filmet.

– Bosszúállók! Ez a Bosszúállók. Imádom, láttam vagy ötvenszer! Kívülről tudom az egészet – kiáltozott Isti teljesen túlpörögve.

– Ha esetleg elhallgatsz, akkor más is hallani fogja – szólt rá Veronika unottan.

Összességében őrületesen jó hangulatban telt a filmnézés, a több mint két óra egy pillanat alatt eltelt, rengeteg nevetéssel, masszív popcorndobálással, amikor valaki spoilerezett, és folyamatos csitítgatással, mivel Isti nehezen bírta ki, hogy ne narrálja végig az egészet. A mozizás végén hosszasan megtapsolta mindenki a filmet, vagyis inkább azt, hogy a szervezők levetítették nekünk, és kissé átfázva kászálódtunk ki a hálózsákjainkból, majd mindenki a saját faházába indult.

Borzasztóan sajnáltam, hogy Kornélék ezen a programon már nem vehettek részt, és néha teljesen feleslegesen néztem körbe, abban bízva, hogy ott vannak, de természetesen ez nem történt meg. Hiányzott a versenyről, hiányzott a táborból, és hiányzott az életemből is. De nem gondolkodhattam ezen sokáig, mert a tizenkettedik nap reggelén, a fürdőszobatükör előtt állva, a sarokban rengő pókhálókat figyelve tudtam, hogy a nagy elterelés és a hallgatás a szervezők részéről csak egyet jelenthet. Hirtelen fogunk feladatot kapni. Addig pedig játszanak az idegeinkkel. Ahogyan már megszoktuk.

Amikor végeztem a fürdőszobában, visszamentem a horkoló Bernadetthez, és óvatosan keltegetni kezdtem. A szemét kinyitva riadtan nézett rám.

– Feladat? – kérdezte elsőként, és kezdtem úgy érezni, hogy valamennyiünknek az agyára ment már az IOV.

– Nem, csak mindjárt fél tíz. Lekéssük a reggelit, ha nem sietünk – mondtam.

– Ó, oké, jövök – ült fel, megdörzsölve az arcát. – Horkoltam? – kérdezte, résnyire húzva a szemét.

– Á, nem – legyintettem, és gondoltam, inkább nem vallom be, hogy négy orrszarvú is benézett hozzánk az éjjel, mert felismerték, hogy Bernadett az ő

nyelvükön beszél.

Várva, hogy elkészüljön, az ágyam előtt ácsorogtam, és összehajtottam Kornél pulcsiját, majd gondosan a párnám alá dugtam.

– Hanna! – kiáltott ki Bernadett a fürdőszobából.

– Igen?

– Elfogyott a fogkrémem, vehetek a tiédből?

– Persze – válaszoltam. – Nekem a samponom fog elfogyni.

– Használhatod az enyémet.

– Rendben, köszönöm – bólintottam, és ezt így megbeszéltük. A versenyre indulva mindenki bízott abban, hogy a végéig marad a csapatával, de amikor ténylegesen az utolsó napokra került a sor, akkor derült ki a bent maradt versenyzők számára, hogy miből hoztak feleslegesen sokat, és miből túl keveset.

A travel size méretek miatt fogyóban volt a fogkrém, a tusfürdő, a sampon, mert ezek a miniméretezésű cuccok egyszerűen nem voltak elegendők két hétre, a fiúk állandóan zsepiért járkáltak hozzánk, mert azt ők egyáltalán nem hoztak.

Titanilla kisegített minket minden ragtapasszal, ami csak volt nála, de ez sem volt elég, Zsombi elkapart szúnyogcsípéseire mindent elhasználtunk. A táborban tartózkodó lányok már elveszítették szinte az összes hajgumijukat és hullámcsatjukat, ezért akinél volt egy-egy darab, azt féltett kincsként őrizte. Az erdőben túrázástól és erőnléti feladatoktól lyukadtak a sportcipők, az egyenmelegítők csak nyomokban emlékeztettek az induláskor élénk színekben pompázó darabokra, mostanra foszlottak, bolyhosak és kopottak lettek. Lassan bármit megadtunk volna a saját ágyunkért, az otthoni fürdőszobánkért, esetleg egy kád forró fürdőért a zuhany helyett. Arról nem is beszélve, hogy mennyire vágyott mindenki egy farmerre, szoknyára, vagy bármilyen ruhára, ami nem egy átkozott melegítő. De a végén voltunk, senki nem akart idő előtt kiesni, tudtuk, hogy már csak két nap van hátra az idei IOV végéig, és ezt már kibírjuk, akár fél lábon is. Feltéve, ha nem esünk ki egy feladat során.

Reggelinél Zsombi és Lóri az asztaluknál ültek, amikor megérkeztünk Bernadett-tel, úgy tűnt, a fiúk már végeztek, de megvártak minket, nem hagytak ott. Gyorsan ráhalmoztuk a tányérunkra, amit találtunk, mert közeledett a tíz óra, így a konyhások már elkezdték behordani az ételeket, de azért még bőven tudtunk szedni a svédasztalról. Kibontottam egy joghurtot, és a térerőt kihasználva megnéztem a telefonom értesítéseit. Kornél írt, hogy reméli, jól telt a mozizás, és délig edzésen van, utána tudunk beszélni, mire úgy gondoltam, hogy akkor ráérek majd válaszolni, így reggelizés közben a fiúkat hallgattam, akik az igazgató legújabb élőjéről meséltek, amiről a jelek szerint lemaradtunk

Bernadett-tel.

– Ez halálosan komoly – sóhajtotta Zsombi. – Rajzversenyt hirdetett Kocsis az Instáján.

– Mit kell lerajzolni? – érdeklődtem, beleszórva a gabonapelyhet és az aszalt gyümölcsöket a joghurtomba, majd a kiskanalammal összekevertem.

– Minket – mondta Zsombi fájdalmas arckifejezéssel.

– Mi? – kérdeztem nevetve, aztán amikor láttam, hogy nem viccel, elkerekedett a szemem.

– Ahogy mondom. Minket kell lerajzolni egy fénykép alapján, aztán feltölteni az Instára, jelölni rajta Kocsist, a rajztanárunk meg kiválasztja a legjobbat, aminek a beküldője nyer…

– Istenem, nem akarom hallani, hogy mit – dünnyögte Bernadett.

– A legjobb rajzot feltöltő nyer egy fényképes bögrét. Dedikálva – mondta végül.

– Kitalálom… Mi leszünk a fénykép a bögrén – húztam el a számat.

– Pontosan – röhögött Zsombi.

– Mégis ki rajzolna le minket? Ennyire nem lehet unatkozni – hámozott meg egy banánt Bernadett, és a gyümölcsbe harapva a felé tartott telefonra meredt.

– Már hárman is neveztek – mutatta Lóri az Instáján.

– Jé, tényleg – bámult Bernadett meglepetten. – Az például milyen jól sikerült.

– Igen, nagyon ügyes – biccentett Zsombi is.

– Mutasd – kértem el Lóri telefonját, és a kezembe véve a rólunk készült, meglepően élethű rajzot tanulmányoztam, megpróbálva felfogni, hogy egyáltalán miért rajzol le minket valaki, amikor is Lóri telefonja üzenetet jelzett.

Nem akartam megnézni, természetesen azonnal visszaadtam, de mivel éppen az én kezemben volt, nekem jelent meg a szalagértesítés.

– Öhm, Lóri. Üzenet – nyomtam a kezébe azonnal a telefont.

– Köszi – biccentett, aztán leolvasva a feladót, fürkészve nézett rám. – Láttad?

– Ühüm – kanalaztam bele a joghurtomba. – Bocsi – húztam el a számat.

– Semmi gond. Egy dögös csaj, akivel kavarok egy ideje – mesélte. – Képet küldött. Akarjátok látni?

– Kösz, én láttam – forgattam a szemem.

– Én kihagyom – intett Bernadett.

– Muti – hajolt oda Zsombi, de Lóri elkapta a telefonját.

– Hány éves is vagy, Zsombika? – szívatta, mire a kilencedikes azonnal elvörösödött. – Csak hülyülök, ne dőlj be, tessék, itt van – adta oda neki a telefonját röhögve.

Zsombi a fotóra pillantott, majd tátva maradt a szája.

– Hú, de izmos nő – állapította meg döbbenten.

– Fitneszbajnok – biccentett Lóri elismerően. – Nem semmi. Visszaküldök neki egy képet. Segít valaki választani?

– Attól függ – húzta össze a szemét Bernadett. – Ruhás képekről beszélünk, ugye?

– Beszélhetünk olyanról is – vigyorgott Lóri. – Na, itt vannak a teremben készült gyúrós szelfijeim. Válasszunk egyet, ami szerintetek imponáló –

lapozgatta a galériáját Lóri, és úgy tűnt, kollektív programot csinál abból, hogy képet küldjön egy lánynak.

Amíg Zsombi és Bernadett Lórinak segítettek, én megnéztem a további értesítéseimet, és örömmel láttam, hogy Csenge írt nekem. Az üzenetét elolvasva, amiben arról írt, hogy borzasztóan hiányzik neki a verseny meg mi is, gyorsan válaszoltam, aztán hirtelen a kijelzőmön megjelent a nagyi videóhívása.

– Szia, nagyi – intettem.

– Hű, de gyorsan felvetted – hajolt közelebb csodálkozva a kijelzőhöz.

– Csak mert amúgy is a kezemben volt a telefonom – feleltem. – Éppen reggelizünk.

– Jó étvágyat – mondta.

– Köszönöm.

– Szóval reggelizel és telefonozol közben – biccentett elismerően. – Végre.

Mint bármilyen más idegesítő tizenéves. Büszke vagyok rád – vigyorgott. –

Apropó. Mi van a kajakosoddal?

– Kornéllal? – kérdeztem.

– Miért, van több kajakosod is? – kérdezett vissza gyanakodva, mire felnevettem.

– Nem, dehogy. De miért, mi van vele?

– Hát épp ez az. Semmi. Semmi nincs vele – fakadt ki.

– Nagyi, Kornél edzésen van, de… miért kérdezgetsz róla?

– Miért, miért? – forgatta a szemét. – Mert ő kiesett, hazament, te a Bükkben vagy még, nem tudni rólatok semmit, sehol egy poszt, egy story… Nincs semmi az oldalán.

– Ó, te jó ég – sütöttem le a szemem, amikor rájöttem, hogy a nagyi hiányolja a közös híreket rólunk. Vagy bármilyen híreket. – Nagyi, kérlek, hagyd Kornél profilját, nem posztol sokat, ha megnézed, a verseny előtt sem tette napi szinten

– tartottam vissza a nevetésem.

– Hát de… – kezdett volna érvelni, de viszonylag hamar megakadt. – Mi az, hogy nem posztol sokat? Miért nem? Hazaért már, állandó térerő és korlátlan mobilnet áll rendelkezésére. Hol vannak a storyk? Hol vannak az új képek?

– Sehol? – kérdeztem mosolyogva.

– Hát én ezt nem értem. Minek követem akkor? – háborgott.

– Jó kérdés, ne tedd – ráztam a fejem röhögve, de a nagyi elengedte a füle mellett a tanácsomat.

– El kell, hogy mondjam, unalmas tagot választottál magadnak – sóhajtotta.

– Köszönöm, ezt átadom neki, örülni fog.

– Ne szemtelenkedj, tudod, hogy értem.

– Nagyi, tényleg sajnálom, hogy Kornél nem posztol annyit, amennyit vársz tőle – közöltem furán. – De… Van ilyen. Én sem posztolok.

– Tudom. Ki is követlek hamarosan.

– Mi? – nevettem fel hangosan. – Azt nem teheted.

– Miért nem?

– Mert az unokád vagyok – kerekedett el a szemem.

– Nem kizáró ok – mondta vigyorogva.

– Hát jó – sóhajtottam egy nagyot, mire a nagyi arca megenyhült.

– Tudod, hogy nem követlek ki – szólt szomorúan. – Csak úgy örülnék neki, ha többet látnálak.

– Akármikor láthatsz – néztem rá a kamerán keresztül értetlenül.

– Ha többet látnálak élni – egészítette ki a mondandóját, én pedig rögtön megértettem, hogy ezt mire érti.

– Ha ez be is következik, talán, majd egyszer… Azt nem a neten teszem majd.

Ezúttal inkább megélem – tűnődtem el a telefonom felett a többiekre pillantva, akik mind a saját készüléküket nyomkodták, és úgy tettek, mintha nem figyelnének, de természetesen minden szavamat hallották.

– Szép gondolat – bólintott a nagyi. – És nagyon okos.

– Köszönöm.

– De azért… – tette hozzá. – Gondolhatnál szegény nagyanyádra is, akinek összesen annyi szórakozása maradt az életben, hogy várja a friss képeket az Instagramon és a Facebookon – dramatizálta túl a helyzetet.

– Nem! Nem, ezt nem! Nem zsarolhatsz ki belőlem semmit! – nevettem el magam.

– De úgy szeretek lájkolni! – közölte.

– Akkor lájkold az ismerőseidet – tanácsoltam.

– Az ismerőseimet? Az én koromban? Vagy halottak, vagy készülnek meghalni – magyarázta, mire az egész asztalunk felröhögött. Hiába csináltak úgy, mintha nem figyelnének, Bernadett, Lóri és Zsombi a telefonjukba merülve rázkódó vállal nevettek a hallottakon.

– A többiek üdvözölnek – mondtam a nagyinak, és körbefordítottam a telefonomat, hogy a Szirtes csapata köszönhessen, mire mind a hárman vidáman integettek neki.

A következő pillanatban viszont az ajtó felé kaptam a kamerát, ahogyan

hirtelen odafordultam, mert az étkezőbe belépve az összes szervező egyszerre érkezett meg, és felszólítottak mindenkit.

– Gyerünk, minden csapat álljon fel, és menjen ki! – kiáltotta Róbert.

– Jézusmária! – kiáltotta nagyi a telefonba, aki véletlenül szemtanúja volt a következő feladat előtti pillanatoknak. Gyorsan magam felé fordítottam a telefont. – Hanna, mi a jóisten történik ott? Biztos, hogy egy iskolai táborban vagy?

– Nagyi! Pszt! Halkabban – csitítottam visszatartott nevetéssel, és suttogva folytattam. – Semmi baj, feladatra kell mennünk.

– Hát én azt értem, de muszáj ezt egy kivégzőosztaggal megüzenni? –

kerekedett el a szeme. – Te jó ég, még én is megijedtem.

– Nem, nem, nincs semmi baj, ez ilyen, ettől izgalmas – nyugtattam megállás nélkül, miközben szapora pulzussal, kissé remegve tudatosult bennem, hogy most jött el a következő megmérettetés ideje. Pont most, és egy percet sem kaptunk időnyerés gyanánt. Mennünk kellett. A többi csapat már kiment az ajtón, csak ránk vártak a szervezők. Merthogy én még telefonáltam. – Nagyi, kérlek, üzenj apunak, hogy feladaton vagyunk, mert ma még nem is beszéltünk, és ha megtennéd, hogy esetleg Kornélra is ráírsz…

– Ezer örömmel – vigyorodott el.

– Oké, de csak annyit írj neki, hogy váratlanul feladatot kaptunk, és lehet, hogy elhúzódik. Mással ne inzultáld, kérlek.

– Én? Dehogy. Azonnal hívom – vigyorgott.

– Ne hívd, üzenj… Még edzésen van – próbálkoztam, de tudtam, teljesen felesleges, a nagyi videóhívást fog indítani, és délig próbálkozik majd. Hát, ezek után csak remélhetem, hogy a feladat végén még lesz az életemben egy Kornél.

– Gyerünk, gyerünk, piros csapat, ketyeg az óra! – kiáltott ránk Róbert. –

Telefonokat lerakni, indulás! – pillantott rám és Zsombira, mert mi ketten még telefonoztunk. Zsombi éppen Kocsisnak üzente meg, hogy váratlanul feladatra kell mennünk.

– Nagyi, mennem kell – kezdtem sietősen elköszönni, miközben felkászálódtam az asztaltól.

– Igen, igen, hallottam, hogy az egyik halálosztó szólított benneteket – rázta meg a fejét nemtetszően.

– Később hívlak, szeretlek – nyomtam ki a videóhívást. – Itt vagyok, elnézést, mehetünk – néztem a többiekre, és éreztem, hogy összeugrott a gyomrom.

– Semmi gond. Imádom a nagyidat – nevetett Bernadett.

– Igen, ő… Ő olyan, akit csak imádni lehet – mosolyodtam el halványan, és az ajtó felé siettem. – Egyébként tudunk valamit? Bármit?

– Se boríték, se kiválasztott versenyző a csapatokból, semmi – idegeskedett

Zsombi.

– Óriási – léptem ki a napsütésbe, letoltam az orromra a napszemüveget, majd a sötét lencséken át néztem az étkező előtt ácsorgó csapatokat. Senki nem tudott semmit.

10.

A kapuhoz érve Titanilla tanárnő a többi csapat mellett várakozott, akik már mind ott ácsorogtak, indulásra készen. Mi érkeztünk utolsóként, így másra nem is volt idő, csak köszöntünk a tanárnőnek, szóltunk neki, hogy az étkezőben az asztalunkon hagytuk a telefonjainkat, és már nyílt is a kapu, Róbert vezetésével pedig elindultak a csapatok.

– Csak ügyesen, meg minden ilyesmi – intett utánunk Titanilla, ahogy elhaladtunk mellette, majd mikor kiléptünk a főkapun a délelőtti napsütésbe, visszanéztem a vállam felett.

A tanárnő már ott sem volt, valószínű, hogy letudva a kötelező köröket ment is medencézni, kihasználva a kihalt élménytábor adta lehetőséget, én pedig izgatottan néztem vissza a kapun át a fapadokra és -asztalokra, oda, ahová első

nap megérkeztünk, és a csapatok színek szerint rendeződve várták, hogy kik érkeznek még a versenyre. Most pedig az utolsó hat csapat lépett ki a kapun, amit becsuktak utánunk, és tudtam, hogy a feladatról visszaérve már csak öten leszünk. Az erdei úton sétálva kissé sietősebbre vettem, felzárkóztam a többiekhez, és velük lépést tartva gyalogoltam. Ezúttal azonban nem az erdőbe mentünk, hanem egyenesen az IOV táborához közeli parkolóhoz, ahol hat kisbusz várta a csapatokat.

– Akkor ezek szerint messzire megyünk – jegyezte meg Bernadett, és a saját kisbuszunkhoz lépve, aminek szélvédőjét piros jelzéssel látták el, köszönt a jármű mellett ácsorgó sofőrnek, majd bemászott hátra.

Mind a hárman követtük, elhelyezkedtünk az üléseken, ezután pedig a sofőr is beszállt a buszba, és hátrapillantott ránk.

– Megvagytok? – nézett végig rajtunk egyenként.

– Meg, bátya, megvagyunk – válaszolta Lóri.

A sofőr a megjegyzésre értetlenül ráncolta a homlokát, aztán úgy döntött, elengedi a füle mellett, mert talán már megbolondultunk itt az erdőben vagy ilyesmi, aztán matatott az első ülésen, és vigyorogva hátraadott nekünk négy piros színű kártyát.

– Tessék, ez a tiétek – közölte, mire Bernadett kissé rémülten átvette, a sofőr pedig elindult a megadott címre, amit csak ő tudott. Nem kérdeztünk semmit,

mert felesleges lett volna, tudtuk, hogy nem válaszolhat. Ő csak elszállít minket A pontból B-be, ennyi a szerepe. A többi rajtunk áll.

– Mi az? – kérdezte Zsombi, amikor Bernadett egymás után átlapozgatta a kezében a kártyákat, egymás mögé rakva a már megnézett darabokat.

– Nem tudom értelmezni – rázta a fejét.

– Mutasd – vettem át ezúttal én, és szemügyre vettem a négy, üdvözlőkártya méretű piros kis kartonlapot. Semmi szöveg, írás vagy instrukció nem állt rajtuk, a négy kártyán csupán egy-egy emoji szerepelt középen. – Pingpongütő, nagyító, puzzle-darab, palack – soroltam, egymás után megnézve a kártyákat. – Ennyi, semmi más.

– Mit jelenthet ez? Nem vágom – adta fel Lóri azonnal a gondolkodást.

– Nem tudom, de mire odaérünk, jó lenne kitalálni, mert ez lesz a feladat –

fújtatott Zsombi izgatottan, és ezúttal ő ellenőrizte a kártyákat, tüzetesen átvizsgálva, hátha elkerülte valami a figyelmünket. De nem kerülte el, a feladatról összesen ennyit tudtunk. Négy különböző emoji. Semmi más.

A többiek folyamatosan erről diskuráltak, próbálták megfejteni a jelentését, én pedig őket hallgatva kinéztem az ablakon, és az út mellett elmosódó fákat bámultam, azt, ahogyan a nyári délelőttön folyamatosan lefelé haladva elhagyjuk a sűrű erdőt, és kiérünk egy főútra, ahol már más járműveket is megpillantottam.

Vissza a civilizációba. De vajon hová visznek minket? És mit jelenthet ez a négy emoji?

– Rakjuk sorba, talán az a megoldás – koncentrált Bernadett a kártyákat nézegetve. – Mi van akkor – vakarta meg a homlokát –, ha ez valamilyen sorrend? Nézzétek – gondolkodott. – Először talán pingpongoznunk kell.

Négyen vagyunk, az simán lehet vegyesváltó.

– De… – rázta meg a fejét Zsombi. – De egy csapat vagyunk, nem játszhatunk egymás ellen ketten-ketten.

– Ez igaz – mondta Bernadett letörten, amiért az ötletével nem mentünk sokra.

– Viszont – folytatta Zsombi kedvesen. – Attól még lehet jó a logika. Nézzük meg, hogy mi van, ha ez egy sorrend. Akkor pingpongozunk, rendben. És utána?

Mit csinálunk a nagyítóval?

– Keresünk valamit! – oldotta meg Lóri azonnal.

– Nem vagy semmi, Sherlock – nevetett fel Bernadett.

– Most mér? Nagyítóval valamit keresünk, nem?

– De – biccentett Zsombi. – Akkor pingpongozás után valamit keresünk.

Tegyük fel, hogy megtaláltuk, utána mi lehet? Itt egy puzzle-darab emoji. Mit csinálunk vele? Kirakunk valamit?

– Gondolom – tűnődött el Bernadett. – De mit?

– Nem tudom – sóhajtotta a kilencedikes gondterhelten.

– Talán valóban egy puzzle-t kell kiraknunk. Ötszáz, ezer vagy kétezer darabosat – rágta a szája szélét.

– És mégis meddig tart ez a verseny? Két évig? – hőkölt vissza Lóri, jelezve, hogy nem kifejezetten megy neki a kirakós.

– Én gyors vagyok benne. Rengeteget puzzle-özöm, versenyen is indultam már – felelte büszkén.

– Ilyen van? Ez egy létező dolog? Puzzle-verseny? – ámult Lóri.

– Persze. Második lettem a 3D puzzle kategóriában – húzta ki magát Zsombi elégedett vigyorral, Lóri pedig csodálkozva nézett rá.

– Haver, ez egyszerre lenyűgöző, és nagyon szomorú is – mondta, mi pedig valamennyien felnevettünk. Még Zsombi is, aki belátta, hogy Lórinak tökéletesen igaza van.

– Jó, akkor pingpongoztunk, megkerestünk valamit, ki is raktuk a puzzle-t, és utána? – kérdezte Bernadett, folyamatosan tornáztatva az agyát. – Utána mi ez a palack? – mutatta fel az utolsó kártyát.

– Talán iszunk egy üccsit – tippelt Lóri.

– Nem hinném, hogy ezt jelenti – mosolygott Zsombi.

– Kár – vonta meg a vállát Lóri, és átvette Bernadett-től a kártyákat. – Én ezt nem értem – fújtatott. – Mégis ki használ ilyen emojikat? – kérdezte, nem feltétlenül a lényeget megragadva.

– Mi? – kérdezte Bernadett összezavarodva.

– Hát nézd meg, én ezeket még sosem küldtem. Minek van ennyiféle?

– Lóri, nem hiszem, hogy most fontos az, amiről beszélsz – köhintette Zsombi.

– Jó, csak eszembe jutott, hogy még soha nem küldtem ezekből egyet sem –

gondolkodott. – Amit mindig küldök, az a szív, nagyröhögés, sírva röhögés, szívszemű smiley, nyálat csorgató smiley, ezt általában csajok képei alá kommentelem, aztán használom még az edzős ikonokat, abból jó sokat, súlyzó, kar, láb… Mi van még? – töprengett, teljesen elterelve a témát, aztán a zsebéhez nyúlt, automatikusan keresve a telefonját, majd eszébe jutott, hogy nincs nála, a táborban kellett hagynunk. – A francba – jegyezte meg bosszúsan. – Na mindegy, szerintem mást nem is használok nagyon.

– Örülök, hogy ezt tudattad velünk – dünnyögte Bernadett, újra a kis kártyákat nézve, miközben a kisbuszunk gyors tempóban haladt az úton. Az ablakon kinézve megakadt a szemem egy táblán, ami azt jelölte, hogy Miskolc felé tartunk. Újra. Merthogy ott már jártunk a verseny alatt.

– Hanna! – szólított meg Zsombi, mire elkaptam a tekintetem az üvegen túli napsütötte tájról, és a többiek felé fordultam. – Valami tipp? Ötlet? Őszintén szólva ránk férne – suttogta eléggé kétségbeesetten, mire a fejemet rázva

megdörzsöltem az arcomat.

– Folyamatosan gondolkodom – ismertem be, a többiek pedig lélegzetvisszafojtva várták, hátha jutottam is valamire. – Én nem hiszem, hogy az lesz, amit Bernadett mondott – ismertem be.

– Miért?

– Mert… – vettem át a kis kártyákat. – Mert csapatfeladat előtt nem szoktunk ilyeneket kapni – mutattam fel a piros lapokat. – Tudjátok, eddig mindig akkor kaptunk borítékot rejtvénnyel vagy útmutatással, amikor valakiket küldenünk kellett egy-egy adott feladatra. Csapatversenynél nem.

– Ez igaz, tényleg – ismerte el Zsombi csettintve.

– Jogos – ismerte be Bernadett is.

– De ha nem csapatfeladatot kapunk, mégis négyen ülünk a buszban, és segítséget is kaptunk a kártyákkal, de itt vagyunk mind, akkor… – próbálta Lóri összerakni fejben, de megakadt.

– Akkor egyéni feladatra megyünk, de mind a négyen, egyszerre – segítettem ki, mire Bernadett, Lóri és Zsombi is fájdalmasan felnyögött. – És ugyanúgy, mint az egyéni feladatoknál eddig, ki kell választanunk, kit mire küldünk. Ezek alapján – mutattam fel a kártyákat.

– Ó, hogy az a… – temette az arcát a tenyerébe Bernadett, amikor megértette, hogy a logikám alapján, amennyiben helyes a feltevésem, pontosan mi is vár ránk.

– Basszus – fintorgott Zsombi. – Igazad van, ez négy kártya, négy feladatot jelölnek rajta az emojik, négyen vagyunk, mindenki megy egyre. Csapatként megyünk oda, de egyéni lesz a feladat.

– Hát… Szerintem igen. Vagyis én erre jutottam – ismertem be halkan.

– És ezzel meg is fejtetted az egészet. Nagyon tudsz, Hanna, tényleg penge vagy észből – hajolt oda Lóri, és megpaskolta a vállamat.

– Azért ez messze van attól, hogy megfejtettem – ellenkeztem azonnal, mielőtt még piedesztálra emelnének a többiek. – Csak egy logikai síkon haladva eljutottam ide, de a megoldás ezeken van – mutattam a kártyát. – És még semmit nem haladtam velük – ismertem be.

– Akkor haladjunk együtt – mosolygott rám Zsombi kedvesen, emlékeztetve arra, hogy csapat vagyunk, nincs egyéni teher, és ne is vegyük magunkra a többiek helyett. Ez igen nagy újdonság volt nekem, mert az életem eddigi összes versenye és megmérettetése szólóban történt, ahol minden rajtam állt vagy bukott, éppen ezért volt nehéz megszoknom, vagy inkább felfognom, hogy csapatként nemcsak a dicsőségen osztozunk, hanem a felelősségen és a terheken is. Ez teljesen új volt számomra, és addig, amíg a sikereknél egyértelmű volt, hogy az a négyünk érdeme, az oda vezető utat valamiért egyedül akartam

végigcsinálni. Zsombi pedig pontosan tudta, mit érzek, mert ő is mindig egyénileg ért el eredményeket. Kettőnkön kívül azonban más ebbe nem látott bele, Bernadett született csapatjátékos a vízilabdázás miatt, Lóri pedig az elmesélése alapján mindig kollektíven gyúr másokkal. Zsombi tudta, mi játszódik le bennem, és rávezetett arra, hogyan osszam meg a terhet, amit önként akartam egyedül cipelni, pedig együtt kellett vinnünk. Csapatként. Közösen.

– A meló nagy részét megcsináltad, rájöttél, hogy mi lesz, most dobjuk össze tudásban, amink van – tanácsolta Zsombi, mire egy köszönömöt suttogva bólintottam, aztán összehúzott szemöldökkel nézte meg újra a kártyákat. – Azért a Szirtes csapatán csak nem fog ki négy emoji. Mert Kocsis öngyilkos lesz, ha ezen esünk ki – mondta bujkáló mosollyal, mi pedig mind elnevettük magunkat, és összedugva a fejünket újra és újra átnéztük a kapott lapokat a kisbusz hátuljában utazva.

A legnagyobb problémánk az emojik értelmezésében egyértelműen az volt, hogy nem volt nálunk telefon, tehát semminek sem tudtunk utánanézni. Bárhogy is gondolkodtunk, nem jutottunk előbbre annál, mint amennyit láttunk a kártyákon. Mégpedig, hogy a négy emoji négy feladatra utal. Ez volt az alapanyagunk, és ebből kellett főznünk. Más nem állt a rendelkezésünkre.

– Jó, tegyük fel, hogy ezek itt azt jelentik, amit jelentenek egyébként is –

tűrtem a hajam a fülem mögé, és újra szemügyre vettem a kártyákat.

– Akkor valaki mégis kap egy üccsit – vigyorgott Lóri szórakozottan.

– Hagyd már abba, veszek neked egyet, csak legyünk túl ezen az egészen –

szólt rá Bernadett fáradtan.

– Pingpongütő, puzzle-darab, nagyító és palack – sorolta fel Zsombi újra, sokadszorra. – Mit akartok jelenteni? Micsodát? – kérdezte tulajdonképpen az emojiktól, belefúrva a homlokát a kártyalapokba.

– Aggódnunk kellene Zsombikáért? – érdeklődött Lóri.

– Még nem – legyintettem. – Oké, figyeljetek – kértem szót, mire a többiek mind felém fordultak. Még Zsombi is felemelte a fejét a kártyákból. –

Maradjunk annál, hogy bármennyire is szeretnénk előre tudni, nem fogunk rájönni arra, hogy pontosan mit takarnak a feladatok, mit kell csinálni, vagy konkrétan mi vár ránk – magyaráztam.

– De akkor mi lesz? – kérdezte Lóri izgatottan.

– Válasszunk a legjobb tudásunk szerint – közöltem egyszerűen. – Nézzétek –

emeltem fel a pingpongütő emojit ábrázoló kártyát. – Mi van ezen?

– Egy ütő – felelte Bernadett.

– Pontosan. És bármi is a feladat, valószínűsíthető, hogy a pingponggal vagy valamilyen sporttal kapcsolatos – hadartam. – Tehát kizárt, hogy erre én menjek

– mondtam ki egyszerűen. – És Zsombi, te se válaszd – tanácsoltam.

– Ááá, értem már – bólogatott a kilencedikes, megértve a gondolatmenetemet.

– Ez jó, ez működhet – biccentett. – Tehát a pingpongos cuccot viszi Lóri vagy Bernadett. Mert fizikai feladatban, sportban vagy akár ügyességiben is jók.

– Így van – biccentettem.

– Oké, értem, ez tényleg jó lesz így – bólogatott Bernadett. – Viszem a pingpongütő emojit – hajolt felém, én pedig odaadtam neki a kártyát.

– Ez így rendben lesz? – kérdeztem Bernadett-től.

– Gondolom – vonogatta a vállát. – A négy kártya közül ez áll hozzám a legközelebb – felelte.

– Szerintem is – értettem egyet. – Maradt három – közöltem, majd kinéztem az ablakon, és észrevettem, hogy időközben beértünk Miskolcra. – Szerintem nincs sok időnk, siessünk. Gyerünk, mi ez? – pillantottam a következő kártyára.

– Puzzle-darab.

– Az jó lesz nekem – jelentkezett önként Zsombi. – Ha ki kell rakni valamit, én kirakom – húzta ki magát eltökélten.

– Rendben, tessék – adtam át neki a kártyát. – Kettő maradt. Lóri, palack vagy nagyító? – mutattam felé.

– Nem tudom, mit jelentenek – ingatta a fejét. – Válassz te, Hanna, komolyan, passz, nem tudom – nézett a szemembe könyörgőn. Visszatartott lélegzettel meredtem rá, és megállás nélkül kattogott az agyam, miközben Zsombi az ablakhoz nyomta az orrát, mert a busz lassítva bekanyarodott valahová, aztán megállt.

– Hé, srácok, ahhoz a sulihoz jöttünk, ahol már voltunk egyszer – jelentette ki, Bernadett pedig szintén az ablakhoz hajolt, hogy kinézzen, miközben mi Lórival rettegve néztünk egymás szemébe. Ő azért, mert nem tudta, mi legyen, én pedig azért, mert nekem kellett döntenem. Istenem! A két kártyát magam előtt tartva kapkodtam a tekintetem felváltva az emojik között. Nagyító vagy palack. Palack vagy nagyító. A francba az egésszel.

– Tiéd a palack, viszem a nagyítót – mondtam ki hirtelen, Lóri pedig egyetértően bólintott, és átvette a saját kártyáját.

A következő pillanatban kívülről kinyílt a busz ajtaja, Róbert pedig mosolyogva fogadott minket a telefonjával a kezében.

– Kiszállás, piros csapat – üdvözölt minket. – És mindenkitől szeretnék kérni egy választott emojit – tette hozzá, miközben kikászálódtunk. Sóhajtva nyugtáztam magamban, hogy jó volt a megérzésem azzal kapcsolatban, hogy siessünk, mert az érkezésünk pillanatában felírták a döntésünket. Amit a jelek szerint nem módosíthattunk.

– Palack – mondta be Lóri, Róbert pedig felírta a telefonjába. – Lehet tudni, mit jelent? – érdeklődött, tudva, hogy teljesen reménytelen, de azért

megpróbálta.

– Nem – hangzott a határozott válasz a főszervezőtől, aki továbbfordulva rám nézett.

– Nagyító – szóltam halkan, Róbert pedig már kereste is Zsombit a tekintetével, aztán végül Bernadett-tel zárta a kört. Felírta mind a négyünk választott ábráját.

– Ezen már nem változtathattok – szólt szigorúan. – Menjetek be az épületbe, ott a szervezők elnavigálnak titeket – közölte, amikor végzett velünk, és a parkolóba behajtó kisbusz irányába nézve intett a sofőrnek. – Nagyszerű, a sárgák is megérkeztek – sietett eléjük, mi pedig mind a négyen az iskola bejárata felé indultunk, de mielőtt beléptünk volna, valamennyien visszafordultunk.

A ragyogó napsütésben megérkező kisbuszból a sárga csapat tagjai szálltak ki egyesével, Róbert pedig feltette nekik is a kérdést, amire Mátéék teljesen ledöbbentek, és egymásra bámultak. Ekkor Róbert újra rájuk szólt, hogy mindannyian válasszanak egy-egy emojit a kapott kártyák közül. Ekkor a csapatukba tartozó egyik lány kapkodva elkezdte átnézegetni a kártyákat, amit Máté kitépett a kezéből, és idegbeteg módon forgatta az ujjai közt.

– Hát, úgy látszik, Mátéék nem jöttek rá, hogy négy egyénire jöttünk –

tűnődött el Lóri.

– Nagyon úgy néz ki – értettem egyet.

– Jól ismerem Mátét – dünnyögte Zsombi. – Egyedül semmire sem megy. Az, hogy még itt van, csak a beépülési képességének és a kétszínűségének köszönhető – nézte őket bosszúsan.

– Csakhogy már nincs, aki segítsen nekik – jegyezte meg Bernadett.

– Akkor végre kiesnek ma – pillantott hálásan az égre Zsombi.

– Hé! – förmedt rá Bernadett szigorúan. – A mi bent maradásunk a cél, nem a másik kiesése.

– Hát de… – kezdte Zsombi, de a vízilabdás lány beléfojtotta a szót.

– Hidd el, én sem bánnám, ha a sárgák ma hazamennének, de ez majd eldől; aki a leggyengébben teljesít, ma kiesik. Ne mi legyünk azok, ezenkívül nem foglalkozunk mással. Érted?

– Igen, de…

– Nincs de. Zsombi, előttünk van egy feladat, amit meg kell oldanunk. Ha mással foglalkozol, hibázol. Nem érdekes, hogy mi van a sárgákkal, vagy mi van bárkivel. Az ötben kell lennünk, ahhoz pedig koncentrálj ide, ránk!

– Jó, jó, értem – bólogatott Zsombi, és még egy pillanatra visszanézett a parkolóban vitatkozó sárgákra. – De úgy utálom őket – sziszegte összehúzott szemmel.

– Gyűlöletből viszont nem lehet nyerni, és nincs is értelme, úgyhogy engedd

el szépen – karolt belé Bernadett, és behúzta az ajtón.

A miskolci iskolába belépve a csendes aulába érkeztünk, ahol egy versenyzőt sem láttunk, az előttünk érkező csapatok már mind eltűntek valahová. Az érkezésünkre egy narancssárga ruhát viselő szervező sietett elénk.

– Piros csapat, gyertek velem – indult el a folyosón, mi pedig visszhangzó léptekkel követtük.

Az egyik földszinti terem előtt megállt, és az ajtóra mutatott.

– Menjetek be, és várakozzatok addig, amíg szólítunk benneteket. Akinek mosdóba kell mennie, a folyosó végén találja. Ezenkívül sehová ne menjetek a teremből.

– Rendben – feleltük kórusban.

– Elnézést, mennyi ideig kell várnunk? – kérdezte Lóri, de a szervező teljesen ignorálta a kérdést, csak kinyitotta nekünk az ajtót, és betessékelt minket egy tanterembe.

Az ajtót ránk csukva ott találtuk magunkat a nyári szünet csendjében a miskolci iskola egyik tantermében. És várhattuk, hogy szólítsanak minket.

– Hé, ezt nézzétek, kaptunk egy csomó kaját – sétált Lóri a tanári asztalhoz, amin valóban elhelyeztek számunkra üdítőket, csokikat, gyümölcsöket és rágcsálnivalót.

– Klassz – vett fel Zsombi egy csomag ropit, felbontotta, és felült az egyik asztalra.

Megnéztem a választékot, felvettem egy almát, majd Zsombihoz hasonlóan én is egy asztal tetejére ültem, és beleharapva a gyümölcsbe a tábla feletti óra monoton ketyegését hallgattam. Onnantól kezdve pedig mintha megállt volna az idő. A terembe zárva (képletesen értve természetesen) egyszerűen nem akartak telni a percek, a falióra másodpercmutatója csigalassúsággal járt körbe, miközben odakintről, a nyitott ablakon át beszűrődött a nyári lárma. Buszt hallottunk, dudálást, biciklisek tekertek el az ablak alatt egymásnak kiabálva, járókelők sétáltak, és… zajlott az élet, miközben mi a teremben ültünk piros, viseltes melegítőben, arra várva, hogy mehessünk a feladatra. Az erdei élménytáborból kiszakítva, újra megszokott környezetbe érve szinte arcon csapott minket a felismerés, miszerint mindenhol máshol normálisan zajlik az élet, az IOV csak nálunk tart, és csak velünk történik. Mindenki másnál minden a megszokott.

A bezártságot Lóri viselte a legnehezebben. Egy ideig lógott az ablakban a kinti életet nézve, aztán felült egy padra, és levágott szárú melegítőnadrágjának foszladozó cérnáit tépkedte, irkáit a táblára, majd letörölte, felrajzolt valami obszcén ábrát, ezen röhögött fél percig, azt is letörölte, végül evett egy csokit, és a papírját kidobta a kukába.

– Nyugodj már le, Lóri – dünnyögte Bernadett, az első pad székén ülve, fejét az asztalon pihentetve.

– De unatkozom – nyöszörögte Lóri, aztán felkapott a tanári asztalról egy üdítőt, nagy kortyokban majdnem félig kiitta, felült az egyik asztal tetejére, és a kezében tartott palackot unottan a levegőbe hajította. Az megpördült párszor, és a másik asztalra érve állva maradt.

– Láttátok ezt? – kérdezte röhögve, mire elkerekedett szemmel néztem rá. –

Ez jó volt, mi?

– Lóri! – kiáltottam. – Lóri, ez az!!!

– Mi? – kérdezte értetlenül.

– Mi történt? – emelte fel a fejét Bernadett.

– Én nem láttam, mi volt? – forgolódott Zsombi.

– A palack! – kezdtem kapkodva. – A palackot, ahogy eldobtad!

– Igen?

– Ez lesz a feladat! Ez lesz a palackos feladatod! Ebből volt challenge is, őrült nagyot ment, mindenki ezt csinálta, a palackdobálás! Tudjátok! – magyaráztam hadarva.

– Igen, igen – bólogatott Bernadett.

– Vááágom már – értette meg Lóri is.

– És… Menni fog? – kérdezte Zsombi.

– Persze, most is megcsináltam az előbb – ment Lóri a palackért, felkapta, majd visszaült az asztalra, és lazán elhajította. Mind a hárman dermedten bámultuk a levegőben megperdülő üdítősüveget, ami a másik asztalra érkezve…

Egyáltalán nem állt meg, hanem végiggurult a felületén, és a másik oldalon lezuhant a földre.

– Ó, baszki – húzta el a száját Lóri.

– Na, hát úgyis annyira unatkoztál – sétált oda hozzá Bernadett, és megveregette a vállát. – Akkor most gyakorolj.

– Oké – adta meg magát Lóri, és dobálni kezdett, mi pedig mögötte állva figyeltük, és drukkoltunk.

11.

– Piros csapat – nyitott be a terembe Róbert. – Itt az idő – szólt ránk, nyitva hagyva az ajtót, ezzel jelezve, hogy menjünk ki.

Mind a négyen azonnal felpattantunk az asztalokról, amiken addig ültünk, és egészséges izgalommal, a fülünkben dobogó adrenalinnal léptünk ki a folyosóra.

– Mosdóba szeretne menni valaki? – nézett végig rajtunk a főszervező.

– Köszönjük, már voltunk – válaszolta Bernadett.

– Én kétszer is dobtam sárgát – jegyezte meg Lóri, a beszólására pedig felnevettünk, amitől visszhangzott a kihalt iskolai folyosó.

– Ez egy kicsit több információ volt a kelleténél – állapította meg Róbert, aztán végignézett rajtunk. – De jó kedvetek van.

– Igyekszünk – mosolygott rá Bernadett.

– Hát, az mindig jó. Kérdés, hogy mire elég – indult el a folyosón.

– Kissé partigyilkos a tag – forgatta a szemét Lóri. – Biztos jó lehet vele bulizni – suttogta, mi pedig a nevetésünket visszatartva szedtük a lábunkat Róbert után, aki az aulán áthaladva a másik földszinti folyosón sietett előre.

Ez a folyosó is teljesen kihalt volt, a felkapcsolt lámpák zizegtek a néma csendben, mi pedig saját sietős lépteink visszhangjától kísérve egészen a végéig mentünk, megállva az utolsó négy ajtó előtt. Két-két terem a folyosó két oldalán.

Mindegyik ajtóra egy emojimatricát ragasztottak.

– Sok sikert, piros csapat – nézett ránk Róbert. – Mindenki menjen be a saját ajtaján.

Elakadó lélegzettel néztünk az ajtókra. A folyosó bal oldalán az utolsó előtti ajtón a palack volt, az utolsón a puzzle. A folyosó jobb oldalán az utolsó előtti ajtóra ragasztották a pingpongütő emojit, az utolsóra pedig a nagyítót.

Mindenkinek megvolt tehát a saját ajtaja, de valahogy senki nem mert bemenni, mind a négyen megálltunk az emojinkkal jelölt terem előtt, de egyikünk sem vállalta, hogy elsőként lép be. Csak álltunk ott, a saját nyomtatott ábránkat nézve az A4-es papírlapon, amit egyetlen celluxdarabbal rögzítettek, így a folyosón fújdogáló szellő meg-meglibbentette. A karkötőmet megforgatva a csuklómon vettem egy mély lélegzetet, és oldalra fordítottam a fejem. A mellettem lévő

terem ajtaja felé néztem, ahol Bernadett ácsorgott. Ő abban a pillanatban érezve,

hogy figyelem őt, szintén felém fordult, és összetalálkozott a tekintetünk.

– A francba, essünk túl rajta – mondta, ezután határozottan lenyomta a kilincset, és benyitott.

Abban a másodpercben én is bólintottam, megragadtam a kilincset, és szaporán véve a levegőt bementem a termembe. Még hallottam a hátam mögött, amint Lóri közli Zsombival, hogy „Haver, a csajok bementek, ne szarozzunk mi se”, aztán már be is csuktam magam mögött az ajtót, és megilletődve néztem körbe. Mert a várt üres tanterem helyett az én ajtóm egy apró iskolai szertárba vezetett. Velem szemben, a helyiség másik végében egy tanári asztal mögött egy szervező ült, aki egy piros borítékot nyújtott felém, jelezve, hogy menjek érte.

Zavartan, folyamatosan kattogó gondolatokkal lépkedtem felé, miközben elhaladtam egy, a bal oldali falhoz állított túlzsúfolt, elképesztően rumlis íróasztal mellett, ami felett két polc roskadásig volt pakolva kacatokkal.

Egy pillanatra néztem csak oda, mégis azonnal tudtam, hogy valami nem stimmel. Az íróasztal, az előtte lévő szék, a falra szerelt polc és a mellette álló ruhafogas is gyanakvásra adott okot, ugyanis ez az összkép egyáltalán nem passzolt egy iskolai szertárhoz. És nem az asztallal, a két falipolccal, a székkel vagy a ruhaakasztóval volt gondom. Hanem azzal, amiket ráraktak. Csupán pár másodpercem volt felmérni a látottakat, amíg a szervezőhöz nem értem, mégis éreztem, hogy ez a kép nem stimmel. Néhány cucc talán okkal volt odapakolva, mint például a tollasütő a felső polcon, a földgömb az asztalon, vagy éppen a könyv, de minden más olyan gyanúsnak tűnt. Iránytű a papírhalmok tetején, kalap, egy ananász a felső polcon, mosogatószivacs a székre dobva, szemüvegtok az asztalon közvetlenül egy gumikacsa mellett… Ilyenek nincsenek egy iskolai szertárban. Ezek inkább… Mintha… Újra odapillantottam, és akkor megértettem, hogy mi történik. Számtalan hasonló kép tárult már elém az évek alatt, csak éppen nem élőben, hanem különböző online játékokon és letöltött applikációkon. Mert a zsúfolt polcok, a roskadásig pakolt asztal és az akasztóra és a székre szórt lomok csak elsőre tűntek rumlinak, jobban megnézve minden tökéletesen a helyén volt. Mert időközben rájöttem, hogy mit látok magam előtt. Ez nem egy szertár akart lenni. Hanem egy hidden object game, vagyis rejtett-tárgy-kereső játék élő változata. Amit jól ismertem, mert unaloműzésként elképesztően sokat játszom ilyenekkel már évek óta. Most is van a telefonomon vagy három. Rengetegszer töltöttem az időt ezekkel a játékokkal, így pontosan tudtam, hogy mindnél ugyanaz a koncepció. Egy zsúfolt szoba grafikája mindenféle lommal és látszólagos rumlival, ahol meg kell találni a felsorolt tárgyakat. Időre. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer élőben is játszani fogok hidden objecttel, vagy hogy egyáltalán ezt lehet élőben játszani. Pedig nagyon úgy tűnt, hogy lehet. Sőt nekem kell is. A felismeréstől és

a boldogságtól a torkomban dobogott a szívem, mert tudtam, ezúttal jól választottam feladatot, a nagyító emoji a rejtett tárgyak megtalálását jelentette.

Bárcsak apu itt lenne és láthatná, mennyire kreatív ez a feladat, tutira megőrülne érte. Mindegy, majd elmesélem neki. Maximálisan odáig lesz.

A tanári asztalnál ülő szervezőhöz érve átvettem a borítékot, és kinyitva kivettem belőle a levelet, ami nekem szólt.

„Kedves versenyző!

Kérlek, segíts az IOV-szervezőnek megtalálni az elhagyott dolgait ebben a titokzatos szertárban. Utoljára a rumlis részlegnél, az íróasztal környékén látta a szeretett relikviáit, talán ott érdemes körbenézni. A feladatod, hogy öt perc alatt megtaláld és odavidd neki a húsz elhagyott tárgyat.”

Itt olvasás közben megakadtam egy pillanatra, és visszanéztem a „rumlis részlegként” emlegetett asztalra. Húsz tárgy? Öt perc alatt. Ó, basszus. Gyorsan továbbolvastam a levelet.

„Minden, a listáról megtalált darab egy pontot ér. Öt perc elteltével az idő lejár, és ahány rejtett tárgyat találtál meg, annyi ponttal javítod a csapatod eredményét a »Négy Ajtó játékban«. Íme az elrejtett tárgyak listája:

Esernyő, kép egy tehénről, legyező, tollaslabda, festőecset, pillangós csat, kulcscsomó, ébresztőóra, napszemüveg, sószóró, illatgyertya, villa, kaspó, párna, fél pár kesztyű, ugrókötél, gitár, lovas notesz, képeslap Lillafüredről, sárga esőkabát.

Sok sikert kívánunk hozzá, a szervező abban a pillanatban indítja az órát, ahogyan lerakod a levelet az asztalra.

Róbert

Utóirat: A feladatban az IOV-ot vendégül látó miskolci iskola önkéntes diákjai voltak segítségünkre, ők rendezték be saját személyes tárgyaikkal a feladat helyszínét, így kérünk, hogy köszöneted és hálád jeléül különös óvatossággal bánj velük.”

Bólintva vettem tudomásul, hogy mi a feladatom, majd mélyet sóhajtva még egyszer a listára pillantottam, hogy memorizáljam a keresett húsz tárgyat, aztán összehajtva a lapot leraktam a szervező elé az asztalra, aki abban a pillanatban biccentett egyet, és elindította a stoppert a telefonján.

– Öt perc – mondta, én pedig egy másodperc alatt visszaléptem a rumlis részleghez, és az asztal előtt megállva kapkodtam a tekintetem.

A miskolci diákok hihetetlen kreativitásról tettek tanúbizonyságot, egészen elképesztő kellékeket helyeztek el a látszólagos rendetlenségben. Volt ott műanyag kard, legó, írógép, sál, úszószemüveg, a polcról egy nyakbaakasztóval ellátott távcső lógott le, mellette egy posstartó, a fogasra pulóvereket és dzsekiket dobáltak, az asztalnak támasztva egy feltekert szőnyeg… Valóban úgy nézett ki az egész, mint egy online tárgyelrejtős játék, és látszott rajta, hogy a diákok hosszasan tanulmányozták a különböző hidden object szobákat és helyiségeket a neten, hogy a pontos mását tudják reprodukálni az IOV

versenyzőinek. Sajnos nem volt időm jobban szemügyre venni az apró részleteket, például az atlasz alól félig kilógó műanyag halat, vagy éppen a bohócorrot a fából faragott elefántszobor ormányára tűzve, pedig őszintén lenyűgözött a részletesség, csak éppen más dolgom volt. Merthogy ebben az őrült nagy káoszban és mesterséges rumliban nekem nem kevesebb mint húsz dolgot kellett megtalálnom. És jól elrejtették őket.

– Oké, nyugi, nyugi – suttogtam magamnak, amikor éreztem, hogy a pánik kezd eluralkodni rajtam, amiért a szemem nem akadt meg azonnal semmin a listából. Ez ilyen, direkt ilyen, beleolvad, de ott van. Csak ne kapkodj, Hanna, ne kapkodj.

A karkötőmet megtekerve a csuklómon úgy döntöttem, nem egy képként nézem a látottakat, mert az túl tömény, hanem részletenként megyek át rajta.

Kezdjük a ruhafogassal, az tűnik a legegyszerűbbnek. Odalépve nem kerestem ösztönösen a sárga esőkabátot, mert az túl evidens lenne, ezekben a játékokban általában semmi sem ott van, ahol lennie kellene, ettől izgalmas, ezért nem kutattam a tekintetemmel semmit logika alapján, mert annak itt nincs helye. A ruhafogasról egy pulóver mögül kilógott a felakasztott esernyő, levettem, gyorsan a szervezőhöz vittem, és leraktam elé a tanári asztalra.

– Egy pont – mondta hangosan.

Reakció nélkül visszaléptem az íróasztal elé, és gyorsan átfutottam a tekintetemmel a ruhafogast és a környékét. A fogason nem lógott más, azonban lent a földön közvetlenül mellette egy fura, teknősbéka formájú dísztárgy mellől felvettem az összecsukott legyezőt, és azt is a szervezőhöz vittem.

– Két pont. Még négy és fél perc – pillantott a telefonjára.

Ó, a francba!

Igyekezve, hogy ne stresszesen a rohamosan fogyó idő, a felső polcra pillantottam, és a szám szélét rágva haladtam a szememmel, átnézve a kacatokat.

Istenem, volt ott minden. Medál, vonalzó, tablókép, egy Darth Vader-figura, kis Eiffel-torony… Hopp, megtaláltam a napszemüveget, és már indultam is volna lerakni, amikor megakadt a szemem a fél pár kesztyűn, ami egy uzsonnásdoboz alól lógott ki.

– Négy pont – szólt a szervező, amikor leraktam elé.

Az alsó polcon azonnal kiszúrtam a képet a tehénről, de trükkös volt, mert előtte véletlenül felvettem egy képet egy orrszarvúról. De arra nem volt szükségem, ezért visszatartott nevetéssel tettem vissza.

Öt pontnál jártam a tehenes képpel, és három és fél percem maradt. Nem álltam túl jól, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne ezen agyaljak, hanem koncentráljak a megtalálandó tárgyakra. Az asztal előtti széket vettem szemügyre. Egy fekete kabát volt a háttámlájára dobva, ami túl gyanúsnak tűnt, így azonnal kiszúrtam, hogy alóla kilóg valami sárga. Megvolt az esőkabát. Hat pont. Magán a félig kihúzott széken már semmit sem találtam, de a lábánál jó nagy volt a rumli, ezért összehúzott szemmel néztem szét ott. Dinoszaurusz-figura, társasjátékdoboz, olló, VHS kazetta… és megvan a lovas notesz.

– Hét pont – szólt a szervező. – Két és fél perc. Nem nézed meg újra a listát? –

érdeklődött.

– Nem, megjegyeztem elsőre – legyintettem, és hagyva, hogy furcsán vizslasson, már vissza is léptem az íróasztal elé, próbálva leküzdeni a rám törő

pánikot, de egyre nehezebben ment.

Istenem, túl vagyok az idő felén, viszont még a tárgyak ötven százalékát sem találtam meg. Ne, ne, ne!

Az asztal egyik fiókja félig nyitva volt, bele lehetett látni. Volt ott bronzérem, elem, tollak és egy festőecset. Azonnal megragadtam az ecsetet, mert szerepelt a listán, majd megakadt a tekintetem a kulcscsomón is, így mindkettőt vittem a szervezőnek. Kilenc pontnál jártam, még tizenegy tárgy hiányzott, és az időm rohamosan fogyott. Már egyáltalán nem tartottam viccesnek vagy jópofának az elrendezést és a különböző tárgyakat, mert kezdett komolyra fordulni a dolog, és tudtam, hogy a műanyag sünivel semmire sem megyek, csak eltereli a figyelmemet, nincs rá szükségem, nem az hiányzik a listáról.

Nagyjából két percem maradhatott, mire már csak az asztalt kellett átnéznem.

Azonnal meglett a gitár, amit kivettem a gondosan ráhelyezett kották alól, megtaláltam az összetekert ugrókötelet és az ébresztőórát is. Ez már így tizenkét pontot jelentett, de nagyon messze voltam még a százszázalékos teljesítménytől, márpedig nem tűztem ki célul kevesebbet, tekintve, hogy nem tudhattam, a többiek hogy állnak vagy mit kell csinálniuk. Ha nálam húsz pont a maximum,

akkor valószínűleg náluk is, így a nyolcvanpontos összpontszám a csúcs vélhetően minden csapatnak. És akik a legkevesebbet gyűjtik, azok ma hazamennek. Én pedig tizenkét ponttal álltam a telepakolt asztal előtt, és komolyan kezdtem kétségbeesni. A hajamba túrva lehunytam a szemem egy pillanatra, hogy összeszedjem magam, majd kinyitva elsőre megpillantottam az illatgyertyát és a párnát, ami sokkal kisebb volt, mint amit kerestem. Konkrétan egy ékszerekhez használt párnácskáról volt szó, nem pedig olyanról, amin alszunk. A fejemet rázva, idegesen rágva a szám szélét leraktam az újabb cuccokat a szervezőnek, és figyelmeztettem magam, hogy figyeljek oda a részletekre, mert a hidden object játékokban mindig szerepelnek hasonló trükkök, mint a párnás dolog.

– Tizennégy pont. És másfél perced maradt.

A polc előtt megállva újra átfutottam a ráhalmozott kacatokat, megpróbálva kényszeríteni az agyam, hogy a látottak helyett a keresendő tárgyakra koncentráljak. Benyúlva egy kólásdoboz mögé kivettem a listán szereplő

képeslapot Lillafüredről, és már vittem is a szervezőnek.

– Tizenöt pont – bólintott. – És… Utolsó perc.

Oké. Nem lehetetlen, egy perc alatt akár meg is lehetne találni mindent.

Csakhogy pont azok maradtak a végére, amiket már eddig sem találtam.

Merthogy vagy annyira beleolvadtak a környezetbe, vagy annyira ügyesen lettek elhelyezve, hogy nem lehetett kiszúrni őket. Szapora pulzussal álltam meg újra az asztal előtt. Meglett a kaspó. Ugyanúgy jártam vele, mint a párnával, kisebb volt, mint amire az ember elsőre gondolna, így végül dühösen kaptam le a polcról a maximum kis kaktuszoknak való piros kaspót, és odarohantam vele a szervezőhöz. Tizenhat pont, ötven másodperc. Negyvenkilenc. Negyvennyolc…

Ezúttal a ruhafogashoz léptem, mégpedig azért, mert ott találtam a legkevesebb dolgot, az pedig az ilyen játékoknál mindig gyanús. Ami pedig gyanús, ott van valami. Az egyik felakasztott szövetkabát zsebéből kilógott a villa, amire szükségem volt a lista szerint, így kikaptam onnan. Tizenhét pont.

Harminckilenc másodperc. Istenem, gyerünk, már csak a tollaslabda, egy pillangós csat és egy sószóró kell. Hol vannak? Hol lehetnek?

A tollaslabdát véletlenül láttam meg, éppen az arcomat dörzsöltem idegesen, amikor a szememet kinyitva a szék lábánál egy könyvkupacra tévedt a tekintetem, ami mögül épphogy kilátszott a tollaslabda fehér része. Gyorsan lehajoltam a szék lábához, felkaptam a tollaslabdát, és ahogy álltam fel, az egyik nyitott fiókban egy fél pár zokni takarásában megtaláltam a sószórót is.

– Tizenkilenc pont, húsz másodperced van! – mondta a szervező, amikor leraktam elé az utolsó előtti darabokat.

Húsz másodperc. És egy pillangós csat keresése a rumliban. Visszaálltam az

asztal elé, és nem volt jobb ötletem, megpróbáltam újra, a saját magam által felosztott területeket végignézni. Ananásztól a földgömbig semmi.

Mosogatószivacstól a londoni játék taxiig semmi. Vagy háromszor belefutott a tekintetem egy pillangós matricacsomagba, amiről mindig azt hittem, hogy a keresett csat, de persze nem az volt.

– Tíz másodperc – szólt rám a szervező, jelezve, hogy kifutok az időből.

Kétségbeesetten néztem a polcra, pontosan tudva, hogy az összegyűjtött tizenkilenc pont is borzasztóan jó teljesítmény, csakhogy ha egyetlen ponttal is tudom erősíteni a csapatot, akkor nekem kell az az utolsó pont is.

– A francba! – dobbantottam egyet a lábammal mérgesen, és felnyúlva a polcra levettem a bronzszínű, antik hatású hajcsatot. Épp csak nem szúrta ki a szemem! Jellemző a tárgyelrejtős játékokra, hogy ha pillangós csatot írnak, akkor akaratlanul is színes, nagy hajdíszt keres az ember, miközben ilyenkor alapból valami apróságról van szó, ami természetesen beleolvad a környezetbe.

A csatot lerakva a szervező elé fáradtan, az izgalomtól teljesen kifulladva meredtem rá.

– Húsz pont, és itt a vége – köszörülte meg a torkát. – Köszönöm a részvételt.

– Én köszönöm a lehetőséget – mondtam illedelmesen, és elgyötörten indultam kifelé a szertárból.

– Csak úgy mellékesen – szólt utánam. – Ez már nem a feladat része, hanem egy kérdés.

– Igen? – fordultam vissza.

– Mindent megjegyeztél elsőre? Egy olvasásra?

– Igen – bólintottam kábán, mert hirtelen úgy éreztem, minden erő kiment belőlem így, hogy az adrenalin már nem pörgetett.

– Az szép – jegyezte meg.

– Ezért vagyok itt. A csapatommal – mosolyodtam el halványan, és kimentem a folyosóra.

Miután becsuktam magam mögött az ajtót, megálltam, és Bernadett-tel találtam szemben magam.

– Mi volt? – kérdezte suttogva, megragadva a kezemet.

– Tárgyakat kellett keresnem.

– Uh – hőkölt hátra. – Szereztél pontot?

– Húszat – biccentettem.

– Én is – vigyorodott el, nekem pedig elkerekedett a szemem.

– Maximumot csináltál? – kérdeztem boldogan.

– Aha. Pingponglabdákat kellett poharakba dobálnom bizonyos távolságból.

Öt percem volt rá, húsz pohárba kellett beletalálnom.

– Úristen, de ügyes vagy! – borultam a nyakába.

– Hát, a szervezők biztos nem gondoltak bele, hányszor játsszuk ezt edzőtáborok alatt – tartotta vissza a nevetését.

– A fiúk? – kérdeztem szétnézve az üres folyosón.

– Még nem jöttek ki. Én is előtted végeztem pár másodperccel – suttogta.

– Remélem, ügyesek lesznek – tördeltem a kezemet izgatottan.

– Nyugi – nézett rám. – Negyven pontunk van a nyolcvanból, jól állunk.

Valamennyit csak összeszednek ők is – túrt bele a rövid hajába, majd egyszerre fordultunk a nyíló ajtó irányába. Zsombi lépett ki a puzzle-darabbal jelölt teremből.

– Helló, maximum pontszám – sétált felénk elégedett vigyorral az arcán, mi pedig Bernadett-tel mindketten a szánk elé kaptuk a kezünket.

– Húsz pont? – kérdeztem.

– Húsz pont – felelte. – Nektek?

– Húsz-húsz – vigyorgott Bernadett. – Mi volt nálad?

– Puzzle-t kellett kiraknom – mesélte Zsombi. – Viszont… Nem volt rajta minta. Hófehér volt az egész – közölte, mire Bernadett szeme elkerekedett, és én is megilletődve néztem rá.

– Szép volt, Zsombi – dicsértem meg, mert úgy éreztem, öt perc alatt kirakni egy hófehér kirakót több mint szívás.

– Köszi – mosolyodott el. – Még szerencse, hogy eddig nem voltak barátaim, sem életem, mert így sokat tudtam gyakorolni ilyenekkel – gondolkodott hangosan, mi pedig halkan felnevettünk.

Lóri utolsóként lépett ki a negyedik ajtón, és lehajtott fejjel csukta be maga után.

– Ó, basszus – sziszegte Bernadett, amikor meglátta.

– Mi volt, Lóri? – kérdeztem félve, mert úgy láttam rajta, hogy valami nagyon nem sikerült.

– Igazad volt, Hanna, palackot kellett dobálnom. Öt perc alatt húszat, úgy, hogy állva maradjon. Akárhányszor próbálkozhattam, öt percig folyamatosan…

– És? – kérdezte Zsombi akkorát nyelve, hogy a csendes folyosón valamennyien jól hallottuk.

– És… – ingatta a fejét Lóri. – És ez a tag itt előttetek, ez nem ismer lehetetlent. Azt hiszitek, hogy csak lábra gyúrok? Lófaszt, karra is! Ki nem hagyom. Dobom az üveget, ha kell! Tizenkilencet megcsináltam, nem adtam fel!

– kiáltotta, mire valamennyien felsikoltottunk, és Lóri nyakába ugrottunk.

– Nektek mennyi lett?

– Mindenkinek maximum! – üvöltötte Bernadett szinte önkívületi állapotban.

– Hetvenkilenc pontunk van összesen!

– És tudjátok, miért? Mert mi vagyunk a legjobbak, baszod! – ordította Lóri.

– Naaa! Kulturáltan ünneplünk – szólt ránk Róbert a folyosó végéről, amikor észrevette, hogy mind végeztünk.

– Elnézést, bátya, csak nagyon sok lett a pontunk – vett vissza Lóri.

– Mennyi az a nagyon sok? – várt be minket Róbert, miközben valamennyien odasétáltunk hozzá.

– Hetvenkilenc – felelte Bernadett büszkén kihúzva magát.

– És szerintetek az sok? – nézett ránk érdeklődve a főszervező.

– Nyolcvanból? – kérdezett vissza Zsombi. – Majdnem maximum.

– Igen – bólogatott Róbert. – Majdnem. Meglátjuk, mire elég. Menjetek vissza a termetekbe, és várjatok ott tovább – utasított minket, mi pedig kissé összezavarodva sétáltunk át a másik folyosóra.

– Nem értem. Szerintetek a többi csapat mind maximumot csinált? –

gondolkodott hangosan Zsombi.

– Kizárt dolog – rázta a fejét Bernadett. – Nem tudom elképzelni.

– Pedig Róbert nem tűnt lelkesnek a pontszámunk hallatán…

– Miért, láttad már valaha lelkesnek? – pillantott rá Lóri, amikor bementünk a terembe.

– Talán csak nem akarja, hogy elbízzuk magunkat – gondolkodtam hangosan.

– Ha ez volt a célja, akkor sikerült neki. Totál lelombozódtam – kesergett Zsombi, Bernadett pedig odanyúlt, és barátságosan megborzolta a kilencedikes haját.

– Na ne csináld már, Zsombika. Nagyok voltunk, ki fog derülni, hogy mennyire – vigyorgott rá Lóri is vigasztalóan. – Egyébként hogy volt ez?

Meséljetek már! Kinek mit kellett csinálnia? – kérdezte, felülve egy asztal tetejére.

– Pingponglabda-dobálás pohárba – közölte Bernadett.

– Menő. Sörpong? – kérdezte Lóri azonnal tudva, miről van szó.

– Az bizony – vigyorgott a vízilabdás lány. – Sör nélkül, természetesen – tette hozzá.

– Nem értem. Mi az a sörpong? – fordult felém Zsombi.

– Egy játék – legyintettem, megköszörülve a torkomat.

– Nem ismerem – gondolkodott el.

– Ráérsz még – röhögött fel Lóri. – Hanna, neked mi volt az ajtó mögött?

– Hidden object – válaszoltam.

– Az mi? – kérdezte. – Nem vágom.

– Bizonyos körökben legalább annyira populáris, mint a sörpong – nevettem fel Zsombira pillantva, aki teljesen izgatott lett attól, hogy élőben játszhattam tárgykeresőset. Aztán nagyjából felvázoltam Lórinak, miről van szó.

– Beszarok. Akkor egy csomó cucc közül kellett megtalálnod párat egy

listáról?

– Igen – feleltem. – És el kell, hogy mondjam, fantasztikusan megoldották az itteni sulisok a megvalósítást. A feladat leírása alapján ők rendezték be a helyszínt, és tényleg olyan volt, mint egy számítógépes játék, ugyanúgy nézett ki, és legalább annyira furcsa dolgok voltak odapakolva…

– Például? – faggatott Zsombi.

– Ananász, koponya alakú gyertya, óra, elem, pénztárca… Mindenféle cucc, ami elsőre káosznak tűnő rumlinak tűnt, de közben nagyon precízen rendezték be, a tárgyak épphogy csak takarták egymást – meséltem.

– Ajj, de kár, hogy nem láthattam – mondta szomorúan a kilencedikes csapattársunk.

– Hát hallod, én még mindig nem vágom. Mi volt az ananásszal? –

kérdezgette Lóri.

– Semmi – feleltem nevetve.

– Hát jó, a lényeg a húsz pont. Zsombika, veled mi volt?

– Puzzle-kirakás.

– És? Ennyi? Azt még egy lusta hörcsög is kirakja – ráncolta a homlokát Lóri.

– Minta nélküli, hófehér puzzle – tette hozzá Zsombi, mire Lóri elgondolkodott.

– Úgy érted, nem volt rajta semmi?

– Úgy. Semmi.

– Akkor… Mi a halál alapján kellett összerakni?

– Hát ez az – húzta ki magát Zsombi büszkén. – Csak úgy… Vakon.

– Azta – biccentett Lóri elismerően. – Jók voltunk, srácok, ebbe szerintem beletrafáltunk, mindenki azt választotta, amiben erős.

– Igen, de egy valamit nem értek – tűnődött el Bernadett, miközben a tanári asztalról felemelt egy ásványvizes palackot, felnyitotta, és egy székre leülve belekortyolt. – Amíg itt gyakoroltál, Lóri, annyit bénáztál a palackkal, hogy komolyan megijedtem. Vagy megijedtünk. Szerintem mind azért tepertünk annyira, hogy a te esetleges kevés pontodat kompenzáljuk a mi maximumunkkal.

Hogy csináltál tizenkilencet? – kérdezte, ez pedig minket is érdekelt, ezért feszülten figyeltünk Lórira, aki a vállát vonogatva mesélni kezdett.

– Nem tudom, bementem oda, megfogtam a palackot, és azt mondtam, nem vagyok puhány, eldobom jól ezt a szart. És eldobtam, megállt, mondom anyád, ez így megy, ennyi? A csóka, aki bent volt velem, mondja, egy megvan, mondom, mennyiből, azt mondja, húszból, mondom, akkor dobom tovább, ő

meg mondja, jó. Megfogtam a palackot, dobom újra, nem sikerül, mondom, anyád, mi van már, aztán próbáltam újra, akkor meg megint sikerült, gondoltam…

– Kitalálom. Anyád – bólintott Bernadett.

– Ja, pont ezt gondoltam – bólogatott Lóri halálosan komolyan, mi pedig megpróbáltuk visszatartani a nevetésünket, hogy ne zavarjuk meg az óriási sztorizásban. – És akkor így próbálkoztam ezerrel, néha ment, néha nem, akkor azon agyaltam, hogy rossz a póz, vagy mi van, ez a kar nem lehet gyenge, olyan nincs, tesó, és akkor dobtam lentről, úgy meg állt megint a palack…

– Mondtad, anyád – biccentett Zsombi.

– Hallod, pont így volt – helyeselt Lóri. – És akkor ez ment öt teljes percig.

Nem para, a teremben van, hogy nyolc órát is vagyok, mi ez az öt perc, semmi –

közölte. – Aztán letelt az idő, a csóka mondja, ne dobjak többet, mert vége, én meg mondom, ne szívass, bátya, nem is vettem észre, mennyi lett a vége? Az meg mondja, hogy tizenkilenc. Én meg…

– Anyád – feleltük egyszerre.

– Ja. Pont így volt – fejezte be Lóri.

– Hát, nagyon ügyes voltál – léptem oda hozzá, és megöleltem.

– Kösz, ti is – pillantott végig rajtunk. – Még mindig nem tiszta, hogy Hannának mit kellett csinálnia, de a húsz pont az húsz pont.

– Majd ha visszaértünk az IOV-táborba, akkor mutatok egy ilyen játékot –

nyugtattam meg.

És folytatódott a várakozás. A teremben lévő faliórát nézve sokkal több idő

telt el, mint amit összesen a hat csapat a feladatokkal tölthetett. Ha azt is belevettem, hogy a tárgykeresős helyszínt vissza kellett rendezni, akkor is sokkal régebb óta voltunk a terembe zárva, mint indokolt lett volna. Gyanítottuk, hogy ez is egy IOV-szervezői húzás, az idegeinkkel játszva feszegetik a tűrőképességünk határát, hogy kiderítsék, ki az, aki kiborul.

– Mi lesz már? Ezer éve itt vagyunk… – szenvedett Lóri az egyik padra felfeküdve.

– Bírd ki még, biztosan mindjárt megyünk – felelte Bernadett, aki unaloműzésként Zsombival dobált palackokat egyik asztalról a másikra. Ez volt az egyetlen program, amit a tanteremben lehetett csinálni. Esetleg még szenvedni, mint Lóri.

– Mikor mindjárt? Fél órája is ezt mondtad – nyöszörögte. – Kinézek a folyosóra.

– Ne nézz ki, megmondták, hogy csak mosdóba lehet kimenni – szóltam rá, miközben az egyik padon ülve bámultam magam elé.

– Akkor megyek a mosdóba – állt fel Lóri, és kiment.

Amikor visszaért, a fejét rázva csukta be maga után az ajtót.

– Halljátok. Ezt nem fogjátok elhinni.

– Ugye nem valami olyat mesélsz, amit a vécén tapasztaltál? – kérdezte

Bernadett.

– Mi? Nem, nem – legyintett. – Kimentem, erre Róbert meg vagy hat szervező

nézett rám az aulából.

– És? – kérdeztem.

– És? És ott bandáznak, már nincs senkinek feladat, csak szívatnak minket, szerintem minden csapat egy teremben van – magyarázta.

– Ez azért szemétség – dobta el az üvegét Bernadett. – Miért csinálják ezt?

– Gondolom, azért, mert vannak csapatok, akik idegesek a pontok miatt, és így izgalmasabb, ha sokat kell várakozni. Tudjátok, az idegek harca – sóhajtottam.

– Ja, egyébként Róbert arra akart minket is rávezetni, hogy kevés a pontunk –

gondolkodott Zsombi.

– Én viszont nem hiszek neki – rázta meg a fejét Bernadett. – A hat csapatból maximum az arany társaság csinált maximumot, a többiekből nem nézem ki. –

Elsők vagyunk vagy másodikak – erősködött.

– Úgy legyen – bólintottam.

– Na jó, engem nem érdekel, ha direkt akarnak szívatni, azt én nem hagyom.

Kitörök! – közölte Lóri elszántan.

– Mármint… A teremből? – kérdeztem elkerekedett szemmel.

– Nem. Kitörök. Tudod. Csinálok pár kitörést. A gyakorlatot – magyarázta, majd látva, hogy fogalmam sincs, miről beszél, fél térdre ereszkedett, és edzeni kezdett.

Éppen azon gondolkodtam, hogy éltem-e át már ennél szürreálisabb élményt; a nyári szünet alatt egy miskolci tanteremben várakozom egy országos iskolai versenyen három szirteses társammal, akik közül ketten palackokat dobálnak, a harmadik pedig kitöréses gyakorlattal edzi magát. Nem, úgy ítéltem meg, hogy ez simán megnyeri az életem legabszurdabb szituációjának járó díjat.

– Piros csapat, kijöhettek – nyitott be hirtelen Róbert a terembe, mire mind abbahagytuk, amit éppen csináltunk, és azonnal az ajtóhoz pattantunk.

– Végre már – könnyebbült meg Lóri. – Mehetünk? Vége?

– Igen, következik az eredményhirdetés, fáradjatok az aulába – engedett ki minket maga elé.

A többieket követve én is kiléptem a teremből, majd Róbertre néztem.

– A tárgyelrejtős feladat diákjai… Akik hozták a kellékeket…

– Igen?

– Van esély rá, hogy megkapják az üzenetet, amit a táblán hagytam nekik? Itt, a teremben – érdeklődtem, magam mögé mutatva a terembe.

– Ha szólunk nekik, akkor persze, megnézik. Miért, mi… – hajolt be az ajtón, és leolvasta a felírt szöveget. – Megköszönted nekik a feladatot? – csodálkozott a főszervező.

– Igen, mert… Nagyon sok ilyen játékot játszom, és tényleg hihetetlenül jól berendezték az élő változatát – ismertem be. – Gondoltam, a verseny egyik résztvevőjeként írok nekik.

– Biztosan nagyon fognak örülni neki, ez kedves volt tőled. Szólunk, hogy nézzék meg.

– Rendben, köszönöm – bólintottam.

Az aulába megérkezve a többi csapat már mind ott várakozott, és ahogy sejtettük, a hat különböző színű melegítőt viselő társaság közül voltak, akik halálos nyugalommal néztek maguk elé, és voltak, akik borzasztó idegesen ácsorogtak, megállás nélkül fohászkodva, hogy ne essenek ki. Nyugodtnak tűnt az arany csapat, a szürke és mi. A sötétzöld, a világosbarna és a sárga pedig kifejezetten feszültnek.

– Psszt. Mi van veletek? – suttogta Zsombi a sötétzöldeknek.

Az infós társaság a fejét rázva, lemondóan pillantott ránk.

– A fenébe – suttogtam összeszorult torokkal. – Mennyi? – tártam szét a karomat.

– Ötvenkettő – tátogta vissza Karesz. – Nektek?

– Uhh – sütötte le a szemét Lóri, és valamennyien összenéztünk, mert hirtelen nem is tudtuk, hogyan válaszoljunk erre.

– Elég sok – felelte Bernadett a száját elhúzva.

– Maximum? – kérdezte Isti kissé hangosabban a kelleténél.

– Ki lett maximum? – kapkodta a fejét Máté azonnal, és a szemével szikrákat szórva mérte végig a két társaságot. – Ti? – kérdezte a sötétzöldektől. – Az nem lehet – felelt saját magának azonnal, amikor nem kapott választ, így kizárásos alapon felénk fordult. – Megcsináltátok a maximumot?

– Nem – közöltem higgadtan, Mátén pedig látszott, hogy nem tudja, higgyen-e nekem.

– Valaki maximumot csinált? – szólt felénk Veronika mérgesen az arany csapattól. Úgy tűnt, egyre több kéretlen tag csatlakozik a sötétzöldekkel folytatott beszélgetésünkhöz. Az arany csapat feszült viselkedése pedig arra engedett következtetni, hogy ők bizony nem érték el a maximum pontot. Ahogy senki más sem.

– Van nyolcvanpontos? – kérdezgette a szürke csapat is megilletődve, mire mindenki magyarázni kezdett valamit, így a nyári szünetben kihalt aula csendje egy pillanat alatt a suliidőben megszokott hangzavarrá alakult át.

– Csendet kérünk! – szólt élesen Róbert, átvágva a csapatok között, és megállt a bejárati kapu előtt. – Következik az eredményhirdetés – mondta, erre a bejelentésre pedig mindenki azonnal elhallgatott, és nyugtalanul fészkelődött egy helyben állva. – Maximum pontot egyetlen csapat sem ért el a mai feladaton

– kezdte, és egy óvatos mosolyt küldött felénk.

– Ez igen – sziszegte Lóri. – Jól beszaratott minket.

– Engem ugyan nem – tartotta magát Bernadett.

– Első helyen végzett hetvenkilenc ponttal a piros csapat – közölte, és ünnepélyesen biccentett felénk.

– Éljen, éljen! – fordult körbe Lóri tapsolva, de csak a sötétzöldek viszonozták az örömét, ők négyen feltartott hüvelykujjal jelezték felénk, hogy klassz meg minden.

– Második helyen végzett hetvenhét ponttal az arany csapat – folytatta Róbert.

– Szép volt – intett feléjük Zsombi.

– Kuss! – felelte Dóri mérgesen, mire a kilencedikes megrökönyödve fordult vissza hozzánk.

– Le lettél ugatva, Zsombika – közölte Lóri szórakozottan.

– Észrevettem – motyogta elvörösödve.

– Harmadik helyen, hetvenegy ponttal végzett a szürke csapat – ismertette Róbert az eredményt, aztán a kezében tartott telefonra nézett. – És itt ugrunk is egy jókorát – meresztgette a szemét. – Negyedik helyen ötvenkét ponttal…

– Ezek a sötétzöldek! – mondtam, boldogan megragadva a mellettem álló Bernadett kezét.

– Tényleg!

– A sötétzöld csapat – fejezte be Róbert, mire egyszerre több dolog is történt.

A sötétzöldek tátott szájjal, hitetlenkedve meredtek maguk elé, majd eldőltek, mert váratlanul érte őket az, hogy mi mind a négyen feléjük rohanva rájuk ugrunk.

– Ezt hogy a fenébe? Hogy a fenébe csináltuk? A legjobb ötben vagyunk, mi történik a világgal? – kérdezgette a földön hanyatt fekve Karesz, megállás nélkül rázva a fejét.

– Tiszteljük meg a többi csapatot azzal, hogy végighallgatjuk az eredményhirdetést – szólt ránk Róbert. – A sárga és a világosbarna csapat közül valakinek véget ér a verseny – tette hozzá, bennem pedig akkor tudatosult, hogy mi történik.

A földön fetrengő sötétzöldek mellől felállva összehúzott szemöldökkel néztem a főszervező előtt álló két csapatot. A világosbarnák és a sárgák szótlanul, lehajtott fejjel várták az ítéletet.

– Szerinted… kiesnek most? – suttogta Zsombi mellettem megállva.

– Nem tudom – csóváltam a fejem, és Máté maga mellett tartott ökölbe szorított kezét figyeltem, ami szinte elfehéredett, olyan erővel zárta össze.

– Ötödik helyen végzett, és ezzel versenyben maradhat az a csapat, amelyik a feladat alatt összesen… – nézett Róbert felváltva a világosbarnákra és a

sárgákra. – Az a csapat, amelyik negyvenkilenc pontot gyűjtött. Gratulálok, sárgák – mondta, mire Mátéék szó nélkül tudomásul vették, és mindenféle öröm vagy reakció nélkül vonultak félre. Róbert pedig a kiesőkhöz fordult, akik a fejüket rázva néztek össze.

– Világosbarna csapat, összesen eggyel lemaradva, negyvennyolc ponttal búcsúztok az Iskolák Országos Versenyétől. Fáradjatok ki a buszotokhoz –

mutatott a kijárat irányába.

Hajni könnyes szemmel fordult vissza és intett a résztvevőknek, majd a világosbarnák kimentek az aulából, és beszálltak a buszba. Mire mi, többiek visszaértünk, már nem voltak a táborban.

12.

– Igen, könnyezem. Nem szégyen, büszkén vállalom – meredt párás szemmel Kocsis a videóba, amit a suli oldalára töltött fel. Az igazgató a könnyeit törölgetve, a kamerába hajolva folytatta: – Hogy miért? A meghatottságtól. Mert mi, a Szirtes Gimnázium, ott vagyunk a legjobb ötben az Iskolák Országos Versenyén. Összesen egy feladat választ el minket attól, hogy döntőbe kerüljünk.

És igen, jól látjátok, sírok – szipogta. – Nem szégyellem a könnyeimet, mert ezek örömkönnyek! Ez a négy rendkívüli diák, Kozák Bernadett, Szalai Zsombor, Újvári Hanna és Vári Lóránt bejuttatta iskolánkat a legjobb ötbe, a döntő kapujába, és összesen egyetlen feladat választja el őket a végső

megmérettetéstől. A mai feladaton a Szirtes csapata első helyen jutott tovább, a maximális nyolcvan pontból egyedüli csapatként hetvenkilencet szerzett. Hát mi érdemli meg a könnyeket, ha nem ez? Sírjatok csak, sírjatok csak ti is bátran, ne szégyelljétek. Ott van a Szirtes a legjobb ötben, ott vagyunk a döntő kapujában!

– törölgette a szemét az igazgató.

– Kocsis mintha kicsit érzelgőssé vált volna, nem? – kérdezte Bernadett, miközben az étkezőben ültünk az asztalunknál, és a suli oldalára feltöltött videót néztük.

– A kommentelők is ezt írják – mondta Zsombi a kezében tartott telefonját bújva.

Kocsis videója alatt csak úgy tobzódtak a hozzászólások.

„Mi baja van Kocsisnak, ki ríkatta meg?”

„Mi történt? Miért sír Kocsis? Kiestünk, basszus?”

„Öcsém, a sírós Kocsisból csinálok egy gifet! !”

„Halljátok, nyaralok, nem vágom, mi van. Miért sír Kocsis?”

„Kiestünk az IOV-ról???”

„Emberek, nézzétek már meg a videót, mielőtt kom-menteltek!

Nem estünk ki, bekerültünk a legjobb ötbe.”

„Ne sírjál, bátya, minden penge lesz. Megnyerjük a vejadalat,

ha addig élnek is azok ott négyen.”

„KIESTÜNK???”

„NEM ESTÜNK KI, NÉZZÉTEK MÁR MEG A VIDEÓT!”

„Huh, megnyugodtam. Már lassan két hete nézem ezt a fáradt versenyt, nyerjük már meg.”

„Kész a gif Kocsisból. Itt van, tessék, szabadon vihető.”

„Ez krvajó.”

„LOOOL”

„A sírós Kocsis a kedvenc mémem ever!”

„Nekem is.”

„Szintén.”

„Szasztok, IOV-isták, mi történt?”

„Szia. Továbbmentünk.”

„Tök jó, na, megnyugodtam.”

„IOV-ista??? Ne már, ne csináljatok fandomot ennek a baromságnak.”

„Ha nem tetszik, ne kövesd. Lehet elhúzni innen. Mi itt, akik együtt szurkolunk, IOV-isták vagyunk.”

„Beszarok.”

„Tényleg lehet lépni innen annak, akinek nem tetszik.”

„Sziasztok, nézzétek meg az Instán az oldalamat, a versenyről csinálom.”

„Nézzük.”

„Sziasztok, ki esett ki?”

„A világosbarna csapat. Zalaegerszegi sulisok.”

„Köszi.”

„Halljátok, ez a sírós Kocsis-gif a legjobb dolog az életemben! !”

„Elég szomorú életed lehet.”

„Kabbe.”

„Hajrá, Szirtes! !”

„Nyertes Szirtes! !”

„Szirtes a végsőkig! ! ”

„Szirteeeees!”

„Bernadeeeettt, imádlak!”

„Na, megint itt a Dani”

„Szia, Dani”

„Helló, Dani”

„Bernadett, szeretlek! Amúgy sziasztok.”

Bujkáló mosollyal zártam be a kommenteket, aztán az asztalra rakott telefonon megnyitottam az üzeneteket, és ellenőriztem, hogy Kornél elolvasta-e már. Nem. Az üzenet elküldött, de olvasatlan állapotban volt. Nem akartam nyomulósnak vagy esetleg hisztérikusnak tűnni, ezért nem írtam újra, és nem próbáltam felhívni, gondoltam, majd jelentkezik, ha látja, és ráér… Csak hát. A számat elhúzva néztem meg az időt. Órák óta visszaértünk az élménytáborba a négyajtós feladatról, és a visszaérkezésünk első pillanatában elküldtem az üzenetet Kornélnak, amiben leírtam, hogy továbbjutottunk, és már elérhető

vagyok. Azóta is elérhető voltam, de…

– Hanna, megint elakadtam. Mi az az umbrella? – fordította felém Lóri a telefonját.

A kijelzőjén egy hidden object game volt megnyitva, amit én mutattam meg neki, amikor visszajöttünk, mert Lóri nem tudta elképzelni, hogy miből állt a feladatom. Azóta teljesen rákattant, és megállás nélkül keresgélte a különböző

virtuális szobákban elrejtett tárgyakat. Leplezve az arcomra kiülő aggodalmat és szomorúságot, amit Kornél eltűnése okozott, odahajoltam Lórihoz, magamra erőltettem egy mosolyt, és türelmesen segítettem neki újra.

– Esernyő – feleltem. – Most egy esernyőt kell keresned a rumliban –

mondtam.

– Ó, vágom, kösz. Itt van, megtaláltam! – mutatta felém diadalmasan.

– Ügyes vagy – bólintottam elfojtott nevetéssel, aztán hagytam, hogy Lóri tovább keresgéljen.

Mind a négyen az asztalnál ültünk a kiürült étkezőben, és csendben elfoglaltuk magunkat, várva a vacsoraidőt. Lóri az újonnan felfedezett keresgélős játékot nyomkodta, és időről időre segítséget kért hozzá Zsombitól vagy tőlem.

Bernadett bedugott füllel zenét hallgatott, és közben a barátjával, Danival üzengetett. Zsombi a telefonján a YouTube-felkapottakat nézte át, megpróbálva behozni a lemaradását a trendekből. Én pedig ott ültem köztük a csendes étkezőben, és a feladaton történteken meg az azt követő visszaérkezésen gondolkodtam. A világosbarna csapat már nem volt a táborban, mire

megérkezett velünk a busz, már úgy eltűntek az IOV-ról, mintha sosem jártak volna ott. Az öt bent maradt csapat pedig a megérkezést követően szétszéledt.

Az arany csapat elvonult, duzzogva, amiért csak a második legtöbb ponttal teljesítették a feladatot. A szürkék az egyik faházba mentek be, mert maguk akartak lenni. Őket kifejezetten megviselte a világosbarnák kiesése, a két csapat sok időt töltött együtt. A sötétzöldek vlogot készítettek a versenynapról, amiben mi is szerepeltünk pár pillanat erejéig. A sárgák, akik ismét megúszták a kiesést és ismét csak egy hajszállal, a medencéhez vonultak lazítani. De összesen négyen voltak. Hol voltak már azok az idők, amikor Máté az ujja köré csavarta a versenyzőket, és hatalmas álbulikat tartva használta őket a manipulatív játékához! A versenyben maradt csapatok közül már mindenki átlátott rajtuk, senki sem kereste a társaságukat, így vagy úgy, de mindenki szerzett negatív tapasztalatokat a sárgákkal, ezért már nem volt kire támaszkodniuk, magukra maradtak. Az utóbbi feladatokon, amikor már nem volt kitől lopniuk információkat, épphogy csak bent maradtak, amitől egyre kétségbeesettebbé, a kétségbeeséstől pedig egyre dühösebbé váltak. Mi elkerültük őket, amennyire csak lehetett.

A telefonom rezgett egyet, mire azonnal a torkomba ugrott a szívem, és egy szempillantás alatt kaptam fel a készüléket, hogy megnyissam az érkezett üzenetet. Végre. Kornél írt. A boldogságtól szapora pulzussal, mosolyogva olvastam el, majd a reakcióm azonnal átváltott egy kisebb fajta csalódottságba.

Az üzenete tömör volt, gratulált a továbbjutáshoz, azt írta, tudta, hogy megcsináljuk, és nagyon örül, hogy bent vagyunk az ötben. Viszont sajnos ma már nem tudunk beszélni, mert az öccsével moziba mennek, van egy film, amit már régóta vártak, de az IOV közben mutatták be, az öccse meg nem nézte meg nélküle, szóval most elmennek, viszont nem tudja, mikor lesz vége, és nem akarja, hogy az étkezőben vagy a kerítésnél várjak órákig a hívására, úgyhogy inkább maradjunk annyiban, hogy reggel beszélünk. És reméli, hogy nincs gond ezzel.

Teljesen megértően, de mégis kissé szomorúan írtam meg a választ, hogy persze, totálisan megértem, és jó szórakozást kívántam a mozihoz, mire Kornél azonnal visszaküldött egy szív emojit.

Akkor… Majd reggel beszélünk. A telefonomat lerakva az asztalra Bernadett azonnal kiszúrta, hogy valami nem stimmel.

– Minden rendben? – pillantott rám.

– Persze – feleltem a lehető legmeggyőzőbben. – Minden rendben –

ismételgettem.

Az üzenetet visszaolvasva próbáltam logikusan gondolkodni, és ha egy másik aspektusból közelítettem meg a dolgot, akkor amit Kornél írt, teljesen megállta a

helyét. Az IOV kezdete óta mindenkinek rengeteg dolog esett ki, mert az otthoni életünk megszűnt ugyan számunkra, de nem állt meg, így biztosan rengeteg pótolnivaló várt az összes versenyzőre a hazaérkezést követően. Kornél csak nemrég esett ki, visszazökkennie a saját életébe nem lehetett egyszerű, a sok bepótolnivaló és a családdal töltött idő pedig természetesen elsőbbséget élvez, mint velem FaceTime-olni. Ő visszakerült a valódi helyére, én pedig maradtam a kreált valóságban, ami nem a saját életem. Az agyam megállás nélkül dolgozott, és józan ésszel átgondolva a dolgokat tudtam, hogy igaza van. Mert ha én estem volna ki előbb és érek haza idő előtt, akkor nekem is számos tennivalóm akadt volna apuval, a nagyival, Kocsissal meg a Szirtes-csapattal is, így lehet, hogy abban a változatban én küldtem volna Kornélnak egy hasonló üzenetet. Sőt biztosan. Vagyis… Nem tudom.

A telefonom kijelzője még világított, pár másodperc maradt csupán addig, hogy teljesen elsötétedjen és magába zárja a rövid üzenetváltásomat Kornéllal.

Aztán amikor a képernyőzár aktiválódott, abban a pillanatban újra rezegni kezdett a készülék. Apu képe jelent meg a kijelzőn. Egy pillanat alatt fogadtam a videóhívást, a gyorsaság pedig úgy tűnt, meglepte aput, mert csodálkozva nézett a kamerába.

– Megzavartam valamit? – kérdezte.

– Nem, miért? – kérdeztem vissza furcsán.

– Mert egy másodperc alatt felkaptad. Ebből adódik, hogy vélhetően a kezedben volt a telefon. Ami arra enged következtetni, hogy éppen használtad.

Beszéltél éppen valakivel? Remélem, nem raktad le Kornélt miattam… –

szabadkozott, szokásához híven túlgondolva az egyszerű dolgokat. Ebben eléggé rá ütöttem. Sőt. Szerintem mindenben.

– Nem, nem, semmi ilyesmiről nincs szó. Csak itt volt előttem az asztalon a telefon, és felkaptam – ködösítettem.

– Értem. Mert ha programod van, akkor lerakom, semmi gond, nem szeretnék zavarni.

– Nem, apu, tényleg, semmi dolgom, Kornél moziban van – mondtam, mire az asztalnál ülő három csapattársam egy pillanatra összenézett, aztán mintha mi sem történt volna, már zavartan vissza is merültek a saját telefonjuk nyomkodásába, bízva abban, hogy nem kaptam el a rosszalló pillantásukat. De.

Elkaptam.

– Öhm. Értem – köszörülte meg a torkát apu, és ide-oda kapkodta a tekintetét, szemmel láthatóan erre nem tudott mit mondani, de pechjére videóhíváson beszéltünk, így szemtanúja lehettem annak, hogy mennyire bénázik a kialakult szituációban. Ekkor tűnt fel, hogy utcai ruhát visel. Otthon. Vacsoraidőben.

Amitől viszont nekem szaladt fel a szemöldököm.

– Készülsz valahová? – érdeklődtem.

– Ó, igen, persze, ezért is hívtalak – jutott hirtelen eszébe. – Képzeld, IOV-vacsorára invitáltak, én pedig gondolkodás nélkül elfogadtam a meghívást, most meg nem tudom, hogy jó ötlet-e – fújta ki hosszasan a levegőt.

– Oké, először is. Mi az az IOV-vacsora? – kérdeztem.

– Nos. Kocsis szervezte az eseményt a zárt csoportunkban, ahol csak a versenyzők hozzátartozói a tagok. Zsombi szülei és én is visszajeleztünk, hogy ott leszünk, Bernadett barátja függőben hagyta, Lóri legjobb barátja pedig szintén jelezte, hogy ott lesz. Bár a kommentjéből ítélve úgy tűnik, ő csak az

„ingyen kaja miatt” jön. Na mindegy. Az igazgatód a vacsorát az IOV-on elért eddigi nagyszerű eredményetekért adja, egyfajta ünneplés gyanánt. A leírás szerint kibeszéljük a történteket, latolgatjuk az esélyeket satöbbi – magyarázta apu, félrenézve a telefonjából, miközben a laptopjáról olvasta a dolgokat. – A helyszín egy pizzéria… Már megnyitottam a taxiapplikációt, hogy rendeljek egy kocsit, csak aztán – akadt meg, és láttam rajta, hogy a kezdeti lelkesedését, ami akkor ragadta el, amikor rányomott az „ott leszek” gombra, mostanra elkezdte felváltani a bizonytalanság. Én pedig teljesen átéreztem a helyzetét. Mert mi ketten pontosan ugyanolyanok vagyunk. Ugyanazok az erősségeink, viszont a gyengeségeink is, így könnyen magaménak éreztem a dilemmáját. Az, hogy mi apuval ketten maradtunk és anyu már nincs többé, azt eredményezte, hogy két bizonytalan, teljesen introvertált ember próbál boldogulni a hétköznapokban, szinte vakon tapogatózva, mert az egyetlen extrovertált személy, aki mindig is a segítségünkre volt és átlendített minket a nehézségeken, mert könnyen vette az akadályokat, és mindig tudta, mi a helyes, már nem tud többé irányt mutatni nekünk. Magunk maradtunk, ezáltal pedig magunknak kellett mindent megoldani. És ha úgy alakul, akkor egymáson segíteni. Így aztán ahelyett, hogy osztoztam volna apu kétségeiben, erőt vettem magamon, és úgy döntöttem, átlendítem rajta. Akkor is, ha rajta kívül csak egyetlen emberről tudok, aki képes egy program előtt nekiállni hezitálni, totálisan megbánni, hogy igent mondott, és azon agyalni, hogyan mondhatná le az egészet. Igen, az a személy én vagyok.

Most azonban nem rólam volt szó, és én nagyon akartam, hogy apu elmenjen, jól érezze magát, beszélgessen és kikapcsolódjon. Őszintén ráfért.

– Szerintem ez nagyon jól hangzik – szólaltam meg végül.

– Nem is tudom – grimaszolt, felhúzva az orrát.

– Hát… Én mennék a helyedben – közöltem egyszerűen, elkezdve a puhítást.

– Tényleg? – kérdezte kétkedve, és gyanúsan fürkészett a kamerán keresztül.

– Tényleg – bólintottam. – Igenis elmennék, beszélgetnék, jól érezném magam, és… Függetlenül attól, hogy a helyszín egy pizzéria, én a helyedben ennék egy salátát – tettem hozzá, mire apu hangosan felnevetett, miközben a

fejét rázta. Borzasztóan ritkán láttam ilyen őszintén nevetni, és a mély ráncai mögött egy pillanatra olyan volt, mint régen, amikor még minden rendben volt, amikor sokszor volt boldog, úgy, hogy nem is tudott róla, hogy boldog, mert a boldogság mindig az életünk része volt, láthatatlanul, észrevehetetlenül, és csak akkor tudtuk meg, hogy tulajdonképpen mindig ott volt, amikor egyszer csak eltűnt, és nem volt többé mitől boldognak lennünk.

– Esetleg egy pizza? – próbálkozott.

– Esetleg – bólintottam mosolyogva. – Apu. Szeretném, ha elmennél –

meredtem a kamerába komolyan. – Az IOV-látogatásotok utáni délután is jól telt, amit együtt töltöttetek valami csárdában. Menj, és érezd jól magad –

buzdítottam.

– Igazad lehet – bólintott határozottan, és látszott rajta, hogy sikerült meggyőznöm.

– Bocsánat, nem akarok beleszólni – nézett rám Bernadett az asztal másik oldaláról. – Dani most írt, hogy ő is megy pizzázni az IOV-vacsorára.

– Hallottad, apu? Akkor főleg ott a helyed – szóltam a kamerába.

– Rendben van, megyek én is – állt fel a székéről a telefonjával a kezében, és a nappalink közepén megállva kissé elveszetten téblábolt. – Hogy festek? Jó leszek így? Vagy nem? Ez kifog rajtam. Mindig anyád mondta meg, mit vegyek fel egy-egy alkalomra, és nem is tudom… Most elakadtam. Jó leszek így? –

nézett végig magán, mire nekem görcsbe rándult a gyomrom, amiért újra és újra szembesülnünk kell olyan szituációkkal, amik régen máshogy voltak, most pedig nincsenek sehogy. Nem tudtam válaszolni, nem tudtam, mit mondana anyu, hogy mit tanácsolna, mert én nem anyu vagyok, és soha nem fogom tudni pótolni őt apu életében, ahogyan apu sem tudja pótolni az enyémben. És itt nem arról volt szó, hogy apu annyira életképtelen lenne, hogy nem tud egyedül felvenni valamit. Dehogynem tud. Csak nem így szokta meg. És mint minden családnál, nálunk is voltak megszokott dolgok. Apró, bejáratott kis hülyeségek, amiktől gördülékenyek és súrlódásmentesek voltak a hétköznapok. És az összes ilyen kis megszokást anyu alakította ki nekünk, ő volt mindennek a mozgatórugója. Talán ez másoknál is így van. Nem tudom. Azt tudom, hogy nálunk így volt. Vegyél fel kabátot, mert hideg lesz. Add azt ide, gyűrött, ki kell vasalni. Hogy néz ki az a cipő, venni kell egy újat. Tedd csak oda, megvarrom később. Nagyon csillog a szemed, gyere csak ide, mutasd a homlokod, igen, gondoltam, lázas vagy, mérd meg.

Ezer és ezer ilyen megjegyzés, észrevétel vagy elszólás, ami néha bosszantó volt, és nem fogok hazudni, néha forgattam a szemem rendesen, de végül mindegy volt, mert úgyis beláttam, hogy anyu jól gondolta, jól tudta és igaza volt, mindenben igaza volt, aztán már nem lehetett többé igaza, mi pedig ott

maradtunk apuval ketten, és nem volt többé ott velünk a mozgatórugónk, aki megmondja a legapróbb dologtól kezdve a legfontosabbig, hogy mi legyen. Most már magunknak kellett kitalálni és megoldani. Ez pedig kegyetlenül megnehezítette a dolgokat. Nem azt, hogy kitaláljuk, apu mit vegyen fel, ez hülyeség, tökmindegy, valamit, bármit. Az volt a nehéz, hogy az életünk minden pillanatában hiányzott mellőlünk valaki, és ezt az életünk minden pillanatában tudtuk. De nem tehettünk semmit. Apu tanácstalanul meredt a kamerába, én pedig nem tudtam mit mondani, képtelen voltam, mert tudtam, hogy ott kellene lennie mellette anyunak, vagy hallanom kellene a hangját, ahogy kiszól a konyhából, vagy éppen hazaérkezik, és megáll, majd a fejét rázva közli, hogy ez így nem jó, és megmondja, hogyan lesz mégis jó. De ilyen nem történt, hiába vártam, és hiába várta a kamera másik oldalán apu is az üres lakásunkban ugyanazt, mint én. Hiába vártunk bármit.

A többiek, akik addigra mind lerakták a saját készülékeiket, nem zavartatva magukat átültek mellém, és nyomorogva fogtak közre, így összehúztuk magunkat, hogy mind benne legyünk a képben. Hálásan pillantottam körbe, és elöntött a boldogság, ahogyan szó nélkül siettek a segítségemre, mert voltunk már olyan baráti viszonyban, hogy azonnal tudták, ha nem találok szavakat, akkor jönnek, és majd kimondják helyettem.

– Szerintem így jó. Egy pizzériában lesz az esemény, szóval semmi extra –

mondta Bernadett, megnézve aput a kijelzőn.

– Köszönöm – biccentett hálásan apu.

Csakhogy Lóri ezzel egy időben megrázta a fejét.

– Hát nem is tudom. Nem túl laza szerkó. Olyan, mint egy egyetemi tanár –

gondolkodott.

– Egyetemi tanár vagyok – közölte apu meglepetten.

– Jó, jó, vágom – bólogatott Lóri. – De… Nincs valami vacsorához illőbb?

Amitől a többi vendég nem érzi úgy magát, hogy mindjárt levizsgáztatják őket?

– töprengett, a beszólásán pedig valamennyien felnevettünk.

– Nos – gondolkodott el apu. – Van egy tweedzakóm…

– Az nem tudom, mit jelent. Olyan, mint a twerk? – kérdezte Lóri.

– Nem! – vágtam rá azonnal nevetve, miközben apu lerakta a telefont, elment, és néhány pillanat múlva visszatért a kezében tartott másik zakóval.

– Ez?

– Szerintem ez a nyerő – helyeselt Zsombi, aki szintén kivette a részét a segítségnyújtásban.

– Zsombika, hány éves vagy valójában? Százhetven? – kérdezte Lóri a mellette ülő kilencedikestől.

Amíg a többiek és apu együtt nevettek a beszólásokon, és tartott a rögtönzött

„keressünk apunak megfelelő ruhát” program, én a székemen hátradőlve hallgattam őket, és őszinte hálát éreztem, amiért segítettek átlendíteni minket valamin, ami nem is annyira fontos, egyáltalán nem lényeges, még csak nem is érdekes, csupán egy hétköznapi fennakadás, ami a többiek nélkül egy újabb keserű felismeréssé vált volna. Velük azonban átlendültünk rajta, és apu nevetett Lórin, meghallgatta Bernadettet, helyeselt Zsombinak, és ha csak néhány másodpercre is, de nem azon gondolkodott, amin mindig gondolkodik. Anyu, látod ezt? Ugye látod? És ugye azt is látod, hogy végül milyen rémes ruhában ment el? Nevetsz ezen te is, ugye? Ha itt lennél, nevetnél. Tudom, hogy nevetnél. Bárcsak nevetnél.

Miután leraktuk a videóhívást, én hálásan a többiekre néztem, és szinte könny szökött a szemembe, miközben mondani akartam valamit, de ettől mindhárom csapattársam zavarba jött, és tekintetüket kapkodva néztek összevissza, hogy elkerüljék a kínos szituációt, vagyis azt, hogy megköszönjem nekik, mert nem azért tették, hogy hálálkodjak érte, hanem mert ösztönösen ezt tartották megfelelőnek. Így aztán jól láthatóan nem akartak erről több szót ejteni, nem vártak érte semmit, én pedig megértve a dolgot bólintottam, és a telefonom háttérképének beállított fotóra nézve, a mellkasomban szorítást érezve elmosolyodtam.

– Agyaltam a dolgokon – szólalt meg elsőként Lóri. – És nézek magamnak egy ilyen twerkzakót – jelentette be.

– Tweed – javította ki Bernadett, és valamennyien felnevettünk.

– Akkor azt. Veszek hozzá egy kamu szemüveget, belövöm a hajam, elmegyek egy klubba, és ott a csajok, haver, tudod, mit mondanak majd? Izmos is. Okos is.

Kell nekem ez a csávó.

– Ezt mondják majd? – kérdezte Bernadett nevetve.

– Ezt – erősködött Lóri.

Mosolyogva hallgattam a többieket, és őszintén jól éreztem magam velük, ettől pedig már majdnem jól voltam, de akkor a vacsora kezdetére megérkező

csapatokkal megjelent Róbert, a főszervező, és így szólt az összesen húsz főből álló öt csapathoz, akik a hatalmas étkezőben szétszóródva ültek a sok üres asztal között:

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – csapta össze a kezét, mire természetesen mindenki abbahagyta az evést vagy az étel szedését, és kissé riadtan, mégis kíváncsian fordult a főszervező felé. – Szeretnék gratulálni a bent maradt versenyzőknek, ti vagytok a TOP 5, vagyis az ország iskolái közül az öt legjobb csapat – közölte, mire gyér taps hangzott fel a résztvevőktől. Nem azért volt halk, mert nem örültünk eléggé, hanem azért, mert már nagyon kevesen voltunk. – Holnap délután elbúcsúzunk az utolsó csapattól, és kiderül, hogy kik

kerülnek a döntőbe – folytatta.

– Tehát mindenképpen négyes döntő lesz – értelmezte Veronika. – Tavaly nem így volt – húzta ki magát az egész arany csapattal együtt.

– Mint már sokszor mondtam… Ez nem a tavalyi verseny – nézett feléjük Róbert a fejét rázva. – Holnap délután tehát érkezik az utolsó feladat a döntő

előtt. További jó étvágyat kívánok – vigyorodott el, tudva, hogy a maradék étvágyunk is elment a bejelentésétől.

– Elnézést – jelentkezett Karesz a sötétzöldektől.

– Igen? – pillantott rá Róbert.

– Lehet tudni valamit a feladatról? Kapunk előre kártyát, borítékot, videóüzit, valamit? – próbálkozott.

– Nem – közölte kurtán a főszervező.

– Ezt hogy értik? – forgatta a fejét Lóri. – Nincs utasítás?

– Tényleg, nem jár boríték vagy valami? – kérdezgette a szürke csapat is.

– Semmit nem kaptok a holnapi feladattal kapcsolatban – pontosította Róbert, amire már eddig is utalt.

– Mármint… Előre nem kapunk semmit, vagy egyáltalán, a feladat kezdetekor sem? – szólalt fel Máté, idegesen rágva a szája szélét.

– Egyáltalán nem kaptok semmit – ismételte meg Róbert.

– És akkor mégis hogy oldjuk meg a feladatot? – kiáltotta Dóri az arany csapattól.

– Ki mondta, hogy nektek kell megoldanotok bármit is? – tárta szét a karját a főszervező. – Jó étvágyat és jó pihenést kívánok. Holnap délben találkozunk –

indult ki az ajtón, és otthagyta az öt versenyben maradt csapat tagjait, akik teljes értetlenséggel néztek össze.

– Ti értettétek, mit vakerolt? – kérdezte Lóri, elsőként felocsúdva a döbbenetből.

– Nem – pislogott nagyokat Bernadett.

– Hogy érti, hogy nem mi oldjuk meg a feladatot? – kapkodta a fejét Zsombi.

– Hanna? – pillantott rám kérdőn, mire Lóri és Bernadett is felém fordult. Tőlem várták a választ. De én sem tudtam.

– Passz – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé, és a fejemet csóválva gondolkodtam. – Mi vagyunk itt, mi vagyunk versenyben…

– És Titanilla tanárnő – jutott Zsombi eszébe az, ami mindannyiunk figyelmét elkerülte.

– Ó, basszus, akkor mehetünk haza a döntő előtt – csapott Bernadett ököllel az asztalra, mire a kések és a villák a levegőbe ugorva összeütődtek.

– Ilyen nincs – ingatta a fejét Lóri. – Csak nem Titi tanárnőn múlik, hogy maradhatunk-e. Az brutál kicseszés lenne.

– Hát – fújtattam elgyötörten. – A hallottak alapján, és abból kiindulva, hogy rajtunk kívül csak Titanilla tanárnő van itt, sajnos van esély Zsombi tippjére –

húztam el a számat.

– Ez nem igaz – dühöngött Bernadett. – Mégis mit csinálunk akkor, ha a tanárnőn múlik a bent maradásunk? – kérdezte kétségbeesetten.

– Abban az esetben… – gondolkodtam. – Pakolunk és megyünk haza – dőltem hátra a széken, és őszintén nem volt ennél jobb válaszom.

A többi csapatnak, csakúgy, mint nekünk, szintén a kísérő tanárok jutottak eszükbe, ezért sietősen befejezték a vacsorát, sőt voltak, akik a hír hallatán egyszerűen csak félbehagyták, és kirohantak az étkezőből, hogy felkutassák a kísérő tanárukat, és beavassák a dolgokba. Az arany csapat rontott ki először, őket követték Mátéék, hogy a hobbiornitológus tanárukat gyorsan kiképezzék bármire, ami holnap felmerülhet feladatként. A szürkék is otthagytak csapot-papot, és rohantak megkeresni a tanárukat, az asztalukon félig elfogyasztott vacsorák hevertek a tányérokon, az érintetlen desszerteken összezuhant a tejszínhab. Már nem ette meg senki. A sötétzöldek is felszedelődzködtek, és sietősen az ajtó felé igyekeztek, majd amikor meglátták, hogy mi viszonylag nyugodtan vacsorázunk tovább, megálltak az asztalunk mellett.

– Nem… Nem mentek a tanárotokhoz? – kérdezték.

– Nem – feleltük egyszerre, miközben továbbra is komótosan ettünk.

– Miért nem? – kérdezte meglepetten Karesz.

– Ember, láttad már a tanárnőnket, nem? – kérdezett vissza Lóri.

– Naná. Volt szerencsém megfigyelni – vihogta Peti.

– Na, éppen ezért búcsúzunk mi holnap. Titanillával csak akkor van esélyünk bent maradni, ha azt a feladatot kapja, hogy kenje le magát naptejjel, és heverésszen – magyarázta Bernadett egy adag gesztenyepüré alját kapargatva, hogy az utolsó falatot is kikanalazza a pohárból.

– És valljuk be, erre kevés esély van – tette hozzá Zsombi.

– A francba – rázták a fejüket a sötétzöldek. – Sajnáljuk. Ha így estek ki, az a legnagyobb igazságtalanság.

– Kösz, bátyák, az együttérzést – intett nekik Lóri.

– Ne vicceljetek, ez a legkevesebb. Ha tudunk bármiben segíteni…

– Nincs egy felesleges tanárotok, aki nem Titanilla? – kérdezte Bernadett.

– Sajna nincs – röhögték el magukat.

– Akkor mindegy – feleltük.

A sötétzöldek sajnálkozva hagytak ott minket, mi pedig lemondóan vacsoráztunk tovább, nem kis csalódottsággal, amolyan „rajtunk már nem múlik, tehát minden mindegy” arckifejezéssel, miközben mindannyiunk telefonja egyszerre jelezte az igazgatónk élőjét.

– Nagyszerű – dünnyögte Bernadett a kijelzőjére pillantva. – Kocsis élőzik az ünnepi IOV-vacsoráról, amit a tiszteletünkre rendeztek – dobta félre a telefonját, és egyikünk sem nézte meg az adást. Volt valami egészen éles kontraszt a között, ahogy otthon a mi ünneplésünk zajlott egy vacsorán, miközben mi a saját vacsoránkat már szinte vesztesként fogyasztottuk el, tudva, hogy minimálisra csökkent az esélyünk, ha a döntőbe kerülésünk nem rajtunk múlik.

13.

Vacsora után Zsombi és Lóri úgy döntöttek, legalább szólnak Titanilla tanárnőnek, hogy holnap délben nagy valószínűség szerint neki lesz majd feladata, így a fiúk az étkező épületéből átmentek a tanároknak és szervezőknek fenntartott épületbe, mi pedig Bernadett-tel a faházunk felé sétáltunk. A táborban egy lélek sem volt, a csekély számú bent maradt csapat tagjai mind eltűntek valamerre, így ketten zavartalanul sétáltunk a faházak között, és visszaérve a sajátunkhoz megálltunk az ajtó előtt.

– Jössz? Nézek valami filmet a tabletemen – szólt Bernadett.

– Kicsit később. Van még egy adag ruha a szárítóban, a fiúk cuccait mostam ki délután, elmegyek értük, mostanra már biztos kész van – feleltem.

– Oké – lépett be az ajtón, én pedig továbbmentem a mosókonyha irányába.

A kis helyiségbe lépve nem lepett meg, hogy a két arany melegítőt viselő lány szokásához híven bohóckodik a kamera előtt.

– Csak kiveszem a cuccokat, és már megyek is – tartottam fel a kezem, jelezve, hogy nincs kedvem konfrontálódni velük, nem vagyok olyan passzban.

Veronika leállította a felvételt, és türelmesen várta, amíg kiszedem a fiúk holmijait a szárítóból, összefogom az ölemben, és már indulok is kifelé.

– További jó szórakozást – köszöntem el, amitől a két lány zavarba jött.

– Mi bajod van? – kérdezte Dóri gyanakodva.

– Mi? – kérdeztem vissza meglepetten.

– Mi ez a normális viselkedés? Semmi beszólás? Semmi cinizmus? Nem ismerünk rád, baj van? – fürkészett, Veronika pedig helyeslően bólogatott mögötte.

– Nincs semmi – ráztam meg a fejem.

– De, de… Gyanús vagy. Kitaláltátok a holnapi feladatot?

– Szerintem mindenki kitalálta – vonogattam a vállam. – Vagyis. Mindenki egyre gondol – javítottam ki magam.

– És? – ráncolta a homlokát Dóri.

– És tudjátok nagyon-jól, hogy amennyiben tényleg a kísérő tanárokon múlik a döntőbe jutás, akkor hirtelen nekünk lett a legkevesebb esélyünk, szóval nagy valószínűség szerint mi búcsúzunk holnap délután. Ennyi – közöltem.

– Jó, ezt mi is így látjuk – értettek egyet.

– Hát… Mindegy – mosolyodtam el kissé szomorkásan.

– Abban az esetben, ha kiesünk holnap, akkor nagyon sok sikert kívánok a döntőhöz, és bár mivel a barátainknak, a sötétzöldeknek drukkolunk, azért megjegyezném, hogy ti is maximálisan megérdemlitek a győzelmet. Hajrá! –

szóltam, ettől pedig a két lány szinte sokkos állapotba került.

– Na jó, most már kezd aggasztó lenni a viselkedésed. Ez valami trükk? Ki akarsz szedni belőlünk valamit? A tanárnőtök mégsem totál csőd, és tudjátok, hogy bejuttat titeket a döntőbe? Kicseleztetek mindenkit? – tippelgettek, én pedig az egyik mosógépnek dőlve szórakozottan hallgattam őket.

– Akármennyire is vicces, amiket mondtok, sajnos ki kell ábrándítsalak titeket. A tanárnőnk olyan, amilyennek megismertétek, semmi csel és trükk nincs sehol, szóval… Csak el akartam köszönni rendesen, így, hogy magunk vagyunk itt. Holnap már nem lesz rá lehetőség szerintem – közöltem.

– Ó! – lepődött meg Dóri. – Szóval ez komoly? Ennyi? Nincs mögötte semmi?

– Nincs – feleltem őszintén. – Jó volt veletek, feledhetetlen élmény, ahogyan én itt ülök és sudokuzom, ti pedig tátogva ugráltok, néha pedig elestek –

elevenítettem fel a közös emlékeinket. – Mindig rátok gondolok majd, ha mosok

– tettem hozzá. – Talán beállítalak titeket háttérvideónak, hogy ne hiányozzon az együtt töltött idő – gondolkodtam el.

– Na végre, újra bunkó – közölte Veronika Dórival, utalva arra, hogy megtört a varázs, és végül nem hazudtoltam meg önmagam.

Nevetve eltoltam magam a mosógéptől, és ismét kifelé indultam.

– Sok sikert. Ha ti nyertek idén is, akkor jövőre újra címvédőként terrorizálhattok egy csomó új embert.

– Kösz, de van egy szépséghibája annak, amit mondasz – forgatta a szemét Dóri.

– Mégpedig? – érdeklődtem.

– Az IOV-szabályzat alapján két egymást követő versenyt nyerő egyazon iskola többé nem indulhat.

– Nahát. Erről nem is tudtam – csodálkoztam.

– Ez azért van, hogy az adott városból, ahonnan az iskola csapata érkezik, más iskoláknak is legyen esélyük. Kétszeres egymást követő győzelem után már nem indulhat egy suli.

– Logikus szabály – értettem egyet. – Hány iskola duplázott már? –

érdeklődtem.

– Még soha egy sem – felelte Veronika. – Mi leszünk az elsők – vigyorgott. –

Felkerülünk a dicsőségfalra.

– Klassz – biccentettem. – Akkor… Csak ügyesen.

– Öhm. Köszönjük – motyogták zavartan.

Lenyomtam a kilincset azzal a szándékkal, hogy már tényleg otthagyom a tátogó lányokat és kimegyek a mosókonyhából, amikor utánam szóltak, ezért ismét visszafordultam.

– Hanna!

– Igen?

– Mi is örülünk, hogy elég sok időt töltöttünk itt együtt – mondta Dóri halkan, mintha csak attól félne, más is meghallja. De hárman voltunk csupán, plusz a sarokban a hálóján himbálózó hatalmas keresztespók.

A megjegyzésre mosolyogva bólintottam, mire Veronika folytatta:

– Esetleg… Á, mindegy – hagyta félbe.

– Na – unszoltam, hogy folytassa.

– Semmi. Hülyeség – legyintett.

– Nem baj, mondd csak – bátorítottam, majd hozzátettem:

– Tizenkét napja nézem, ahogy tátogtok és ugrándoztok a mosógépek között, ennél sokkal megdöbbentőbb már nem lehet.

– Nagyon vicces vagy – forgatták a szemüket. – Jó, azt akartuk kérdezni –

köhintette Veronika. – Hogy bejelölhetünk-e. Ismerősnek – mondta, és mindkét lány lehajtott fejjel bámulta a cipője orrát.

Tévedtem. Meg tudtak lepni. A kérdés váratlanul ért, és tudtam, most nem lehetek gúnyos vagy cinikus, mert nem illendő. Az arany csapat tagjai a verseny kezdete óta szándékosan elzárkóztak a többi versenyzőtől, hogy ne alakuljon ki érzelmi kapocs senkivel, ami esetleg hátráltatná, vagy egy-egy nehezebb döntésben befolyásolná őket. Azzal azonban nem számoltak, hogy én a mosókonyhában addig zavarom a tátogásukat, amíg valamiféle furcsa kapcsolat alakult ki közöttünk, ami ugyan még messze van a barátságtól, de már rég nem versengés. Ők is, és én is pontosan tudtuk, hogy milyen elvek alapján kezdték a második versenyüket, hogy mennyire hangoztatták a „versenyen nincs barátság”

hozzáállásukat, így teljesen felesleges lett volna ezen gúnyolódnom vagy a fejükhöz vágni. Nem volt rá szükség. Mert azzal, hogy megkérdezték, lehetünk-e ismerősök a verseny után, nyitottak felém, én pedig tiszteltem őket azért, mert egyáltalán fel merték hozni, beismerve ezzel, hogy hibás koncepció alapján játszották végig az elmúlt csaknem két hetet, és nekem volt igazam. Itt már nem volt helye a „megmondtam” vagy éppen „nem úgy volt, hogy?” típusú beszólásnak, a kérdésük nyílt volt és egyenes, amire megérdemelték az őszinte, minden szarkazmust nélkülöző válaszomat. A két lány befejezte a cipőjük bámulását, és zavartan felemelve a fejüket a szemembe néztek. Láttam rajtuk, hogy a gondolkodási időm ketyeg, és ha nem mondok azonnal valamit, akkor visszavonják az egészet, majd kiküldenek a francba, ezért a tekintetüket állva

elmosolyodtam.

– Örülnék neki – feleltem, és láttam rajtuk, ahogyan a megkönnyebbüléstől szinte elernyed a válluk, annyira befeszültek attól a lehetőségtől, hogy szemét módon reagálok az újdonsült nyitottságukra.

– Oké – köhintette Veronika. – Akkor bejelölünk. Majd.

– Rendben. Én pedig visszaigazolok. Majd – biccentettem. – És persze… Ha Pesten jártok a nyáron bármikor, akkor szóljatok, csinálhatnánk valamit –

ajánlottam fel. Ezen szemmel láthatóan nagyon meglepődtek, mert ismét összenéztek.

– Mmm. Köszi, biztos megyünk, és akkor lehet, élünk a lehetőséggel –

bólogattak egyszerre. – Ha pedig te Somogyban járnál… – viszonozták illedelmesen a meghívásomat.

– Észben tartom – mutattam a halántékomra. – Sziasztok – köszöntem el tőlük.

– Hanna!

– Igen? – fordultam vissza, és úgy tűnt, többé már nem szabadulok el a mosókonyhából.

– Ha mégis döntőbe juttok holnap…

– Igen?

– Akkor is mi nyerjük az egészet – húzta ki magát Dóri.

– Jó.

– Nem számít, hogy az elmúlt feladatokon jobban teljesítettetek. A vége a miénk.

– Oké – bólogattam unottan.

– Felkerülünk a dicsőségfalra. Mi leszünk a duplázók. Egymást követő évben két győzelem!

– Szuper – motyogtam.

– Na jó, megint cinikus bunkó, hagyd, menjen csak – fröcsögte Veronika Dórinak, és a kis kitérő után a kapcsolatom az arany lányokkal visszaállt az eredeti állapotára.

De azért bejelöljük egymást. Majd a verseny után.

Leraktam a fiúk cuccait a faházukba, majd visszamentem a sajátunkba, ahol Bernadett mellett Lórit és Zsombit is ott találtam.

– Mi volt Titanillával? – kérdeztem, ahogy beléptem az ajtón.

– Felejtsd el – legyintett Zsombi. – Közölte, hogy nincs kedve semmihez, nem azért jött, hogy kússzon-másszon az erdőben, ő nem csinál semmit azon kívül, hogy ránk vigyáz, sőt azt sem szívesen – idézte fel a tanárnő szavait.

– Óriási – huppantam le az ágyamra. – Akkor most?

– Most várunk, és holnap délben elhúzunk haza – közölte Lóri, aki Csenge megüresedett ágyán feküdt hanyatt, és a plafont bámulta.

– Sajnálom – suttogtam.

– Ja, mi is – rágta a szája szélét Bernadett.

– De azért… Jók voltunk így együtt, nem? – pislogott Zsombi, felváltva nézve ránk.

– Jók bizony – mosolyodott el Bernadett.

– Nagyon – sóhajtottam szomorúan.

– Naná! Mi vagyunk a Nyertes Szirtes – bólogatott Lóri.

– Kivéve, hogy holnap kivágnak minket innen, és akkor már Vesztes Szirtes leszünk – gondolta át.

– Ez szép végszó volt – tápászkodott fel Bernadett, mert közben kopogtak. Az ajtót kinyitva kilesett, majd beengedte a négy sötétzöld melegítőt viselő infós fiút.

– Mi újság? – érdeklődtek, egymás után belépve a házunkba.

– Búcsúbuli – intett Lóri. – Csak nincs pia és zene. Minden más van – közölte.

– Ami… Mi is? – nézett körbe Karesz.

– A társaságunk – mosolyodott el Zsombi.

– Megteszi – biccentettek a sötétzöldek, és elhelyezkedtek az ágyakon.

Nem mondták, hogy miért jöttek, de azért mindannyian tudtuk. Ők is, ahogyan mindenki más, a mi holnapi kiesésünket tartották a legvalószínűbbnek Titanilla tanárnő miatt, ezért jöttek, hogy szolidarítsanak velünk, és a társaságukkal támogassanak minket. Mi pedig hálásak voltunk ezért. Mást nem nagyon tehettünk.

Borzalmasan hangosak voltunk, a kis faházunkat rázta a röhögés és üvöltözés, ahogyan egymást túlkiabálva próbáltak szóhoz jutni az infósok, egyszer pedig egy velőtrázó sikoly is felverte a környéket, amikor Peti a sötétzöldektől kiment a mosdóba, és állítása szerint látta Erik, a gigantikus méretű mutáns szarvasbogár még nagyobb árnyékát. Hiába kutattuk utána át az apró helyiséget, nem találtuk, így a többiek már nem is hitték el Petinek, aki halálra rémülve erősködött, hogy igenis tudja, mit látott. Vagyis azt hiszi. Ahhoz képest, hogy a kiesés lehetősége, sőt inkább valószínűsége a fejünk felett lebegett, jól éreztük magunkat, amit a sötétzöldeknek köszönhettünk, mert nem hagyták, hogy melankolikusan magunkba zuhanva töltsük az időt, hanem végig ott voltak velünk, és a hülyeségeikkel szórakoztattak minket. A verseny kezdete óta sok ehhez hasonló esetet láttam, a végéhez közeledve pedig én magam is egyre többet éltem át, így a hangzavar közepette, Kornél fekete pulcsijában ülve az ágyamon, a többieket hallgatva azon gondolkodtam, milyen távolinak tűnik,

amikor utoljára úgy igazán egyedül éreztem magam, milyen messze érzem azt, amikor a sudoku a kezemben egy társaságot pótolt, mikor tudtam bedugni a fülembe a zenét úgy, hogy nem kellett másodpercenként kivennem, mert valaki hozzám szólt. És mikor volt utoljára, hogy ezt teherként éltem meg. Erre rádöbbenve már tudtam, miért fog hiányozni ez az egész olyan nagyon, amikor véget ér. Mert a jópofa feladatokon és a csodás helyszínen túl, valamint függetlenül attól, hogy ide mindenkit nyerni küldött a saját sulija, az IOV sokkal többet nyújtott egy iskolai versenynél. Nekem legalábbis mindenképpen. Mivel nem voltam egyedül szinte soha, és amikor igényeltem volna, akkor sem hagyták, a gondolataim nem taszítottak megállás nélkül a mélybe, nem gyötrődtem magamban, mert ha el is kezdtem, akkor valaki akaratosan kiszakított belőle. Sok idő óta először sokkal többet éltem a jelenben, mint a múltban, ami olyan változás volt, amire egyáltalán nem számítottam. Egyre többször kaptam magam azon, hogy nem anyu betegségét és halálát pörgetem újra és újra vissza az emlékeimben, hanem egyszerűen csak szeretném neki elmesélni, ami történik velem, szeretném elmondani, amit láttam, hallottam, szeretném, ha tudna mindent, mindenről és mindenkiről. Mit gondol erről a személyről, mi a véleménye arról. Rettegtem tőle, mi lesz, ha hazaérek, amikor nem vár otthon, és nem tudom neki a verseny minden érdekes és kevésbé érdekes pillanatát elmesélni. Órákig, napokig, a nyár végéig, bármeddig. A harag, ami az elveszítése miatt minden áldott nap egyre erősebbé vált bennem, mintha csitulni látszott volna, és ahogy telt az idő a versenyen, az önzésem és énközpontúságom, a gondolat, hogy nekem mennyire fáj és mennyire rossz, hogy egyedül maradtam, hogy itthagytak és a hasonló dühös érzések tömkelege kezdett átalakulni egyfajta mérhetetlen szomorúsággá, ami sokkal többször szólt már anyuról, mint rólam. Mert ő halt meg, ő nem lehet már itt, ő marad le mindenről, ő nem tudja már, hogy a kedvenc zenekara újra turnézik, ő nem éli meg azokat a filmbemutatókat, amikről a betegsége előtt csak híreket lehetett olvasni, hogy majd három év múlva bemutatják. Nem volt három éve, már nem látja, pedig tudom, hogy szerette volna. Ő nem utazik már el oda, ahová vágyott, ő az, akinek a halála évében megállt az idő, és soha többet nem tud már semmit, ami onnantól kezdve történt. És egyre többször éreztem azt, hogy óriásit hibáztam, mert a betegségét, majd a halálát követően mindig csak az foglalkoztatott, hogy én ezt hogy élem meg, és nem pedig az, hogy anyu mennyi mindent nem él már meg. Ott marad a fényképen annyi idősen, örökké annyi lesz már, nem öregszik, nem lesz ráncos, nem látni majd megőszülni… És ahogy én nem látom őt, ő sem látja majd, hogy mi lesz belőlem, én pedig nem tudom neki megmutatni, hogy már most mennyivel több vagyok annál, mint amikor utoljára látott. Vajon úgy maradtam meg neki? Nem lehetne, hogy valahogy

mégis lásson? Akár most, ahogy vagyok. Egy iskolai versenyen, végig küzdve, egy társaság oszlopos tagjaként? Nem lehetne, anyu, hogy így emlékezz rám?

Tudom, hogy ez sokkal jobban tetszene neked, mint az, amilyen régen voltam.

Bárcsak láthatnál így. Bárcsak így emlékeznél rám. Kérlek, anyu. Így emlékezz rám.

A gondolataimból éles kopogás zökkentett ki, mire kábán, a karomon lévő

karkötőt csavargatva az ajtó felé fordítottam a fejem, miközben a többiek is elhalkultak.

– Biztos Róbert jött szólni, hogy hangosak vagyunk – suttogta Karesz a sötétzöldektől, kicsit megrémülve a lehetséges leszúrástól.

– Nem hinném, nincs a házirendben takarodó vagy ilyesmi – vágta rá Bernadett.

– Gyere be, bátya! – kiáltotta el magát Lóri, az ajtó pedig kinyílt.

A házirendtől függetlenül a legtöbben mégis a főszervezőre számítottunk, helyette azonban a legnagyobb meglepetésünkre Máté érkezett, abszolút kéretlenül és hívatlanul. A sárga melegítője foszlott volt és több helyen lyukas, úgy tűnt, megviselte a sok erőlködés a bent maradásért. Mármint a ruhát. De igazából Mátét is.

– Na, de szépen összegyűltetek itt – vigyorgott körbe, amikor meglátta, hogy a sötétzöldek is velünk vannak.

– Jaja. Összegyűjtöttük az összes jó fej embert a versenyen. Nem kaptál meghívót? Hidd el, nem véletlen – üdvözölte Lóri, és mindenki felnevetett.

Máté figyelmen kívül hagyta a megjegyzést, és megállt közvetlenül az ajtó előtt, mintha nem merne beljebb jönni. A menekülés lehetősége így egy karnyújtásnyira volt tőle. És a Máté típusú embereknek szükségük is van menekülési útra.

– Minek köszönhetjük a látogatásodat? – tért a tárgyra Bernadett.

– Jöttem elköszönni – mondta szórakozottan. – Csak megvártam, hogy éjfélt üssön az óra – sóhajtotta megkönnyebbülten.

– Miért, a tündér keresztanyád addig adott kimenőt? – kérdezte Isti a sötétzöld csapatból, mire olyan röhögés rázta meg a faházunkat, hogy szerintem a közeli erdő összes állatát felvertük. Máté, aki vagy nem szokott hozzá az ekkora oltásokhoz, vagy pedig nem tudott rá reagálni, megrázta a fejét.

– Mivel elmúlt éjfél, végre kimondhatom. Piros csapat, ma kiestek a francba!

– húzta gúnyos mosolyra a száját.

– Ne legyél ebben olyan biztos – szegte fel az állát Zsombi, és megpróbált meggyőző lenni, ám az alakítás nem sikerült túl hitelesre.

– Ó, dehogynem vagyok biztos. Ti is tudjátok. Mindenki tudja. A napimádó, wellnessező tanárnőtökön múlik, és elbukjátok – bólogatott. – Én pedig jöttem,

hogy a pofátokba röhögjek – mondta, majd erőltetetten felnevetett.

– Ez volt az? – kérdezte Zsombi.

– Ez – biccentett Máté.

– Haver, akkor még gyakorolj egy kicsit, mert először nem tudtam eldönteni, hogy nevetsz, vagy éppen beszarsz – töprengett Lóri. – És igazából még mindig nem vágom – tette hozzá.

A sötétzöldek vállát megállás nélkül rázta a nevetés, mire Máté unottan a szemét forgatva ingatni kezdte a fejét.

– Nevessetek csak, ti nyomorult csicskák, majd meglátjuk, mennyire szórakoztok jól a döntőben – közölte.

– Kikérem magamnak, hogy nyomorult csicskáknak nevezel minket! –

háborodott fel Karesz. – Simán csak csicskák vagyunk – javította ki. A megjegyzésre megint egy emberként röhögött fel mindenki, a nevetés betöltötte az egész faházat, ezzel pedig Máté nem igazán tudott mit kezdeni. Jött, hogy jól megmondja nekünk a magáét, ezzel szemben amióta az ajtóban ácsorgott, azt tapasztalta, hogy megállás nélkül arcon röhögi mindenki. Így nehéz lehet fenyegetőnek lenni. Nem is igazán sikerült neki.

– Na, ha végeztél azzal, amiért jöttél, akkor tegyél egy szívességet, menj ki azon az ajtón, és dögölj meg – tanácsolta Lóri csak úgy mellékesen.

– Teljesen mindegy, mit mondtok, és mennyire játsszátok meg az agyatokat. Ti is nyerni jöttetek, és ma, tizenegy óra és ötvenhárom perc múlva kiestek az idei IOV-ról – pillantott a karórájára. – És mi leszünk az elsők – tette hozzá.

– És milyen áron? – kérdeztem, elsőként szólalva meg azóta, hogy Máté meglátogatott minket. Függetlenül attól, hogy a többiek miket mondtak el, úgy tűnt, Máté egyedül az én megjegyzésemre ugrik.

– Mit számít, hogy milyen áron? – röhögött kínosan.

– Tudod, hogy számít – mosolyodtam el. – Máskülönben nem állnál itt a faházunkban. Jöttél, mert itt a társaság, itt vannak azok, akiket kijátszottál, hátba szúrtál és átvertél. Nem nyugszol attól, hogy nélküled is működik minden, nem nyugszol attól, hogy nem foglalkoznak veled, és hogy mennyire elcsesztél mindent. Szerettél a középpontban lenni, élvezted, hogy mindenki szeret, és most nem tudsz mit kezdeni azzal, hogy a versenyben lévők mit gondolnak rólad. Ha utálnának, azzal még ellennél, az legalább érzelem, de a legtöbben szimplán csak közömbösek lettek irántad. Az pedig kikészít téged. Nem elég szélsőséges neked. Mégis ez történt. Egyszerűen nem vagy érdekes. Mondanám, hogy sajnálom, de nem. Csupán nem érdekel. Ahogy senkit sem. Bocs –

közöltem a csuklómon lévő karkötőmet forgatva, végig Máté szemébe nézve, miközben ő idegesen hallgatott, maga mellett leengedett karja pedig egyre csak feszült, minden kimondott szó után egyre jobban.

– Rohadj meg, Hanna – fröcsögte végül, mert ennyit tudott mondani összesen.

– Hé, hé, hé! – pattant fel az ágyról Lóri azonnal. – Válogasd meg a szavaidat, vagy beleszaladsz az öklömbe, tesó – lépkedett Máté felé, aztán fenyegetően megállt előtte, és fölé tornyosult.

Máté ekkor hátrálni kezdett, az ajtónak ütközve maga mögé tette a kezét, tapogatózva megkereste a kilincset, majd lenyomta, és szinte kiesett hátra az ajtón, alig tudta megtartani az egyensúlyát.

– Húzzál innen, seggarc – mondta Lóri, és becsukta az ajtót, kizárva Mátét a sötét éjszakába.

– Hű! – kerekedett el Zsombi szeme, amikor felocsúdott a döbbenetből. – Ez kemény volt, Hanna. Jól megmondtad. Kikészítetted rendesen.

– Van, aki nem kezeli jól az igazságot – vontam meg a vállamat.

– Jól vagy? Nem bántott meg? – pillantott rám aggódva Bernadett.

– Mi? Dehogy – nevettem fel a fejemet rázva. – Semmi gond, én is kimondtam, amit gondolok, és ő is.

– A tiéd király volt – hajolt oda a másik ágyról Isti, és feltartotta a kezét, hogy belecsapjak.

14.

Az IOV utolsó előtti napján korán keltem. Hajnalok hajnalán kidobott az ágy, én pedig anélkül, hogy egy pillanatig is ágyban maradtam volna, szinte azonnal felpattantam, és a lehető leghalkabban, hogy ne verjem fel a hangosan és egyenletesen horkoló Bernadettet, elkészültem, majd csendben becsuktam magam mögött az ajtót, és a csípős nyári hajnalon kiléptem a faházunkból. A tábort körülvevő erdő hangjai őrületes lármát csaptak, az ébredező természet ezer hangja ütötte meg a fülem. Ciripelés, csipogás, csiripelés, neszezés, brekegés. A versenyzők még aludtak, az erdő viszont már velem együtt ébren volt. Talán azért nem tudtam tovább aludni, mert izgultam, esetleg talán azért, mert borzasztóan vártam Kornél üzenetét vagy hívását, vagy egyszerűen csak azért, mert a tudatalattim felkeltett, jelezve, hogy hamarosan kiesünk és megyünk haza, így még egyszer utoljára szívjam magamba a bükki levegőt, véssem jól az emlékezetembe mindazt, amit látok, és még egyszer legyek hálás azért, ami itt történt velem, mert hamarosan vége, ennyi volt, ennyi járt, nincs több belőle, és mehetek vissza a saját életembe, szembenézni mindazzal, amivel szembe kell.

Az étkezőbe érve átsétáltam az üres asztalok között, majd leültem a saját székemre, vagyis arra, amire mindig szoktam, így már a sajátomnak érezhettem, és miközben helyet foglaltam, a kezemben fogott telefon, ahogy térerőt érzékelt, egymás után kezdett rezegni. Boldogan emeltem fel a készüléket, és néztem meg az értesítéseket, de egy idő után lehervadt a mosoly az arcomról, mert Kornél nem írt. Nem jelentkezett. Sehol semmi hír róla. Az üzeneteim egytől egyig aputól jöttek, küldött képeket az IOV-vacsoráról, lefotózta és megmutatta, mit evett, sőt készített néhány szelfit is. A telefonomon lévő többi értesítés pedig mind Kocsissal volt kapcsolatos. Úgy tűnt, megint túltolta a feedet, élőzött, posztolt, feltöltött a suli Facebook-oldalára egész albumokat arról, miként ünnepelték meg a versenyen elért Szirtes-eredményt. Kocsis látszólag nagyon élte ezt az egészet, nekem pedig belefacsarodott a szívem, ha arra gondoltam, hogy ma délután, pont a döntőbe kerülés előtt fogunk kiesni. Nem is néztem végig az ünneplő képsorokat és videókat, hanem inkább bezártam az egészet, és a fejemet rázva néztem értetlenül a telefonomra, erős hiányérzettel. Kornélról

sehol semmi. Az utolsó üzenetváltásunk az volt, hogy moziba készül az öccsével, azóta nincs hír róla. Mégis milyen hosszú filmre mentek? Miért nem írt utána? Valami gond van vele? Vagy ami sokkal elképzelhetőbb… Valami gond van velem?

Úgy döntöttem, kiderítem, és mindenképpen ráírok majd én, ha magától nem jelentkezik, csak még túl korainak ítéltem az időpontot, és nem akartam mániákusnak tűnni, hogy hajnalok hajnalán őrült módon zargatom, így nyugalmat erőltetve magamra játszani kezdtem a telefonommal, miközben bedugtam a fülem, és Kornél lejátszási listáját hallgattam. Egészen rutinos vagyok abban, hogy az idő múlását várjam, így teljesen le tudtam kötni magam a gondolataimmal és a sudokuval, így egyszer csak azon kaptam magam, hogy mindenki másnak is reggel lett, a fülhallgatómban szóló halk zenét pedig túlzengte a konyha irányából érkező lárma. Az élménytábor személyzete a reggeliztetéshez készülődött. Na végre. A telefonomon kiléptem a játékból és kikapcsoltam a zenét, majd úgy negyvenszer átfogalmazva az üzenetet, ami volt hosszabb, rövidebb, érdeklődő és szemrehányó is, végül elküldtem egy „Szia!

Milyen volt a film?” üzenetet Kornélnak. Az összes verzió közül ez volt a legnormálisabb. Az elküldött szöveg azonnal olvasottá változott, ezek szerint Kornél elérhető volt, és fogadta az üzenetemet. Óriási. Akkor mondjuk magától is jelentkezhetett volna. Láttam, hogy ír, a három pont idegtépően sokáig hullámzott, mire végre megjött a válasz. „Jó volt nagyon.” Ezt írta. Ennyit. Újra írtam neki, hogy „Tök jó, örülök”. Ezt is elolvasta. De nem reagált rá. Felhúzott szemöldökkel néztem a telefont, amin semmi nem történt, ezért újra írtam.

„Esetleg tudunk beszélni?” Erre azonnal láttam, hogy valamit ír, mert a három pont hosszasan mutatta, hogy érkezik a válasz. Csak azt nem tudtam, hogy milyen. Aztán megtudtam. „Már az edzésen vagyok, bocs, azért is írok ilyen szűkszavúan, mert nem vagyok egyedül, és… Délután jó, ha hívlak?”

A válaszát olvasva hosszasan kifújtam a levegőt, és a szememet forgatva megráztam a fejem. „Ühüm, persze, de valószínűleg már otthon leszek. Jó edzést…” – küldtem el az üzenetet, Kornél pedig rögtön válaszolt.

„Dehogy leszel otthon, Hanna. Dehogy leszel.” És egy smiley. Kösz, ezzel sokra megyek. Erre már nem reagáltam, hiszen megírta, hogy nincs egyedül, és különben is dolga van, szóval hagytam a fenébe az egészet, és fintorogva gondolkodtam a dolgokon. Jól érzem, hogy Kornél egy ideje leráz? Vagy létezik, hogy ilyen hazamenni az IOV-ról? Ilyen visszacsöppenni a saját életünkbe?

Visszatérnek a hétköznapok, prioritást élveznek a kötelezettségek, és elhalványul minden más? Vagy csak Kornél rájött, hogy ez nem fog működni? Már nem érdekelném őt? Lehetséges. Hiszen már otthon van, a saját valóságában, sokkal reálisabban lát mindent, mint én, aki még mindig a versenyen vagyok, egy erdő

közepén a Bükkben. Ez nem az én életem, és nem is Kornélé volt. Kettőnk közül pedig ő már visszaért a sajátjába. És velem ellentétben racionálisan lát mindent.

Ó, a francba. Egyáltalán nem voltam felkészülve arra, hogy összetörjön a szívem. A gondolataim pánikszerűen törtek rám, egyre durvább és durvább összeesküvés-elméleteket gyártva, miközben a telefonom háttérképén anyu fotóját néztem, mielőtt elsötétült volna. Keserű mosolyra húztam a számat, és a képet bámulva semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy mennyire felhívnám most. Mennyire nagy szükségem lenne rá. Mindig.

Teljesen tanácstalanul ültem az asztalnál, és tehetetlenül ejtettem az ölembe a kezem. Nem tudtam, mit gondoljak, nem tudtam, mit tegyek, és főként nem tudtam, hogy kihez fordulhatnék, ha anyuhoz nem.

A telefonom kijelzője épphogy csak elsötétült, máris újra világítani kezdett. A nagyi képe jelent meg rajta. Mintha csak megérezte volna, hogy szükség van rá.

Azonnal fogadtam a videóhívást.

A csendes teremben szinte fülsiketítőnek hatott az a lárma, ami a telefonomból áradt, amikor felvettem. Borzasztóan hangos, fújó hang kíséretében jelent meg a nagyi, én pedig hunyorogva figyeltem. Ha jól láttam, éppen fodrásznál volt, és hiába tátogott, nem értettem egy szavát sem, mert közben éppen szárították a haját.

– Nagyi! Nagyi? – kiabáltam. – Nem hallak – ráztam meg a fejem. Ekkor a nagyi legyező mozdulatokkal hessegette el a feje körül a hajszárítós kezet, ami időnként belelógott a képbe.

– Kati! Kapcsold már le! – üvöltötte, mire a hajszárító teljesen elnémult. – Na, végre. Ekkora zajt csapni ilyen korán – meresztgette a szemét. – Szia, Hanna –

köszöntött.

– Öhm. Szia, nagyi – néztem rá furán, várva, hátha megtudhatom, miért hívott a fodrászától hajszárítás közben.

– Gratulálok a tegnapi továbbjutáshoz, láttam az ideggyenge igazgatódat zokogni az Instán – közölte.

– Köszönjük – mosolyodtam el halványan, a nagyi pedig fürkészve vizslatott a kamerán keresztül, miközben egy kéz újra belógott a képbe, és egy fésűvel bökdösött a haja felé. Erre a nagyi ingerülten nézett félre a kamerából.

– Kati, menjél innen a fésűddel, hagyjál! – legyezgette el a kezet maga körül.

– Hát ez nem igaz – fújtatott mérgesen.

– Nagyi, ha most nem alkalmas, beszélhetünk később is – próbálkoztam.

– Nem, most tökéletes, éppen ráérek – vigyorgott. – Szóval. Mi volt a feladat?

– érdeklődött.

– Egy virtuális játék élő változatát kaptam meg – meséltem.

– Na, mivel ebből egy szót sem értek, gyanítom, hogy könnyen vetted az

akadályt.

– Igen – nevettem el magam.

– És a többiek?

– Zsombi kirakósozott, Lóri palackot dobált, Bernadett pedig pingponglabdát pattintott poharakba.

– Legalább a sörpongról már hallottam – vágta rá.

– Én pedig nem akarom tudni, hogy honnan – feleltem kapásból, akaratlanul is elnevetve magam.

– Nem is fontos – legyintett. – Akkor tehát… Nagy az öröm?

– Nagy – bólogattam.

– Akkor miért nem látom rajtad? – vizslatott, miközben a haja mellett egy kéz benyúlt, és hajlakkot fújt rá. – Kati, hát komolyan mondom! – kapta félre a fejét a nagyi. – Ne fújkáljál!

– Nagyi, tényleg nem akarlak feltartani… – köszörültem meg a torkomat. –

Látom, hogy dolgod van.

– Semmi olyan nincs, ami nem érne rá. Kati tud nekem klasszikus nyugdíjashajat csinálni akkor is, amikor majd lerakjuk – közölte.

– Milyen az a klasszikus nyugdíjashaj? – érdeklődtem.

– Olyan, amilyen nekem van, és kétmillió másik nyugdíjasnak – felelte egyszerűen, én pedig hangosan felnevettem.

– Szóval halljam, bánt valami?

– Hát, ami azt illeti – gondolkodtam el. – Ma délben kapjuk a következő

feladatot, ami nagyon úgy tűnik, hogy nem rajtunk múlik majd, hanem Titanilla tanárnőn, ezért… Délután már otthon leszek.

– Na végre valami jó hír! – vigyorgott.

– Nem, nagyi, ha délután otthon leszek, akkor kiestünk a döntő előtt –

magyaráztam.

– Na és? Kit érdekel? Majd fára mászik a bent maradt négy csapat, vagy mit tudom én, zsákban futnak, és eldől, hogy ki a dzsungel királya. Nem számít, csak gyere már haza – sóhajtotta.

– De mi nyerni jöttünk – biggyesztettem le a számat szomorúan.

– Hidd el, te sokkal többet nyertél azzal, hogy ott voltál, mint az, aki majd felemeli azt a műanyag kupát a végén. Sőt, ha akarod, veszek neked kupát.

– Igazából az Kocsis kupája lenne – javítottam ki.

– Neki viszont nem veszek, semmi közöm hozzá, vegyen magának – rázta meg a fejét.

– Nagyi, tulajdonképpen nem a kupa, hanem a győzelem lenne a lényeg –

próbáltam megmagyarázni, de esélytelen volt, mert a nagyi a saját verzióját fújta.

– Márpedig te vagy az igazi nyertes. Olyan pozitív változáson mentél át az idő

alatt, amíg ott voltál, hogy én pont teszek arra, végül ki nyeri az idétlenkedést az erdőben. Neked ez sokkal több volt, sokkal mélyebb, és már azzal te vagy a nyertes, hogy egyvalakit legyőztél. Méghozzá saját magadat – buzdított.

– Köszönöm.

– Megmentetted magad, Hanna, és megmentetted apádat is – nézett komolyan a kamerába. – Az az ember két hete még csak árnyéka volt önmagának, most pedig nézd meg, nem hagy békén a hülye vacsorán készült képekkel, pedig írtam neki, hogy letiltom. És különben is, mi ez a zakó rajta? Anyád teljesen kilenne, ha látná – forgatta a szemét, mire szomorúan felnevettem, megállás nélkül bólogatva. – Megcsináltad azt, amire semmi esélyt sem láttam, hagyd a végét, ha kiestek, kiestek, akkor is te nyerted ezt az egész istenverte Gimnáziumok Éves Viadalát!

– Iskolák Országos Versenye. IOV – javítottam ki nevetve.

– IOV vagy GÉV, nem mindegy? – vágta rá hanyagul. – Ó, és persze arról nem is beszélve, hogy bárki is kap a végén műanyag kupát, te azért nagyobbat húztál a csini kajakos fiúval – közölte jókedvűen, mire automatikusan lehervadt a mosoly az arcomról. A nagyi pedig azonnal kiszúrta. Olyan radarjai vannak, amiket nem lehet kijátszani. – Mi volt ez? Láttam ám – fürkészett, ijesztően közel hajolva a telefonjához, ezáltal szinte kimászott az enyémből.

– Semmi – kezdtem, de aztán inkább megadtam magam, mert teljesen felesleges lett volna húzni az időt, a vége úgyis az, hogy a nagyi kiszedi belőlem az igazat. – Kornéltól kicsit lerázós üzenetek érkeznek, ami elgondolkodtatott…

– Ez a baj azzal, hogy apádra ütöttél – vágott a szavamba azonnal. – Túl sokat gondolkodsz feleslegesen.

– Hogy érted ezt? – kérdeztem.

– Tegnap, miután berontottak érted a kommandósok és elvittek a feladatra, kérésednek megfelelően felhívtam a kajakos fiút.

– Mi??? Nem azt kértem, hogy hívd – lepődtem meg teljesen.

– Az lényegtelen. Beszéltem vele, amíg a feladaton voltál.

– Beszéltél Kornéllal? Tegnap, amíg a feladaton voltam? – esett le az állam. –

Akkor már értem, azóta miért ráz le – jegyeztem meg csípősen.

– Ne szemtelenkedj, nem áll jól – ingatta a fejét, aztán újra nem hallottam, mert a zúgás elnyomta a hangját. – Kati! Még ne! Telefonálok! – ordibálta, mire megint lekapcsolták a hajszárítót. – Szóval miért beszélsz butaságokat? Eszébe sincs lerázni téged. Sőt. Alig várja, hogy újra lásson. Beszéltem vele tegnap, direkt videóhívással, hogy lássam közben a szemét és a reakcióit. Tudod, hogy mennyire jó emberismerő vagyok. Kilométerekről kiszúrom a simliseket, a hazugokat és a gazembereket. Ezért tűrtem meg apádat anyád mellett. Mert ő

egyik sem volt. Ő szimplán csak hülye, de azt meg én nem ismerem fel időben –

sóhajtotta a szemét forgatva, mire elnevettem magam, és hálásan pillantva rá vártam, hogy folytassa. – Totálisan odavan érted ez a fiú, Hanna. Nekem elhiheted, én tudom – mosolyodott el, mire azonnal megtelt a szívem boldogsággal, és ösztönösen vigyorra húzódott a szám. – De – tette hozzá. –

Meg kell értened, hogy amíg te ott maradtál, addig ő a kiesését követően hazament, ahol hirtelen rászakadt minden.

– Persze, ezt tudom – kezdtem, miközben automatikusan gyötörni kezdett a bűntudat, amiért rosszul reagáltam Kornél üzeneteire.

– Nem neheztelhetsz rá ezért, az egyszerűen nem fair.

– Jó, tudom – bólogattam egyre rosszabbul érezve magam.

– Ez neki sem könnyű, de nem tud veled hajnalig beszélgetni, ha reggel edzésre kell mennie. A kiesett csapatával lett egy halom kötelezettsége az iskolája felé, be kell számolniuk rendesen a versenyről, közben ott van a családja, plusz minden a régi életéből. Fel kell vennie a ritmust, és extragyorsan bepótolni a kimaradást – magyarázta. – És legfőképpen, nem mindig alkalmas neki akkor, amikor te netközelbe kerülsz…

– Tudom, tudom – sütöttem le a szemem, és a nagyinak hála, egy pillanat alatt teljesen rendeződtek a gondolataim. Az más kérdés, hogy közben gyötört a bűntudat és a lelkiismeret-furdalás, emiatt pedig úgy éreztem magam, mint egy darab felmosórongy.

– Minden rendben van ezzel a fiúval, és vár rád – mosolyodott el a nagyi.

– Köszönöm – suttogtam. – Köszönöm, hogy megerősítetted ezt bennem, és nem hagyod, hogy elszúrjam – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé.

– Mit mondjak erre? – fújtatott egyet, a plafon felé bámulva. – Ezért vagyok –

mosolyodott el, aztán a kamerán keresztül láttam, ahogyan riadtan félrekapja a fejét, mert újra egy olló közelített felé. – Kati, megőrültél? – kérdezte felháborodva. – Majdnem kinyomtad a szemem. Úgy tervezem, hogy majd valamelyik hályogtól vakulok meg, ne szúrd el nekem itt idő előtt a dolgokat –

magyarázta, én pedig hangosan felnevettem. – Na, itt vagyok – fordult újra a kamerába. – Akkor rendben vagy? Nincs tele butasággal a kis fejed?

– Nincs – vigyorogtam boldogan.

– Na, akkor én elköszönök, és hagyom, hogy Kati befejezze a hajamat, mert elég mérgesen néz rám az ollóval a kezében… – pillantott félre.

– Rendben – köszöntem el nevetve, aztán megszakítottam a hívást, pont időben, mert a versenyzők megérkeztek a reggelihez.

Ami borzasztóan nyomottan telt. Szinte alig ettünk valamit, mindannyian percenként néztünk az óránkra, várva, hogy teljen az idő, és jöjjön, aminek

jönnie kell. Zsombi száraz szájjal rágott feltűnően hosszú ideig egy falat brióst, amit végül csak egy korty ital segítségével tudott lenyelni. Lóri a villájával turkálta a tojásrántottáját a tányér egyik oldaláról a másikra. Bernadett feszült arccal, maga elé meredve bámult, a reggeli gyümölcsét érintetlenül hagyva maga előtt. Én pedig nem is hoztam magamnak semmit, így nem volt mit bökdösnöm vagy túrnom, csak ültem a széken magam előtt összefont karral, és vártam. És ha ez még nem lett volna elég, a másik négy csapat megállás nélkül felénk pillantgatott, tudva, hogy mi következünk, mindjárt megyünk haza. Annyi pozitívuma volt a dolognak, hogy nem örültek előre a döntőbe jutásuknak, terveik szerint megvárták, hogy ténylegesen kiessünk, és utána jöhet majd az ünneplés. Az asztalra rakott telefonjaink megállás nélkül küldték az értesítéseket, mindannyiunk készüléke rezgett, de nem reagáltunk semmire.

Kocsis nem tudott minket elérni, mert nem akartuk, hogy elérjen minket.

Fogalmunk sem volt, hogy mit mondjunk, ezért figyelmen kívül hagytuk az üzeneteit és a hívásait, bízva abban, hogy az igazgató egy idő után megunja.

Nos, nem unta meg, ezért valamennyien némára és ne zavarj módra raktuk a telefonjainkat. Így oldottuk meg, jobb ötletünk nem volt.

A teremben érezhetően feszült volt a levegő, és mindenki némán ült, senki sem beszélt. Olyan síri csend volt az étkező épületében, hogy az evőeszközök koccanása is fülsiketítő zajt csapott, ahogyan egy üvegpohár lerakása is az asztalra. Akkor pedig, amikor Ádám a sötétzöldektől leejtette a villáját, konkrétan mindenki összerezzent. Nem ez volt életünk legfelhőtlenebb reggelije, az biztos.

A borzasztóan kínos és kellemetlen étkezést követően pedig egyetlen csapat sem mozdult. Senki nem ment ki, mindenki a helyén maradt, várva a delet, amikorra az újabb feladatot ígérte Róbert. A „mennyi az idő?”, „hogy állunk az idővel?” és „mennyi van még délig?” kérdéseken kívül egyetlen szó sem hangzott el, az öt asztalnál ülő sárga, arany, sötétzöld, szürke és piros melegítőt viselő versenyzők néma csendben ültek, és vártak. Sokat elmond erről az időszakról, hogy a legszórakoztatóbb esemény a mennyezet lekapcsolt lámpája alatt köröző két légy megfigyelése volt, ahogyan zümmögve, megállás nélkül kergették egymást.

Dél előtt néhány perccel aztán sorban megérkeztek a csapataik által odahívott kísérő tanárok. Először a sárgák hobbiornitológusa jött, őt pedig sorban követték a többiek.

– Titanillát hívtátok? – kérdezte Bernadett a fiúktól, mert előző este ők keresték meg a tanárnőt, hogy a segítségét kérjék.

– Említettük neki, hogy délben lesz, de nem tudom, megértette-e, mert azzal volt elfoglalva, hogy hámlik a válla – felelte Zsombi komótosan.

– Az is lehet, hogy még alszik – legyintettem lemondóan.

– Várjatok már. Ott jön! – lepődött meg Lóri az ajtó felé nézve, mire valamennyien odakaptuk a fejünket, és a meglepettségtől tátva maradt a szánk.

Titanilla a piros egyenmelegítőben érkezett, sportcipővel a lábán, haját szoros copfba kötötte, és határozott léptekkel indult meg felénk. Az asztalunkhoz érve megállt, és mérgesen a csípőjére tette a kezét.

– Na jó, gondolkodtam a dolgon – kezdte. – És nem, nem fogom Kocsis igazgatótól azt hallgatni, hogy miattam nem jutottatok a döntőbe. Kísérőnek érkeztem, hogy vigyázzak rátok, szó sem volt arról, hogy meg kell mozdulnom, de ha itt, a végén ezen múlik, akkor gyerünk, összeverek bárkit! – emelte magasba az ökölbe szorított kezét.

– Öhm. Ugye a tanárnőnek fogalma sincs, hogy mi pontosan mit csinálunk itt két hete? – kérdezte Zsombi furán.

– Nem igazán, de mindegy – rázta meg a fejét Titanilla, annyira elszántan, ahogyan még nem láttuk. – Agyonverem a többi kísérő tanárt!

– Hát jó, de nem kell – meredt rá Lóri értetlenül.

– Köszönjük, tanárnő – mosolygott rá Bernadett, és felállva a székéről megölelte Titanillát, aki boldogan viszonozta. Az utolsó pillanatban mégis számíthattunk rá. Bernadett pedig, aki igazi sportemberként nem igazán tudott mit kezdeni azzal, hogy nem tehet semmit a bent maradásunkért, mert nem rajta múlik, már attól megkönnyebbülni látszott, hogy újra volt remény. És valljuk be, az mindig jól jön.

A többi csapat, aki szem- és fültanúja volt annak, hogy a mindig a medencénél heverésző, magazint lapozgató, két hét alatt bronzbarnára sült tanárnőnk felszívta magát, egyáltalán nem osztozott az örömünkben, egyedül a sötétzöldek mutogatták felénk a feltartott hüvelykujjukat. Mindenki más dühösen konstatálta, hogy ezek szerint újra versenyben vagyunk.

Pontosan tizenkét órakor Róbert több narancssárga ruhát viselő szervező

kíséretében belépett az étkezőbe, mire mindenki elhalkult, és visszatartott lélegzettel figyelte őket.

– Megcsinálom! Megcsinálom, bármi is legyen az. Megmászom a fát, dagonyázok a sárban, leütöm a többi tanárt… És utána megyek pezsgőfürdőzni –

tervezgetett Titanilla, aki köztünk állva megállás nélkül motyogott. Tényleg eltökéltnek tűnt. Csakhogy… Egy másodperccel később kiderült, hogy nincs rá szükség. Egyik tanárra sem volt.

– Kérném a kísérő tanárokat, hogy hagyják el az étkezőt, köszönjük, hogy idefáradtak, de nem részei a feladatnak – köszörülte meg a torkát Róbert, a bejelentésére pedig mindenkinek elkerekedett a szeme.

– Hogy micsoda? – nyújtogatta a nyakát Dóri. – Ezt hogy kell érteni?

– Úgy, hogy a kísérő tanárok nem vesznek részt a feladatban, ezért kérném őket, hogy távozzanak – ismételte meg Róbert.

– Már elnézést – vakarta meg a nyakát Máté, amin egy elkapart szúnyogcsípés vöröslött. – De nem úgy volt, hogy nem a csapatokon múlik a döntőbe jutás?

– De igen – biccentett Róbert. – Viszont a kísérő tanárok is a csapatokhoz tartoznak, tehát alapjaiban volt téves a feladat értelmezése – húzta gúnyos vigyorra a száját, és minden további kérdést, ami a különböző csapatok irányából záporozott felé, teljesen figyelmen kívül hagyott, és szótlanul megvárta, amíg a kísérő tanárok kimennek.

– Most szívatnak, ugye? – tárta szét a karját Titanilla. – Itt állok ebben a nevetséges mackónadrágban és ormótlan edzőcipőben, ezzel a hajjal – mutatott a fejére mérgesen. – És közlik, hogy nincs rám szükség? – háborgott. – Na jó, sok sikert, gyerekek, a medencénél leszek – hagyta ránk, és kiviharzott a teremből.

– Hát… – néztem a tanárnő után visszatartott nevetéssel. – Legalább tudjuk, hogy segített volna.

– Jaja – biccentett Bernadett.

– De… Akkor most mi lesz? – kapkodta ide-oda a tekintetét köztünk Zsombi.

– Nem tudom – suttogtam, és próbáltam feldolgozni a lavinaként ránk zúduló eseményeket. Először a kiesésünk tényként való kezelése és felfogása, majd Titanilla éles váltása, hogy mégis segít nekünk, végül pedig a csavar, miszerint mindenki rosszul értelmezte a feladatot. Hirtelen újra öt teljes értékű csapat volt versenyben, nem volt gyengébb és erősebb, nem volt esélyesebb és esélytelenebb, mert fogalmunk sem volt, hogy mi következik. Csak annyit tudtunk, hogy nem a bent maradt versenyzőkön múlik a döntő. Hanem… És akkor, abban a pillanatban, pontosan Róbert felszólalása előtt, már tudtam, hogy mi következik. És azt is tudtam, hogy döntőzünk, bent vagyunk a négyben.

15.

Róbert megkért mindenkit, hogy üljön le a helyére, mire a csapatok elfoglalták az öt asztalt, és a főszervező felé fordítva a széküket feszülten várták, mi fog történni.

– Semmit nem értek. Ti? – fordult körbe Bernadett.

– Nyugi – suttogtam. – Ha az van, amire gondolok, akkor döntőben vagyunk –

tettem hozzá halkan.

– Mi? Honnan tudod? – kérdezte Zsombi.

– Onnan, hogy… – kezdtem volna, de Róbert belém fojtotta a szót, amikor megállt a csekély létszámú versenyzőtábor előtt, és végignézett rajtunk.

– Kedves versenyzők – szólalt meg hangosan, a szavai pedig visszhangzottak a teremben. Odakintről az egyik nyitott ablakon át egy madár csiripelése hallatszott, ezenkívül semmi más. Síri csend volt. – Mint tudjátok, vagy legalábbis mostanra tapasztalhattátok, az Iskolák Országos Versenye nem csupán egy iskolai megmérettetés. Szervezőként igyekszünk évről évre ennél sokkal többet adni a diákoknak. Ha azt keresnénk, aki a legjobb, már megtaláltuk volna.

Ahhoz nem kell két hét. Ahhoz elég egy délután. Egy teszt. Egy feladat. Egy kihívás. A versenybe került tizenhat csapat már mind a legjobb volt – szónokolt, mire Veronikáék a szemüket forgatva néztek össze. Úgy tűnt, rájuk nem hat ez a

„mindenki a legjobb” üzenet, hiszen tavalyi nyertesként ők a legjobbak közül is a legjobbnak tartották magukat. Róbert azonban folytatta: – A tizenhat iskolából pedig ez az öt csapat, vagyis ti maradtatok itt – nézett körbe rajtunk. – Hogy miért? – kérdezte. – Azt csak ti tudjátok. Biztos, hogy volt nálatok erősebb –

pillantott a sötétzöldekre. – Az is biztos, hogy volt egyenesebb csapat – szólt a sárgákhoz, mire Máté visszatartotta az erőltetett nevetését. – Voltak, akiknél egyáltalán nem volt konflikus – szólt hirtelen ránk, és azonnal értettük a célzást, de nem reagálhattunk, mert Róbert nem várt egy másodpercet sem, már folytatta is. – Estek ki színesebb egyéniségek – pillantott a szürke csapatra, végül megállapodott a tekintete az arany társaságon. – És voltak, akik sok új barátot szereztek, mégis elbúcsúztunk tőlük – tűnődött el. – Nem az számít, miben vagytok jók, vagy mi az erősségetek. Azt eleve tudjátok, hiszen az igazgatótok azért küldött ide benneteket. Azért lettetek kiválasztva. Idejöttetek, mert

valamiben ti vagytok a legjobbak. De itt, a versenyen, ahol mindenki valamiben a legjobb, végül már nem ez dönt. Egytől egyig kiváló eredményekkel rendelkeztek minden területen. Éppen ezért itt már nem ez dönt. Hiszen kinek lehet a legnagyobb esélye? A jó matekosnak? A gyors futónak? A nyelvtanosnak? Annak, aki izmos? Vagy annak, aki eszes? – kérdezte, egymás után nézve a versenyzőkre. – Nem – csóválta a fejét. – A döntőbe kerülésnél már nem számít, egyénileg miben vagytok jók. Az nem lenne igazságos. Mit adjunk nektek itt a vége előtt? Egy fejtörőt? Egy sportfeladatot? Miért tennénk ilyet?

Most meg tudom mondani, ki mivel jutna tovább. Ez egy percig sem titok, ti is tisztában vagytok vele – nézett végig rajtunk. – És tudjátok, mit? Nem is számít.

Mert az elmúlt két hét nem csak feladatokról szólt. Arról is, természetesen, ezért van itt előttem ez az öt csapat. Teljesítettétek, megoldottátok, csapatként működtetek, ami példás. Ezért már jár nektek az elismerés, tőlem, és a többi szervezőtől maximális elismerés illet mindannyiótokat – bólogatott. – Azonban –

tette hozzá gyorsan. – Az Iskolák Országos Versenyének volt, van, és mindig is lesz egy másik oldala, ami a megmérettetések mellett ugyanolyan fontos, ha nem fontosabb. Mégpedig hogy miként töltöttétek azt a nem kevés időt, amikor nem volt feladat. Sikerült beilleszkednetek? Sikerült új barátokat és ismerősöket szereznetek? Ellenfélként vagy ellenségként tekintettetek a másikra? Elég nyitottak voltatok? És ami a legfontosabb: drukkol nektek valaki? Szorít értetek bárki, hogy ti nyerjétek meg? – kérdezte, mire bólintva vettem tudomásul, hogy bejött a tippem, és az következik, amire gondoltam. Mert ha nem a jelen lévő

csapatokon múlik, hogy ki jut a döntőbe, akkor csak a kiesettek dönthetik el.

Róbert szavai szép lassan mindenkinél célba értek, emiatt pedig az arany csapat kínosan fészkelődni kezdett a székeken, és egymásra nézve, némán beszélték meg, hogy mi történik, miközben Róbert folytatta: – A mai világban, ha csupán iskolákat akarnánk versenyeztetni, akkor online tesztekkel és beküldött videókkal letudnánk az egészet. Szavazna a közönség, nyerne az, akinek a legtöbb a lájkja, több embert tud mozgósítani, több kommentet vagy reakciót kap. Az IOV viszont éppen attól különbözik minden más versenytől, hogy itt a virtuális visszajelzés és vadidegenek szimpátiája, esetleg unszimpátiája helyett csak az számít, miként viselkedtetek a többiekkel a verseny alatt. Nem utólag, nem egy képen, nem egy megvágott videón. Hanem a valóságban. Itt, az elmúlt két hétben. Ezen a megítélésen pedig már nem változtathattok, nem szépíthetitek, úgy volt, ahogy volt, most pedig megtudjátok az eredményét… –

hajolt oda az asztalra rakott tablethez, amit megnyomva a falon lévő kivetítőn megjelent egy videó.

Mindannyian a megállított videót bámultuk, várva, hogy Róbert elindítsa.

– Következzen tehát a legrelevánsabb vélemény arról, hogy ki döntőzzön.

Jöjjenek az idei IOV-kiesettek, akik elmondják, kinek szurkolnak. Az a csapat, amelyik a legkevesebbszer vagy egyáltalán nem hallja a nevét, elbúcsúzik a versenytől – közölte Róbert, és mielőtt bárki reagálhatott volna, elindította a felvételt.

És valóban, függetlenül attól, hogy nem rajtunk múlott a továbbjutás, ez volt a legkeményebb feladat az összes közül. Az idegek pattanásig feszültek, mindenki egyenes háttal, merev izmokkal ült a széken, többen az asztal szélét szorították elfehéredett ujjakkal, úgy bámulták a videót. Én is óriási gombóccal a torkomban néztem a kivetítőt, holott tudtam, hogy ez megvan, nekünk lesz elég szavazatunk. Csak közben azt is tudtam, kiknek nem lesz.

Elsőként a pink csapat jelent meg a felvételen, hiszen ők estek ki legelőször a versenyből. Istenem, de régnek tűnik. A négy személy rövid felvezető után bekiabálta, hogy „Hajrá, sárgák”, ezzel pedig Mátééknak meglett az első

szimpátiavoksuk. De közel sem az utolsó. Ahogyan a kiesett csapatok egymást követték a vágóképeken, rájöttem, hogy a legtöbben Mátéék színét fogják mondani. Mert nekik, a verseny korai szakaszában búcsúzoknak fogalmuk sem volt arról, milyen ember Máté, és hogy a sárga csapat kémkedett és listát vezetett a versenyzőkről. Nekik a közös medencézések, poénkodások és bandázások maradtak meg, így a sárga csapat nagyon hamar és nagyon erősen elhúzott a mezőnytől. Mi az első szavazatunkat a barna csapattól kaptuk, Zsanettéktől, aki a lakótársunk volt. Az arány nagyjából úgy alakult, hogy egy szavazat a sárgáknak, egy pedig valaki másnak. A pirosaknak, a sötétzöldeknek vagy a szürkéknek. Az arany egyelőre nem kapott voksot. És fogalmam sem volt, hogy számíthatnak-e bárkitől. Szerettem volna hinni, hogy igen, de az eszem azt súgta, ennyi volt, kiesnek.

A kivetítőn hirtelen a fekete csapat tagjai jelentek meg, és ahogy Kornélt megláttam, azonnal a torkomba ugrott a szívem. Nem feketében voltak, hanem mind a négyen a saját stílusuknak megfelelő, hétköznapi ruhákban jelentek meg a felvételen. Mosolygósak voltak és vidámak, egyedüli lányként Csenge állt középen világos színű nyári ruhában, mellette a jobb oldalon Kornél, a bal oldalán pedig Bence és Zoli.

– Sziasztok, versenyzők! – integetett Csenge a kamerába. – Először is mindenkinek gratulálunk, hogy eddig eljutottatok! – kezdte. – Azt kérték tőlünk, hogy küldjünk egy videót, amiben elmondjuk, mi kinek drukkolunk, hátha a döntőbe juttatjuk a szavazatunkkal – hadarta vidáman, és körbenézett a fiúkra. –

A voksunk egyértelműen a… – akadt meg, és tettetve, hogy nem emlékszik rá, Kornélhoz fordult. – Kinek is drukkolunk?

– Legyen a piros csapat – gondolkodott Kornél, mire fülig érő mosollyal figyeltem a videón, közben pedig olyan hevesen vert a szívem, hogy azt hittem,

kiugrik a helyéről.

– Így van – vigyorgott Csenge.

– Hajrá, piros csapat! – kiabálta Bence és Zoli is.

– Bernadett, Zsombi, Lóri! Nyerjétek meg – szólt Kornél, majd hozzátette: –

És te is, Újvári Hanna.

A megjegyzésére még az eddigieknél is szélesebbre húztam a mosolyomat, és boldogan lesütöttem a szemem, miközben a többiek vidáman biccentgettek felém, Lóri pedig még meg is bökött. A felvételen megint vágás következett, és a türkiz csapat adta le a szavazatát. A sötétzöldek kapták. Az utolsó kiesett világosbarna négyes pedig nekünk adta a voksát.

Ezzel pedig vége volt, pillanatok alatt minden csapat elsorolta a videón, kinek drukkol, majd a leállított videót követően beállt a síri csend az étkezőben. A kiesett versenyzők néhány percre elfeledtették velünk, mi is történik éppen, megtöltötték élettel a termet, ott voltak velünk újra, és annyira jó volt őket látni.

De csak egy felvétel volt, aminek vége szakadt, mi pedig ott találtuk újra magunkat, összesen húszan a versenyben, majd hirtelen felborult egy asztal, és óriási lármát csapva zökkentett ki mindenkit a bambulásból. Veronika döntötte fel, ahogy hevesen felpattant a helyéről. Őt követte a másik három arany csapattag is, és pillanatok alatt elszabadult a pokol. Mert miközben a sárgák elhúztak a szavazáson, másodikként mi kaptuk a legtöbb voksot, utánunk a sötétzöldek, majd pedig a szürkék, addig az arany csapatnak senki nem szurkolt a kiesettek közül. Vagyis kiestek a versenyből. Feladat teljesítése nélkül, megmérettetés nélkül, minden nélkül. Ezt pedig nem hagyták szó nélkül.

– Kérek mindenkit, hogy nyugodjon meg – tette fel a kezét Róbert döbbenten, amikor szembesült azzal, hogy itt asztalborogatás kezdődött.

– Nem, nem és nem! – üvöltötte Dóri. – Nem eshetünk ki így, egy átkozott szimpátiaszavazás alapján!!! Mi vagyunk a legjobbak, mi vagyunk a tavalyi nyertesek, itt állunk a döntő kapujában, NEM EJTHETNEK KI MINKET

AZOK, AKIK MÁR KIESTEK! – ordította olyan hevesen, hogy a nyála minden irányba fröcskölt. A közelében ülő Isti szó nélkül hagyta, csupán fintorogva beletörölte kézfejét a sötétzöld nadrágjába. Nem mert reagálni erre.

– Sajnálom, arany csapat, a szabályok értelmében véget ért számotokra a verseny – kezdte Róbert türelmesen.

– A nagy szart ért véget! – üvöltötte Veronika. – Nem estünk ki, nem volt feladat, nem vert el minket senki, nem végeztünk utolsóként semmiben!

– Először is válogasd meg a szavaidat – kérte Róbert viszonylag nyugodtan, szemet hunyva a trágár stílus felett. – Másodszor pedig, de igen, pont az imént történt, hogy utolsóként végeztetek egy feladat során.

– Ami nem ér, mert nem rajtunk múlt! – csapkodott Dóri, a halántékán

kidagadó erekkel.

– De igen. Csak és kizárólag rajtatok múlt. A ti viselkedésetek lenyomata az, hogy egyetlen kiesett csapat sem drukkol a győzelmetekért. A hazaúton gondolkodjatok el azon, mi lehet ennek az oka – közölte Róbert.

– Nincs semmilyen hazaút! Megóvjuk az egészet, és itt maradunk döntőzni! –

üvöltötte Veronika. – Persze, hogy nem mondtak minket, hiszen a kiesettek felét mi ejtettük ki!

– Nem, ez nem igaz – ellenkezett Róbert azonnal. – A bent maradt csapatok közül mindenki ejtett ki másokat, mégis maradtak szimpatizánsaik.

– Ez a legnagyobb baromság az egész világon! Nem akarták a szervezők, hogy duplázzunk és a dicsőségfalra kerüljünk! – vádaskodott Dóri.

– Nevetséges a feltételezés. Az IOV szervezőinek semmilyen érdekük nem fűződik ahhoz, ki nyer, vagy éppen ki esik ki. Ez egy verseny, ti pedig most alulmaradtatok – mondta a szemükbe, ami csak olaj volt a tűzre, mert ekkor már a két lány mellé az arany melegítőt viselő fiúk is beálltak hőbörögni.

– Nem maradtunk alul, mert nem estünk ki! – üvöltötte torkaszakadtából Veronika. – Nem volt versenyfeladat, tehát nem eshettünk ki!

– Az eddig kiesett versenyzők szavazatai alapján búcsúztok a versenytől.

Kérlek, fogadjátok el a döntésüket, ne nehezítsétek a helyzetemet, és ne kelljen kivezetnem titeket.

– A tavalyi versenyben nem volt ilyen! – kiabált Dóri.

– Kedves arany csapat, nem először, de talán utoljára mondom el ez alatt a hosszú két hét alatt, amit együtt töltöttünk: ez nem a tavalyi verseny – sóhajtotta fáradtan a főszervező.

– Ez akkor sem ér! Az ellenségeink szavazatán múlt, tényleg? Komolyan?

Bravó! – meredt Róbertre Veronika elgyötörten, és úgy tűnt, elsőként ő fogta fel a csapatából, hogy itt a vége.

– Talán ez volt az egyik legnagyobb probléma nálatok, ami aztán kihatott az egész ittlétetekre – tűnődött el Róbert. – Hogy másoknak itt ellenfelei voltak, nektek pedig ellenségeitek.

– A francba ezzel az egésszel – toporzékolt Dóri. – Utálom ezt a szar versenyt.

Gyűlölöm, ahogy van, mindent. – Idegesen lehúzta a melegítőfelsője cipzárját, majd levette, összegyűrte és eldobta. A többiek ugyanígy tettek, így Róbert lába előtt rövid időn belül négy arany melegítőfelső hevert. Mindenki néma csendben nézte, ahogyan az arany csapat fújtatva, mérgelődve és idegbegeten vár, hátha még van valami, hátha tudnak valamit javítani, visszakerülhetnek a versenybe, vagy van bármi remény arra, hogy folytassák. De nem volt. Számukra már nem.

– Soha, senki nem vert volna el minket feladaton! – tette fel a mutatóujját fenyegetően Gergő, aki végre szóhoz jutott a lányok mellett.

Róbert az orrnyergét masszírozva fáradtan felsóhajtott.

– Feladaton estetek ki. Ez is egy feladat volt – ismételgette, hátha végre célba ér a mondandója.

– Esélyünk sem volt, minket mindenki utált itt – fröcsögte Dóri, nem hagyva abba a lázongást.

– Arany csapat, kezd elfogyni a türelmem – emelte fel a hangját Róbert. – Ez egy kéthetes verseny, ahol naponta találkozhattatok kötelező feladatokkal, a többi időben pedig rajtatok múlt, hogy mit tesztek. Bármit csinálhattatok volna.

Egy élménytáborban voltatok tizenöt másik iskola diákjaival. Focipályával, medencével, pingpongasztallal, szabadtéri konditeremmel, egy egész raktárnyi játékkal, és még sorolhatnám. Semmiben nem vettétek ki a részeteket, bezárkóztatok a mosókonyhába, különcködtetek, kihúzók lettetek, ellenségeskedtetek, ennek pedig az az eredménye, hogy hiába végeztétek el legjobb tudásotok szerint a kapott feladatokat, végül az egyetlen megmérettetésen, ahol a szimpátián múlt a bent maradásotok, csúfosan megbuktatok. Egyetlen kiesett csapat sem mondott titeket. Két hét alatt egyetlen társasággal sem sikerült minimális kapcsolatot sem kialakítanotok vagy rokonszenvessé válni számukra. Esett ki itt csapat, mert nem voltak elég gyorsak. Estek ki azért, mert nem gondolkodtak elég logikusan. Olyantól is búcsúztunk, aki nem bizonyult elég kitartónak. Ti pedig nem szereztetek támogatókat. Pedig az is kell a győzelemhez. Sajnálom. Véget ért számotokra a verseny. Pakoljatok össze, és vár a buszotok – közölte ellentmondást nem tűrő

hangon, mire az arany csapat úgy tűnik, megértette.

Róbert szavai beértek, a tavalyi nyertes csapat elhűlve, pislogás nélkül meredt a főszervezőre, majd egyszerűen megfordultak, és szó nélkül kivonultak a teremből. Vagy azért nem borogattak és törtek-zúztak tovább, mert tudták, már nincs mit tenni, ez végleg eldőlt, vagy azért, mert ők maguk is belátták, hogy a főszervező minden szava igaz, és utólag tudták, csinálhatták volna másképp is.

De teljesen mindegy, a tényeken már nem változtatott semmi. Kiesett a legesélyesebbnek tartott arany csapat. Búcsúztak a tavalyi győztesek.

Az arany csapat után becsapódó ajtó hangját döbbent csend követte, majd hirtelen ráébredtünk, hogy a kiesésükkel megvan a végső négyes, a döntő

tizenhat résztvevője. A sárga, a sötétzöld, a szürke és a piros csapat. Szinte egyszerre ocsúdott fel mindenki, és ahogyan várható volt, az arany csapat kiesését senki sem siratta meg, sőt nagyjából egy másodperc alatt lett túl mindenki rajta, és azonnal hangos ováció és örömködés vette kezdetét a csapatokon belül. Miután összeölelkeztünk Lórival, Zsombival és Bernadett-tel, és mosolyogva intettem egyet a sötétzöldeknek is, akik egyszerűen nem hitték el, hogy ott vannak a legjobb négyben, és hangosan röhögve ordítoztak egymásnak,

hogy „a végén még megnyerjük az egészet, akkora mákunk van”, hirtelen elhatározással az ajtó felé indultam. Róbert ezt azonnal meglátta, és utánam kiabált, át az egész termen, mire mindenki észrevette, hogy éppen menni készültem.

– Hová indulsz? – kérdezte a főszervező.

– Öhm – köhintettem. – Az arany csapattól szerettem volna elbúcsúzni –

feleltem halkan, fürkésző tekintetektől kísérve. – Gondoltam… Elköszönök –

magyarázkodtam, zavaromban pedig a fülem mögé tűrtem egy hajtincset.

– Ez nagyon dicséretes, de sajnos nem lesz rá lehetőséged – mondta Róbert, mire újra mindenki elhallgatott.

– Miért nem? – érdeklődtem csodálkozva, mert eddig mindenkitől el lehetett köszönni.

– Mert ugyan kiderült, hogy ki esett ki a feladaton, azonban lenne itt még valami kihirdetnivaló – szólt hangosan, mire összehúzott szemöldökkel lépkedtem vissza az asztalunk felé, feszülten várva, hogy Róbert folytassa. – Az arany csapat egyetlen szavazatot sem szerzett, így elbúcsúzott az IOV-tól –

mondta hangosan. – Viszont van egy csapat, akire a legtöbb voks érkezett. Így szeretném megragadni az alkalmat, és ismertetni a sárga csapat jutalmát –

mondta, mire a sárgákon kívül mindenki összerezzent. Mert valamennyien tudtuk, hogy ez semmit jót nem jelenthet. – Sárga csapat – fordult feléjük Róbert. – Először is, gratulálok, a kiesett versenyzők véleménye alapján nektek szurkolnak a legtöbben – kezdte, Mátéék pedig nagyképűen és elégedetten bólintottak, abszolút nem foglalkozva azzal, hogy a velük szemben álló három csapat ezt összehúzott szemmel, kétkedve veszi tudomásul.

Mindannyian pontosan tudtuk, köztük a sárga csapat is, hogy azért nyerhették a szimpátiaszavazást, mert végig megvezették a kiejtett versenyzőket, akik végül úgy búcsúztak a versenytől, hogy ez nem derült ki számukra. Ez azonban látszólag egyáltalán nem érdekelte a sárga csapatot, ahogy az sem, ahogy Róbert ismerteti a jutalmukat, lepergett róluk minden kötelező dicséret és körítés, csak álltak ott feszülten, és várták, hogy megkapják a jogtanul elnyert díjukat. Róbert, látva, hogy a szavai süket fülekre találnak, rövidebbre fogta a mondandóját, és hamar a lényegre tért.

– Az elért szavazatszámotok alapján elsőként végeztetek, kvázi megnyertétek a szimpátiaszavazást, így jutalmat kaptok. Ami pedig nem más, mint egy büntetés – mondta.

A szavai hallatán mindenki meglepetten nézett össze, mert erre nem számítottunk.

– Igen! – szisszentek fel visszatartott röhögéssel a sötétzöldek, miközben a sárgák hőbörögve fordultak a főszervezőhöz.

– Micsoda? Nyerünk, és mi kapunk büntetést? – háborodott fel Timi.

– Nem, nem ti kapjátok – rázta meg a fejét Róbert, amitől ismét elcsendesedett az egész étkező. – A ti kezetekben van, hogy ki kap büntetést, vagy kap-e valaki

– magyarázta, és ez már sokkal jobban tetszett a sárga csapatnak.

Máté eszelős vigyorra húzta a száját, és fenyegető tekintettel nézett végig a bent maradt három csapaton, akik közül minden versenyző leesett állal, riadtan nézett maga elé. Mert Máté haragjától mindenki tartott. Nem is ok nélkül.

Azonban a három szín közül csak egynek kellett igazán félnie. Nekünk, a pirosaknak.

– A nyereményetek a következő – köszörülte meg a torkát Róbert, és a sárga csapathoz fordult. – Választhattok a három opcióból. Első lehetőség: Egy általatok kiválasztott csapatot a döntőig a faházukba száműztök, ahonnan nem jöhetnek ki, még az étkezések idejére sem, és nem kommunikálhatnak másokkal.

– Nem rossz – biccentett Máté, és vigyorogva összenézett a többiekkel.

– Ó a francba, nekünk végünk van – suttogta Zsombi összeszorított szájjal.

– A második lehetőség – folytatta Róbert. – Egy általatok kiválasztott csapat tagjait megfosztjátok valamilyen személyes tárgytól a verseny végéig, és csak a hazainduláskor kapják vissza tőletek – mondta.

– A telefonok! Elvehetjük a telefonokat! – közölte izgatottan Míra a csapattársaira nézve.

– Psszt – szólt rá Máté gorombán. – És mi a harmadik? – kérdezte Róberttól a lényegre térve.

– A harmadik lehetőség, hogy nem éltek a büntetés kiosztásával.

– Ennyi? – szaladt össze Máté szemöldöke.

– Igen, ez is egy opció – biccentett Róbert.

– Amit vessünk is el gyorsan – mosolygott Máté. – Elvégre – pillantott a csapatokra elgondolkodva – a nyeremény azért nyeremény, hogy éljünk vele, nem? – kérdezte.

– Persze, Máté, a te eltorzult, fertő világodban ez pontosan így van –

dünnyögte Bernadett.

– Tehát jól értem, hogy a sárga csapat élni kíván a büntetés kiosztásával? –

kérdezte tőlük Róbert. – Erősítsétek meg!

– Máté, figyelj csak – bökdöste meg a karját Marci, a sárgák nyelvtanosa, de mielőtt bármit mondhatott volna, Máté döntött. Mindannyiuk helyett.

– Igen, megerősítjük – közölte.

– Rendben – bólintott Róbert, és esze ágában sem volt eltitkolni a valódi gondolatait, az arckifejezése pontosan elárulta, miként vélekedik a döntésről. –

Akkor egy percetek van közölni velünk, hogy melyik csapatot büntetitek meg, és mivel. A faházukba zárjátok őket, vagy elvesztek tőlük valamit? Óra indul –

köhintette, mire a sárga csapat tagjai valamennyien Mátéra néztek.

– Jó. Biztos, hogy a pirosak lesznek – vágta rá azonnal, gondolkodás nélkül.

– Micsoda meglepetés – húztam kínos mosolyra a számat.

– Értem. Tehát a piros csapatot büntetitek – ismételte meg Róbert. –

Indokoljátok meg, kérlek.

– Egyszerű – vonta meg a vállát Máté. – Az arany csapat kiesésével ők a legerősebbek, nem árt nekik egy kis bünti, hogy megtörjenek – töprengett hangosan.

– Szóval beismered, hogy félsz tőlünk – röhögte el magát Bernadett.

– Nem. Nem félek. Csak nyerni akarok – közölte egyszerűen.

– Megérdemelt eredmény lesz, mindenki tudja – forgatta a szemét Zsombi, mire Máté befeszült, de mielőtt bármit reagálhatott volna, Róbert közbeszólt.

– Sárga csapat, még fél percetek van, hogy eldöntsétek, melyik büntetést kapja a piros csapat a két lehetséges alternatíva közül.

Ekkor a sárga csapat diskurálni kezdett, de a síri csendben nem tudtak elég diszkrétek lenni, így minden szavukat tökéletesen hallottuk.

– Vegyük el a telefonjukat, az nagy kiszúrás – ismételgette Míra, aki úgy tűnt, teljesen rákattant arra, hogy elszedjék tőlünk a mobilokat.

– Nem jó – ingatta a fejét Máté. – A sötétzöldek vidáman kölcsönadják nekik a sajátjukat. Semmit sem érünk el vele. Valami jobb kell… – morfondírozott.

– Akkor… mi lesz? Elzárjuk őket? – riadt meg Marci, és tisztán látszott rajta, hogy ő ezt nem nagyon akarja.

– Az nem túl durva? – kérdezte Míra. – Itt vagyunk a végén, az utolsó este jön, ha nem jöhetnek ki a faházból, az őrült nagy szívás.

– Ez szerintem is erős lenne – értett egyet Marci, és látszott rajta, hogy ezt ő is soknak tartja.

– Egyáltalán nem erős. Miért kapnánk ilyen lehetőséget, ha nem élünk vele? –

kérdezte unottan, megelégelve, hogy a csapattársai visszakozni kezdtek. – Hadd gondolkodjak – motyogta magában. – A faházakban nincs térerő, szóval ott nem tudnak netezni, sem telefonálni – vakargatta az állát Máté, majd elgondolkodva végignézett rajtunk. Álltam a tekintetét, egy pillanatra sem néztem félre vagy kaptam el a szemem, mert azt akartam, hogy tudja, bármit is oszt ki ránk, állunk elébe, nem tud velünk kiszúrni, mert annál erősebbek vagyunk. – Nem, nem jó –

kapta le rólam a szemét. – Nem büntetés nekik, holnap reggelig kibírják, nem telefonálnak, nem neteznek, ellesznek a faházukban – mondta, miközben megnyalta kicserepesedett ajkát.

– Akkor hagyjuk a fenébe, ne kapjanak semmit – szóltak a sárgák Máténak, egyértelműen jelezve, hogy ők ebből inkább visszatáncolnának.

– Sárga csapat, letelt az idő, halljam a döntéseteket – kérte számon őket

Róbert.

– Rendben. Köszönjük, de végül inkább úgy döntöttünk, mégsem élnénk a… –

kezdte Marci a többiek bólogatása közepette, amikor is Máté hirtelen odanyúlva befogta a száját, és idegesen röhögve megrázta a fejét.

– Csak viccelt, mondom én, hogy mit szeretnénk – vette át a szót, és leengedte a kezét Marci szája elől, aki lemondóan megrázta a fejét, és csendben maradt.

– Akkor… Halljuk, mit szeretnétek? – figyelt rá Róbert. – Vagy inkább… Mit szeretnél? – javította ki magát, felmérve a helyzetet.

Máté erőltetetten felnevetett, és felénk pillantott, én pedig ugyan az utolsó pillanatban észbe kaptam, és megszakítottam a rutinos mozdulatsoromat, de már mindegy volt.

– Személyes tárgyat vennénk el a piros csapattól a verseny végéig – közölte, én pedig szorosan lehunytam a szemem.

– És mi lenne az? – kérdezte Róbert.

A többiek már elkezdték előszedni a zsebükből a telefonokat, azt gondolva, hogy a sárgák elkérik, amikor Máté válaszolt.

– Kérjük az összes ékszert, amit hordanak – mondta, és én a szememet lehunyva újra a karkötőmhöz nyúltam, miközben összeszorult a mellkasom.

– Mi? Ékszereket? Nincs is rajtunk, ennek semmi értelme… – kapkodta a fejét Bernadett, amikor is megállapodott a tekintete rajtam, és azonnal rájött, hogy ez kizárólag nekem szólt. – Ó, te rohadék! – háborodott fel elkerekedett szemmel.

– Ne csináld már, ember, észnél vagy? Tudod nagyon jól, hogy mi a pálya ezzel a sztorival – tiltakozott Lóri is. – Ne vedd el tőle!

– Máté, nem túlzás ez? – suttogta Marci rosszalló hangon.

– Kuss, ez így lesz jó – förmedt rá eltökélten Máté, a tenyerét tartva felénk.

– Biztos vagy a döntésedben? – kérdezte Róbert.

– Igen. Biztos – húzta ki magát Máté. – Most mi van, ezek csak cuccok, nagyobb szívatás lett volna elzárni őket… – forgatta a fejét röhögve.

– Egy igazi görény vagy. Nesze, itt a fülbevalóm – tépte ki Bernadett idegesen a füléből az ékszert, és a fiú kezébe nyomta.

– Kösz. Többiek? – fordult körbe elégedett vigyorral.

– Nekem nincs semmim – motyogta Zsombi.

– Itt az órám – rángatta le magáról Lóri. – Vigyázzál rá, drágának tűnik. Oké, igazából hamisítvány, de jóféle, nem látszik rajta – tette hozzá, átadva a majdnem márkás karóráját.

Máté elvette tőle, a homlokát ráncolva megnézte, aztán a vállát vonogatva fordult hozzám.

– Hanna? – nyújtotta a kezét felém, mire üveges tekintettel néztem rá. – Add ide az ékszereket. A szabály az szabály. Te sem vagy kivétel alóla – magyarázta,

nekem pedig egyre szaporábban vert a szívem.

– Hanna, ha gond, akkor szard le az egészet, ne add oda, pakolunk, és megyünk haza a halálba innen – súgta a mellettem ülő Lóri a fülembe.

– Egyetértek – bólintott Bernadett. – Nem kell odaadnod. Ha kell, inkább feladom az egész versenyt, minthogy némán végignézzem, ahogy megaláznak.

Ennyit nem ér ez az egész. Ennyit semmi nem ér – hadarta idegesen.

– Én is feladom a versenyt, ez túl messzire megy, nincs gyomrom hozzá –

csatlakozott Zsombi.

– Valami baj van? – kérdezte tőlünk Róbert.

– Igen. Úgy döntöttünk, hogy nem adjuk oda Hanna karkötőjét – húzta ki magát Bernadett.

– Nos… A szabályok értelmében nincs ilyen lehetőségetek, csak akkor, ha ezzel a döntéssel be is fejezitek a versenyt.

Róbert bejelentésére a szürke és a sötétzöld csapat elkerekedett szemmel figyelte a történéseket, és a sárga csapat azon tagjai, akikbe szorult még némi emberség, tehát Mátén kívül mindhárman, a fejüket rázva fejezték ki nemtetszésüket.

– Vicceltek, ugye? – röhögött fel Máté jóízűen. – Mit játsszátok a mártírt néhány csecsebecse miatt? Holnap visszakapjátok.

– Tudod, hogy ez nem csecsebecse, tudod nagyon jól, hogy mit jelent az a karkötő, azért kéred pont ezt! Mert tudtad előre, hogy inkább feladjuk, minthogy levetessük Hannáról! – bökött rá fenyegetően a mutatóujjával Bernadett.

– Máté, hallod, szívd vissza az egészet, ne osszunk ki büntetést, itt állunk a döntő előtt, ne adják fel emiatt – szólt rá Marci.

– Most nehogy már én legyek szar arcnak beállítva! Kaptunk egy jutalmat, ami valakinek a büntetése. Nem zártam őket faházba, nem vettem el a mobilokat, nem csináltam semmit, csak pár szaros bizsut kértem poénból, és emiatt megy itt a dráma.

– Az, amit te szaros bizsunak hívsz, az anyjáé volt, te istenbarma! – ordított rá Lóri, a szavai pedig a csontomig hatoltak, megmerevedtem tőle, és kábán meredtem magam elé, miközben tompán hallottam, hogy a vitába beszállt a sötétzöld csapat, majd végül a szürkék is hangot adtak felháborodásuknak.

Róbert folyamatosan azt ismételgette, megpróbálva túlüvölteni a hangzavart, hogy a szabályok értelmében visszavonásig kötelességünk teljesíteni Máté kérését, akinek azonban esze ágában sem volt visszavonni, hiába esett neki akkor már a saját csapata is. Tudta, hogy a karkötővel kiveri nálam a biztosítékot, tudta, hogy ettől a témától teljesen szétesek, és előbb adom fel az IOV-ot, mint hogy levegyem a csuklómról.

Ott álltam, a morális vitává fajult óriási veszekedés kellős közepén

szerencsétlenül, leblokkolva, és kicsit talán rémülten is, és miközben körülöttem mindenki a saját igazát fújta, megpróbáltam megkeresni a sajátomat. A karkötőmet forgatva a csuklóm körül lehunytam a szemem, és hirtelen láttam magam előtt anyut, ahogyan ezt viseli. Láttam őt, amikor a karkötőre gondoltam, vagy csak megforgattam a csuklómon, akkor mindig újra láttam anyut, mintha valami varázsereje lenne az ékszernek, csak megfogtam, és ha erősen koncentráltam, akkor újra ott volt, újra velem volt, láthattam, szinte éreztem, de… De nem a karkötő miatt. Nincs varázsereje, nem több egy egyszerű

ékszernél, csak beleképzeltem valamit, amit nagyon akartam, így ruháztam fel szinte természetfeletti képességgel én, a teljesen szkeptikus, mert hinni akartam a csodában, hinni akartam bármiben, ami visszahozza anyut, ha csak pillanatokra is, de visszahozza őt nekem. De nem a karkötő volt az, hanem a saját kontrollált emlékeim, amit ráfogtam erre az ékszerre, mint egy csodalámpára; ha szükségét éreztem, előhívtam belőle, mert így könnyebb volt nekem, miközben az agyam egy rejtett zugában pontosan tudtam, maximálisan tisztában voltam azzal, hogy ez nem így működik, mert felvehetem én anyu összes ruháját, hordhatom az ékszereit, használhatom a parfümjét, és hallgathatom a kedvenc zenéjét, ő akkor sincs többé, és ha ő nincs, akkor ez a karkötő csak egy ékszer, aminek valaha volt egy eredeti tulajdonosa, aki már nincs. Nem az ékszerben volt ő, hanem bennem, az emlékeimben, minden pillanatban és minden másodpercben, és teljesen feleslegesen viselkedtem hisztérikusan a karkötő levételétől, anyu nem akkor hal meg, ha leveszem az ékszert a csuklómról, hanem egy éve halt meg.

Istenem. Egy éve meghalt.

Könnyes szemmel, a fejemet rázva vettem le a csuklómról a karkötőt, majd hozzátettem a másik kezemről lerángatott darabot, amit Kornél hagyott itt nekem, mert az is ékszernek számít, és a többiek üvöltözése közepette Mátéhoz léptem szinte észrevétlenül, és amikor felé nyújtottam a karomat, egyszerre hallgatott el mindenki. Egy pillanat alatt beállt a néma csend az étkezőben, és minden szempár rám szegeződött.

– Tessék – mondtam halkan, a szavaim mégis visszhangzottak a teremben. –

Itt van, vedd el – néztem mélyen a szemébe.

Máté meglepettnek tűnt, a többi csapattársa pedig elkapta a tekintetét, igyekezve, hogy bármerre nézzenek zavarukban, csak rám ne kelljen.

– Nem adod fel, mi? – vigyorgott Máté, felfogva, hogy ezúttal sem fogott ki rajtam.

– Nem – közöltem egyszerűen.

– Na, szuper, akkor végül csak döntőzünk… – vette át a karkötőket. – A végén visszakapod. Vigyázni fogok rá, ígérem – közölte hanyagul, mire megráztam a fejem.

– Menj a pokolba! – mondtam, és sarkon fordulva kimentem.

16.

– Jól vagy? – kérdezte Bernadett a faházunkban állva, miközben én az ágyamban feküdtem, és a plafont bámultam.

– Persze – biccentettem, megpróbálva hitelesnek tűnni, és tovább néztem a kis faház deszkáit.

– Szeretnéd, hogy itt maradjak veled? Vagy inkább egyedül lennél? –

faggatott, és láttam rajta, hogy igyekszik a kedvemben járni, amiért szó nélkül odaadtam Máténak anyu karkötőjét, és nem adtam fel a versenyt, holott mindhárom csapattársam kész volt megtenni értem.

Komótosan Bernadett felé fordítottam a fejem, és úgy döntöttem, inkább megszabadítom magamtól, mert bárhol máshol jobb lesz neki, mint velem.

– Ha nem bánod, szívesen lennék egyedül – füllentettem, holott nekem teljesen mindegy volt. De gondoltam, neki talán annyira nem.

– Oké, megértem. Ha bármi kell, akkor szólj nyugodtan – sóhajtotta, majd mielőtt kiment volna a faházból, hozzátette: – Kösz, Hanna. Tudjuk, hogy óriási áldozat volt ez tőled…

– Semmiség – legyintettem, és visszadugtam a fülembe a fülhallgatót, jelezve, hogy nem szeretnék erről tovább témázni. Bernadett vette a célzást.

– Akkor… Majd ha van kedved, gyere az étkezőbe. Kocsis szó szerint megbolondult attól, hogy döntőben vagyunk, teleszórta az oldalait BREAKING

kiírással, és mindjárt sajtótájékoztatót tart az Instáján. Jelentsen ez bármit is…

– Rendben, később megnézem – biccentettem mosolyt erőltetve az arcomra.

Bernadett kiment a faházból, én pedig ott maradtam egyedül, az ágyamon fekve, Kornél lementett zenelejátszási listájával, és néma csendben bámultam a plafont, megállás nélkül a csupasz csuklómat szorongatva, a hiányérzettől teljesen összeroppanva. És nem, nem a karkötő hiányzott.

A szememet lehunyva próbáltam nem gondolni semmire, de ez lehetetlennek tűnt, a gondolataim ide-oda cikáztak, ugráltak múltban és jelenben, boldog és boldogtalan időszakban, kavarogtak bennem az emlékek, jók is, rosszak is, én pedig csak feküdtem lehunyt szemmel az IOV tizenharmadik napjának délutánján, mindenfélére gondolva, majd szorosabban lecsukva a szemem ökölbe szorított kézzel kényszerítettem magam oda, ahol még nem jártam azóta,

hogy megtörtént. Mert még soha nem volt hozzá elég bátorságom. De tudtam, egyszer szembe kell néznem vele. Vagyis inkább magammal. És tudtam, csak most leszek képes rá, amíg távol vagyok otthonról, távol attól a helytől, ahonnan elmenekültem, mert holnap visszatérek oda, holnap hazamegyek, és ott, ahol anyut mindenhol érzem, ott, ahol megállt az idő, ott nem biztos, hogy képes lennék rá. Ez volt az utolsó lehetőségem, ezért bármennyire is fájt, bármilyen pokoli fájdalmat is éreztem, meg kellett tennem, vissza kellett emlékeznem arra, amikor elkövettem életem legnagyobb hibáját.

Másfél éve történt, mégis tisztán emlékeztem mindenre, még az illatokra is, és arra, ahogyan a szobámban ültem a laptopom előtt, a fejemen a gamer fejhallgatómmal, ki tudja már, mióta.

– Hanna – nyitott be anyu a szobámba, mire elszakítottam a tekintetem a géptől, és egy pillanatra felé néztem.

– Igen? – kérdeztem.

– Apád sokáig bent marad az egyetemen, nekem pedig el kell mennem –

mondta, miközben felvette a kabátját.

– Ööö. Oké – feleltem, és visszafordultam a laptopomhoz.

– Nem tudom, mikor jövök – tette hozzá.

– Mmm. Oké – biccentettem, és mivel elhibáztam a játékot, idegesen megráztam a fejem.

– Hanna, nem állítanád le egy pillanatra? – kérdezte mérges hangon, mire értetlenül hátrafordultam.

– Online játék másokkal, nem lehet leállítani – magyaráztam a szememet forgatva.

– Istenem, ha egyszer nem valami baromsággal foglalkoznál – förmedt rám dühösen, mire letoltam a fejhallgatót a nyakamra, és csodálkozva néztem rá a vállam felett.

A szobaajtómban állt, a sálját próbálta a nyaka köré tekerni indulatosan, de túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy elsőre sikerüljön.

– Miért vagy ideges? – néztem rá furcsán.

– Nem vagyok – mondta olyan hangsúllyal, mint aki igenis nagyon ideges.

– Oké – vonogattam a vállamat, mert bár tudtam, hogy van valami baja, nem igazán volt időm rá, hogy faggassam, mert miközben anyut néztem a sáljával vacakolni, addig a játékban a többiek mind engem támadtak.

– Ha éhes vagy, a hűtőben van tegnapi vacsora – mondta. – Bár kizárt, hogy felállsz addig, amíg megérkezem – dünnyögte.

– Kaja a hűtőben, értem – ismételtem motyogva. – Ne, ne, ne!!! – ordítottam fel a játékra mérgesen. – Szuper, meghaltam – fújtattam csalódottan. –

Egyébként… – fordultam hátra, de anyu már nem volt ott. – Hová mész? –

kiáltottam ki, gondolva, hogy még az előszobában van.

– Orvoshoz – felelte.

Ez meglepett, ezért teljesen hátrafordultam az asztalomtól. De nem álltam fel.

Nem… Csak megfordultam.

– Miért? – kiabáltam teli torokból.

– Mert… – üvöltött vissza. – Mert megérkezett a szűrés eredménye, és azért személyesen kell bemenni.

– Amin pár hete voltál? – ordítottam.

– Igen, az, de… – kiabált vissza. – Mi lenne, ha nem üvöltöznénk, hanem mondjuk idejönnél?

– Pillanat, csak most kezdődött a… – nyomkodtam a gépem. – Mindjárt, egy másodperc.

– Hanna, mennem kell! – kiáltott a bejárati ajtónktól.

– Jó, jó – üvöltöttem, miközben az ujjaim sebesen verték a billentyűzetet. De aztán, valahonnan, az agyam egy rejtett zugából, ahol a megmaradt kevés emberségemet őriztem, halványan derengeni kezdett valami. – Anyu!!!

– Igen?

– Elmenjek veled? A leletért? – ordítottam.

– Igen, az jó lenne, köszönöm – hangzott a válasz, és talán csak az emlékek hatására, de utólag mintha megkönnyebbültnek hallottam volna attól, hogy nem egyedül megy. Azzal, ami ezután következett, soha nem tudtam igazán megbirkózni, és talán soha nem is fogok.

A bükki faház ágyán fekve az arcom két oldalán egyre csak folytak a könnyeim, végiggördülve a fülemig, a hajamra, le a párnára, ami már kellően szétázott.

Tisztán emlékeztem, és ha bármit megváltoztathatnék a múltban, ha bármit máshogy csinálhatnék, ha még egyszer lenne esélyem arra, hogy máshogy legyen, akkor aznap délután, amikor anyu az ajtóban állva várt rám kabátban, indulásra készen, én pedig a szobámban, az íróasztalomnál ültem háttal neki és háttal az egész világnak, valami szar játékot ütve, biztosan nem azt mondtam volna, amit végül mondtam. De akkor, ott nem mondtam mást. És nem tudom megváltoztatni, soha nem fogom tudni megváltoztatni, hogy mást mondjak.

Pedig mást kellett volna, istenem, mennyire mást kellett volna.

– Tudsz várni egy kicsit? Mindjárt vége – kiabáltam, a következő pedig amit hallottam, a bejárati ajtó becsapódása volt.

Nem várt meg. Én pedig nem mentem vele. Még akkor sem, amikor becsukta az ajtót. Hallottam. Tudtam, hogy elment, de úgy voltam vele, hogy jó, majd hazajön. Sőt. Még talán bosszús is voltam. Miért nem tudott várni még tíz

percet? Akkor mentem volna. Igen, ezt gondoltam, tisztán emlékszem, hogy ezt gondoltam, amikor a vállamat vonogatva visszafordultam a gépemhez, és játszottam tovább.

Aznap derült ki, hogy beteg. Hogy nagyon beteg. Én pedig nem voltam ott vele, amikor az orvos elmondta. Vele lehettem volna, minden lehetőségem megvolt rá, hogy ott legyek, de nem voltam. Otthon tespedtem a gépem előtt, játszottam valamit, aminek semmi értelme, és amíg én ezt csináltam a szobámban, addig valahol, egy másik szobában anyuval közölték, hogy súlyos betegséget diagnosztizáltak nála. Soha nem tudom meg, mit érzett, soha nem tudom meg, hogy az orvostól kilépve mit gondolt a folyosón, ahol nem voltam ott vele, ahol nem vártam rá idegesen, felpattanva akkor, amikor kilép az ajtón, és nem kérdeztem meg, hogy „Na, mit mondtak?”. Nem voltam ott. Egyedül volt, egyedül tudta meg, és egyedül sétált végig a kórházi folyosón, mert nem voltam ott mellette. Nem tudom, mire gondolt, nem tudom, mi futott át az agyán, mit érezhetett. Félt? Megijedt? Elszomorodott? Összeroppant? Vagy csak felfogta? Nem tudom, és már nem is tudom meg soha, mert nem voltam jelen.

Ott kellett volna lennem, de nem voltam, mert túlságosan önző voltam ahhoz, hogy megértsem, nem körülöttem forog a világ, és amikor valakinek azt mondom, hogy jövök, akkor az most van, nem mindjárt, és nem tíz perc múlva, hanem most. Mert van, hogy nem várnak meg.

Annyira szerettem volna, annyira nagyon szerettem volna utólag, hogy kikapcsoljam azt az átkozott gépet, otthagyva minden online játékot és virtuális szarságot, vesszen el a pontom, vesszen el mindenem, kit érdekel, csak csukd be, Hanna, állj fel, és menj vele, mert várt rád, várta, hogy elkísérd, de te nem mentél azonnal. Ott maradtam, játszottam, aztán YouTube-oztam, megnéztem valami értelmetlen szart, aztán megint játszottam, mennyi idő telt el, két óra, három, négy? Ki tudja, elszaladt, mindig elszaladt ennyi délutánonként, és amikor újra nyílt a bejárati ajtó, akkor anyu visszajött, de soha többé nem volt már olyan, mint akkor, amikor elindult. Velem nem történt semmi az idő alatt, én ugyanúgy voltam. Ő viszont nem.

– Ki jött? – kérdeztem kiabálva, fel sem állva a gépemtől.

– Én vagyok – felelte anyu olyan halkan, hogy alig hallottam, félre kellett tolnom a fejemen a fülesemet.

– Oké – kiabáltam, aztán egy idő után, nem tudom, mennyi lehetett, talán pár perc, de feltűnt, hogy anyu nem jött be a szobámba, ezért végre, hála a jó égnek, végre ledobtam a fejhallgatómat, és felálltam az asztalomtól. – Ó, te jó ég, mennyire elzsibbadtam – motyogtam, megmozgatva a bizsergő lábamat, ami totálisan elgémberedett a többórányi üléstől, és olyan volt, mintha hangyák szaladgálnának rajta. Kibotorkáltam a szobámból. – Anyu? – kérdezgettem, mert

nem tudtam pontosan, hol van, aztán megtaláltam a hálószobájukban. A gardróbszekrény előtt állt, és tanácstalanul nézett maga elé, majd benyúlt, kivett két összehajtogatott hálóinget, és visszafordulva az ágyra dobta, ahol már összekészítve várt néhány holmi. – Ööö – csodálkoztam. – Lemaradtam valamiről? Megyünk valahová? – érdeklődtem vidáman, mert ez volt az első

gondolat, ami eszembe jutott az ágyra kirakott holmikról. Utazás. Nyilván. Majd amikor anyu a szemembe nézett, láttam, hogy mennyire fehér az arca és zavarodott a tekintete. – Vagy… Mi ez az egész? – kérdeztem furcsán.

– Kórházba kell mennem, Hanna – felelte kapkodva. – Mit akartam? Ó, igen, fürdőszoba. Elviszem a világosrózsaszín neszesszert. Vagy kell az neked? –

kérdezte, csapongva a témák között, én pedig ledöbbenve álltam előtte.

– Mi? Milyen kórház? Miért kell kórházba menned? – kerekedett el a szemem, és szinte földbe gyökerezett a lábam.

– Nem tudom, valami eredmény nem stimmel, és… – hebegte, aztán arról kezdett beszélni, hogy ki kell vasalni a köntösét, mert biztosan gyűrött, és engem kikerülve kiviharzott a szobából, mire értetlenül néztem utána, majd visszafordítottam a fejem, és az ágyán heverő, félig kiborult táskájára néztem.

Valószínűleg hazaérve csak úgy ledobta. A táskából papírok lógtak ki, én pedig odaléptem, és kivettem őket. A lelet volt az.

Idegesen olvastam át, de semmit sem értettem belőle. Eredmények, orvos kérésére megismételve, nem tudom, mi ez, értékek, fogalmam sincs, megvan, ott a végén a diagnózis. Pislogás nélkül meredtem a leírtakra, majd a fejemet megrázva előhúztam a zsebemből a telefonomat, beütöttem a latin szavakat, amiket magamtól nem értettem, mert még soha nem találkoztam velük, és ahogyan a Google kidobta a találatokat, a kék betűk örökre beleégtek az agyamba. Minden keresési eredmény ugyanazt mutatta. Én pedig szorosan lehunytam a szemem, ökölbe szorítottam a kezem, mélyen belevájva a körmeimet a tenyerembe, olyannyira, hogy a vér is kiserkent, de nem számított, mert csak arra tudtam gondolni, hogy ez nem lehet, ez csak egy rossz álom, fel akarok ébredni, azonnal fel akarok ébredni, mert az előbb még minden jó volt és játszottam, most pedig az, ami ezen a papíron van, a legrosszabbat jelenti. Anyu visszajött a fürdőszobából, és tanácstalanul meredt a kezében tartott neszesszerre.

– Anyu – suttogtam halkan.

– Mit felejtettem el? – kérdezte.

– Anyu! – szóltam rá újra.

– A köntös. De hülye vagyok, azért indultam…

– Anyu!!! – kiáltottam el magam, mire végre rám nézett, és ahogyan meglátott a kezemben tartott papírokkal, kitisztult egy kicsit a feje.

– Mit jelent ez? – kérdeztem a könnyeimet nyelve, a rémülettől teljesen megmerevedve.

Anyu ekkor visszavett egy kicsit a tempóból, és végre elengedte a köntös témát, meg hogy fel kell hívnia valakit, hogy helyettesítsék a munkahelyén, és abbahagyta az összefüggéstelen csapongást, majd egyszerűen csak a szemembe nézett, és akkor láttam rajta az ijedtséget, a tanácstalanságot, és azt, hogy nem érti, mi történik vele.

– Nem tudom, Hanna. Nem tudom – ismerte be, és előttem állva a tenyerébe temette az arcát.

Ekkor óriási gombóccal a torkomban odaléptem hozzá, és megöleltem. Mivel egyáltalán nem tudtam, mit mondhatnék, egyszerűen csak éreztetni akartam vele, hogy ott vagyok neki.

– Mit keresel? Segítek, idehozom – szóltam halkan, mire anyu az ölelésemtől megtört, és elsírta magát. A francba.

Nem tudom, meddig tartott, lehet, hogy csak néhány másodpercig sírtunk egymást átölelve, de lehet, hogy volt az fél óra is, végül mindketten abbahagytuk, nem sírtunk tovább, hanem egy idő után a fürdőszoba kövén ülve, hátunkat a fürdőkádnak vetve kötöttünk ki, és egymás kezét fogva beszélgettünk.

– Mit mond a doki? – kérdeztem a sírástól kiszáradt, ki-cserepesedett arcbőrömet dörzsölve.

– Hogy elég agresszívnak tűnik – felelte. – Mármint a betegség. De egy kicsit az orvos is az – viccelődött, ami elég abszurd volt a kialakult szituációban, de hogy a kedvére tegyek, egy kicsit nevettem rajta. – Holnap befekszem, még vár néhány vizsgálat, és elvileg szerdán műtenek is – mondta, majd látva, hogy ijedt arcot vágok, hozzátette – Semmi baj. Az orvos szerint minél előbb túlesünk rajta, annál jobb. Azt mondta, időben megtaláltuk – mosolyodott el, belém pedig örökre beégett az a reményteli mosoly.

– Mennyi idő a felépülés? A műtét után? – kérdeztem.

– Néhány hét – legyintett hanyagul.

Igen. Néhány hét lett volna. Ha sikeres az operáció. Ha felnyitva azt találják, amire számítottak, vagy amiben mindenki bízott. Akkor eltávolították volna a daganatot, majd következhetett volna a felépülés, és minden rendben lenne. De nem úgy történt. A műtét sikertelenül zárult, mert azt találták meg, amitől mindenki a legjobban félt, végső stádiumú áttéteket, amikhez végül hozzá sem mertek nyúlni, csak visszavarrták úgy, ahogy volt. Ragtapasz a berepedt ablaküvegen. Semmi több.

De ezt akkor még nem tudtuk, ott a fürdőszobában ülve azzal nyugtattam anyut, hogy nem lesz semmi gond, a munkahelyén helyettesítik, apuval pedig mindenben tartjuk majd a frontot, anyunak nem kell semmivel foglalkoznia, ő

csak koncentráljon a gyógyulására és a műtétre, nincs más dolga, csak annyi, hogy jól legyen.

– Túl leszünk ezen az egészen – motyogtam, és annyira elhittem. Semmi okom nem volt rá, hogy ne így gondoljam. Ott volt anyu mellettem, és jól volt.

Úgy nézett ki, mint aki jól van. Még az is eszembe jutott, hogy talán téves az eredménye. Talán meg kellene ismételni. Tévedés is történhetett. Tévedés lesz, ugye? Nem, nem az volt.

Nyílt a bejárati ajtó, a hangra pedig mindketten odakaptuk a fejünket. Azt hittem, apu érkezett meg, de nem, ő még nem tudott róla. Anyu nem szólt neki, személyesen akarta elmondani, tekintettel apu érzékenységére és ideges természetére. Helyette a nagyi jött, akinek anyu elsőként telefonált, amikor kijött az orvostól.

– Hol vagytok? – kiabálta. – És miért nincs zárva az ajtó? Ezerszer mondtam már, hogy ne hagyjátok így…

– A fürdőszobában – feleltük egyszerre, a nagyi pedig egy pillanat alatt megjelent az ajtóban, és végignézett rajtunk. Tudta a hírt, anyu elmondta neki, de nem tűnt sem megtörtnek, sem pedig riadtnak. Ilyen szituációban rangidősként neki kellett tartania magát, és ő szemmel láthatóan remekül helytállt. Határozott volt, kemény, és nem mellesleg egy bazi nagy bőröndöt húzott maga után.

– Ugye nem éppen ideköltözöl? – hajtotta hátra a fejét anyu nevetve. Ez jellemző volt, a nagyi mindig meg tudta nevettetni.

– Mégis mit gondoltál? – kérdezett vissza a nagyi felvont szemöldökkel. –

Addig nem mozdulok innen, amíg szét nem rúgjuk a seggét a rákodnak – mondta határozottan, anyu pedig mosolyogva bólogatott, én azonban elkaptam a nagyi tekintetét, aki egy pillanatra elárulta magát. A kemény arckifejezése és fekete humora mögött a szeme egy pillanatra megmutatta, hogy mennyire fél. De ezt csak én láttam, a mi összenézésünk volt az egyetlen olyan momentum, amikor valójában azt láttam, amit belül érzett, utána egyszer sem mutatta meg többet.

Csak ott, abban a pillanatban, egyetlenegyszer. – Na, mindketten kászálódjatok fel onnan, mert felfáztok – szólt ránk szigorúan, mire engedelmeskedtünk. – Hol vannak a papírjaid? Mit adtak oda? Kérek mindent, vérképek, korábbi szűrési eredmények, vizsgálatok, minden kell – szólt anyura.

– Már összekészítettem, az ágyon van – mondta anyu, és kiment a nagyival a fürdőszobából, én pedig ott maradtam egyedül, és a mosdó előtt megállva, két karommal a csap szélére támaszkodva meredtem a tükörképemre.

Hiába vártam, nem ébredtem fel a rémálmomból, ott maradtam benne örökre, és attól a naptól kezdve minden megváltozott. A nagyi ott maradt nálunk, amíg anyu kórházban volt, kitartott apuval és velem végig, egy percig sem adta fel, minden egyes napon várta velünk, hogy anyu jobban legyen és hazajöjjön,

miközben láttuk, a saját szemünkkel láttuk, hogy az esélyek minden nappal egyre csak csökkennek. Aznap volt anyu utoljára otthon, akkor voltunk utoljára együtt nálunk. Miután apu hazaért, teljes lett a létszám, aznap utoljára, mert másnaptól, amikor anyu bement a kórházba, már soha többé nem voltunk így.

Nem jött ki onnan, nem tudott meggyógyulni, a műtét sikertelen volt, a kezelések nem használtak, a szervezete feladta a harcot, mi pedig tehetetlenül néztük végig, hogy fél év alatt legyőzi a betegsége.

Attól a naptól kezdve minden megváltozott, és míg délután még az a lány voltam, aki otthon gépezik és magasról tesz mindenre, addig estére az a lány lettem, aki többé nem megy fel a közösségi oldalakra, mert nem érdekli más élete. A sajátunkat próbáltam menteni. Anyuét próbáltam menteni.

A keresési előzményeimben a játékok, appok, fotóalkalmazások és youtuberek listáját felváltotta a betegség, gyógyszerek, mellékhatások, kölcsönhatások, gyógyulási esélyek, gyógymódok végeláthatatlan sora, gyógyulások, pozitív történetek, százalékok, mindenféle kapaszkodó, főleg az utolsó napokban, aztán már nem volt több ilyen keresés, helyette megérkezett a böngészőmbe a temetés, néhány gyászról olvasott cikk, végül pedig semmi. Egy idő után már nem volt mit keresnem. Soha nem felejtem el a napot, amikor anyu beteg lett, örökké cipelni fogom annak a terhét, hogy nem voltam vele, és soha nem bocsátom meg magamnak, akkor sem, ha anyu a halála előttig újra és újra azt mondta, nem haragszik rám ezért, és én se haragudjak magamra, mert nem tudhattam, hogy nem egy sima negatív eredményért megy. Ő sem tudta. Ő is azt hitte, hogy azt kapja meg, amit évente szokott. De nem azt kapta, én pedig gyötörtem magam, amiért nem voltam ott vele.

– Hanna – simította meg a kezemet a kórházi ágyán fekve, erőtlenül oldalra nyúlva hozzám. – Miért nem mész haza egy kicsit? – kérdezte, és a hangja gyenge volt, mintha a beszéd is nehezére esne. Az orrába dugott oxigéncsövet megigazítva fájdalmasan felhorkant, majd látva, hogy ettől mennyire megijedek, óvatosan elmosolyodott. Ez már az utolsó hetében történt. Fél év alatt minden ereje elhagyta. – Menj haza – kérte.

– Vagy… – erőltettem magamra egy mosolyt. – Maradok, ahogy szoktam, mert mindkettőnknek ez a legjobb?

– Nem jó ez így. Kimaradsz a suliból, évet fogsz ismételni – szuszogta sűrűn emelkedő és süllyedő mellkassal.

– Semmi gond a sulival – erősködtem. – Kocsis igazol mindent – legyintettem.

– Nem hiszek neked – mosolygott, és újra lehunyta a szemét. – Menj egy kicsit játszani a gépeden. Vagy videózz – nyitotta ki a szemét újra, pedig már azt hittem, hogy elaludt.

– Anyu, nem érdekelnek ezek a dolgok – meredtem rá. – Így is bánom, hogy

mennyi időm ment el rá feleslegesen – feleltem a könnyeimet nyelve.

– Nem volt felesleges – suttogta. – Én szerettem nézni – sütötte le a szemét újra. – Azok a drónos videók. Azok a kedvenceim – mondta halkan, lehunyt szemmel, én pedig felfelé pislogva, nehogy eleredjenek a könnyeim, az infúziós tasakot néztem. – A végigjátszásaidat nem mindig értettem – folytatta. – Ezt be kell vallanom – mosolyodott el. – De mindig megnéztem őket – tette hozzá, és újra félrefordult, a fájdalomtól pedig eltorzult az arca.

– Hívjak egy nővért? – kérdeztem riadtan.

– Nem szükséges – súgta gyengén.

– Én azért mégis szólok valakinek – álltam fel elengedve a kezét, és óvatosan visszaraktam az ágyra. Olyan vékony volt, istenem, a karkötője simán lecsúszott róla. Felálltam az ágy melletti székről, kimentem a folyosóra, majd szóltam egy nővérnek, hogy anyunak ismét komoly fájdalmai vannak, és amíg ő bement hozzá, én a falnak dőlve a tenyerembe temettem az arcomat, és néma zokogásban törtem ki, lecsúszva a földig, miközben felhúztam a térdemet a mellkasomig. Csak a cipőjüket láttam azoknak, akik elsétáltak előttem a folyosón. Jöttek-mentek. És tudtam, hogy mind ugyanarra gondoltak mellettem elhaladva. „Szegény.” És még valamire. „De jó, hogy nem velünk történik ez.”

Amikor összeszedtem magam a folyosón és visszatértem a szobába, anyu már elaludt. Erős fájdalomcsillapítót kapott, ami a gyenge szervezetét azonnal kiütötte, így csendben leültem mellé a székre, és kisimítottam a haját az arcából

– a vonásai most végre kisimultak kissé, nem torzította el őket a fájdalom. Csak ültem, néztem őt, és vártam, amíg a nagyi és apu is megérkezett. Utána együtt vártunk tovább. De nem volt mire. Másnap anyu meghalt.

A faházunkban fekve kinyitottam a szemem és letöröltem a könnyeimet, amelyek az elmúlt percekben teljesen eláztatták az arcomat. A csuklómhoz nyúlva megdörzsöltem a karkötő helyét, és megráztam a fejem. Már rég nem az ékszerről volt szó. Vagy soha nem is arról volt szó. Csak egy illúzió, amibe hiába kapaszkodtam, egy idő után az sem mutatott mást, mint a valóságot. Amit el kell fogadnom. Nincs más választásom. És ha nem is megy egyszerre, akkor meg kell próbálnom apránként. Anyut már nem hozza vissza semmi, megváltoztathatatlan, ami vele történt, és ha minden alkalommal belehalok abba, hogy újra és újra végigélem gondolatban az elvesztését, akkor sem lesz másképp. És istenem, mennyire haragudna, ha így látna. Hogy mondaná, hogy hagyjam a hülye karkötőt, szedjem össze magam, és álljak a sarkamra. Mennyire nem tetszene neki az, hogy megint sírok. Milyen dühös lenne. Előszedtem a telefonomat a zsebemből, magam fölé emeltem a készüléket, és könnyes szemmel néztem a beállított háttérképre, amin anyu valóban kicsit mintha

dühösebbnek tűnt volna.

– Mit akarsz mondani? – suttogtam. – Hogy szedjem össze magam? Hidd el, próbálom – bólintottam, saját magamat is győzködve. – Csak olyan nagyon hiányzol – tettem hozzá, és ismét elsírtam magam, majd idegesen megtöröltem a szemem, és a fotót bámulva bólintottam. – Jó, értem, abbahagyom – ígértem, majd amikor rájöttem, hogy egy fényképhez beszélek és egy beállított háttérképnek fogadkozom, sóhajtva megráztam a fejem. – Nézz meg, anyu. Totál csőd vagyok. Pedig nagyon igyekszem.

Még mindig nem láttam a fotón, hogy megenyhült volna, ezért a szememet forgatva folytattam.

– Értem, igyekezzek jobban – húztam el a számat. – Jó. Megteszem – szóltam, bár senki sem volt ott, hogy hallja. – Összeszedem magam, és büszke leszel rám

– határoztam el. – Büszke leszel – suttogtam szomorúan, végül a képet megsimítva lezártam a telefonomat, és egy összegyűrt zsepit kibontva kifújtam az orrom, miközben egyre erősebbnek éreztem magam. Az emlékeim hatására, és attól, hogy szembe tudtam nézni a régi, vétkes önmagammal, sokkal több erőhöz jutottam, mint gondoltam volna, és felülve az ágyamon összeszedtem magam. Visszagondolva még mindig életem legnagyobb hibájának tartottam, hogy nem kísértem el anyut aznap az orvoshoz. Ezt a terhet cipelem tovább magammal életem végéig, húzza majd a vállamat, de nem bánom, mert vannak hibák, amelyeket el kell követnünk ahhoz, hogy tanulva belőlük jobb emberré válhassunk. Igen, aznap nem kísértem el anyut. De onnantól kezdve élete utolsó pillanatáig együtt töltöttünk minden percet, és ha meggyógyult volna, akkor biztos, hogy ugyanígy maradunk, ennyire szoros kapcsolatban, mert összekötött volna minket ez az időszak örökre, hogy együtt harcoltunk, együtt próbáltunk meg mindent, és együtt akartuk leküzdeni a betegségét. Bárcsak mi győztünk volna! De nem mi győztünk. Viszont ha visszakényszerítem magam az emlékeim közé, amiket mélyen eltemettem magamban, mert féltem tőlük, most már látom, tisztán látom, hogy anyu igenis ismerte a jobbik énemet, végül látta, milyen vagyok valójában, és nem úgy emlékezett rám, mint aki nem kísérte el, hanem úgy, mint aki utána nem mozdult mellőle. És ez a felismerés megnyugtatott egy kicsit, mert a folyamatos önmarcangolás, ami végigkísérte az elmúlt másfél évemet, mindig csak odáig vezetett, hogy mennyire rossz ember voltam, mennyit hibáztam, és mennyire gyűlölöm magam emiatt. De anyu még látott utána, látott maga mellett, és biztos, hogy tudta, sokkal jobb vagyok annál, mint amilyen előtte voltam. Tudta, ez pedig egyszerre töltött el boldogsággal és mérhetetlen fájdalommal is. Nem is emlékeztem, teljesen elfelejtettem, hogy végül még a hülye videóimról is beszélt a kórházi ágyán fekve, hogy mennyire szerette, és tényleg mindig nézte őket, és a feliratkozóim között még mindig ott a

neve, mert a halála után nem szűnt meg a fiókja, nem szüntette meg senki. Miért beszélt nekem erről? Mert igazából nem is haragudott, amikor sok időt csesztem el ezzel? Vagy mert nem akarta, hogy bűntudatom legyen? Vagy egyszerűen azért, mert tényleg szórakoztatta? Miért mondta nekem ezeket? Hogy találjam meg újra önmagam? Azért mondta, mert tudta, hogy meg fog halni, és ezzel kérte azt, hogy csináljak mindent ugyanúgy, mint előtte, mert szerette azt, amilyen vagyok? Úgy, ahogy vagyok? Talán azt akarta jelezni, amitől előre félt, mert tudta, hogy bekövetkezik, ha ő már nem lesz? Pontosabban az, hogy ilyenné válok, mint amilyen most vagyok? Melyik Hannát szeretnéd, anyu?

Melyik a büszkeséged, és melyik a kudarcod? Milyen legyek, hogy ne okozzak csalódást?

Mosolyogva megráztam a fejem, mert bár választ már nem kaptam, mégis tudtam, hogy mit felelne arra, melyik Hannát szereti a legjobban. Az igazit. Ezt mondaná. Csakis ezt. És hogy az milyen? Elég vegyes. Kicsit jó, kicsit rossz, olyan… átlagos. Mint bárki más.

Egy szaggatott sóhaj kíséretében felkászálódtam az ágyról, és könnyes szemmel a plafon felé pillantottam, majd szomorú mosolyra húzva a számat bementem a faházunk apró fürdőszobájába, és addig engedtem a vizet, amíg jéghideggé nem vált, majd egymás után többször megmostam az arcomat, és copfba kötöttem a hajamat. Amíg rendbe szedtem magam, egyenletessé vált a légzésem, és már kevésbé voltam feldúlt, a karkötőm helyét sem néztem a tükörben, csak szipogva még egyszer kifújtam az orromat. Végül félrekaptam a fejem, mert kopogtak.

– Gyere! – kiáltottam ki a fürdőszobából, aztán kiléptem onnan, és az ágyak között megállva néztem a bejárati ajtóra, ami továbbra is csukva volt. Talán halkan szóltam, és nem hallotta. – Nyitva van! – mondtam, de senki sem lépett be, csak a kilincset kezdte rángatni, befelé tolva az ajtót. Óriási. A többiek valószínűleg rám küldték Titanilla tanárnőt, mert látták, mennyire kivagyok, ő

pedig jött beszélgetni velem. Fájdalmas grimaszt vágtam, és mivel odakintről továbbra is lökdöste az ajtót, elkiáltottam magam.

– Tanárnő, nem befelé, kifelé kell húzni! – üvöltöttem, de semmi hatása sem volt, még mindig fordítva csinálta. – Mondom… – indultam el az ajtó irányába.

– Kifelé nyílik! – fújtattam idegesen, a következő pillanatban pedig kitárult az ajtó, nekem pedig földbe gyökerezett a lábam, mert Titanilla tanárnő helyett Kornél állt velem szemben farmerben és sötétkék pólóban, mosolyogva nézett rám, majd kifújta a szemébe lógó hajtincseit, és kitárta a karját.

– Tényleg, Újvári Hanna? Kifelé nyílik? – kérdezte, mire válasz nélkül hagyva felsikoltottam örömömben, felé rohantam, és egyszerűen ráugrottam, Kornél elkapott, és miközben megcsókolt, én összekulcsoltam a lábam a dereka körül,

és hevesen dobogó szívvel viszonoztam a csókját, miközben beletúrtam a tarkója fölött a hajába.

Fogalmam sem volt, mit keres ott, abban a pillanatban pedig nem is érdekelt, semmi nem érdekelt, csak hogy újra látom, és hogy ott van velem.

17.

– Oké, mi történik? – kérdeztem fülig érő szájjal, szorosan rákulcsolva az ujjaim Kornél kezére, miközben kilestem az ajtón. A faházunk sorában mindenfelé a kiesett versenyzők sétálgattak, röhögtek, beszélgettek, üdvözölték egymást. A tábor újra benépesült, egy pillanat alatt visszatért az élet, elűzve a nyomasztó légkört, ami az elmúlt napokban telepedett ránk.

– Visszajöttünk – felelte Kornél. – A többiek az étkezőben vannak, mind együtt – magyarázta.

– De… Hogyhogy? Vagy… Itt van mindenki? – ámultam, újra kinézve az ajtón.

– Mindenki. Az összes kiesett versenyző – mosolyodott el. – Jöttünk drukkolni a döntőn – mondta, nekem pedig elkerekedett a szemem.

– Maradtok holnapig? – ámultam.

– Maradunk – biccentett mosolyogva. – Milyen döntő lenne az, ahol nincsenek szurkolók? – hajolt oda hozzám, és belepuszilt a nyakamba.

– Oké, várj egy kicsit – ráztam meg a fejem, amikor sikerült átgondolnom a dolgokat. – Mióta tudsz arról, hogy visszajössz? És miért nem mondtad el?

– Na jó – tette fel a kezét védekezőn. – Ülj le, ez hosszú lesz – kérte, mire gyanakodva huppantam le az ágyamra, miközben Kornél mellettem foglalt helyet, és elmondta, pontosan mi történt a kiesésüket követően.

Tulajdonképpen nem volt könnyű dolga, ezt így utólag én is beláttam, mert végig tudta, hogy vissza fognak jönni, viszont az IOV-szabályzat szerint nem mondhatta el. Ha elszólja magát és kiderül, akkor kiejt minket. Ez a teher pedig egyre súlyosabb lett, főleg miután túljutottunk a négyajtós megmérettetésen, és a kiesett versenyzőknek a kis videót kellett készíteniük a szimpátiafeladathoz, hiszen ott például Kornél biztosan tudta, hogy nem esünk ki, tehát ő sokkal előbb tisztában volt a döntőbe jutásunkkal, mint mi. Éppen ezért, nehogy veszélybe sodorja a versenyünket és elszólja magát, elkezdett lerázni. Mozi, edzés stb., egyik sem volt igaz.

– Nem is mentél moziba? – akadtam ki teljesen.

– Dehogy mentem – rázta a fejét. – Gondolod, hogy az öcsémet választom ahelyett, hogy veled beszéljek? – kérdezte röhögve.

– Ez egyszerre nagyon kedves és nagyon bunkó – vigyorogtam boldogan. –

Szóval hazudtál.

– Kénytelen voltam. Bocs, ez nekem is nagyon kemény volt, tudtam, hogy haragszol, sütött az üzeneteidből, de nem tudtam mit tenni – fintorgott.

– Szóval nem mentél moziba – akadtam meg ezen a ponton.

– Nem, tényleg nem, kamu volt.

– De van öcséd… – fürkésztem gyanakodva, elfojtva a nevetést.

– Nem, igazából ő csak statiszta. Meg a kutyám is – közölte.

– Nee! Schrödinger kutyája csak egy statiszta? – tettettem csalódottságot.

– Igen. Többfordulós válogatót tartottam, és ő bizonyult a legjobbnak –

hülyült tovább. – E-mailben lehetett jelentkezni. Tárgy: Kornél kutyája. Sosem tudom meg, hogy küldte el a jelentkezését, de ügyesen megoldotta – magyarázta, én pedig megállás nélkül nevettem. – Viccen kívül – komolyodott el. – Az öcsém és a kutyám is igazi, minden másban viszont muszáj volt vetítenem, mert féltem, hogy elszólom magam azzal kapcsolatban, hogy hamarosan újra találkozunk itt – ismerte be.

– Semmi gond – mosolyogtam rá őszintén. – De amúgy… Tényleg haragudtam egy kicsit.

– Tudom – szorította össze a fogát. – Akkor kértem segítséget a nagyidtól.

– Mi? – meredtem rá elkerekedett szemmel.

– Hát… ööö – húzta be a nyakát. – Emlékszel, amikor leráztalak, hogy sok dolgom van, és utána ő felhívott a fodrásztól?

– Igen, de te honnan tudsz erről?

– Onnan, hogy én kértem meg, puhítson meg téged egy kicsit. És sikerült.

– Na jó, nekem ez sok. Mégis mikor lettél ennyire jóban a nagyimmal?

– Amikor mentetek a négyajtós feladatra, és ő felhívott FaceTime-on –

mesélte. – Akkor beavattam, hogy jövünk vissza a döntőre, és kénytelen leszek téged ilyen-olyan indokokkal lerázni, amiért biztos neheztelni fogsz, tehát kértem a segítségét, hogy amikor majd ez történik, akkor győzzön meg téged, hogy tévedsz – vigyorgott.

– Gondolom, ezt örömmel elvállalta – forgattam a szemem nevetve.

– Egy pillanatig sem gondolkodott – röhögött Kornél. – Onnantól kezdve segített, hogy ne haragudj rám.

– Szép, mondhatom – jegyeztem meg szórakozottan. – Van még valami, amiről tudnom kell? – kérdeztem.

– Lássuk csak – töprengett, és hozzám hajolt. – Hogy hiányoztál – suttogta, majd megcsókolt.

– Te is nekem – feleltem halkan, és viszonoztam Kornél csókját.

– Khm, khm – köhintett egy hang az ajtó irányából, mire mindketten

odakaptuk a fejünket. Csenge állt ott farmersortban és topban, és csípőre tett kézzel nézett ránk. – Oké, ha kiromantikáztátok magatokat, akkor közölném, hogy más is szeretne köszönni Hannának…

– Úristen, Csenge! – pattantam fel, odarohantam a valamikori fekete csapat lánytagjához, és szorosan átöleltem. – De jó, hogy itt vagy!

– Én is örülök – felelte jókedvűen. – Gyertek, mindenki titeket vár.

Csoportszelfizünk egy nagyot. IOV reunion – közölte feldobódva.

– Jövünk – biccentettem, és a kezemet nyújtva megvártam Kornélt, majd együtt sétáltunk ki a faházból.

A főkapuig érve végig azt ismételgettem, hogy „Szia, sziasztok, de jó újra látni téged”, miközben a régi versenyzők haladtak el mellettünk, újra benépesítve a tábort. Zsanettel, az egykori barna csapat tagjával egymáshoz rohanva ölelkeztünk össze, miközben a főkapu előtti padoknál összegyűltek a többiek. Mindenkit üdvözöltem, mindenkivel váltottam néhány szót, és Kornél kezét fogva folyamatosan mosolyogtam, hallgattam a kiesettek sztorijait, ők pedig hallgatták a mieinket, és egyszerűen csak boldogságot éreztem, ahogyan végül minden a helyére került a döntő előtti délutánon.

– Mindenki visszajött? – néztem körül hirtelen, mert erős hiányérzetem támadt.

– Aha. Az összes kiesett csapat – suttogta a fülembe Kornél mögöttem állva, hátulról átölelve a derekamat. – Miért? – kérdezte, és éppen ekkor rázta meg a társaságot egy óriási röhögés, amikor szegény Csenge szembesült azzal, hogy a jelen lévő fiúk közül a szürkéktől Imi elárulta, hogy vele beszélt az elmúlt napokban, miközben Peti üzenetét meg sem nyitotta.

– Ne haragudj, nem láttam, esküszöm, hogy nem direkt volt – szabadkozott Csenge.

– Ugyan, már, valld be, nem akartál vele beszélni – vihogta Karesz.

– Nem, ez nem igaz – tagadta azonnal Csenge.

– Mindjárt jövök – súgtam Kornélnak. – Egy perc az egész – engedtem el a kezét, majd a piros melegítőmben kihátráltam a társaságból, és a fejemet kapkodva futottam visszafelé. A visszatért versenyzők már saját, hétköznapi ruháikat hordták, így nem volt könnyű dolgom, de igazából nem is nagyon kellett figyelnem, mert sejtettem, hol találom, akiket keresek.

Szinte berontottam a mosókonyhába, mire a két kiesett arany csapattag riadtan kapta felém a fejét. Mindketten hétköznapi ruhát viseltek, már nem volt rajtuk a megszokott egyenmelegítő.

– Ó, de jó, itt vagytok – fújtam ki magam, a szúró oldalamat fogva.

– Hol lennénk? – kérdezett vissza unottan Dóri.

– Nem, csak… – kapkodtam a levegőt, mire a két lány értetlenül nézett össze.

– Mi kiestünk, a „tíz méter futástól meghalok” meg bent maradt – jegyezték meg gúnyosan.

– Ez igazából száz méter volt – javítottam ki őket.

– Hűha – forgatták a szemüket. – Mit akarsz?

– Csak… Először is. Hogy értetek vissza ilyen hamar? – gondolkodtam, tekintve, hogy délben estek ki.

– El sem mentünk – felelték.

– Pedig azt mondták – szóltam.

– Hazudtak. Nagy ügy. A kiesésünket követően, amíg ti az étkezőben maradtatok, minket a faházunkba küldtek, és nem mozdulhattunk onnan, amíg a többi versenyző busza vissza nem ér. Úgy kellett tennünk, mintha nem lennénk itt – közölte Veronika.

– És a ruháitok? Hogy cseréltétek át? – csodálkoztam.

– Volt nálunk másik – vonogatta a vállát Dóri. – A saját melegítőnkben akartunk maradni, de nem lehetett – fájlalta tovább a kiesésüket.

– Nézzétek – sóhajtottam a fejemet ingatva. – Azért jöttem, hogy elmondjam, akár elhiszitek, akár nem, de sajnálom – mondtam. – Ott lett volna a helyetek a legjobb négyben.

A két lány összehúzott szemmel méregetett, kicsit várva a válasszal, hátha esetleg csak viccelek vagy gúnyolódom, aztán amikor rájöttek, hogy komolyan beszélek, megenyhült az arcuk.

– Köszönjük. Mi is így gondoljuk – biccentett Dóri.

– Nem jöttök ki? A többiek a főkapu előtt vannak… – invitáltam őket.

– És? Ők ejtettek ki minket. Miért lennénk velük?

– Nem ejtettek ki benneteket – ráztam meg a fejem. – Csak nem nektek drukkoltak – mondtam. – És most, amikor már mindegy, nyugodtan odajöhetnétek. Tudjátok… Már nem ellenkezik az elveitekkel és a versenyzési stílusotokkal, hogy másokkal lógjatok – szóltam, a két lány pedig átgondolta a hallottakat, és összenézve hezitálni kezdtek. – Vagy maradhattok itt a mosókonyhában is, ti tudjátok – indultam kifelé, megragadva a kilincset.

– Nem megyünk oda, utálnak minket – sziszegte zavartan Veronika.

– Nem utálnak titeket – ráztam meg a fejem. – Csak nem ismernek. Gyertek már, na – hagytam nyitva az ajtót, és lassan sétálva indultam vissza.

Alig néhány másodperc múlva mindkét lány beért, és két oldalról közrefogtak.

Így mentünk vissza a főkapu irányába.

– Jó, de ha bunkók, akkor… – morogta Dóri.

– Nem lesznek azok – ígértem.

A főkapu előtti padokhoz visszaérve a többiek érdeklődve pillantottak rám és a velem érkező két lányra, akik teljesen lefagytak, és zavartan megálltak, mintha

faggatásra vagy valami nagyon durva megjegyzésre számíthattak volna. Ehhez képest mindenki köszönt nekik, aztán folytatták azt, amit az érkezésünkkor félbehagytak. Vagyis nevettek, beszélgettek, és egymást túlüvöltve próbálták beégetni a másikat… Csak a szokásos.

Ez volt a mi társaságunk. A piros és sötétzöld csapat még versenyben, a többiek pedig a már kiesettek közül a feketék, a barnák, a türkiz és az arany csapat két lánytagja. Mindenki más Mátéékkal lógott a medencénél. Nem tudva, hogy kígyót melengettek a keblükön. Mi azonban a főkapu előtt összegyűlve a padoknál mind tudtuk.

Kornél mellett állva, a kezét fogva mosolyogva figyeltem a történéseket, és örömmel láttam, hogy a csapatom másik három tagja is kivirult a visszakapott társaságtól. Bernadett a fekete csapat fiútagjaival, Zolival és Bencével röhögött valamin, Zsombi és a sötétzöldek Csengének mesélték, hogy legóépítő streamjük lesz, mire a lány a lehető leglelkesebben bólogatott, Lóri pedig a barna csapat tagjaival beszélgetett, ha jól vettem ki, akkor a gyúrásról. Minden rendben volt, én pedig épphogy csak ismerkedtem ezzel az érzéssel, amikor Kornél érdeklődve fordult felém.

– Hol a karkötőd? – kérdezte csodálkozva.

– Máténál – feleltem, és a vállára hajtottam a fejem.

– Akarjam tudni a részleteket? – pillantott rám keményen.

– Ne – ráztam meg a fejem, és megszorítottam a kezét. – Jól vagyok –

suttogtam. Azt hiszem, jól vagyok, ismételtem meg magamban, és lehunytam a szemem.

Készítettünk néhány csoportképet és szelfit, megörökítve az utolsó alkalmat az IOV-on, amikor felhőtlenül jól éreztük magunkat. A kiesett csapatok visszaérkezésével teljesen megváltozott a hangulat, és döntősként szinte teljesen megfeledkeztünk arról, hogy még vár ránk egy utolsó megmérettetés. A tizenharmadik nap délutánján nem foglalkoztunk vele, sőt talán eszünkbe sem jutott, mert az ismételten teljessé vált létszám elfeledtetett velünk mindent, többek között azt is, hogy miért is viselünk mi színes egyenmelegítőt, a többiek pedig normális, hétköznapi ruhát. Nem tűnt fel, egyszerűen csak jól éreztük magunkat, tudva, hogy az egész varázs, az egész, amit itt kaptunk és ami itt történt velünk, holnap reggel véget ér, elmúlik örökre, és csak emlék marad.

Tudva, hogy az utolsó pillanataink ezek, igyekeztünk mindent dokumentálni és megörökíteni, így egymás kezébe adva a telefonokat álltunk be a fotókra, videókra és szelfikre, néha már azt sem tudtuk, hogy kinek a készülékével csináltuk meg a képet, de nem baj, jó lesz az, majd küldd át, oké, köszi, nevettünk, és élveztük az együttlétet, mert két hét alatt vadidegenekből versenytársak lettünk, majd versenytársakból ismerősök, végül pedig

ismerősökből barátok. Ez pedig olyan ajándék volt az IOV-tól, amiért nem lehettünk elég hálásak. Én legalábbis így éreztem. Csak közben addig, amíg mi a versenyen teljesítendő küldetésünkről megfeledkezve, a főkapu előtt lévő

asztaloknál egymást túlkiabálva hülyültünk és beszélgettünk, én pedig már csupán attól, hogy Kornél újra velem volt, maximálisan megnyugodtam, addig otthon is zajlott az élet, egészen máshogy.

– Hanna – lépett oda hozzám Zsombi. Kornél mellett állva, vidáman néztem rá. – Amíg a faházban voltál… Tudod, mielőtt a többiek jöttek.

– Igen?

– Addig Kocsissal lebeszéltük, hogy vacsora előtt élőzünk egyet az Instáján osztott videóban.

– Ó, oké, persze – bólintottam. – Mikor lesz?

– Most – pillantott a telefonjára. – Mennünk kell – szólt, így nehezen, de elengedtem Kornél kezét.

– Nem tudom, meddig tart, de utána… – suttogtam a szemébe nézve, mire Kornél megrázta a fejét.

– Hanna, csináljátok a dolgotokat, versenyben vagytok, velem ne foglalkozz most – fogta a két tenyere közé az arcomat, és rám mosolygott. – Itt vagyok neked, jöttem, hogy támogassalak.

– Köszönöm – suttogtam hálásan, aztán kissé fintorogva elhúztam a számat. –

De… Igazából kötelező volt visszajönnöd, nem? Mint mindenkinek… –

gondolkodtam hangosan, mire Kornél felröhögött.

– Jó, igen, de amit én mondtam, az sokkal jobban hangzott, nem?

– De – nevettem el magam. – Sokkal – biccentettem, adtam egy gyors puszit, majd a többiek után siettem, akik mindhárman az étkező felé indultak, és együtt léptünk be az üres terembe. Magunk voltunk, csak a konyhások csörömpölése hallatszott, ahogyan a vacsora előkészítésén fáradoznak.

Az asztalunkon Zsombi kitámasztotta a telefonját, mi pedig mind a négyen egy oldalra ültünk, szorosan egymás mellé tolva a székeket, hogy benne legyünk a képben. Kocsis már élőzött, amikor becsatlakoztunk az adásába.

– Hopp, hopp! – kiáltotta izgatottan a kamerába. – Megjöttek! Itt vannak a bajnokaink, máris kapcsolódnak az adáshoz!

– Jól látom, hogy Kocsis a suliban van? – húzta össze a szemét Bernadett az élőt nézve.

– Aha – felelte Zsombi. – Úristen, de pörögnek a kommentek. Hányan nézik az adást? – kapkodta a tekintetét.

– Sokan – motyogtam elképedve, szintén a videót bámulva, aztán megjelentünk osztott képen az igazgató élőjében, akkor pedig elszabadult a pokol; olyan mennyiségű hozzászólás és szív zúdult a kijelzőre, hogy

képtelenség volt követni. Úgy nézett ki, mintha az egész világ nekünk akarna köszönni. Messze többen nézték a streamet, mint ahányan összesen a sulinkba járnak. Sőt…

Kocsis, amikor észrevette, hogy sikerült, ott vagyunk vele adásban, könnybe lábadt szemmel, meghatottan nézett ránk.

– Szirtes-csapat – szipogta. – Köszöntelek benneteket az élőmben.

– Üdv, igazgató úr – intett Bernadett kissé zavartan a nagyfokú figyelemtől, amit az oldalon tapasztaltunk.

– Bátya, ki ez a sok néző? – kerekedett el Lóri szeme. – Rendesen zavarban vagyok. Hajam rendben? Stílusos? – kérdezte ránk pillantva, a kérdését pedig rettenetesen sok nevető emoji kísérte a nézőktől.

– Nos, igen – köhintette Kocsis, megkezdve a magyarázkodást. – Az IOV-közvetítéseim elég nagy figyelmet kaptak az elmúlt két hétben.

– Mi? – kérdezte Zsombi, felnézve a saját telefonjából. – Honnan van az igazgató úrnak ennyi követője???

– Hát… ööö – vakargatta meg az állát Kocsis, majd rutinosan elterelte a témát arról, hogy időközben, amíg mi a Bükkben kúsztunk-másztunk, ő netceleb lett a közösségiken. – Na szóval – váltott témát. – Először is szeretnék gratulálni mind a négyőtöknek a döntőbe jutáshoz. Az első pillanattól kezdve, amikor kiválasztottalak titeket az IOV-ra, tudtam, hogy képesek vagytok rá, hittem bennetek, és bíztam abban, hogy ott lesztek a végén. És ott vagytok, megcsináltátok. Egyetlen lépés választ el titeket a kupától, én pedig szeretném, ha tudnátok, a szememben már nyertetek – szólt hozzánk kedvesen.

– Köszönjük – bólintottam mosolyogva.

– De ha már úgyis ott vagytok a végén – tette hozzá vágyakozó tekintettel –, hozzátok már el azt a kupát! – kérte, mire mind a négyen felnevettünk.

– Azon vagyunk – felelte Zsombi.

– Igazgató úr, mi történik a háttérben? – érdeklődtem, látva, hogy Kocsis a sulink tornaterméből élőzik, mögötte pedig elég sokan tevékenykednek.

– Ó, hogy ez? – kérdezte, mintha csak akkor kapcsolt volna. – Hát persze, nem vagytok itt az adás eleje óta – esett le neki, ezért beavatott minket a történésbe. –

A döntőbe kerülésetekkor kiírtam egy posztot, hogy ma délután mindenkit sok szeretettel várok a Szirtesben kollektív plakát- és táblakészítésre – magyarázta. –

Én magam sem számítottam rá, hogy ilyen sokan eljönnek a nyári szünetben, sőt érkeztek más iskolákból is Szirtes-drukkerek segíteni, ami egyfelől nagyon kedves, másfelől kissé bizarr, mert lényegében nem tudom, hogy ők kik –

pillantott hátra furán a válla mögött. – De nem is ez a lényeg – legyintett. –

Hanem hogy a diákok jelenleg éppen a holnapi fogadtatásotokra készítik a molinókat és a táblákat Gajdos tanárnő vezényletével – sétált el Kocsis a

telefonjával, és megállt a rajztanár mellett. – Tanárnő, elmondaná, hogy mi készül itt? – fordította felé a telefont.

– Persze – biccentett Gajdos tanárnő, és felemelt egy táblát, amin félkész állapotban szerepelt a „Szirtes” szó kiszínezve, csillámokkal díszítve. – Ez egy tábla lesz – zárta rövidre a bemutatót.

– Értem, nagyon szép – dicsérte meg Kocsis. – És elmondaná a nézőknek, valamint a döntős csapatunknak, hogy mi adta az ihletet ehhez a táblához? –

interjúvolta tovább Kocsis a tanárnőt, aki unottan meredt a kamerába.

– Ihlet? Az nem volt. Kaptam egy telefont, hogy jöjjek be táblát festegetni. A nyári szünetben… – mondta őszintén, mire Kocsis zavartan felnevetett.

– Öhm. Nos. Való igaz, hogy én kértem fel a tanárnőt, hogy irányítsa a délutáni foglalkozást – ismerte be. – Ami nagyon jól halad – tette hozzá. –

Ugye? – faggatta tanárnőt.

– Nagyon – felelte a szemét forgatva.

– Akkor én nem is zavarok, megyek a diákokhoz egy kicsit, megnézem, hogy min dolgoznak – sétált hátra a telefonjával, és profi módon közvetítette a történéseket, bemutatva nekünk és a nem kevés nézőnek, hogy mi történik. –

Aha, nézzük csak – állt meg Kocsis egy csapat tizedikes mellett, és a kamera felé fordította a táblájukat. A „HAJRÁ, SZIRES” felirat szerepelt rajta. Kimaradt a t betű. Visszatartott nevetéssel, elképedve néztük az osztott képen lévő Kocsist, aki éppen a hibás felirattal kapcsolatban magyarázott a diákoknak.

– Hát ez nagyon szép, csak kicsit hibás. Látod? – fordult az egyik táblára rajzoló fiú felé.

– Nem – felelte a srác kurtán.

– Fiam, akkor menjél el kivizsgáltatni magad, mert gondjaid vannak. Hol a t betű? – mutatott értetlenül a „SZIRES” feliratra.

– Jaaa, basszus! – csapott a srác a homlokára.

– Na ugye – fújtatott Kocsis fáradtan, és továbbsétált, miközben a kamerába beszélt. – Látjátok, mekkora készülődés folyik? – kérdezte tőlünk.

– Igen – bólogattunk nevetve.

– Hé, hé! – kiáltotta Lóri. – Nagyon pörög a komment, nem tudom követni, de egy csaj az előbb azt írta, jól nézek ki! – kiabálta. – Ha még nézi az élőt, írjon privátba!

– Lórikám, kérlek, ne az élőmben intézd a magánügyeidet – kérte Kocsis higgadtan, és már oda is ért egy másik táblát gyártó társasághoz. – Na, megmutatjátok, mit csináltok? – kérdezte.

– Persze – felelte egy lány, akit nem ismertem, de mivel Zsombi felénk suttogta, hogy az osztálytársa, kiderült, hogy kilencedikes. A tábla elképesztően profi volt, még nyele is volt, aminél fogva fel lehetett tartani. A felirat a

következő volt rajta: „NYERTES SZIRTES.”

– Hát ez egészen lenyűgöző – dicsérte meg Kocsis, a lány pedig zavartan bólintott.

– Öhm, elnézést – szóltam bele, és a nagy hype hatására, valamint látva, hogy mi történik otthon, kezdett kicsit szorítani a torkom, és eluralkodott rajtam a pánikhangulat.

– Mondjad, Hanna – pillantott az igazgató a kamerába.

– Csodálatos a tábla és az egész készülődés, de… De mi van, ha esetleg nem nyerünk? – kérdeztem riadtan, és éreztem, hogy a mellettem ülő három csapattársam is kínosan fészkelődik a látottak hatására.

– Mi? – kérdezte Kocsis, egy másodperccel később pedig kapcsolt, hogy mi a problémánk. – Ó, értem már. De nem, nem kell! Ne izgassátok magatokat, van B

tervünk is – nyugtatott meg minket, és újra a lányhoz tartotta a kameráját. –

Fordítsd meg! – kérte, mire a lány egy laza csuklómozdulattal megforgatta a táblát, aminek a másik oldalán a „SZÉP VOLT, SZIRTES” felirat szerepelt.

Ezt látva valamennyien megkönnyebbülten elmosolyodtunk, Kocsis pedig büszkén nézve ránk a kamerán keresztül, biccentett egyet.

– Akárhogy is alakul a döntő, mi itt várunk benneteket holnap a Szirtes előtt, hogy megünnepeljük a teljesítményeteket. Az, hogy együtt szurkolhattunk nektek az elmúlt két hétben, már önmagában ajándék. Egyre többen csatlakoztak hozzánk nap mint nap, a kezdeti néhány érdeklődőből egy egészen elképesztő

létszámú stabil tábor lett, akik azzal keltek és feküdtek, hogy mi van veletek, versenyben vagytok-e még. Izgultunk értetek, szorítottunk nektek, és bármi is történjen a döntőn, mi várunk haza benneteket. Köszönjük nektek az élményeket, ahogyan azt is, hogy egészen a végéig bent maradtatok, nem adtátok fel, és nem estetek ki. Mi, a szirtesesek, és mint kiderült, sokan mások is, hálásak vagyunk nektek ezért, és bármi is lesz holnap, biztosan sokkal üresebbek lesznek a napjaink a verseny nélkül – szónokolt Kocsis, a kommentelők pedig rettenetesen sokan küldtek egyetértő szavakat vagy éppen zokogó emojikat. Úgy tűnt, az IOV nem csak nekünk, résztvevőknek adott sokat. Másoknak is, akik otthonról, az unalmas nyári szünet alatt követték figyelemmel a sorsunkat.

– Hű – suttogta Bernadett.

– Öcsém, rendesen meghatódtam – pislogott Lóri.

– Köszönjük, igazgató úr – mondtam halkan.

– Így van. Köszönjük. És azt is, hogy minket választott – tette hozzá Zsombi.

– Ugyan – szipogta Kocsis. – Nem is volt kérdés. Ti vagytok a legjobb csapat

– nézett ránk elérzékenyülve, és valóban, ez egy olyan pillanat volt ott, Kocsis Instáján élőben, ami nagyon meghatározó volt számunkra is. Vagyis az lehetett volna, ha a következő pillanatban a kimaradt t betűs feliratot rajzoló fiú el nem

rontja, amikor újra megállt Kocsis mellett.

– Igazgató úr, így már jó? – kérdezte, és újra felmutatta a táblát. Ezúttal már a

„HAJRÁ, SZIRTES!” felirat szerepelt rajta. Beszúrta a hiányzó t betűt. Kocsis megnézte az írást, majd a fiú lelkes arcára pillantva így szólt:

– Igen, gratulálok, le tudsz írni egy szót helyesen – biccentett, majd amikor a srác elsietett, Kocsis összehúzott szemöldökkel fordult a kamerába. – Na. A holnapi napon tehát a hazaérkezéseteket az iskola előtt molinókkal és táblákkal várjuk majd. És… Mindenki pirosban lesz – jelentette be ünnepélyesen.

– Mégis… – akadt meg Zsombi, majd nyelt egy nagyot. – Mégis hányan várnak minket majd a sulinál? – kérdezte szürkévé vált arccal.

– Ami azt illeti – köhintett Kocsis –, az iskola Facebook-oldalán kiírt eseményére elég sokan jeleztek vissza – mondta, majd látva, hogy eléggé befeszültünk ettől, nevetve legyintett egyet. – De ezzel nem kell foglalkoznotok.

– Igazgató úr – lépett oda hozzá Enikő, aki Lórinak és nekem is osztálytársam volt. Meglepődtünk, hogy követi a versenyt, és hogy egyáltalán ott van.

Távolinak tűnt ez az egész, és kicsit hihetetlennek is, hogy amíg mi a Bükkben versenyeztünk, addig konkrét szurkolótábor alakult ki otthon ismerősökből és ismeretlenekből is.

– Tessék? – kérdezte Kocsis.

– Megmutathatom a táblámat? A kamerába?

– Ó, persze – tartotta felé Kocsis a telefont, mire Enikő vigyorogva köszöntött mindenkit, főleg minket, a versenyben lévő csapatot, és felmutatta a táblát.

– Aztakur – reagált Lóri, de mielőtt befejezhette volna, felé nyúlva befogtam a száját. Túl sokan voltunk az élőben. A reakciója miatt viszont egyáltalán nem hibáztattam, ugyanis Enikő tábláján a „PÁRNAPLÁBNAP” felirat alatt a Lóri Instájáról leszedett edzős képek voltak kinyomtatva és ízlésesen felragasztgatva.

– Mit szólsz, Lóri? – kérdezte Enikő kissé elvörösödve.

– Hát ez elég zsír lett – biccentett Lóri elismerően. – A legjobb képeim –

nézegette a kamerán keresztül.

– Igen, én válogattam össze – ismerte be a lány, mire mi Bernadett-tel visszatartott nevetéssel néztünk össze.

– Kösz. Tényleg tetszik – közölte Lóri.

Az étkezőbe ekkor kezdtek megérkezni a vacsorára készülő versenyzők, így riadtan kaptuk oda a fejünket, majd visszafordultunk Kocsishoz.

– Igazgató úr, lassan mennünk kell, mert… – hadarta Zsombi.

– Persze, persze – bólogatott azonnal Kocsis, mint aki abszolút megérti. –

Dolgotok van, menjetek csak. Köszönöm, hogy szakítottatok időt az élőmre.

– Mi köszönjük ezt az egészet, amit láttunk… – mondtam, és elköszönve a nézőktől és Kocsistól kiszálltunk az élőből. Azt még láttuk, hogy Kocsis

elmondja a közönségének, hogy néhány percig tart ez az adás, azután hétkor kezdődik egy másik, ahol Kocsis mindenkit vár vissza, senki ne hagyja ki, mert a suli gondnokával fog versenyezni palackdobálásban. Kommentben várja, hogy kinek mi a tippje, melyikük éri el a több pontot. Írják meg a nézők. Kocsis vagy Laci bácsi.

Az Instát bezárva mind a négyen megszeppenve ültünk egymás mellett, és hirtelen szóhoz sem jutottunk.

– Oké, ti elhiszitek, amit láttunk? – kérdezte Bernadett, elsőként felocsúdva a döbbenetből.

– Nem tudom, de én szorongok – közölte Zsombi riadtan.

– Nyugi – simítottam meg a karját kedvesen. – Semmi gond, az otthoniak kicsit belelkesültek a döntőnktől. De nem kell vele foglalkozni, mi mindent úgy csinálunk, mint eddig, és figyelmen kívül hagyjuk a felhajtást – nyugtattam. –

Figyelj csak – néztem Zsombi szemébe. – Itt vagyunk, még mindig, a Bükkben, és várjuk az utolsó feladatot. Semmi nem változott, jó? – mondtam mosolyogva.

– Felejtsd el, amit láttál, és azt, hogy mennyien drukkolnak nekünk. Ez ne nyomasszon, engedd el. Tesszük a dolgunkat, és ennyi.

– Oké – bólogatott.

– Így van, igaza van Hannának – helyeselt Bernadett.

– Öcsém… – töprengett Lóri. – Szerintetek megkapom azt a táblát magamról?

Eskü, kirakom az ágyam fölé – tervezte, mi pedig Bernadett-tel megkönnyebbülten néztünk össze, mert szerencsére Lóri nem érzékelte a ránk nehezedő nyomást, ő azzal foglalkozott, amivel általában szokott. Magával.

– Szerintem megkapod – nevettem.

– Fasza – rendezte le ennyivel. – Mi lesz a vacsi? – váltott témát, a nyakát nyújtogatva a konyha felé.

Kocsissal és a neten kialakult őrülettel szerencsére egyikünk sem tudott sokáig foglalkozni, mert az étkezőbe sorban egymás után megérkeztek a csapatok vacsorázni, és az elmúlt napok egyre csendesebbé vált étkezéseit felváltotta a verseny kezdetekor megtapasztalt hangzavar. Egy pillanat alatt tele lett az étkező, a konyhapultnál sorban álltak a csapattagok tálcával a kezükben, és mivel mindenki minimum egyvalakivel, de néha több emberrel is beszélgetett, olyan zsivaj lett, hogy a saját gondolatainkat sem hallottuk. Evőeszközök estek le fülsértő csörömpöléssel, a leülésekkor és felállásokkor a székek hangosan nyikorogtak a padlón, és mindenki valami egészen távoli ponton tartózkodó személynek akart hirtelen mondani valamit, ami miatt át kellett ordítania az egész termen. A lárma és zűrzavar feledtette velünk a Kocsis Instáján látottakat, és azt, ahogyan az egész sulink, és sok más iskola diákja is drukkol értünk a neten, a győzelmünket várva. Ez elég nyomasztóan hatott volna ránk, ha nem

terelődik el a figyelmünk. De szerencsére elterelődött.

– Van hideg gyümölcsleves – ült le Lóri a tálcájával a kezében, és elégedetten kanalazott bele a tányérjába, majd enni kezdett, miközben mi is visszaértünk a tálalópulttól. – Az mi, Hanna? Jól néz ki – pillantott át az én tálcámra.

– Ez? – ragadtam meg a villámat, és ráböktem az ételre. – Rántott sajt, rizibizi és tartármártás – feleltem.

– Jó választás – biccentett, aztán a többieket is megkérdezte, hogy mit esznek, és amíg ők erről beszélgettek, én mosolyogva átnéztem a fekete csapat asztalához, akik újra elfoglalták a régi helyüket.

Ismét ott ültek, ahol a verseny kezdetekor, azzal a különbséggel, hogy nem viseltek már fekete ruhát. Kornél kedvesen pillantott felém, én pedig repeső

szívvel néztem a szemébe, borzasztóan örülve annak, hogy újra ott van és láthatom. Az sem érdekelt, hogy éreztem közben, ahogyan a sárga csapat asztalánál Máté idegesen vizslat. Tudtam, hogy megállás nélkül agyal azon, mekkorát hibázott a büntetés kiosztásakor. Azt akarta, hogy nagyon szenvedjek, ezért a legszemetebb és legaljasabb tervvel állt elő. Elvette a karkötőmet, tudva, mekkora fájdalmat okoz. És nem is tévedett. De azzal, hogy ennyire szemét volt, az égiek nekem kedveztek, mert ha Máté kevésbé rohadék, és nem a karkötőmet veszi el, hanem mondjuk elzár minket, ami a szabályok szerint azt jelentette volna, hogy senkivel nem beszélhetünk és nem hagyhatjuk el a faházunkat, akkor minden máshogy alakul, mert a visszatért játékosokkal sem kommunikálhattam volna. És valljuk be, az végül nagyobb büntetés lett volna, mint a karkötő. Ez pedig kikészítette Mátét, mert ő tényleg igazán rosszat akart nekem, de nem úgy sült el. Lehetett volna ez aljasabb is. De szerencsére nem tudta előre, hogy a rosszabbal tett végül jót nekem, így viszont ő húzta a rövidebbet. Ettől pedig nem érezte jól magát, sőt szembe kellett néznie azzal, hogy Kornél érkezése és a barátaink visszatérése mekkora erőt adott nekem.

Száz százalékig feltöltődtem, ahogyan az egész Szirtes-csapat is, és készen álltunk az utolsó feladatra. Akármi is legyen az. Mert egyfelől ott voltunk egymásnak mi, és még ott voltak velünk újra azok, akiket igazán szeretünk. Ez pedig pont kettővel több dolog volt, mint amennyivel Máté összesen rendelkezett.

A lármás étkező a kiesett és döntős csapatok együttes jelenlétével az első IOV-napokat idézte. Boldogan beszélgettünk vacsora közben, amikor kinyílt az ajtó, és ez a beidegződés miatt mindenkire ugyanúgy hatott, akár versenyben volt még, akár már kiesett. A terem egy pillanat alatt elhalkult, és mindenki megmerevedett rágás közben, nyelés közben, vagy éppen a poharat a szájához tartva. Mert pontosan tudtuk, hogy ez csak egyet jelenthet. Jönnek a szervezők, és ismertetik a feladatot. Ezúttal az utolsót.

– Basszus – dünnyögte Zsombi, és félretolta maga elől a tányérját, a mozdulattól pedig a félig elfogyasztott grízes tésztáján megremegett a lekvár.

Róbert érkezett, aki vidámnak és elégedettnek tűnt, őt pedig a négy bent maradt csapat kísérő tanára követte.

– Mit keres itt Titanilla? – húzta össze a szemét Bernadett.

– Talán utolsó este fontos a teljes létszám, és hogy mindenki itt legyen –

tippelt Zsombi.

– Talán – bólintottam. – Vagy a tanárnő is része az utolsó feladatnak – tettem hozzá.

– Az jó, mert akkor nekünk végünk van – szörnyülködött Bernadett.

A tanárnő, ahogyan a másik három kísérő tanár is, megkereste a saját csapatát, és odalépett hozzánk.

– Mi történik? – suttogtam, felnézve Titanillára.

– Nem tudom, éppen a Trónok harcá t néztem a szobámban, amikor kopogtattak és szóltak, hogy jönnöm kell – tárta szét a karját.

– Melyik évadot? – kezdett csevegni Lóri.

– Psszt! Ezt ne most – szólt rá Bernadett idegesen, és visszafordult Róbert irányába.

A főszervező felszegett állal nézett körbe az étkezőben, kiélvezve, hogy minden szempár rá szegeződik, és senki egy mukkanást sem hallat, csakis rá vár.

– Khm – köszörülte meg a torkát. – Köszöntök mindenkit az idei utolsó IOV-vacsorán – nézett körbe. – Örömmel látom, hogy újra teljes a létszám – tette hozzá, mire mindenki mosolyogva nézett össze azokkal, akiket kedvel. – Mint gondolom, észrevettétek, az utolsó délutánra és az azt követő másnapi döntőre visszahívtuk az idei verseny valamennyi játékosát. Hiszen nincs döntő szurkolók nélkül – magyarázta.

– Ez egyébként az eddigi IOV-versenyeken is így volt, így külön köszönöm a tavalyi nyerteseknek, hogy ezt sem árulták el az idei résztvevőknek – fordult az arany csapat felé, akik unottan biccentettek, jelezve, hogy semmiség. Róbert pedig folytatta: – Elérkeztünk a végéhez, a négy versenyben maradt csapat és a kísérő tanáraik pillanatokon belül megtudják, hogy mi vár rájuk a holnap délelőtti döntőn. Előtte azonban szeretném megmutatni, miért is vagyunk itt –

mondta hangosan és tökéletesen időzítve. Pontosan azután, hogy befejezte, kinyílt az ajtó, és egy másik narancssárga ruhát viselő szervező lépett be, kezében a kupával. Azzal a bizonyos kupával. Amiért jöttünk. Amiért mindenkijött.

Az egész termen végigfutott a morajlás, ahogyan minden kiesett és bent maradt játékos meglátta az aranyszínű trófeát, amit Róberthez vittek. A főszervező átvette, és elgondolkodva kezdte nézegetni.

– Igen. Az IOV-kupa…. Na persze a versenyen fontos volt a barátság, és hogy megismerkedjetek egymással. Fontos volt, hogy tisztességesen küzdjetek, és hogy a lehető legtovább bent maradjatok. Fontos volt, hogy emberek maradjatok, miközben megmérettetitek magatokat. Hogy csapatként tudjatok működni, és maximális tudásotok szerint küzdjetek a továbbjutásért –

magyarázta hangosan, szavai pedig visszhangzottak az étkező épületében. – Ez mind nagyon fontos volt, és négy csapatnak sikerült, négyen ott vannak a döntőben – nézett fel a kupáról, és tekintete sorban megállapodott a sárga, a szürke, a sötétzöld és végül a piros csapat tagjain. – De… Végül csak egy nyerhet, egy csapat viheti haza az iskolájának azt, amiért két hete elindult ide a bükki helyszínre. Ez pedig nem más, mint az IOV-kupa – emelte a magasba, és mindenki megbabonázva figyelte. Azok is, akik már kiestek, de főleg azok, akik még küzdhettek érte.

Mert tudtuk, végig pontosan tudtuk, hogy miért vagyunk itt, de amikor kézzelfoghatóvá vált és a szemünk elé került a fődíj, az egész még inkább tudatosult bennünk. Ekkor már egyik csapat sem a „részvétel a fontos” elvet képviselte. Mindenki, egytől egyig mindenki úgy volt vele, hogy most már, ha eddig eljutottunk, jó lenne hazavinni. Mindenki elképzelte, ahogyan diadalmasan megemeli, látta magát fotón a serleggel, látta, ahogyan repkednek rá a lájkok és a kommentek, látta, hogy az igazgatója átveszi tőle… Mindenki ugyanarra gondolt, ahogyan Róbert körbemutatta az aranyszínű trófeát. Óvatosan szétnéztem a teremben, elkapva a pillanatot, amikor még mindenki a Róbert kezében tartott kupát bámulta, és láttam, ahogy vágynak rá. Mindenki. És tudtam, ekkor döbbentem rá, hogy a vége egyáltalán nem lesz sétagalopp, az utolsó feladatnál már senki sem fogja a másikat nézni, csak és kizárólag a saját csapatát, mert látta a kupát, és a kupát látva jött rá, hogy kell neki. Láttam a szemekben akkor, amikor Róbert feltartotta és körbemutatta, láttam, hogy mindenki akarja. A sárgák, a sötétzöldek, a szürkék, és mi is.

– Ez az? Ezért vagyunk itt? – suttogta Titanilla lehajolva hozzánk.

– Igen – felelte Bernadett, félre sem nézve, csak folyamatosan a trófeát szuggerálva.

– Ó. Értem. Jó tudni – biccentett a tanárnő, és unottan ácsorgott tovább mellettünk, hagyva nekünk időt, hogy a serleget bámuljuk. Talán neki csak egy aranyszínű marhaság volt. Talán minden kívülállónak az volt. Egy jelentéktelen vacak. Igen, kívülről annak tűnt. De nekünk, akik két hete kúsztunk-másztunk érte, oldottunk meg feladatokat, agyaltunk, tepertünk, vitatkoztunk és kibékültünk, szövetkeztünk és ellenségeket szereztünk, sírtunk és nevettünk, nekünk egészen mást jelentett. Mert az elmúlt két hétben mindenki szembenézett ezért az átkozott kupáért mindenki mással, és sokan, mint ahogy én is,

szembenéztek önmagukkal is. És most ott volt, az IOV megnyeréséért járó jutalom, amire négy csapat is vágyott. De csak egy nyerhette meg.

– Nos – szólt Róbert némi hatásszünet után. – Ezt most lerakom ide – fordult meg, és hanyagul az egyik asztalra helyezte a kupát, miközben a jelenlévők közül mindenki követte a fejével a mozgást, majd a nyakát nyújtogatva azt figyelte, hogy hová kerül a nyeremény. – Holnap a nyertes csapat megkapja. És hogy ki lesz az? – intett a falnál álló szervezők irányába, akik közül négyen a jelzésre megindultak az asztalok között. – Nem tudom. Ezt előre senki nem tudja. Sőt megtippelni sem merném – tette hozzá Róbert, végignézve a versenyben lévő társaságokon. – De én is kíváncsi vagyok, hogy egy ilyen eseménydús és izgalmas két hét után végül ki nevet a végén. Holnap reggel nyolckor kiderül. Addig pedig jó felkészülést a döntőre – mondta, abban a pillanatban pedig megállt mellettünk az egyik szervező, és kis bársonytasakokat nyújtott át, olyanokat, amilyenekbe az ékszereket szokták tenni. Ötöt kaptunk belőle, Titanilla tanárnő kezébe is került egy, aki értetlenül bámult rá, végül a vállát vonogatva megnézte.

Kissé remegő kézzel tapogattam meg a saját tasakomat, megpróbálva kitalálni, hogy mit rejt, de nem jöttem rá, ezért óvatosan kioldottam a masnira kötött szalagot, és a szűk nyíláson át bedugtam a kezem, azon igyekezve, hogy ki tudjam ügyeskedni a tartalmát. Az ujjaim hozzáértek valamihez, amit elkaptam, és óvatosan kihúztam a kezem, majd az összezárt tenyeremet kinyitva szemügyre vettem. Egy kis piros bábu volt az, olyan, mint amilyennel a társasjátékokban szokás játszani. Felnézve a többiekre pillantottam, akik szintén egy-egy piros bábut mutattak felém. Négy volt belőle.

– Mi a…? – kérdezte Lóri a fejét rázva, mire Titanilla is kibontotta a csomagját, és csalódottan fújtatott.

– Na jó, azt hittem, kapunk valami ékszert a részvételünkért… Vagy legalább valami ajándékot. De ez csak egy dobókocka – forgatta a szemét, és a vállát vonogatva dobta le elénk az asztalra a kockát, mire Zsombival tátva maradt a szánk.

– Négy bábu és egy dobókocka. Négyen vagyunk, plusz a tanárnő… –

mondtam elkerekedett szemmel, és körbefordultam, hogy megnézzem, mi történik a többi csapattal. Mátéék is bábukat kaptak, csak ők sárgákat. A sötézöldek is, értelemszerűen sötétzöld színűeket. És a szürkék is ugyanazt kapták, a csapatuknak megfelelő kis figurákat, szürke színben.

– Minden csapat saját színű bábukat kapott! – szólt Zsombi.

– Így van – biccentettem, és összenézve a kilencedikessel azonnal tudtuk, hogy mi van.

– Elmondanátok, mi történik? – kérdezte Bernadett, aki Lórival együtt

kapkodta a fejét köztünk.

– És Róbert azt mondta… kíváncsi rá, hogy végül ki nevet a végén… –

lelkesedett Zsombi.

– Igen – biccentettem, majd Bernadettre és Lórira néztem. – Társasjáték az utolsó feladat. Ki nevet a végén. Azt fogjuk játszani – tartottam feléjük az öklömet, majd kinyitottam a tenyerem, amiben ott volt a kis piros bábum.

– Ó – dőlt hátra Bernadett a szája szélét rágva, megállás nélkül gondolkodva.

– Haver – bökdöste meg Lóri Zsombit. – Haver, mi a szar az a ki nevel a végén?

– Nevet – javította ki Zsombi. – Ki nevet a végén.

– Oké, akkor nevet. Mi a csíra az? – tárta szét a karját Lóri tanácstalanul.

– Társasjáték. Táblás társas. Tudod. Ki nevet a végén. Amiben kiüthetsz másokat – magyarázta, mire Lóri szeme felcsillant.

– Bunyó lesz? – kérdezte azonnal.

– Nem, nem úgy üthetsz ki másokat – ráztam a fejem. – Hanem a bábuját –

próbálkoztam, de Lóri pont úgy nézett rám, mint aki nem tudja, miről beszélek.

– Ne csináld már, Lóri, nem tudod, mi az a ki nevet a végén? – szörnyülködött Zsombi.

– Nem vágom – ingatta a fejét.

– Milyen gyerek voltál te? Mit csináltál gyerekkorodban? – kérdezte Zsombi döbbenten.

– Videojátékokat játszottam az unokatesóimmal, csúszdáztam az akvaparkban, fociztam, lógtam a haverokkal. Ilyesmi – felelte Lóri teljes természetességgel, mire Zsombi meredten nézett rá.

– Ja, hogy másnak jó élete volt, amíg én gyerekként táblás társasokkal játszottam barátok nélkül, lényegében teljesen egyedül? – kérdezte a plafonra pillantva.

– Sajnálom, haver – ütötte vállba Lóri szomorúan.

– Nem gond – legyintett Zsombi. – Bernadett, te tudod, milyen játék ez? –

érdeklődött.

– Hát, én inkább UNÓ-s voltam, sokkal többet kártyáztunk, mint társasoztunk.

Néha játszottuk ezt is, de vagy ezer éve volt már, fel kell frissítenem az emlékeimet. Arra emlékszem, hogy nagyon szemét cucc – gondolkodott.

– Az – értettem egyet azonnal. – Lóri viszont nem ismeri, szóval… Megvan az esti programunk. Meg kell tanítani – dőltem hátra a székemen.

– Gyerekek, én kellek hozzá? – kérdezte Titanilla tanárnő, akinek a létezéséről is elfeledkeztünk, nemhogy arról, hogy ott áll mellettünk.

– Ömmm – tekertem az ujjaim köré egy hajtincset. – Nem, a tanárnő a dobókockát kapta, szerintem ebből az következik, hogy a tanárnő dob majd, mi

pedig lépünk – találgattam.

– Jó, legyen, bármit is jelentsen ez – hagyta rám. – Akkor mehetek vissza sorozatot nézni a szobámba? – tért a lényegre.

– Nyugodtan mehet, tanárnő – engedtem el, mert úgy ítéltem, nem fontos, hogy velünk maradjon.

– Ó, végre – indult azonnal a kijárat felé.

– Titanilla tanárnő – szólt utána Zsombi, mire visszafordult.

– Igen?

– Tanárnő, vigye a dobókockát, és gyakoroljon.

– Mégis mit? – kérdezte Titanilla.

– Hatost dobni! – feleltük egyszerre Zsombival. A tanárnő visszalépett hozzánk, és unottan felvette az asztalról a dobókockát, majd a tenyerébe zárva kiment a teremből.

– Miért kell hatost dobni? – kérdezte Lóri a fejét kapkodva köztünk.

– Mert azzal kerül játékba a bábud – mondtam azonnal.

Az étkezőben teljes felfordulás uralkodott; mind a négy csapat tudta már, hogy mi az utolsó feladat, ezért ment a guglizás és a játék ismertetése, a kiesettek pedig vagy elhagyták a termet, vagy az asztalra rakott kupát nézegették csalódottan, tudva, hogy nem lehet az övék. Mások, ahogyan Kornélék is, a bent maradottaknak próbáltak segíteni.

– Hogy álltok? – kérdezte mögém lépve, és kezét a vállamra téve hajolt le hozzám.

– Nem túl jól, Lóri nem ismeri a játékot – ismertem be.

– De nem gond – tette hozzá Zsombi azonnal, és úgy tett, mintha minket nyugtatna, de igazából saját magát próbálta.

– Hogy érted, hogy kiüthetek valakit? – kérdezgette Lóri megállás nélkül.

– Hát, ez hosszú lesz – nézett maga elé Bernadett fáradtan.

– Itt van, megtaláltam, tessék, Lóri, olvasd el a játékszabályokat – adta át Zsombi a telefonját Lórinak, aki tátogva kezdte el olvasni.

– Tényleg nem ismered a játékot? – ámult el Csenge Lórira nézve. Addigra már az egész egykori fekete csapat ott ült velünk az asztalunknál.

– Nem, nem vágom – ismerte be Lóri, tovább olvasva a Wikipediát. –

Szóval… – vakargatta meg az állát. – Ha dobok négyet, és ott már áll valakinek a bábuja, akkor…

– Akkor kiütöd – felelte egyszerre mindenki.

– Muszáj? – kérdezte.

– Nem muszáj, de célszerű. Ez a játék lényege. Üss ki mindenkit, és érj a célba – magyarázta Kornél.

– Dönthetsz úgy is, hogy nem ütöd ki, hanem a másik bábuddal lépsz a

négyből, de akkor… – magyaráztam. – Akkor esélyes, hogy az ellenfél beér a célba.

– Á, vágom – biccentett Lóri. – De én nem szeretnék kiütni másokat, az szemétség, tudjátok, milyen vagyok, spanolok mindenkivel – hezitált a játékszabályt bújva. Ez jogos észrevétel volt, és tartottunk is tőle, mert Lóri jó ember, semmi rosszindulat nincs benne, egész egyszerűen neki mindenki

„haver”, „span” meg „bátya”, és tényleg csak akkor keveredik összetűzésbe, amikor már az igazságérzetét nagyon bántja valami. Máskülönben mindenkit szeret, és Lórit is mindenki szereti.

– Azért… Biztos akad olyan, akit kiütnél a francba – szórt szikrákat Csenge szeme, és a kupa irányába pillantott. A trófeát bámuló társaságok közül éppen Máté fogta a kezébe a kupát, és felemelve megcsókolta, mintha csak foci-vb-t nyert volna, a csapattársai pedig fotózták a pózolását.

– Jó, igaz, van, akit kiütök a halálba, ha úgy van – szívta fel magát Lóri, és bosszúsan nézte, ahogyan Máté már magáénak érzi a nyereményt.

– Lóri. Figyelj csak – szóltam, visszaterelve a figyelmét felénk, hogy hagyja a fenébe a sárgákat, ne foglalkozzon velük. Máté szokás szerint tette az agyát, ráadásul a visszatért játékosok között újra akadt közönsége. – Hatos dobással kerülsz a startmezőre. Addig nem – mondtam.

– Hol a startmező? – kérdezett vissza.

– Mutatom – guglizott rá egy társasjáték-táblára Zsombi, és az egyik képet kinagyítva Lóri felé tartotta, miközben szórakozottan hozzátette: – Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer hasznomra válik majd, hogy nem voltam menő

gyerek, hanem nyaranta a nagyszüleimnél társasoztam egyedül.

– Hogy lehet egyedül társasozni? – tartotta vissza a nevetését Csenge. –

Hiszen már a neve is az, hogy társasjáték – gondolkodott el.

– Hidd el, ez volt a legkisebb problémám akkoriban – dünnyögte.

– Sajnálom – nevetett Csenge, és együttérzőn megsimította Zsombi hátát.

– Jó lenne kipróbálni a játékot a döntő előtt, így netről elég para bevágni a szabályokat – tűnődött Lóri.

– Tessék – lépett hozzánk hirtelen Dóri az arany csapatból, kezében egy valódi, kézzel fogható ki nevet a végénnel. A társast lerakta az asztalra, és kiélvezte, hogy elképedve nézünk rá. Mögötte Veronika elégedetten nyugtázta, hogy a jelek szerint még mindig jobbak nálunk. Mert nekik előbb eszükbe jutott, hogy az IOV-ot egy játékbolt is támogatja, és egy halom játékot (táblást és kártyát egyaránt) adtak a versenyre, amiket az étkező melletti kis szertárban tároltak. – Ezen tudtok gyakorolni – tette hozzá Dóri magyarázatképpen, miközben Lóri és Zsombi már le is vette a doboz tetejét, és kiterítették az étkezőasztalra a táblát.

– Kösz. Tényleg – pillantott az arany lányok felé Bernadett hálásan, akik csak vállat vontak, megfordultak, és már mentek volna ki, amikor utánuk szóltunk:

– Nem maradtok?

– Minek? – kérdezték egyszerre.

– Segíteni – mondtam egyszerűen. – Minél több stílusú játékossal találkozik Lóri gyakorlás közben, annál több esélyünk lesz holnap. Szükségünk lenne valakikre, akik nem jószívűek, és szó nélkül kiütik Lórit, hogy könnyebben ráérezzen a játékra.

A két lány összenézett, és némán, szavak nélkül megbeszélték, hogy mit gondolnak erről, végül megadóan sóhajtottak, és visszasétálva hozzánk odahúztak két széket az asztalunkhoz, majd leültek a társaságunkba, és játszani kezdtek.

A kupával fotózkodó Máté csak úgy megszokásból felénk pillantott, aztán amikor meglátta, mi történik a társaságunkban, megmerevedett. Pechjére így is készült róla néhány fotó, mire a csapattársai felfogták, hogy valami nem stimmel, ezért ők is minket kezdtek nézni. Megértem, hogy aggódtak. Hiszen a másnapi feladatra készülve gyakoroltunk egy társasjátékkal, körülöttünk pedig támogatóként ott volt a fekete csapat, akiket ők ejtettek ki szabálytalanul, és ott volt nekünk segítségként a tavalyi nyertes arany csapat is. Ezáltal pedig kicsit megváltoztak az erőviszonyok.

18.

– Ne! Ne már, csajszi! Ne csináld. Ne üss már ki! – könyörgött Lóri, mire Csenge elgondolkodva visszahúzta a kezét, és úgy döntött, inkább nem lép azzal a bábuval.

– Nem, nem! Ne bénázzatok már, ez nem így működik – förmedt rájuk Veronika. – Csenge, ne legyél puhány, üsd ki, vagy én teszem meg – szólt mérgesen, majd átnyúlva az asztalon megragadta Csenge bábuját, és kiütötte vele Lóriét, aki ezáltal visszakerült a startmezőre. És kezdhette az elejéről.

– Ne már – dőlt hátra csalódottan.

– Mondtam neked, hogy ez ilyen – közölte Veronika. – És azt is mondtam, hogy üsd ki, amikor lehetőséged volt rá, de te nem tetted meg. Így jártál. Most jól kiütöttek – magyarázta a szabályokat dühödten.

– Nem ütöttem ki, mert kedvelem – tárta szét a karját Lóri értetlenül, mire Csenge meglepett mosollyal nézett felé.

– Köszi – mondta halkan, mire Lóri egy „semmiség” vállrándítással intézte el a dolgokat.

– Márpedig itt nincs helye semmifajta kedvelésnek! – ordított rá Dóri. Úgy tűnt, a kiesett arany csapat lánytagjai komolyan vették Lóri tréningezését. –

Tessék, kettest dobtál, ott a másik bábud, üsd ki Kornélt – szólt, Kornél pedig szórakozottan dőlt hátra a székén.

– Á, nem – legyintett Lóri. – Spanok vagyunk.

– Üsd már ki, különben beér a célba a következő dobásnál!!! – kezdett kiabálni mindenki Lórival, Kornél pedig röhögve figyelte, hogy mi fog történni.

– Na jó – hajolt előre Lóri elgondolkodva, és a kis bábuját megemelve Kornél mellé lépett, majd szorosan behunyt szemmel arra készült, hogy kiüsse, végül a fejét rázva félbeszakította a mozdulatot.

– Inkább lépek mással – tűnődött, mire megint mindenki kiabálni kezdett vele.

– Üsd ki, üsd ki, üsd ki! – kántáltuk egyszerre, buzdítva Lórit, hogy tegye meg, aki végül Kornéltól sűrűn elnézést kérve kiütötte a bábut. Abban a pillanatban tapsvihar és elégedett füttyögés hangzott fel a zajossá vált társaságunkból, Kornél pedig abszolút megértően, nevetve állt fel a székről, hogy átadja a helyét másnak, aki tovább gyakorol Lórival.

Igazából felkészülésnek szántuk a társasozást, de végül messze nem az lett belőle, hanem egy kollektív, vacsora utáni program sok nevetéssel, hülyüléssel, buzdítással és vicces vitával, melynek során egymást túlkiabálva buzdította mindenki a játékosokat, hogy kit üssenek ki. Az asztalnál ülő négy ember közül egyedül Lóri volt fix, mert neki kellett igazán belejönnie a játékba, hiszen nem ismerte, a többiek viszont forgásban voltak, aki éppen nem ült az asztalnál, az körülötte állt, és onnan nézte a történéseket. Mosolyogva figyeltem egy darabig, aztán a kezemben tartott telefonomra pillantottam, amin még mindig nem érkezett hívás sem a nagyitól, sem pedig aputól, ezért elnézést kérve a hangos társaságtól, akik talán észre sem vették, hogy mit mondok, a telefonomat magam elé feltartva sétáltam odébb, és elindítottam a videóhívást.

A nagyi azonnal fogadta a FaceTime-hívásomat, és a kamerába nézve vigyorgott.

– Na mi az, visszaért már a kajakos fiú a viadalra? – kérdezte köszönés nélkül.

– Vissza – bólintottam mosolyogva. – És tudom, hogy szervezkedtetek a hátam mögött – közöltem szórakozottan, majd halkan hozzátettem: – Köszönöm.

Erre csak egy legyintést kaptam reakcióként, majd a nagyi mögé nézve a kijelzőn értetlenül hőköltem hátra.

– Nagyi, te nálunk vagy? – csodálkoztam.

– Mi? Ja, hogy ezt látod, persze – fordult hátra ő is, mintha csak ellenőrizni akarná, hogy hol tartózkodik. – Igen, átjöttem apádhoz – mondta ki végül.

– Ööö. Oké. De… Miért? Valami baj van? Hol van apu? – kérdeztem riadtan, és éreztem, ahogyan azonnal felgyorsul a pulzusom.

– Ne izgulj már, jól van apád, éppen valamit keres a másik szobában – felelte.

– Biztosan mindjárt jön.

– Rendben – biccentettem furán. – És… Hogyhogy ott vagy? – érdeklődtem.

– Hjaj – fújtatott egy nagyot a nagyi, mintha csak teher lenne számára a kérdezősködés. – Hanna, annyira régen ideje lett volna már, hogy apáddal rendbe rakjunk néhány dolgot, és lezárjunk pár félbehagyott konfliktust, hogy úgy éreztem, a mai a megfelelő alkalom erre, amíg nem vagy itthon, így nem kell részt venned benne. Azt terveztem, hogy mivel úgyis ma kaptad vissza a kajakosodat, elég elfoglalt leszel ahhoz, hogy mi apáddal tisztába tegyük a dolgainkat. De nem, te akkor is hívsz, ha az a kidolgozott felsőtestű fiú rohan hozzád a Bükkbe. Hát ha ez nem elég ahhoz, hogy néhány óráig ne aggódj és ne hívogass minket, akkor nem tudom, mi az – forgatta a szemét értetlenül.

– Nagyi, én csak… – kezdtem, de félbeszakított.

– Tudom. Rossz beidegződés, rossz emlékek, nem akarod többé átélni, ezért telefonálsz, ezért jelentkezel állandóan, mert félsz és aggódsz, tudom, tisztában vagyok vele, és megértem – mondta. – De attól még ez nem helyes. Nem így

kellene lennie, menj, élvezd ki az utolsó estét, örülj annak, hogy újra ott van Kornél, és… Ne velünk foglalkozz!

– Megértettem – biccentettem, igazat adva a nagyinak. – De… – köszörültem meg a torkomat. – Nem veszekedtek, ugye? Mint régen. Akkor. Anyu halála után.

– Nem – felelte a nagyi megenyhült arccal. – Eltelt elég idő ahhoz, hogy mindketten tiszta fejjel tudjunk gondolkodni, és elsimítani az akkori konfliktusokat. Apád is és én is lenyugodtunk azóta. Megbeszéltük a dolgot.

Átjöttem egy üveg borral, leültünk, és indulatok nélkül megtárgyaltuk, amit meg kellett – mondta.

– El sem tudom mondani, hogy ennek mennyire örülök – sütöttem le a szemem hálásan, majd átgondolva a hallottakat összehúzott szemöldökkel meredtem a kamerába. – Apu soha nem iszik bort – ráztam meg a fejem.

– Ki mondta, hogy neki hoztam? – kérdezett vissza a nagyi. – Magamnak szántam – közölte, mire hangosan felnevettem.

– Akkor… Jól vagytok? – kérdeztem.

– Jól. Most már jól – válaszolta a nagyi őszintén. – Úgy érzem, ez mindig is a levegőben lógott, és mindketten tudtuk, hogy egyszer meg kell beszélnünk azt, ami akkor, anyád halála után elhangzott mindkettőnk részéről. Nem volt szép, túl sok volt az indulat, és félbehagytuk, így lezáratlan maradt egy évig. Most viszont túl vagyunk rajta, és azt hiszem, mindkettőnknek jobb így. És neked is, mert ezúttal kimaradtál belőle. Nem a te dolgod, soha nem is volt az – magyarázta.

– Értem – biccentettem.

– Na végre, megtaláltam – lépett be apu hirtelen a nappaliba, és láttam, hogy egy albumot fog a kezében. – Ó, szia, Hanna. Nem is tudtam, hogy beszéltek –

mondta, megpróbálva észrevétlenül a háta mögé rejteni az albumot, én pedig, mivel azonnal tudtam, mi az, úgy tettem, mintha nem vettem volna észre.

– Igen, hívtam a nagyit, de csak azért, hogy köszönjek, és elmondjam, Kornél visszajött, itt van velem – néztem körbe. – Valahol – tettem hozzá gyorsan, majd elmosolyodtam. – Szóval most megyek is, utolsó este, nagy buli, készülődés a döntőre satöbbi. Csak ezt akartam mondani – vetítettem, a nagyi pedig alig láthatóan bólintott, jelezve, hogy jól csinálom, és láttam a tekintetében, hogy büszke rám, amiért nem okvetlenkedem tovább.

– Rendben. Értem én, dolgod van – vigyorgott apu. – Nagyon szorítunk holnap, és a suli előtt várlak a többi IOV-drukkerrel. Vettem is ma egy piros pólót! Megmutassam? – csillant fel a szeme.

– Majd… Majd inkább legyen meglepetés – ráztam meg a fejem azonnal, és hogy nehogy tovább akarjon beszélgetni, azonnal elköszöntem és megszakítottam a hívást.

Sóhajtva néztem a kezemben tartott telefonomon anyu háttérképére, és könny szökött a szemembe.

– Remélem, nem csesztem el a dolgokat a hívásommal – suttogtam, és mivel anyu a fényképen nemcsak mosolygósnak, hanem végre kifejezetten megkönnyebbültnek tűnt, hálásan lehunytam a szemem, mert tudtam, hogy minden rendben van.

Mert megtörtént az, amire nem hittem volna, hogy valaha sor kerül. A nagyi átment apuhoz, kifejezetten azért, hogy megbeszéljék az egy évvel ezelőtti vitájukat, amit miattam fojtottak el, mert a veszekedésük és sárdobálásuk közepette annyira sírni kezdtem, hogy a rám való tekintettel abbahagyták, és soha nem fejezték be. Pedig lett volna mit. Anyu halála után rettentően haragudtak egymásra, és mindketten a másikat hibáztatták, repkedtek a

„tudhattad volna”, a „te hibád” és hasonló, nagyon kemény vádak, amiket a feldolgozatlan gyász és a tehetetlen düh hozott ki belőlük. De miattam soha nem fejezték be, nem beszélték meg, nem kértek bocsánatot egymástól, és nem látták be, hogy teljesen feleslegesen okolták a másikat, egyikük sem tehetett volna semmit, egyikük sem tudta megmenteni anyut. Most azonban, hogy én eljöttem otthonról, volt lehetőségük arra, hogy engem kihagyva az egészből újra leüljenek, és tiszta fejjel, túl egy rettenetesen kemény, fájdalommal, gyásszal és a feldolgozás megpróbáltatásaival teli év után befejezzék azt, amit akkor elkezdtek. Ezt felfogva pedig elöntötte a szívemet a melegség, mert tudom, pontosan tudom, hogy anyu is ezt akarná, ez lett volna minden vágya, hogy ők ketten ne egymásnak essenek, hanem tartsanak össze, és maradjunk egy család akkor is, ha anyu már nem lehet a részese. És akkor, amikor apu nem tudva, hogy a nagyi velem beszél, belépett a nappalinkba a kezében fogva az albumot, amit aztán eldugott előlem, hogy ne lássam, én pedig úgy tettem, mint aki nem veszi észre, abban a pillanatban tudtam, hogy túl vannak a beszélgetésen, már nem vitáznak, nem veszekednek, és nem okolják egymást. Az album, és hogy apu előszedte, bizonyíték volt arra, hogy már nem fognak egymásnak feszülni, hanem együtt megnézegetik majd, és esetleg sírnak, és végre belőlük is kijön az, ami belőlem már olyan sokszor. Hogy elveszítették anyut, ők is elveszítették, nem csak én, és így, hogy nem vagyok ott, két felnőtt, akik közül az egyik a lányát, a másik pedig a feleségét gyászolja, megnézegetik a régi fényképeket abban az albumban, szembenéznek a saját félelmeikkel és átlapozzák, ezt tervezik ma este, és lehet, hogy majd nevetnek valamin, lehet, hogy sírnak, de az is lehet, hogy mindkettő. Ez az ő estéjük, azt az albumot meglátva tudtam, hogy ma van itt az ideje annak, hogy emlékezzenek, és beszéljenek róla, ehhez pedig az kellett, hogy én ne legyek ott, mert mindkettejük számára felülírt mindent az, amikor én jelen voltam. Akkor az egész rólam szólt, akkor velem foglalkoztak,

ami nem igazságos, ezt nagyon jól tudtam, és azt akartam, hogy végre szólhasson róluk is.

Észre sem vettem, hogy a nagy gondolkodás közepette a kupa előtt ácsorgok, így amikor kitisztult a fejem, és újra ott voltam a bükki élménytábor étkezőjében, akkor tűnt fel, hogy az asztalra rakott aranyszínű trófeát bámulom, amire a holnapi dátum volt gravírozva, továbbá nagy betűkkel az, hogy Iskolák Országos Versenye. Eltűnődve álldogálltam a kupa előtt, majd anélkül, hogy felemeltem vagy akár hozzáértem volna, megfordultam, és visszasétáltam a társaságunkhoz.

Nem nyúltam az IOV-kupához, holott mindenki fotózkodott már vele, a magasba nyújtották, megtapogatták, és a legtöbb instás oldalra már fel volt töltve, csak úgy érdekességképpen, a lájkokért meg a kommentekért, miközben még senki nem nyerte meg. Én azonban nem nyúltam hozzá, még csak meg sem érintettem.

Majd akkor, ha esetleg megnyerjük. Akkor lesz miért. Addig nem.

A többiek éppen befejezték a ki nevet a végénre való felkészülést, Lóri már ismerte a szabályokat, és megtanulta kiütni azokat is, akiket nagyon kedvel, ennél többet azonban nem lehetett gyakorolni egy olyan játékra, aminek kimenetele lényegében a dobókockától és a taktikai lépésektől függ. Az pedig majd adja magát, amikor élesben megy a verseny. Nem véletlen, hogy a szervezők végül ezt találták ki a döntőre. Tökéletes választás, se nem erőnléti, se nem logikai, mindenki egyenlő esélyekkel indul, teljesen mindegy, hogy a négy döntős csapat miben erős vagy miben gyenge. Végül nem számít majd. És talán ez a legjobb az egészben.

A többiek, bár befejezték a társasozást, mégis maradtak az étkezőben, mert elképesztően jó volt a hangulat, és amikor Bernadett visszaért, kezében egy pakli sokat emlegetett UNO kártyával, mindenki dobolni kezdett az asztalon, nagy

„húúú”-zások közepette.

– Na, itt kezdődik a szemét játék – vigyorodott el, és ledobta a társaság közé a paklit. – Lesznek itt instás kikövetések egy órán belül – röhögött fel.

Amikor engem invitáltak az asztalhoz, csak mosolyogva megráztam a fejem, jelezve, hogy én ezt kihagyom, majd a mellettem álló, a derekamat átkaroló Kornél is lepasszolta a játék lehetőségét, és az asztal mögött állva, nevetve figyeltük egy darabig. Lóri, aki ezzel a játékkal is éppen csak most ismerkedett, a kezdők szerencséjével kiosztott Veronikára egy plusz négyes kártyát, amit további három követett, mire az arany csapat lánytagja egyszerűen felállt, és felborította az asztalt, amit először néma csend és döbbenet követett, majd őrületesen nagy röhögéssorozat, akkora, hogy az egész terem beleremegett.

Az étkezőben tartott gigantikus UNO-parti híre hamar elért a medencénél és a faházakban tartózkodókhoz is, így egyszer csak azt vettük észre, hogy egyre

többen vagyunk, megérkezett a szürke és a sötétzöld döntős csapat is, majd szép sorban visszaszédelegtek mások is, a sárgák kivételével, akik egy idő után maguk maradtak a medencénél. Otthagyták őket, és jött mindenki az étkezőbe, ahol a kártyázás közben felhangzó nevetéseket vagy éppen anyázásokat rengeteg telefon rögzítette, repkedtek a storyk és a képek, egymást jelölgetve posztoltak a csapattagok, és ahogyan ott álltam Kornél mellett, végig mosolyogva, úgy éreztem, ennél klasszabb búcsúja nem is lehetne egy kéthetes versenysorozatnak.

Aztán ahogyan ez végigfutott az agyamon, mármint az a része, hogy kész, ezzel itt a vége, a torkomat mardosni kezdte a szomorúság, és szorosabban fogva Kornél kezét felé pillantottam, aki hasonlóakat gondolhatott, mert hirtelen magával húzott, és miközben a többiek üvöltöztek Zsombival, hogy „megölik, ha lerakja a plusz négyet”, mi Kornéllal kiosontunk az étkező épületéből, és a focipálya irányába futottunk, attól a felismeréstől vezérelve, hogy már csupán néhány órát vagyunk itt, és utána olyan, mint most, soha többé nem lesz.

A füvön egymás mellett hanyatt fekve és egymás kezét fogva bámultunk a csillagos égre, miközben mindketten néma csendben voltunk, a saját gondolatainkba merülve. A fejünk közt Kornél telefonja, amin egy Spotify lejátszási lista szólt halkan. A szám dallama keveredett a környező erdő éjszakai hangjaival, én pedig elsőként megtörve a hallgatást Kornél felé fordítottam a fejem, és szomorú mosollyal néztem rá a sötétben, miközben az arcomat gyéren megvilágította a telefon kijelzőjének fénye.

– Százhetvenegy kilométer – mondtam.

– Mi? – kérdezte csodálkozva.

– Hozzávetőlegesen. Annyira lakunk egymástól – suttogtam.

– Ja, hogy az – biccentett. – Igen, tudom – húzta el a száját.

– Az nagyjából két óra – tűnődtem el.

– Igen – fordította felém a fejét. – Most azon gondolkodsz, hogyan fog ez működni ilyen távolságból? – kérdezte halk, lemondó hangon.

– Nem – feleltem azonnal. – Azon gondolkodom, hogy ha ennyi időt töltök majd buszon vagy vonaton, akkor útközben deriváljak, vagy inkább integráljak-e

– feleltem egyszerűen, mire Kornél hangosan felnevetett, és felém hajolva megcsókolt.

– Szerintem integrálj – gondolta át, és szórakozottan nézett a szemembe, majd kissé elkomolyodott. – Akkor… Most ezt dumáltuk meg?

– Mármint? – kérdeztem.

– Hogy megpróbáljuk együtt? Az IOV után is?

– Persze – biccentettem határozottan. – Ez nekem soha nem is volt kérdés.

– Jó, mert igazából nekem sem – vallotta be.

– Csak az ingázás lesz húzós. Oda-vissza – gondolkodtam.

– Vagy… Nem ingázol, hanem jössz, aztán majd… Valamikor mész –

köhintette.

– Mármint, aludjak ott? – fojtottam el a nevetésemet.

– Hát… – köszörülte meg a torkát. – Én csak arra akartam utalni, hogy mivel messze laksz, és nyilván fárasztó oda-vissza utazni, akár maradhatnál is… Egy kicsit tovább. Egy-két nap, tudod – köhintette, óvatosan nézve rám, kissé tartva a reakciómtól.

– Ömm – törtem a fejem. – Oké, ez logikusan hangzik. De… hol találok helyet, ahol alhatnék? – kérdeztem vigyorogva, megpróbálva visszatartani a nevetésemet.

– Oké, hadd gondolkodjak – túrt bele a hajába zavartan. – Végül is van egy hely, ahol szerintem szívesen látnak.

– Hol van az?

– Schrödingeréknél – vágta rá kapásból, mire hangosan felnevettem.

– Akkor megyek hozzájuk – néztem Kornélra a telefonkijelző fényében, és hálásan elmosolyodtam.

– Örülni fognak – mosolygott vissza.

– De előbb te jössz hozzánk – közöltem ellentmondást nem tűrő hangon.

– Ööö. Oké, persze, ahogy akarod.

– Apu miatt – magyaráztam. – Meg akar ismerni.

– Ez érthető – biccentett. – A nagyidat már ismerem…

– Tudom. És hihetetlen, hogy ezek után még mindig tervezel velem. Valami nagyon nem stimmel veled – szaladt ki a számon, mire Kornél felnevetett.

– Nagyon is tervezek veled, Hanna – mondta őszintén.

– Ezt jó tudni – suttogtam boldogan, és magamban hozzátettem, mennyire borzasztó, hogy apu és a nagyi mellett anyunak nem tudom bemutatni Kornélt.

De azért valahogy csak látja. Látod, ugye? Anyu? Látod?

A focipálya füvén hanyatt fekve beszélgettünk Kornéllal közeli és távoli tervekről, tudva, hogy már nem korai, hiszen mindketten láttuk a végét, szinte tapintható volt a másnap reggeli döntő, amikor véget ér a kéthetes verseny, és ezúttal már nem csak a kiesettek, hanem mindenki visszatér a saját életébe. Akár akarja, akár nem. Órákig feküdtünk ott, a csillagos ég alatt a párás füvön, mindenről beszélgetve, miközben a fejünk közt szólt a Spotify lejátszási lista ismétlődőre beállítva, így egy idő után újra felhangzott az a szám, ami már volt egyszer, de nekünk fel sem tűnt, mert csak háttérzajként funkcionált, ellensúlyozva az éjszakai erdő neszeit. Annyi minden elhangzott, és annyira sok mindent nem tudtunk még egymásról, hogy szinte úgy éreztük, muszáj ma

mindent megbeszélnünk, és ahogyan ott beszélgettünk a focipályán, éjfélkor az IOV tizenharmadik versenynapja véget ért, ezzel pedig átugrottunk a döntőre.

Nem foglalkoztunk vele, maradtunk tovább, nem törődve azzal, hogy a tábor irányából elhalkultak a többiek, és sorban elaludtak a versenyzők, sem pedig azzal, hogy a minket körülvevő erdő fáinak fekete lombjait megrázza a nyári éjszakai szellő, de még azzal sem, hogy a távolban, az erdőn túl villám cikázik át az égen. Nem számított más, csak az, hogy ott voltunk ketten, maximálisan élveztük egymás társaságát, és úgy éreztem, minden egyes mondata után egyre jobban belezúgok Kornélba, és azt hiszem, legalábbis úgy vettem észre, hogy ő

is hasonlóan érez, amitől kimondhatatlan boldogság kerített hatalmába, és akkor is vigyorogtam, amikor órákkal később, valamikor hajnali négykor felálltunk, és teljesen átfagyva visszaindultunk a faházak irányába. Totálisan megérte. Mert Kornél társaságában nagyon sok idő óta először nem azt éreztem, hogy mindenáron szabadulni akarok mindenkitől, hanem azt, hogy egyvalakivel akarok maradni. Ez pedig felülírt mindent, és oly sok átsírt éjszaka és zombiként töltött nap után, amelyek elteltek bármiféle emlékezetes dolog nélkül, csak úgy leperegtek és elmúltak, végül megtaláltam magam, és képes voltam újra tervezni. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer még lesz ilyen. És tudtam, rengeteget köszönhetek ezért az IOV-nak, rengeteget köszönhetek apunak és a nagyinak, a Szirtes-csapatnak, és azoknak is, akiket megismertem. De a legtöbbet Kornélnak köszönhettem, mert végül akaratlanul, de ő húzott ki abból a mélységből, ahonnan azt hittem, nincs többé kiút.

Csendben, nehogy felverjünk bárkit is, a faházunkhoz sétáltunk, ahol megálltunk egymással szemben, és a sötétben, csak Kornél körvonalait látva lábujjhegyre álltam előtte, és a nyaka köré fonva a karomat hosszasan megcsókoltam.

– Reggel találkozunk – suttogtam.

– Oké. Jó éjt, Hanna.

– Neked is.

– És ne felejtsd el. A jobb oldaladon aludj – közölte, mire halkan felnevettem.

Nem felejtett el figyelmeztetni a kajakversenyek előtti babonájáról.

– Jó, persze – adtam meg magam vigyorogva. – Úgy fogok. De… Nincs nálam a karkötőd. Máté azt is elvette. Úgyhogy ez nem fog összejönni: azt mondtad, mindkettő kell a győzelemhez. A karkötő is, és a jobb oldalon alvás –

magyaráztam, mire Kornél felvont szemöldökkel, szórakozottan fogta át a derekamat.

– Csak nem hiszel benne?

– Nem, dehogy. Örök szkeptikus vagyok – ellenkeztem azonnal.

– Aha, persze – vigyorgott rám.

– Tényleg! – hadakoztam nevetve, és egy újabb gyors csókot adtam Kornélnak, majd kihámoztam magam az öleléséből, és nagy nehezen, mert egyáltalán nem akartam, végül elköszöntem tőle, tudva, hogy jó lenne a döntő

előtt aludni egy keveset.

Mosolyogva, vadul dobogó szívvel néztem, ahogyan Kornél elindul a saját faházuk irányába, majd óvatosan benyitottam az ajtón, és becsuktam magam mögött. Nesztelenül, lábujjhegyen botorkáltam az ágyamhoz a vaksötétben, és úgy, ahogy voltam, hanyatt vágtam magam az ágyon, és Bernadett horkolásának szüneteiben hallottam Csenge és Zsanett szuszogását is. Újra négyen voltunk a kis faházban. Plusz valahol ott tartózkodott a gigantikus méretű háziállatunk, Erik, a szarvasbogár is. A sötétben fekve, kissé remegve a hidegtől magamra húztam a takarómat, és nem bírtam abbahagyni a mosolygást, miközben lehunytam a szemem, majd egyszer csak újra kinyitottam, és bosszúsan megrázva a fejem, a hanyatt fekvésből átfordultam a jobb oldalamra. Hülyeség.

De azért próbáljuk meg, hátha. Így aludtam el tehát, „véletlenül” a jobb oldalamon fekve, miközben a tenyerembe zártam a kis piros ki nevet a végén bábut, ami az utolsó feladatot jelentette.

19.

Nagyjából két órát aludtam összesen, amikor arra ébredtem, hogy Bernadett a vállamat rázza.

– Kelj fel, Hanna, itt az idő – mondta, mire hunyorogva rámeredtem, és komótosan felültem az ágyamban. – Össze kell pakolnunk a cuccunkat reggeli előtt, mert utána rögtön kezdődik a döntő – magyarázta, majd hátat fordítva nekem kihúzta a konnektorból az éjjeli szekrényén álló digitális képkeretet, amin az elmúlt két hétben Dani és Bernadett szerelmét nézhettük szünet nélkül váltakozó fotók formájában. A készüléket kihúzva azonban véget ért a vetítés, többé már nem úgy alszom el, hogy az villog a szemembe. És őszintén, ez a része a dolognak nem igazán fog hiányozni.

Bernadett a táskájába dobálva a cuccait rutinosan pakolt, látszott rajta, hogy az elmúlt tizenhét évében nem kevés edzőtáborban vett részt a vízilabdásokkal, aminek következtében pontosan tíz perc alatt tudott indulásra kész állapotba kerülni, miközben én még csak addig jutottam el, hogy felálltam.

Csenge és Zsanett az igazak álmát aludta a hajnali világosságban, így én igyekeztem, hogy ne csapjak lármát, miközben ide-oda járkálok az apró faházban a fürdőszoba, a szekrény és az ágyam között. A szekrényemből kiszedtem a fürdőruhámat meg a törülközőmet, bedobtam a táskámba a papucsot és a váltás szirteses melegítőmet is. Hiába lett viseltes, nem volt szívem otthagyni, úgy voltam vele, hogy hazaviszem, aztán majd emléknek elrakom valahová a szekrényem mélyére. Ahogyan Kornél fekete pulcsiját is óvatosan összehajtottam, és vigyázva, mintha valami kincs lenne, a ruhakupac tetejére tettem. Végül már csak a töltőm maradt, amit kihúztam a konnektorból, és bedobtam a cuccaimra. Kész voltam, összepakoltam mindent, ennyi volt, két hét, ami után csak egy bevetetlen ágyat és egy szeméttel teli kukát hagytam magam mögött, aztán már ott sem voltam. A lányok, Csenge és Zsanett akkor ébredeztek, amikor mi Bernadett-tel kimentünk a faházból, hogy minél előbb túl legyünk a reggelin.

A gyomromat akkorának éreztem, mint egy cseresznye, így fogalmam sem volt, egyáltalán hogy fogok egy falatot is lenyelni. Ez már a tipikus verseny előtti drukk volt, jól ismertem régről, a matekversenyekről, és egyáltalán nem

ijesztett meg vagy okozott pánikot, sokkal inkább motivált, és örültem, hogy újra ezt érzem, mert ebből tudtam, hogy nagy a tét, és fontos dologra készülök.

Végigsiettünk a faházak között az étkező épületébe igyekezve, miközben Bernadett mosolyogva felém fordult.

– Mikor jöttél aludni?

– Négy körül… után – ismertem be.

– Az szép – vigyorgott. – Mondhatok valamit? – kérdezte.

– Persze – feleltem, és megálltam az étkező ajtaja előtt, amihez időközben megérkeztünk.

– Jó így látni téged.

– Hogy? – csodálkoztam.

– Kivirultál – jegyezte meg. – Ami klassz. Rád fért.

– Öhm. Köszi – mosolyodtam el zavartan.

– Na és… Mit tervezel? Mennyit leszel Szegeden a nyáron? Gondolom, te mész többet hozzá, elég kötött az ideje az edzései miatt.

– Igen, így beszéltük meg – vörösödtem el. – Csak aput sem akarom sokszor egyedül hagyni, tudod, ketten vagyunk és… – kezdtem, de Bernadett megrázta a fejét.

– Én nem akarok beleszólni, de apukád az IOV alatt is tök jól elfoglalta magát.

Talán akkor talál legkönnyebben magára, ha látja, hogy te rendben vagy. De ez csak egy tipp, lehet, hogy nem jól gondolom – mosolygott rám, én pedig végiggondolva a szavait, hálásan elmosolyodtam.

– Köszönöm. És tudod, nem csak ezt. Hanem az eddigieket is.

– Ne viccelj már – hajolt oda hozzám, és fél karral átölelt. – Tudod, egyáltalán nem örültem, amikor Kocsis az irodájában elmondta, hogy miről van szó, és ránk, négyünkre gondolt.

– Tudom. Az arcodra volt írva – emlékeztem vissza felhúzott orral.

– Vállalom, tényleg így volt – ismerte el Bernadett. – De – tette hozzá gyorsan

– most így, az utolsó délelőttön elmondhatom, soha jobb csapatot nem rakhatott volna össze Kocsis.

– Én is így gondolom – ismertem be.

– Igaz, hogy időközben influencer lett és celebkedik a neten, de… –

gondolkodott el Bernadett – ettől függetlenül nagyon érti a dolgát. A sulival és velünk kapcsolatban.

– Igen – bólogattam. – Meg azért az Instát is jól tolja – tettem hozzá, mire Bernadett felnevetett.

– Teljesen az agyára ment – közölte.

– Totálisan – röhögtem én is, és benyitottunk az étkezőbe, ahol Lóri és Zsombi már az asztalunknál ültek, kiegészülve Titanilla tanárnővel, aki unottan netezett a

telefonján.

– Jó reggelt – köszöntünk a többieknek.

– Készen álltok a döntőre? – kérdezte Bernadett.

– Igen – szorította ökölbe a kezét Zsombi, miközben a légzését próbálta egyenletessé tenni.

– Ja, hajnalban keltem, gyúrtam kicsit, lábaztam, ütögettem, aztán megint lábaztam – magyarázta Lóri, aki ezek szerint így jelezte, hogy felkészült a döntőre.

– Oké – biccentett Bernadett. – Tanárnő? – fordult Titanillához, aki leengedte a kezében tartott telefont, és ránk pillantott.

– Pályafutásom csúcsa, hogy ma dobhatok egy kockával. Készen állok a nem mindennapi feladatra – közölte cinikusan, mire mind a négyen felnevettünk a fejünket rázva. Van, ami két hét alatt sem változott. Például a kísérő tanárunk hozzáállása az IOV-hoz vagy bármi máshoz.

Az étkezőben a döntős csapatok már mind jelen voltak, a sötétzöld infós fiúk falfehér arccal ültek az asztaluknál, és várták a nyolc órát, a szürkék teljesen normálisan reggeliztek, nem látszott rajtuk, hogy izgulnának, a sárgák pedig már befejezték az evést, és a telefonjukon neteztek.

A többi, már kiesett csapat versenyzői viszont a korai órában épphogy csak elkezdtek szállingózni a terembe. Ők nem siettek sehová, és különösebben nem is izgultak. Nekik lényegében mindegy volt.

A tálalópulthoz lépve kissé összeszűkült gyomorral elvettem egy brióst és hozzá egy kis dobozos dzsemet. Ennél többet nem gondoltam, hogy tudnék enni, majd a tányérommal visszaültem az asztalunkhoz, és enni kezdtem, nem túl jóízűen, inkább úgy, mint akinek muszáj, nem pedig úgy, mint aki esetleg éhes.

A többiek is megküzdöttek minden egyes falattal, látszott rajtuk, hogy az agyuk felett kezdi átvenni az irányítást a versenydrukk. Zsombi egy banánnal próbálkozott, végül a felét legyűrte, többet azonban nem bírt. Bernadett feszült arccal, erősen koncentrálva mindent megevett a tányérjáról, a pirítóst, a felvágottat, a sajtot és a paprikát is, de azért láttam rajta, hogy volt már ennél jobb is az étvágya. Lóri pedig gyorsan kanalazva bevágott egy tál zabkását, kábé úgy, mint aki szeretne már túl lenni rajta, hogy ne legyen vele gond. Eközben végig ott volt az IOV-kupa, ahol Róbert hagyta előző este. Jól látható helyen, pszichésen hatva a négy döntős csapatra. Reggel hét órára nagyjából minden csapat megérkezett reggelizni, a már kiesett versenyzők karikás szemmel, fáradtan meredtek maguk elé, látszott rajtuk, hogy valamennyien tudtak volna sokkal többet is aludni, de nem volt rá lehetőség, mert a szervezők felverték az összes faházat, nehogy bárki lemaradjon a döntőről.

Kornél mosolyogva pillantott felém a saját asztaluktól, és tátogva

megkérdezte, hogy minden oké-e. Bólintottam. Ezután megkérdezte, hogy izgulok-e. Ismét bólintottam. Aztán azt akarta tudni, hogy a jobb oldalamon aludtam-e. Ezen elgondolkodtam, majd a szememet forgatva, egy grimasz kíséretében erre is bólintottam. Ekkor felnevetett, és biztosított róla, hogy nem lesz semmi gond. Mosolyogva ráhagytam, és a fejemet az ajtó irányába kaptam, mert pontosan fél nyolckor beléptek a szervezők, élükön Róberttel. Ekkor mindenki elhalkult, az álmos reggeli duruzsolást mintha csak elvágták volna, egy pillanat alatt néma csend lett.

– Jó reggelt, és csodaszép utolsó napot mindenkinek – kiáltotta Róbert üdén és frissen, mire a legtöbben hunyorogva, bambán néztek rá. – Elérkezett a döntő, pillanatokon belül kezdetét veszi az utolsó megmérettetés – tapsolt egy nagyot. –

Most kérném, hogy a sárga, a szürke, a piros és a sötétzöld csapat kivételével mindenki álljon fel, és fáradjon ki az étkezőből. Kint négy különböző dobozban a négy döntős színnek megfelelő szurkolói kereplőket találtok. Minden csapat vegyen belőle az alapján, hogy kinek drukkol. Nagyon fontos, hogy a négyfős csapatok egyformán kell, hogy szurkoljanak a döntő résztvevői közül valakiknek, tehát ezt beszéljétek meg, hasonlóan, mint ahogyan a szimpátiaszavazás feladatnál is tettétek. Miután megvannak a kereplők, fáradjatok át a focipályához, és ott várjátok a döntőt, ami hamarosan elkezdődik

– utasította Róbert a többi, már kiesett versenyzőt, mire hangos székcsikorgatások közepette mindenki felállt, és elhagyta az étkezőt.

Magunk maradtunk, egy pillanat alatt kiürült a terem, és nem maradt más, csak a sötétzöld, a szürke, a sárga és a piros csapat, a tanáraikkal kiegészülve.

– Nem vágom – hajolt előre Lóri az asztalnál, és a fejét rázta. – Nem azt mondtátok, hogy ki nevet a végén társassal fogunk játszani a döntőben? –

kérdezte.

– De igen – biccentettem a szám szélét rágva.

– Akkor? Hogyan fogunk a focipályán a kis táblával játszani? A többi csapat semmit nem fog látni belőle. Ennek így nincs értelme – vonogatta a vállát.

– De van – sóhajtottam.

– Mire gondolsz? – kérdezte Bernadett.

– Arra, hogy életnagyságban fogjuk játszani a focipályán – feleltem.

– Tényleg! – csettintett Zsombi, egyetértve velem.

– Mármint… – gondolkodott Lóri. – Hogy érted, hogy életnagyságban? Lesz négy bazinagy bábu nálunk?

– Nem. Mi leszünk a bábuk – közöltem, miközben hátradőltem a széken, és mint mindig, most is a csuklómhoz nyúltam, hogy megtekerjem a karkötőmet.

Csakhogy nem volt rajtam. Sóhajtva a fejem ingatva oldalra pillantottam, a sárgák asztalához, ahol Máté elkapta az ösztönös mozdulatsoromat, és

vigyorogva kivette a zsebéből az ékszert, majd a mutatóujja körül pörgetni kezdte.

– Te rohadék… El fogod szakítani – motyogtam gyilkos tekintettel, és kényszerítettem magam, hogy elforduljak, mielőtt még a döntő előtt kizáratom a csapatunkat.

– Na várjatok egy kicsit – tette le végre Titanilla a telefonját az asztalra, amikor leesett neki, hogy miről beszéltünk eddig. – Ha ti vagytok a bábuk, akkor nekem mégis mekkora dobókockám lesz? – kérdezte felháborodottan.

– Gondolom… nagy – tippelt Zsombi idegesen nevetve.

– Hé, ezt nézzétek! – mutatta fel döbbenten a telefonját Bernadett.

A kijelzőjén Kocsis igazgató Instára feltöltött posztja látszott, ahogyan két ujjával egy piros festékcsíkot húz végig az arca bal oldalán. Mivel Boomeranggal készítette, ezért a mozdulatsor megállás nélkül ismétlődött. A leírásban az szerepelt, hogy ő így készül a döntőre. A poszt alatt pedig a kommentek sem maradtak el.

„Némá, Kocsis lett a Rambo.”

„Mi van Kocsissal, megkattant?”

„Agyára ment az IOV.”

„Kussoljatok már, most fogunk döntőzni.”

„Tudtok valamit arról, mikor lesz az utolsó feladat?”

„Kocsis a storyjában azt mondta az előbb, hogy perceken belül kezdődik.”

„Azta, rendesen izgulok, basszus.”

„Ja, én is.”

„Én is.”

„Én is.”

„Hellósztok. Hánykor érkezik a sulihoz a csapatunk?”

„Kocsis tizenegyre hívott oda mindenkit, aki szeretné fogadni a versenyzőket.”

„Ti jöttök?”

„Igen.”

„Igen.”

„Naná, már pirosban vagyok.”

„Halljátok, nekem bordó pólóm van csak, az is jó?”

„Nem, piros kell, az a mi színünk.”

„Oké, keresek tovább.”

„Császtok, most van a döntő?”

„Aha, mindjárt kezdődik.”

„Nektek nincs hiányérzetetek?”

„Mire gondolsz?”

„Hol van a Dani?”

„Tényleg! !”

„Loool. Jelöljük, hogy idetaláljon.”

„Jó. @dan_dani_dan_”

„@dan_dani_dan_”

„@ dan_dani_dan_, @dan_dani_dan_, @ dan_dani_ dan_, @

dan_dani_dan_”

„Itt vagyok! Bernadeeeeeeettt, hajrá! ! ”

„Na, megjött.”

„Visítok XD”

„Szevasz, Dani.”

„Hellósztok! Bernadett, imádlak! Hajrá, Szirtes!”

„Hajrá, Szirtes!”

„Csakis a Szirtes!”

„Nyertes Szirtes.”

A kommenteket mosolyogva átfutva hirtelen leengedtem a kezemben tartott telefont, mert az étkező ajtaja kinyílt, és Róbert jött vissza, ezúttal utoljára, hogy elindítson minket az utolsó feladatra.

– Készen álltok, döntősök? – kérdezte, végignézve a versenyzőkön.

– Csapassuk – támaszkodott meg Lóri az asztalon, és elsőként állt fel, hogy elinduljon.

Amíg összeszedelődzködtünk, Róbert felkapta az IOV-kupát, és a hóna alá csapva elindult vele az ajtó felé, biccentve nekünk, hogy kövessük.

Valamennyien elindultunk utána, de mielőtt kiléptünk volna az ajtón, megtorpantam, elzárva az utat, hogy a többiek ne tudjanak kimenni.

– Mindenkinek sok sikert, hajrá – szóltam őszintén, egyesével végignézve a

szürke csapat tagjain, majd a sötétzöldeken, akik izgatottan mosolyogtak vissza rám, végül, akármi is történt köztünk, nem hagytam ki a sárgákat sem, mert úgy éreztem, nekik is jár a tisztelet. Mindenki elfogadóan és barátságosan fogadta a kinyújtott kezemet, a példámat követve pedig Bernadett, Lóri és Zsombi is kezet fogott a többiekkel.

A sárgákhoz fordulva a két csendesebb csapattag után Marci felé nyújtottam a kezem, és a csapatuk nyelvtanosán láttam, hogy jólesik neki a sportszerűség, miközben pontosan tudta, hogy mit gondolok a játékukról és az elmúlt két hétről.

– Köszönöm, nektek is sok szerencsét – nézett a szemembe, állva a tekintetem, végül elengedte a kezem, amit utolsóként Máté felé tartottam. Ő

azonban nem fogadta el, csak állt összefont karral, és a képembe röhögött.

– Ugyan már, Hanna, ne játszd meg magad, a francokat kívánsz te másnak sok sikert. Mindenki nyerni akar. Ne parádézz, menjünk, és nézzük meg, ki a jobb.

Legyünk túl rajta.

– Ahogy gondolod – húztam vissza a kezem kínos mosollyal.

– Te mekkora söpredék vagy – nézett rá Lóri a fejét ingatva.

– Tényleg, Máté, itt vagyunk a végén, mindenki sok sikert tud kívánni a másiknak, próbáld már meg te is – kérte Imi a szürkéktől.

– Istenem, hogy ti mekkora álszentek vagytok – vihogta unottan.

– Nem, Máté, nem álszentek vagyunk – szólt rá élesen Bernadett. – Csak emberek. Veled ellentétben.

– Jó, persze, mondjátok csak. Akkor sem kívánok nektek sok sikert, csak magamnak, mert nyerni akarok, a kupát akarom, és győztesen akarok hazamenni. És ez az igazi énem, ezt érzem valójában, nem fogom megjátszani magam, és nem fogok illemből odaböfögni mindenféle kamut, amit nem is gondolok komolyan. Nem kívánok sok szerencsét, mert ne legyen szerencsétek.

Nem akarom, hogy az unalmas szürke csapat a bamba tagjaival örüljön, vagy az életképtelen sötétzöldek nyerjenek, akikről azt sem tudni, hogy jutottak el idáig.

De a legkevésbé a piros csapat győzelmét akarom, akik azt hiszik, annyival jobbak és okosabbak mindenki másnál. Hát közlöm veletek, hogy nem. Nem vagytok jobbak, sem okosabbak! – húzta eszelős vigyorra a száját.

– Öhm, bocs, Máté – köszörülte meg a torkát Karesz döbbenten. – De a monológodat végighallgatva nem biztos, hogy igazad van. Itt mindenki okosabb nálad – mondta ki egyszerűen. – Mert ha lenne egy minimális, de komolyan, csak egy nagyon kicsi eszed, akkor ezt a sok szart, amit eddig fröcsögtél, a verseny végén mondtad volna el, amikor már nyertél, és minden mindegy, nem pedig akkor, amikor még egy olyan feladat előtt állunk mindannyian, ahol egymás kiütése nagyrészt szimpátia alapján dől majd el – fejezte be.

– Ezt megszívtad, haver – bólogatott Lóri.

– Na jó, persze – nevetett fel idegesen Máté. – Még most mondjátok azt, hogy mindenkinek az a célja, hogy minket kiüssön a végén…

– Hát, nem tudom, mi életképtelenek vagyunk – vonogatta a vállát Isti a sötétzöld csapattársaival együtt.

– Mi meg bambák… – emelte meg az állát Nóri a szürkéktől.

– Kösz, Máté, ezt megint elintézted – dünnyögte Míra, Máté csapattársa, amikor felfogta, hogy sikerült Máténak mindenkit magára haragítania.

– Leszarom, hogy szövetkeztek-e ellenem, vagy sem. Nem számít, mert a ki nevet a végén a szerencsén múlik – erősködött, megpróbálva meggyőzni mindenkit, de főleg saját magát.

– Nem, Máté – mosolyogtam. – A ki nevet a végén csak részben szerencse.

Részben viszont észjáték, abban pedig tudjuk, hogy nem jeleskedsz – közöltem, mielőtt azonban bármit is reagálhatott volna, Róbert visszajött az étkezőbe, és széttárt karral nézett ránk, akik mind az ajtóban álltunk.

– Már nem azért, de mit műveltek? Döntősök nélkül nehéz megtartani a verseny fináléját. Mozgás, mozgás! – tapsolt hangosan, mire valamennyien észhez tértünk, és kisiettünk az ajtón.

A reggeli ragyogó napsütésben sétáltunk át a focipályához, ahol a már kiesett versenyzők a kísérő tanáraikkal együtt foglaltak helyet, hogy megnézzék a döntőnket. A kezekben piros, sárga, szürke és zöld kereplők emelkedtek a magasba, amikor megláttak minket megérkezni a pályához, őrületesen nagy taps és füttykoncert vette kezdetét, mindenki buzdítani kezdte a csapatot, akinek szurkol, miközben mi megpróbáltuk kizárni az őrjöngést, és felmérni a pályát.

Mármint szó szerint. Merthogy bejött a tippem, a focipályára egy hatalmas ki nevet a végén táblát terítettek, akkorát, hogy életnagyságban lehessen játszani.

Ott volt rajta minden, ami a társasjáték tábláján lenni szokott. A kereszt alakú pálya, és nyíllal megadva az irány, hogy merre kell haladni. A négy eltérő színű

rajtkocka a pálya négy különböző pontján, ahogyan a négy célmező is, vagy ismertebb nevén a ház, ahová majd el kell jutni mind a négy bábunak, vagyis nekünk, a játékosoknak. És ott volt a pályán kívüli várakozóhely is, ahol addig kell maradnunk, amíg hatost dobva játékba nem kerülünk.

– Versenyzők, foglaljátok el a helyeteket a színeteknek megfelelő

várakozópontokon – szólt Róbert, mire valamennyien felsétáltunk a pályára. A hatalmas, műanyag borítású, leginkább ponyvára emlékeztető anyagra lépve a sportcipőm nyikorgó hangot hallatott. Ráálltam a keresztpályán kívüli négy piros kör egyikére, és a napsütésben hunyorogva letoltam a napszemüveget a fejemről, majd kinéztem a drukkolókra. Kornél Csengéék mellett állva, összefont karral nézett rám mosolyogva, és biccentett egyet biztatásként, jelezve, hogy minden rendben lesz. Szapora pulzussal, izgatottan bólintottam vissza, majd Róbert felé

fordultam, aki lerakta a kupát a fűbe, és újra szót kért.

– A szabályokat mindenki ismeri, ugye? – kérdezte.

A pálya négy irányából egyhangúlag igen hangzott fel, mire a főszervező

magabiztosan bólintott.

– Nagyszerű. Akkor ezennel megnyitom az IOV döntőjét, mindenkinek sok sikert kívánok. Ne feledjétek, nincs második, harmadik vagy negyedik helyezett, csakis nyertes. Az a csapat, amelyik mind a négy játékosát bejuttatja a célba, megnyerte a versenyt, és az Iskolák Országos Versenye bajnokává válik.

Kezdődjön tehát a finálé, kérném a négy nyertes csapat kísérő tanárait, hogy jöjjenek ide, és nyissák meg a játékot a kezdődobással. Hölgyeké az elsőbbség, tehát a piros csapat kezd! – kiáltotta Róbert hangosan, majd a nyakában lógó sípot megfújva elkezdődött a döntő.

Mivel a döntős csapatok kísérő tanárai közül Titanilla volt az egyedüli nő, ő

dobhatott először. A tanárnő a focipálya széléhez sétált, ahol az egyik szervező a kezébe adott egy hatalmas, felfújt gumi dobókockát, ami akkora volt, hogy Titanilla csak két kézzel átfogva tudta átvenni, majd esetlenül elhajította a Róbert által mutatott irányba. A közönség lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogyan a gigantikus méretű gumi dobókocka elrepül, majd amikor megállt, mindenki csalódottan horkantott fel. A tanárnő kettest dobott. Nem kerültünk játékba. A szürkék tanára következett, aki ötöst dobott. Csalódottan, lehajtott fejjel kullogva adta át a helyét a sötétzöldek tanárának, aki elsőre megdobta a hatost.

– Aztarohadt!!! – üvöltötték a sötétzöldek egyszerre, és a pálya melletti várakozószakaszon ölelkezve összeugráltak, majd némi tanakodás után úgy döntöttek, hogy Isti léphet elsőként a startmezőre. Ő volt az első játékos, aki a pályára került. Megtapsoltuk a teljesítményt, majd újra a tanárukra néztünk, mert dobhatott még egyet. Ezúttal hármast dobott, így Isti elindult a startról, és három hatalmas lépéssel a megfelelő helyre ért, a nagy méretű rubrikában megállva pedig ünnepélyesen feltartotta a kezét. A közönség soraiból a zöld színű kereplőt fogó drukkerek kezdtek hangoskodni.

A sárgák tanára következett, de nem tudott hatost dobni, így ők sem kerültek játékba. Megint mi jöttünk, Titanilla két kezébe vette a dobókockát, és idegesen, erősen koncentrálva tartotta fel a feje fölé, majd előrehajította. A kocka forgott párat a földön, és már úgy tűnt, az egyesen áll meg, amikor fordult még egyet, és hatos lett.

– Igeeeen! – üvöltöttünk fel egyszerre.

– Szép volt, tanárnő! – kiáltotta Bernadett, Titanilla pedig mosolyogva fogadta a bókokat, majd a tapsoló közönség felé fordulva meghajolt, miközben mi összedugtuk a fejünket.

– Menj, Zsombi – suttogtam.

– Biztos? – kérdezte.

– Igen. Kezdd te – értett egyet Bernadett is, majd Zsombi határozott bólintással felállt a startmezőnkre. Ekkor Titanilla újra dobhatott, azt követően pedig Zsombi ötöt lépett előre, majd következett a másik csapat.

Baromi nehezen ment a játékba kerülés, a tanároknak ritkán sikerült hatost dobni, így a játék első fele leginkább azzal telt, hogy amikor hatossal nem tudtak új versenyzőt a startmezőre állítani, akkor a pályán lévő játékosok haladtak előre a cél felé. Tőlünk Zsombi már egészen sokat haladt előre, Bernadett két lépéssel volt a rajton túl, én pedig éppen játékba kerültem, és a biztonságot jelentő

startmezőn álltam, ahonnan nem lehet kiesni, amikor megtörtént az első kiütés.

A szürke csapatból Tomi ütötte ki a sötétzöldek legelöl álló, célhoz közelítő

játékosát, Petit.

– Bocs, bocs – mondta Tomi, amikor négyet előrelépve megérkezett arra a mezőre, ahol Peti állt, és mivel a szabályok értelmében ketten nem lehettek egy mezőn, bátortalanul egy lökő mozdulatot tett, jelezve, hogy ezzel kiütötte onnan Petit, aki elröhögte magát.

– Semmi gond, megértem, megyek vissza a várakozóhelyre – legyintett, tudva, hogy a szürkéknek nem volt más választásuk, kénytelenek voltak kiütni, mert ketten még nem voltak a pályán, a másik játékosuk pedig, Nóri pont négy lépéssel volt Tomi mögött, ezért ő nem léphetett, hiszen saját játékost nem lehet kiütni.

Ez volt az első kiütés, viccesen és vidáman telt, itt még volt „bocs” és

„elnézést”, és itt még lehetett arra fogni, hogy nem volt más választásunk. A sárgák játékba kerülésével azonban ez megváltozott, mert ahogy Máté a pályára lépett, a tanáruk újra dobhatott, és kettest sikerült, ami azt jelentette, hogy vagy Marci lép kettőt, aki egészen elöl járt már, és ezáltal békésen haladhatott volna a cél felé, vagy Máté lép kettőt egy olyan mezőre, ahol már álltak. Méghozzá Bernadett.

– Mi legyen? – kiáltotta Marci. – Menjek én? A következő dobással akár már be is érhetek a házba – mutatott maga elé, a négy rubrikából álló sárga célmezőre.

– Nem! Maradj, ahol vagy! – üvöltötte Máté, és kettőt lépve előre megérkezett Bernadett mellé. – Helló – vigyorgott. – Na húzzál szépen vissza a várakozóhelyre – közölte, majd két kézzel meglökte Bernadett vállát, kiütve a kockából, amiben állt.

– Normális vagy, ember? – kapott Bernadett a vállához felháborodva.

– Ez hülye, bazdmeg – tárta szét a karját Lóri is, aki a pálya másik oldalán ácsorgott a sötétzöldekhez tartozó Ádám közelében.

– Figyelem! – szólt Róbert az eset láttán. – Óvatosan lökjük ki a másikat,

semmilyen durvulást nem szeretnék látni! Máté, ne kelljen többet szólnom!

– Elnézést, elragadtattam magam – közölte Máté szórakozottan, és Bernadett helyén állva egy „mi van?” biccentést mért a közönség felé, ahol többen is kifütyülték és pfujoltak.

Titanilla újabb dobása után Zsombi elsőként érhetett be közülünk a házba, ami azt jelentette, hogy őt onnan már nem lehetett kiejteni, végigment a pályán úgy, hogy senki nem ütötte ki egyszer sem. A beérkezését óriási tapsvihar fogadta, a kilencedikes pedig idegesen, értünk aggódva nézte tovább a versenyt a biztonságos helyről. Bernadett Máté kiütése miatt visszakerült játékon kívülre, ő

újra csak hatossal léphetett pályára, Lóri jól haladt, de közel volt hozzá két sárga játékos is, én pedig a startmezőn épphogy csak játékba kerültem, amikor Titanilla egyes dobása után léphettem egyet előre, a következő pillanatban pedig már mehettem is vissza Bernadett mellé, mert kiütöttek. Imi volt a szürkéktől.

Semmi személyes, csak útban voltam neki. Nem nehezteltem rá, ez egy ilyen játék. És erre hamarosan mindenki rádöbbent, mert Zsombi célba érésével világossá vált, hogy ha udvariaskodunk egymással, akkor bizony a másikat segítjük a győzelemhez. Ezt követően pedig mindenki elkezdte kiütni azt, aki közel járt a saját házához, mert ha oda bejut valaki, azt onnan már nem lehet kiejteni.

20.

Senki nem esett kétségbe, ha vissza kellett mennie a pályán kívüli várakozómezőre, ugyanis Zsombi házba jutása után legalább egyszer mindenkit kiütöttek. De volt, akit többször is. Például Lórit. Ő a szürkékkel játszott valamiféle egyéni játékot, ami abból állt, hogy szegény Lóri hatos dobással bekerült a piros startmezőre, onnan lépett, amennyit tudott, tökmindegy volt, mert a következő szürke játékos, aki arra járt, egyszerűen kiütötte, visszaküldve ezzel a pályán kívüli szakaszba. A közönséggel együtt elképesztően sokat nevettünk ezen, mert bár benne voltunk a döntőben, azért közösen társasozni nem annyira véresen komoly dolog. Vagyis egy ideig azt hittük. Aztán a piros célmező közelébe érve, amikor már sikeresen körbementem az egész pályán, és Titanilla kettest dobott, én pedig egyetlen lépésre kerültem ahhoz, hogy beforduljak a házba, és Zsombi után szintén biztonságos helyre érjek, akkor…

Akkor jött Máté, és kiütött onnan. Mehettem vissza a fenébe, pályán kívülre, hogy újra hatossal kerüljek vissza.

Széttárt karral, lemondó mosollyal néztem ki oldalra, miközben visszasétáltam a pályán kívüli piros kockára, mire Kornél a közönségből legyintett egyet, a mozdulata pedig azt sugallta, hogy ne foglalkozzak vele, majd felemelte a telefonját, és csinált rólam néhány képet, mire nevetve eltakartam az arcomat.

– Bent vagyok! Bent vagyok a házban! – ordított fel Ádám a sötétzöldektől, és odapillantva láttam, hogy Zsombi után még egy döntős beért a célba.

Az eredményét mindenki megtapsolta, vagyis majdnem mindenki, azonban így, hogy tizenhat játékosból még csak kettő végzett, senki nem ijedt meg különösebben. Aztán ahogyan felgyorsultak az események, és mindenki azzal foglalkozott, hogy kiüsse a közelében állót, voltak, akiknek sikerült észrevétlenül meglógniuk, így Titanilla egy dobását követően Bernadett váratlanul befordult a házba.

– Megvagyok! – emelte magasba a kezét ünnepélyesen.

– A francba már, miért nem figyeltetek jobban? – toporzékolt Máté a pályán, pontosan a sötétzöldek startmezőjén. Ahonnan a következő pillanatban távoznia kellett, mert Karesz játékba kerülve gondolkodás nélkül kilökte onnan. Máté tehát mehetett vissza a pályán kívülre.

A szikrázó napsütésben a pályán állók a tanáruk dobását várták, és azt, hogy léphessenek, a pályán kívüli kiütöttek pedig a ponyva mellé lehajolva felkaptak egy-egy ásványvizes palackot a fűből, és hűsítve magukat ittak néhány kortyot, de voltak, akik nyakon öntötték vele magukat a délelőtti melegben.

– Hatos! Hatost dobtam! – kiáltotta Titanilla, miután elhajította a felfújt gigadobókockát, és kérdőn nézett ránk, jelezve, hogy döntsünk.

Bernadett és Zsombi már bent volt a célban, őket ez nem érintette, Lóri a pályán kívül az ismételt játékba kerülését várta, én pedig a szám szélét rágva néztem előre. Rajtam múlott. Vagy meghagyom Lórinak a hatost, amivel visszakerül a startmezőre, vagy lépek előre én, azzal pedig kiütöm a sötétzöldektől Istit, aki egészen közel járt már a sötétzöld célmezőhöz.

– Mi legyen, Hanna? – kérdezte Lóri, mire a fülem mögé tűrtem egy hajtincset, és Isti felé fordultam, aki már majdnem az egész pályát végigcsinálta.

Kiüthettem volna a cél előtt és visszaküldhettem volna a várakozómezőre, hogy kezdje elölről. De nem tettem.

– Gyere, Lóri, állj a startmezőre – szóltam a fejemet rázva, mire Lóri biccentve odaállt, és Titanilla dobhatott újat. Megint hatos lett.

– Ilyen nincs – röhögött fel kínosan Isti, és a sötétzöldek szomorúan néztek össze, tudva, hogy ezt most nem ússzák meg.

– És most? – kérdezte Lóri.

– Most… – akadtam meg, és a napszemüvegem lencséje mögül hunyorogva néztem körbe. Előttem hattal Isti állt, mögöttem kettővel Máté. Ha kiütöm Istit, akkor ezzel a plusz hat lépéssel Máté nyolc mezőre kerül tőlem, tehát ha hatost dobnak legközelebb, akkor sem tud kiejteni. De ahhoz ki kell ütnöm a sötétzöld játékost. Vagy… Vagy vállalom, hogy a következő dobásnál Máté ki tud ejteni, ha kettest dobnak, viszont előreléptetem Lórit hattal, és Isti is játékban maradhat.

A francba. Képtelen voltam kiütni.

– Menj, Lóri, lépj hatot – szóltam, mire a közönségből egyöntetű morajlás hangzott fel.

– Biztos? – kérdezett vissza Lóri. – Máté kettőre van mögötted.

– Tudom. De nem baj – szívtam fel magam, és a hálásan felém pillantó Istiről elkapva a tekintetem végignéztem, ahogyan Lóri előrelép hatot.

A szürkék tanára következett, dobott egy kettest, amivel nem történt semmi extra, csak a játékosuk előrelépett kettőt, majd a sötétzöldek tanára következett.

Négyest dobott. Ezzel a négyessel pedig Isti beért volna a sötétzöld házba. De nem ezt lépték. Hanem Karesz, aki Máté mögött állt néggyel, előrelépve kiütötte, és pályán kívülre rakta a sárga csapattagot.

– Menj a halálba! – ordította Máté idegbetegen, amikor visszaért a sárga várakozóhelyre, én pedig csodálkozva néztem, nem értve, hogy miért nem Istit

küldték be a célba, amikor is a sárgák tanára következett a dobásban. Ami kettes lett. Vagyis ha Karesz nem üti ki Mátét, akkor Máté ezzel a dobással, tekintve, hogy kettővel állt mögöttem, kiütött volna engem.

Bernadett, Zsombi és Lóri felröhögött a meglepettségtől, a közönség azon része pedig, akik nekünk drukkoltak, megtapsolták a látottakat, mire mosolyogva rázva a fejem, széttárt karral fordultam vissza Kareszhoz, aki így kettővel mögém került.

– Miért csináltad?

– Te miért csináltad az előbb? – kérdezett vissza.

– Nem tudom – vontam meg a vállamat. – Ez tűnt helyesnek.

– Na látod. Nekem meg ez – felelte egyszerűen.

A következő dobásnál Isti beért a célba, így tőlünk ketten, a sötétzöldektől is ketten, a sárgáktól egyvalaki, a szürkéktől pedig senki nem volt még a házukban.

Mivel a szürkék és Lóri még mindig valami fura, egyéni kiütéses játékot játszottak egymással, úgy döntöttem, maradok a helyemen, és bármit is dob Titanilla, Lórival lépem meg, hogy minél távolabb kerüljön a szürkéktől. Kis idő

múlva sikerült meglógnia előlük, főleg hogy a sárgák két egymást követő

dobásnál is kiütöttek egy-egy szürke játékost. Ők nem álltak túl jól, ráadásul a tanáruk képtelen volt hatost dobni, így több olyan kör is volt, amiből kimaradtak, mert mind a négy játékosuk a pályán kívüli várakozómezőn állt, mivel valamennyiüket kiütötték.

Egy idő után Titanilla hatos dobásával Lóri lehagyott engem, és elém kerülve igyekezett a piros ház felé. Nem volt messze attól, hogy beforduljon. Mögötte állva én védtem, így tudtam, hogy ha közelítenek hozzánk a sárgák, engem fognak előbb kilökni, így Lórinak van esélye bejutni a célba. Máté pedig erősen felém tartott, nem titkoltan az vezérelte, hogy megakadályozza befordulásunkat a házba.

Közben persze kiejtette, aki az útjába került, mint valami eszelős, csak ment előre, nem ismerve lehetetlent, és ha már arra járt, kiütötte, aki ott volt, így visszaküldte a pályán kívüli mezőre Petit, megbosszulva azt, hogy Karesz meg őt ejtette ki. Kareszt viszont kiejtette az arra járó Marci. Végül Máté összesen két lépésre került tőlem. Lóritól viszont hétre, őt nem bánthatta.

Titanilla megemelte a dobókockát, és lehunyt szemmel, koncentrálva fújta ki a levegőt, tudva, hogy most nagyon sok múlik rajta. Lóri egy ötössel beér a célba.

– Ötöst! Ötöst dobjon, mindent bele, passzoljon nekem egy ötöst – buzdította Lóri a tanárnőt, miközben a közönség kántálni kezdte, hogy „Ö-tös, Ö-tös!”

– Ötös. Gyerünk, ötös – suttogtam összeszorított fogakkal.

A felfújt gumi dobókocka megperdült párszor a levegőben, majd földet érve döcögősen egyik oldaláról a másikra esett, végül megállt. És az ötös volt felül.

– Úristen!!! – kiáltotta Bernadett, és Zsombival együtt összeölelkezve ugrált a háznak nevezett célmezőn, ahol a négy pirosra festett kocka közül hármat már elfoglalhatott a csapatunk. Lóri vigyorogva fordult be a helyére, és a többiekkel összepacsizva, vidáman nézett vissza.

– Gyerünk, Hanna, már csak te kellesz, és megvagyunk. Itt várunk, csajé, tedd oda magad – vigyorgott.

– Igyekszem – mosolyodtam el boldogan, ahogyan ott láttam mindhárom csapattársamat biztonságban, azon a helyen, ahol már nem árthatnak nekik.

Ezáltal viszont egyedül maradtam a játékban, tudva, hogy nagy bajban vagyok. A szürkék még mindig nem kerültek vissza, a tanárukkal ordítottak, hogy „dobjon már egy átkozott hatost”, a sárgák azonban hárman is mögöttem voltak. Nem titkolt céljuk volt, hogy megállítsanak, mert ha befordulok a piros célmezőre, akkor megnyertük. És nem csak a ki nevet a végént. Hanem az egész IOV-ot. Akkor miénk a kupa, miénk a dicsőség, miénk ez a két hét. Ezt pedig nem hagyhatták.

A kereplők egyre hangosabban kattogtak, a közönség tapsolt, fütyült, ordított, vagy azt, hogy hajrá, csináljam meg, vagy pedig azt, hogy állítsanak meg engem a többiek. Attól függően, kinek drukkoltak. Csengéék kivörösödött arccal kiabáltak értünk és értem szurkolva, Kornél pedig komolyan, mintha csak valami igazán nagy dologról lenne szó, az arca előtt összekulcsolva a két kezét nézett rám, miközben én teljesen egyedül álltam piros színben a pályán. Mindenfelől kiabálást hallottam, a közönség is ordított, Bernadették is ordítottak, mindenki mást, miközben én a saját mezőmön ácsorogtam, és vártam, hogy jöjjön, aminek jönnie kell. A nap erősen sütött, szinte felforrt az agyam, a melegítőfelsőmet már rég levettem, a derekam köré tekertem, úgy lógott rajtam, és miközben újabb dobások következtek, én tehetetlenül álltam ott, és a focipálya mögötti erdő

irányába néztem, majd a sűrű lombok feletti tiszta, kék égre, ahol egyetlen felhő

sem volt, csak ragyogó napsütés. Hasonló volt az idő, mint akkor, több mint egy évvel ezelőtt. Aznap is ilyesmi volt, úgy emlékszem. Csak a kék égbolt felhők nélkül, napsütéssel. Akkor is ilyen lehetett, úgy rémlik, hogy hasonló nyár eleji idő volt meleggel és napsütéssel, amikor már nem mehettem többé a kórházba, mert nem volt ott senki. Ösztönösen meg akartam tekerni a csuklómon lévő

karkötőt, ami nem volt rajtam, így leejtettem a kezem magam mellé, és csak álltam lehunyt szemmel, arra várva, hogy kiüssenek a játékból. Nem tehettem mást.

Ott voltunk a végén. Az Iskolák Országos Versenyének legvégén, és tudtam, minden eldől a következő pár pillanatban. De a győzelmünk nem rajtam múlt, nem volt ráhatásom és nem irányíthattam. Csak álltam a pályán, várva a sorsomra, miközben igyekeztem kizárni a külvilágot és koncentrálni, hogy a

légzésem egyenletes maradjon. Megpróbáltam nem figyelni Bernadettre, Zsombira és Lórira, akik már mind beértek, és a célból drukkoltak nekem, a halántékukon kidagadó erekkel, torkuk szakadtából üvöltve, öklüket az ég felé rázva. Nem hallottam, hogy miket kiabálnak, mert az adrenalin okozta morajlás a fülemben elnyomta a környezetem hangját, így jóformán csak tátogó embereket láttam minden irányból. Aztán a sárgák következtek. Összerándult a gyomrom, és rettegve pillantottam a tanáruk felé, aki a pályán kívül készült a dobásra. Gyors fejszámolást végezve átgondoltam a létező összes lehetőséget, és hamar beláttam, hogy nem túl jók az esélyeim. A négyből hárman még mögöttem voltak, Marci, Timi és Máté. Ketten hat lépésen kívül, ők nem jelenthettek gondot. Máté azonban közelebb volt. Pontosan két lépésre tőlem.

Összeszorult torokkal fordultam a dobás irányába, és szinte lassítva láttam, ahogyan a levegőben megperdül a kocka. A közönség soraiban minden fej egyszerre követte a dobás ívét, mígnem a kocka végül megállt, én pedig szorosan lehunytam a szemem. Ne kettő legyen. Csak ne kettőt mutasson.

Könyörgöm, ne kettőt dobjanak, mert akkor Máté kiüt a helyemről. A hangos ovációra kinyitottam a szemem, és tekintetemmel a kockát kerestem, mert az ünneplés egyszerre mindkét dolgot jelenthette. Azt is, hogy a sárgák kettest dobtak, és azt is, hogy nem. Mert voltak, akik értünk drukkoltak, és voltak, akik ellenünk.

A fejemet a kocka irányába kaptam, és visszatartott lélegzettel meredtem rá.

Egyes volt. Egyest dobtak, így Máté egyetlen lépést tehetett felém, és kénytelen volt megállni mögöttem.

– Majdnem, Hanna. Majdnem megvagy – dünnyögte.

– Igen. De néha kevés a majdnem – feleltem felszegett állal, és visszafordultam a tanárnő irányába. Mert Titanilla következett, ő dobhatott.

Az egész focipálya és a környéke is teljesen elcsendesedett, és némán, dermedten figyelte mindenki, hogy mi következik.

– Hatost, hatost dobjon, akkor Máté hét mezőre kerül – üvöltötte Bernadett.

– Rajta vagyok az ügyön – dünnyögte Titanilla, és ekkor már ő sem aprózta el, nekifutásból hajította el a dobókockát, majd megtorpanva kereste az egyensúlyát, miközben az eredményt várta.

A kocka a földre érve pörgött párat, és mindenki felszisszent, amikor úgy nézett ki, hogy megáll a hatoson, többen fel is emelkedtek a fűből, hogy felugorjanak örömükben, csakhogy a kocka továbbfordult, és még egyet, így a hatosból végül egyes lett.

– A francba – sütötte le a szemét Bernadett, miközben én egyetlenegyet léptem előre, így Máté megint csak kettővel volt mögöttem.

– Azt hiszem, el fogok ájulni – közölte Zsombi, a bejelentésére pedig két

szervező is odarohant hozzá, hogy megnézzék, van-e valami baja. Az izgalmon kívül semmi sem volt.

Kinézve a közönségre Kornélt kerestem, aki idegesnek tűnt, és ezt elég rosszul igyekezett titkolni előlem. Láttam rajta, hogy borzasztóan szeretné, hogy sikerüljön, hogy célba érjek, így kezét az arca előtt tartva, idegesen rágózva figyelt. Mellette Csengéék üvöltve szidták Mátét, a többi kiesett játékos pedig izgatottan figyelte, hogy mi lesz. A szürkék dobhattak, a tanáruk végre összehozott egy hatost, mire a nagy feszültség egy kicsit enyhült, mert a legtöbben felnevettek, ahogyan a négy pályán kívüli, folyamatosan kiütött játékosból egy végre a startmezőre léphetett.

– Na. Innen szép nyerni – közölte Imi vidáman, aztán még egyet léphetett, amikor a tanáruk a hatost követően dobott egy egyest. – Lassan, de biztosan –

tette hozzá, amikor egyetlen mezőt lépett előre.

A sötétzöldek dobtak ezután, közülük még ketten is a pályán voltak. Karesz lépett négyet, amivel nem történt semmi, csak valamennyire megközelítette Marcit, aki szintén a pályán volt még. Ezután újra a sárgák tanára következett. A hobbiornitológus kísérő felemelte a dobókockát, és nekifeszülve hajította el, miközben Máté torkaszakadtából üvöltötte, hogy kettest dobjon. Hogy kiüthessen. Ez volt a célja. Nem továbbjutni, nem lehagyni engem, nem menetelni a saját házuk felé. Csak engem kiütni. Ennyit akart.

Mindenki hang nélkül, némán nézte, ahogyan a felfújt dobókocka a levegőbe emelkedik, a következő pillanatban pedig elképedve emeltem fel a kezem, amibe belekapott a szél. A fák irányából végigsöpört egy viharos erejű nyári szellő, belekapott a hajamba, és meglobogtatta a derekamra kötött pulcsimat is. És a levegőben lévő könnyű gumi dobókockát is félrelökte, ami kissé távolabb esett le a megszokottnál. Az összes jelenlévő a kocka irányába kapta a fejét, majd Csenge elordította magát.

– Hatos! Hatost mutat! – tudatta üvöltve az eredményt a többi szurkolóval.

– Akkor most? – kérdezte Marci Mátétól a pályán. – Lépsz? Vagy lépjek én?

Máté idegesen rágva a szája szélét elgondolkodott, majd a fejét rázva fújtatni kezdett.

– Én nem lépek innen, mert azzal Hanna elé kerülök. Lépjél te – közölte dühösen.

– Rendben – felelte Marci, és hatot lépett, ezzel pedig kezdett felzárkózni Mátéhoz.

Titanilla tanárnő dobása következett, és mint az előbb, megint mindenki azért drukkolt, hogy minél magasabb számot dobjon, hogy elkerüljek Mátéék elől. A szél újra erősebben kezdett fújni, ami miatt egyre többen néztek az égboltra. A tanárnő eldobta a kockát, én pedig összeszorult mellkassal figyeltem az

eredményt. Hatos legyen. A kevesebb nem jó. Ne legyen kevesebb.

– Hármas – dobbantott egyet Bernadett idegesen, aki középen állva, ezer éve célba érve figyelte a történéseket.

– Oké – suttogtam magam elé, és előreléptem hármat. Máté még mindig veszélyes távolságban volt tőlem. A sötétzöldek pedig túl messze attól, hogy kiüssék őket. A szürkéknek meg jóformán nem volt közük a játékhoz, ők szenvedtek a hatos dobással.

Újabb köröket követően aztán ismét a sárgák tanára következett, és valahogy végig úgy alakult, hogy Mátéval folyamatosan egymás nyomában voltunk, és újra lehetőségük volt kiütni engem. A szememet lesütve, összeszorított fogakkal vártam, hogy megtörténjen a dolog, csupán a közönség reakcióját hallgatva, mert abból pontosan lehetett tudni, hogy mi az eredmény. Máté ötre volt tőlem. Ha ötöst dobnak, kiütnek.

A dobókocka földet ért, én pedig fintorogva, összezárt szemmel hallgattam a reakciókat, majd a tapsvihar hallatán meglepetten kinyitottam a szemem.

– Hatos! Hatost dobtak, megmenekültél, Hanna! – üvöltötte Zsombi.

– Mi? – kérdeztem elképedve.

– Hatos – ismételte meg Zsombi.

– Hatos – suttogtam bólintva magam elé, és hitetlenkedve felnevettem. Mert ez a hatos a lehető legrosszabb volt, ami történhetett. Mármint a sárgáknak.

Ugyanis a harmadik játékosuk hat lépésre állt Marcitól, ő tehát nem léphetett, mert saját csapattársat nem lehet kiütni. Marci viszont hat lépésre állt Mátétól, úgyhogy a sárgák nyelvtanosa szintén nem léphetett, mert akkor Mátéval került volna egy mezőre, azt pedig nem lehet. Így aztán…

– Menj, Máté, menj szépen – néztem hátra a tőlem ötre álló Mátéra vigyorogva. – Lépj előre hatot – szóltam, tökéletesen kiélvezve, hogy az egyetlen opciója az, hogy el kell előttem haladnia, kikerülve engem.

Máté idegesen kapkodva a fejét visszanézett még egyszer a táblára, amin álltunk, és aminek szélét fel-felkapta az erősödő szél. De hiába nézte, nem tehetett mást. Egy játékosuk már célban volt, a másik kettő pedig nem léphetett, mert saját csapattársat ütöttek volna ki. Csak Máté léphetett, ennek pedig az volt az ára, hogy elém kerül. És nem, nem attól félt, hogy akkor majd én leszek mögötte, és kiütöm. Ez a lehetőség már nem állt fenn. Ugyanis nekem már nem kellett Mátét üldöznöm. Egy dobásra voltam a befordulástól a piros célmezőre.

Már nem mentem Máté után. Én bekanyarodni készültem.

– Üssétek ki! Üssétek ki valahogy! – üvöltötte Máté a csapattársainak, miközben totálisan kiborulva ment el előttem, és egy lépésre tőlem megállt.

– És mégis hogyan? Ők jönnek, az egyesen kívül Hanna bármivel beér a célba, ha meg egyest dobnak, azzal kiüt téged – dünnyögte Marci az orrnyergét

dörzsölve.

– Nem érdekel, dobjanak egyest, üssön ki vele, aztán a következő dobásnál még elkaphatjátok! – látta át Máté a helyzetet, felmérve, hogy ez az egyetlen lehetőségük arra, hogy megállítsanak. A közönség ezt hallva lélegzetvisszafojtva Titanilla felé fordult. Következett a tanárnő dobása.

A hirtelen szelessé vált időben Titanilla felemelte a kockát és elhajította, miközben szinte az összes jelenlévő kiabálni kezdett. És mindannyian azt, hogy legyen egyesnél nagyobb. Még a pályán álló sötétzöld csapat is az üvöltözte, hogy dobjunk nagyot, mire hálásan mosolyogva néztem rájuk, és nevetve megráztam a fejem, amiért annyira bolondok, hogy képesek értünk szurkolni, miközben nekik is van még esélyük.

A dobókocka fordult néhányat a levegőben, majd földet ért, én pedig szinte lassítva láttam mindent. Ahogyan a fűben bukdácsol. Ahogyan Bernadett, Lóri és Zsombi artikulálatlanul üvölt valamit. Ahogyan Titanilla a dobást követően szinte előrezuhan, és két karját oldalra tartva keresi az egyensúlyát. Ahogyan a sárgák hobbiornitológus tanára utánakap, hogy segítsen neki megállni, Titanilla pedig eltorzult arccal löki el magától. Ahogyan a közönség a kereplőket pörgetve egy emberként ugrik fel, hogy lássák, mi lett az eredmény. Ahogyan Róbert feszült arccal nézi, hogy hol áll meg a kocka. Ahogyan Máté a száját nyitja idegesen, miközben a fejét rázza. Mindent lassítva érzékeltem, majd amikor a kocka megállt, én oda sem nézve a közönség irányába fordultam, és Kornél szemébe néztem, aki arca előtt összekulcsolt ujjakkal figyelt, majd elmosolyodott, és kinyújtotta a tenyerét. Egy ötöst mutatott.

– Jézusom!!! – sikoltotta Bernadett, és örömében ráugrott Zsombira, aki még fel sem foghatta a dolgokat, már össze is csuklott a vízilabdás lány alatt, Lóri pedig a kicsi a rakást érzékelve rájuk ugrott. Titanilla tanárnő elképedve rohant oda hozzájuk, és mellettük ugrálva üvöltötte, hogy ötöst dobott, miközben a kereplők olyan hangosan szóltak az ünneplő közönség soraiból, hogy a bükki erdőben lévő összes madár egyszerre repült fel.

A dobókocka az ötössel felfelé állt meg, a szél pedig belebelekapott oldalról, de nem borította fel. Úgy maradt. Ötössel a tetején. Ezzel pedig nyertünk. Vadul dobogó szívvel és zúgó füllel, kábán néztem körbe, majd Róbert megpróbálva túlüvölteni az őrületet, rám szólt.

– Tessék? Nem értem – ingattam a fejem.

– Mondom, menj! Menj be a célba! – ordította.

– Ó, óó. Tényleg – bólogattam elképedve, a célban ünneplő többiek felé pillantva, de mielőtt odamentem volna, megtorpantam, és az előttem lévő mezőn álló, lehajtott fejű, teljesen összeroppant Máté mellett megálltam.

– Mi az? Most mit csinál? Miért nem megy be a célba? – súgtak össze többen

is, mire Máté felemelte a fejét, és felszegett állal nézett a szemembe.

A többiek ekkor abbahagyták az ünneplést, és felkászálódtak a földről, majd ijedten néztek felém.

– Ne, ne, Hanna, ne csinálj semmi sportszerűtlent! – kiáltotta Bernadett rémülten, amikor feltűnt neki, hogy nem sétáltam be a célba, hanem helyette megálltam Máté mellett. A jelenetet Róbert is feszülten figyelte.

– Hanna, gyere már, nyertünk, hagyd a fenébe! – üvöltötte Zsombi is.

– Mit csinálsz? – kérdezte Kornél a közönség első sorában állva.

Én azonban mindent elengedtem a fülem mellett, senkivel sem foglalkoztam, csak álltam Máté előtt, mélyen a szemébe nézve, mire idegesen felröhögött.

– Na mi van? Mit akarsz mondani? Biztos valami nagyon okosat. Mondjad, hallgatlak, tessék – meredt rám gúnyosan, mire egyszerűen megráztam a fejem.

– Kérem – szóltam.

– Mi? Mit? – kérdezett vissza meglepetten, majd amikor meglátta, hogy felé nyújtom a kezem, összehúzta a szemöldökét, aztán leesett neki, és a zsebében kezdett turkálni.

Amikor kivette a karkötőmet, szó nélkül kikaptam a kezéből és a tenyerembe zártam, majd leengedtem magam mellé az ökölbe szorított kezemet, mert ott volt nálam, újra ott volt anyu karkötője, visszaszereztem, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, majd sarkon fordulva otthagytam Mátét, akinek semmit nem mondtam, nem vágtam a fejéhez semmit, egy szót sem pazaroltam rá, csak úgy hagytam, ahogy volt: lesújtva. Elléptem tőle, neki pedig végig kellett néznie, ahogyan besétálok a célba, ahol a többiek már vártak rám. Kinyújtották a karjukat felém, én pedig a kis privát körükbe lépve összeölelkeztem velük, és könnyezni kezdtem. Örömkönnyek voltak. Annyira sok idő után örömömben sírtam.

Óriási tapsvihar közepette álltunk ott öten, mert Titanilla tanárnő is ott volt velünk természetesen, hiszen a végső győzelmünket neki köszönhettük, így a csapatunk teljes értékű tagjává vált, és egymás mellett állva, egymás kezét fogva néztünk a velünk szemben álló közönségre, ahol mindenki felállva tapsolt nekünk. Azok, akiket az elmúlt két hétben megismertünk. A tavalyi nyertes arany csapat volt szinte a leghangosabb. Mosolyogva néztem rájuk, és hálásan köszöntem meg, amiért tudnak nekünk és velünk örülni. A győzelmünkkel már a szürke és a sötétzöld csapat is lement a pályáról, és a többiek közé beállva, korrekt módon tapsoltak meg minket, ahogyan a sárga csapat három tagja is.

Máté kivételével. Ő kicsit arrébb, a fűben ült magába roskadva, és úgy döntött, nem nézi meg az eredményhirdetést. Már nem hibáztattam érte. Csak sajnáltam.

Mert sokunkkal ellentétben, végül legnagyobb meglepetésre ő volt az, akinek ez a verseny semmi mást nem jelentett, csak azt, ami a kiírásában szerepelt: Iskolák

Országos Versenye. Ő szó szerint vette. Neki ennyi volt. Mi, a többiek azonban ennél sokkal többet láttunk bele, és sokkal többet kaptunk tőle. Máté úgy hagyta ki ezt az egészet, hogy végig jelen volt. És ezért csak szánni tudtam, mást nem éreztem vele kapcsolatban.

– Piros csapat – lépett oda hozzánk Róbert a pálya közepére, ahol öten álltunk, egymás mellett. – Gratulálok! Ti vagytok az idei Iskolák Országos Versenyének nyertesei – mondta ki a szavakat, amiket azt hiszem, titkon mindannyian végig hallani akartunk.

– Köszönjük – bólintottam könnyek közt, és újra összeölelkeztem Lórival és Zsombival, miközben Bernadett büszkén kihúzva magát átvette a felé tartott kupát, és a magasba emelte.

Az összes volt versenyző tapsolt, kamerázott és fotózott minket, miközben mi a szélben állva, a vihar előtt adtuk át egymásnak a kupát, hogy mindenki jól megnézhesse, mielőtt hazavisszük Kocsisnak. Éppen Lóri pózolt vele, befeszített karral tartotta a trófeát, én pedig folyamatosan mosolyogva hallgattam az ünneplést, miközben megpróbáltam felrakni a karkötőmet, de nem boldogultam egyedül a kapoccsal.

– Várj, segítek – lépett oda hozzám Bernadett azonnal, amikor észrevette, hogy mit csinálok.

– Köszönöm – suttogtam, majd az égre pillantottam. Az órákig tartó játék alatt megváltozott az idő, és sűrű, fekete felhők álltak össze a bükki tábor focipályája felett.

– Megvan – engedte el a karomat Bernadett, én pedig hálásan bólintottam, miközben leengedtem a csuklómat, amin újra ott volt anyu karkötője.

– Hé, ez még Máténál volt, visszaszereztem nektek – lépett oda hozzánk Csenge, és Bernadett felé nyújtotta a fülbevalóit, valamint Lóri óráját. Végül Kornél barcelonás gumi karkötőjét nekem adta oda.

– Nem, nem – ráztam meg a fejem, és a karkötőt átvéve megfordultam. Kornél mosolyogva jött oda hozzám. – Ez a tiéd, visszaadom – mondtam.

– Miért? – kérdezte.

– Mert… Nekem már segített. Most te jössz. Jönnek a versenyeid, meg ilyesmi – magyaráztam.

– Azt hittem, nem kapaszkodsz ilyesmibe – vette vissza, és szórakozottan feltette a csuklójára.

– Hát… – sóhajtottam a fejemet rázva. – Valamibe kell.

– Ne csináld, a végén még optimista leszel – nevetett.

– Vagy realista – néztem mélyen a szemébe. – Úgy tűnik, a kettő néha ugyanaz – vontam meg a vállamat, mire Kornél kedvesen elmosolyodott, és fölém hajolva megcsókolt.

21.

Csupán perceken múlt, hogy a hirtelen kialakult viharos nyári zivatar nem mosta el a ki nevet a végén döntőt, mert amikor a kupával a kezünkben önfeledten ünnepeltünk a focipálya közepén, a szél felerősödött, és mindenki egyre gyakrabban pillantgatott az égboltra, várva, hogy mi lesz ebből. A színtiszta kék eget már beborították a gyorsan mozgó fekete esőfelhők, Róbert pedig főszervezőként elkiáltotta magát, hogy mindenki menjen a faházába, szedje össze a holmiját, és találkozunk a főkapunál, pontosan tíz perc múlva.

Ennyi időt kaptunk, hogy elhagyjuk a tábort. Sietősen, a legtöbb versenyző

futólépésben ment a saját faházához, hogy elhozza a sporttáskáját vagy éppen bőröndjét, miközben a szél felkapta a levegőbe a száraz falevelekkel keveredő

port.

A holmimmal a kezemben megvártam Bernadettet, aki még ellenőrizte a fürdőszobát és benézett az ágynemű alá, hogy nem hagytunk-e ott valamit, majd kisiettünk a faházból, és egyenesen a főkapuhoz mentünk, ahol a többiek már vártak ránk. Lóri a kupát szorongatva állt, mellette büszkén feszített Zsombi, körülöttük pedig ott voltak az elmúlt két hétben szerzett barátok, akik mind arról beszéltek, hogy kivel mikor és hol találkoznak újra, így, hogy vége a versenynek.

Az érkezésünkre Lóri mosolyogva felém fordult, és a kezembe nyomta a kupát.

– Hanna, nálad alig volt még, megnézted egyáltalán? – kérdezte egyszerűen, átadva a trófeát, amit szaggatott sóhajjal vettem át, és hitetlenkedve bámultam rá. Ott volt. A miénk volt. Megszereztük. Anyu, ugye látod?

Az ég felé pillantva a mellkasomhoz szorítottam az aranyszínű kupát, miközben a főkapu előtt egyre csak gyűlő versenyzők az utolsó pillanatokat is kihasználva kérték el mindenkinek az Insta-, Facebook-, YouTube-, Twitch-, Tiktok-, Snapchat- és ki tudja még, milyen elérhetőségét.

– @ujvarihanna – ismételtem mosolyogva sokadszorra. – Csak így, egyben, végig kisbetűvel. Mindenhol így vagyok – feleltem az egyik egykori sötétkék csapattagnak, akivel bár a verseny alatt szinte alig kommunikáltam, úgy tűnt, a továbbiakban követni szeretne.

Kornél mögöttem állva, a derekamat átölelve a vállamon pihentette az állát, és a többieket hallgatta, vagyis konkrétan a szürkéktől Imit és a sötétzöldektől Petit,

akik mindketten Csengét fárasztották azzal, hogy melyikükkel menjen el a lány valami programra. A két fiú egymást túllicitálva invitálta a fekete csapat lánytagját, aki zavartan hallgatta őket, és tanácstalanul pillantgatott körbe.

– Nagyon kedvesek vagytok, tényleg – köszörülte meg a torkát –, de… Mi lenne, ha nem most beszélnénk meg? – kérdezte. – Hanem… Majd.

A kijelentésére őrületesen nagy röhögés tört ki, és a társaságunkhoz frissen csatlakozott tavalyi győztes arany csapat tagjai is jókedvűen vettek részt a beszélgetésben.

– Emberek, ne csináljátok már – nézett Veronika unottan a sötétzöld és szürke csapattagra. – Attól, hogy nem vettünk részt kollektívan a feladatokon kívüli programokban, attól még van szemünk, és mindent láttunk – sóhajtotta fáradtan.

– Miről beszélsz? – kérdezte Imi a szürkéktől, kissé csalódottan Csenge lepattintása miatt.

– Istenem, ennyi lehetetlen alakot. És mind tovább jutott, mint mi – dünnyögte maga elé a tavalyi győztes. – Na, akkor elmondom. Barátzóna – mutatott Petire.

– Barátzóna – bökött Imire, és továbbfordult. – Szóba jöhet Csengénél… – a tekintete megállapodott… Lórin. Elkerekedett a szemünk.

Csenge azonnal elvörösödve rázta meg a fejét, Lóri pedig elismerően bólogatott, mint aki elégedett magával, miközben a sötétzöld csapat olyan vihogásban tört ki, hogy nem bírták abbahagyni.

– Mekkora oltás, én zokogok! – törölgette Karesz a szemét, miközben Peti égő

arccal, állva a többiek folyamatos szívatását, a vállát vonogatva legyintett.

– Nem baj, haver – veregette hátba Imi. – Majd megdumáljuk Face-en – tette hozzá kínosan.

A társaságunk dőlt a nevetéstől, amikor utolsóként megérkezett a sárga csapat is a főkapuhoz. Máté tőlünk a lehető legtávolabb állt meg, és felénk sem nézve várta, hogy nyíljon a kapu, és mehessünk haza, a többi három csapattag azonban otthagyta őt, és egyenesen hozzánk lépett.

– Szeretnénk gratulálni a győzelmetekhez – szólt Marci, a csapatuk nyelvtanosa.

– Köszönjük szépen – biccentett Bernadett megenyhült arccal. Úgy tűnt, ezzel meg is beszéltük a dolgot, azonban Marci hirtelen megrázta a fejét, és fáradtan nézett ránk.

– Nézzétek – folytatta. – Sajnáljuk, hogy így alakult, lehetett volna ez sokkal jobb hangulatú is…

– Az biztos – értett egyet Zsombi.

– De nem rajtunk múlt, és csapatként együtt kellett működnünk. Akkor is, ha sokszor nem így tettünk volna.

– Megértjük – néztem barátságosan a szemébe, bátorítóan mosolyogva rá,

tudva, hogy nagyon bánja. Mert a verseny elején még úgy volt, hogy a sárga és piros csapat elválaszthatatlanul jóban lesz egymással. Csak aztán máshogy alakult.

– Rendben. Akkor… Minden jót nektek a továbbiakban is – búcsúzott.

– Hé, haver – szólt rá Lóri, szokásához híven nem engedve el úgy a másikat, hogy ne ajánlaná fel a barátságát. Lóri már csak ilyen. – Fussunk össze. Úgyis jövök Miskolcra pár hét múlva. Van ott egy spanom, átugrok hozzá, és akkor találkozhatnánk mi is.

– Tényleg? – húzta fel Marci a szemöldökét.

– Persze. Csapatunk valamit, bevágunk egy rántott húst vagy nem tudom –

tervezgetett.

– Ez egyszerre nagyon kedves és bizarr invitálás – gondolta át Marci. – De köszönöm, élni fogok a lehetőséggel – tette hozzá megkönnyebbülten.

– Jó. Akkor jelölj be, és megdumáljuk.

– Rendben.

– Vagy – vakarta meg a homlokát Lóri elgondolkodva. – Annyi függőben lévőm van, hogy pusztulat, nem foglak megtalálni köztük. Nem-e lehetne, hogy én jelöllek?

– Természetesen – biccentett Marci, majd a homlokát ráncolva megrázta a fejét. – Azonban muszáj hogy kijavítsalak. A „nem-e lehetne” kifejezés helytelen, úgy mondjuk, hogy nem lehetne-e – korrigálta Lóri mondandóját, mire valamennyien felnevettünk.

– Hát, haver – veregette vállon Lóri. – Neked aztán megérte itt lenned ezen a versenyen. Sokat tettél hozzá – közölte röhögve, mire Marci is elnevette magát, beismerve, hogy nyelvtanosként nem igazán tudott ennél többet nyújtani az IOV-on.A sárga csapattag még mindenkivel váltott néhány kedves szót, majd kezet fogva valamennyiünkkel elbúcsúzott tőlünk azzal az ígérettel, hogy még keressük egymást. Igen, így is lehet ezt. Meg úgy is, ahogy Máté csinálta, aki az indulásig végig háttal állt nekünk, majd a kapu nyitásakor duzzogva elsőként lépett ki rajta, vissza sem nézve.

Róbert a kinyitott dupla szárnyú kapu mellett állva búcsúztatta egyenként a versenyzőket és kísérő tanáraikat a viharossá vált időben, és az előtte elhaladók közül mindenkinek mondott néhány bátorító szót mintegy útravalóként. Nem csupán hazáig, hanem úgy általában. Amikor mi következtünk, a vegyes társaságunkat nézve kissé összezavarodott, majd megkért minket, hogy rendeződjünk csapatokba, úgy hagyjuk el a helyszínt. Így mi magunk elé engedve a sötétzöldeket, a szürkéket, az arany csapatot, végül pedig a feketéket is, utolsóként értünk oda Róberthez, már nem volt senki mögöttünk a táborban.

Üres volt és kihalt, csak a haragos széllökések csapkodták egy-egy nyitva hagyott faház ajtaját.

– Bajnokok – nézett ránk mosolyogva a főszervező, amikor odaértünk hozzá a kupával a kezünkben. – Köszönöm a részvételt, nagyszerűen versenyeztetek, és őszintén gratulálok a győzelemhez.

– Köszönjük szépen – vigyorogtunk rá boldogan.

– Jó utat hazafelé! – pillantott végig rajtunk, végül a tekintete megállapodott rajtam. – Sok sikert kívánok mindenhez. Rendkívüli csapat voltatok – nyújtotta a kezét, mi pedig egyenként megráztuk, majd otthagyva a főszervezőt, a kapun kilépve, a kupával a kezünkben sétáltunk a parkolóhoz vezető erdei úton ott, ahol két héttel ezelőtt megilletődve jöttünk végig, és egy zárt kaput találtunk, amin el kellett tologatni a reteszeket, hogy versenybe kerülhessünk.

A többiek mögött, a kupával a kezemben sétálva egy pillanatra még visszanéztem a bükki IOV élménytáborra, ahol Róbert éppen becsukta mögöttünk a kaput. Ennyi volt, véget ért.

Kissé könnyes szemmel, a fák lombjait tépő szélvihar közepette siettem a többiek után, hogy beérjem őket, majd a parkolóba megérkezve Titanilla tanárnő

azonnal beült a kisbuszunkba, mi azonban még elköszöntünk a többiektől, akik ránk vártak. A fekete, a sötétzöld és az arany csapat tagjainak busza addig nem indult el, amíg ők nem ültek be. Úgy döntöttek, megvárnak minket. Mindenkitől elbúcsúztam, nagyjából úgy, hogy legkésőbb este úgyis újra beszélünk a neten, majd Kornélhoz lépve a karomat a nyaka köré fontam, a vállára hajtottam a fejem, és úgy álltunk néhány pillanatig. Szerettem volna neki mondani valamit, legalább azt, hogy köszönöm, mert tudtam, nélküle teljesen máshogy alakult volna minden, számomra legalábbis mindenképpen, de pont azt szerettem a legjobban benne, és az első pillanattól kezdve azzal nyűgözött le, hogy ő volt az egyetlen, akinek nem kellett semmit mondanom, mert tudta magától is. Mikor felemeltem a fejem a válláról, mélyen a szemébe néztem, és hálásan elmosolyodva megcsókoltam. Nem mondtam semmit. Úgyis tudta.

Ahogy ott álltunk a parkolóban, az eső egyszer csak hatalmas cseppekben eleredt, mire a kisbuszok sofőrjei dudálni kezdtek. Ideje volt indulni.

Egy-egy utolsó szót követően a kupánkkal együtt bemásztunk a járműbe, a sofőr pedig a visszapillantón keresztül elismerően bólintott egyet.

– Megnyertétek? – kérdezte a kupát nézve.

– Meg, bátya. Megnyertük – felelte Lóri, mi pedig mindannyian felnevettünk.

Még Titanilla tanárnő is. A kisbusz elindult, és az ablaktörlő monoton ritmusát hallgatva, amint jobbra-balra söpri le a szélvédőn lepergő esőcseppeket, a kanyargós kis hegyi úton elindultunk hazafelé a Bükkből. Még pont a vihar előtt.

Ahogy egyre távolodtunk az élménytábor helyszínétől, a telefonok úgy

érzékelték a térerőt, és megállás nélkül kezdtek rezegni. Vissza az életbe, vissza a valóságba, ahol nincs többé netmentes helyszín, nem kell sehová elvonulni ahhoz, hogy működjön, többé nem voltunk elzárva a világtól, akkor sem, ha néha kifejezetten jólesett. Az élménytábort elhagyva, az autópálya felé haladva újra elérhetőek voltunk, bárhol, bármikor. Jöttek az üzenetek, az értesítések, megindultak a hívások… Én pedig mielőtt még visszatértem volna a saját valóságomba, hátrafordulva az ablakon át visszanéztem. Az esőn át, a kanyargós úton túl láttam az erdőt, a fákat, és valahová mögé odaképzeltem a helyszínt, ahol az elmúlt napokat töltöttük. Már nem láttam többé, mert eljöttünk onnan.

Így újra csak elképzelni tudtam valamit, amit szerettem. Nyomasztó érzéssel, könnyes szemmel bámultam a hátsó ablakon át, miközben a zsebemben lévő

telefonom megállás nélkül rezgett, de mielőtt megnéztem volna, még egy pillanatra nem foglalkoztam semmivel, csak azzal, amit magam mögött kellett, hogy hagyjak.

Valamit, ami felfoghatatlanul sokat adott nekem, és kihúzott, továbbtaszított az életben egy olyan helyzetből, amiben egészen addig nem hittem, amíg meg nem tapasztaltam. Könnyes szemmel néztem vissza az esőáztatta tájra, és szomorúan, tudva, pontosan tudva, hogy mindennek, ami jó, egyszer vége is lesz, igyekeztem a pozitívumot látni az elmúlt két hétben, tanulni belőle, és hálásnak lenni, amiért feltöltött. Nem sirattam, nem szabadott siratnom, mert azzal elrontottam volna az egészet. A gondolataim hatására mosolyogva megráztam a fejem, és visszafordultam a többiek irányába. Még a végén tényleg optimista leszek.

– Hanna, mutasd a kupát – kért Lóri, és ahogy felemeltem az ölemből, már lőtte is a fotót. – Küldöm Kocsisnak, totálisan odavan, üvölt az Insta élőjében, hogy megnyertük.

– Honnan tudja? – kérdezte Bernadett csodálkozva, hiszen egyikünknek sem volt ideje arra, hogy szóljunk róla.

– Az IOV-csoportokban már egy rakás ember beírta. Azt hiszem, az arany csapat posztolt először arról, hogy idén a pirosak nyertek, és ezáltal a mi sulink a címvédő – hadarta Zsombi, folyamatosan a telefonját nyomkodva.

– Ó, értem – biccentett Bernadett, aztán elhűlten nézte a telefonját. – Úristen, látjátok ezt? – mutatta fel a készüléket, amin Kocsis élője volt megnyitva. A suli elől videózott, ahol annyi piros ruhába öltözött ember ácsorgott, hogy nem fértek bele a felvételbe.

– Minket várnak? – kerekedett el Zsombi szeme.

– Minket, haver. Minket – bólogatott Lóri.

– Na, jó, mindent sorjában – dobta félre a telefonját Bernadett hanyagul. – Ha megérkezünk, és ez vár ránk, amit látunk, akkor már nem fogunk visszamenőleg

semmivel foglalkozni, akkor már elmúlt, és minden más lesz. Addig viszont… –

húzta össze a szemét. – Még itt vagyunk, közelebb a táborhoz, mint a Szirteshez, úgyhogy Lóri, nagyon gyorsan mondd el, hogy mi a fene van Csengével és veled?

Lóri vigyorogva széttárta a karját.

– Hát, tudod, hogy van ez… Bírnak a csajok…

– Na jó, oké, tudjuk, de… Mindenki odavolt érte, és totál nyomult, te meg semmi jelét nem adtad, hogy tetszene, vagy ilyesmi.

– Mer’ én okosba’ csináltam – közölte Lóri vidáman. – Aztán nézd meg, dupláztam.

– Hogy érted?

– Két ki nevet a végént is nyertem – röhögött fel teli szájjal, majd a többiek tovább beszélgettek a táborban és a versenyen történtekről, miközben én visszaírtam apunak és a nagyinak is, majd megnyitottam Kornél üzenetét, aki hazafelé, Szeged felé tartott egy teljesen másik úton, mint mi.

Nem írt semmit, csak egy képet küldött, amit a döntő után készített a pálya széléről. A képen ott állunk öten, mindannyian pirosban, a Szirtes-csapat. Ott állunk egymás mellett, Bernadett pedig feltartja a kupát.

– Ezt nézzétek! – mutattam hirtelen a többieknek, közbevágva a beszélgetésükbe.

– Ú, de jó, ezt elkérhetem? – kérdezte Bernadett.

– Ezt én is feltöltöm – közölte Zsombi.

– Passzold ide is, légyszi – kérte el Lóri is, én pedig gyorsan átküldtem mindenkinek (még Titanilla tanárnőnek is), és ahogy a buszunk az autópályán haladt, a többiek mind posztolták a képet az Instájukra.

A jelölésektől a telefonom megállás nélkül rezgett, majd a Kornéltól kapott fotót még egyszer megnézve a csuklómon lévő karkötőre pillantottam, és szorító mellkassal lehunytam a szemem. Megnyertük a versenyt. Sikerült, megcsináltuk.

És nálam senki nem látja. Mert nem mutatom meg. Miért nem mutatom meg? Ez nem egy kaja, nem egy beállított, erőltetett kép, nem egy közhelyes idézet vagy felesleges magamutogatás. Ez egy eredmény, amiért megküzdöttünk, amiért két hétig harcoltunk, valami, ami produktum, ami olyan nagyon ritka a felszínes Insta-világban. És nálam nem látja apu, nem látja a nagyi, másnál kell megnézniük, mert én elvből nem posztolok. De miért nem? Baromság. Az, amit régen csináltam, hogy mindig, mindenről mindent, az nagyon az egyik véglet volt. Az pedig, amit anyu halála óta csináltam, az meg a másik véglet. Kell, hogy legyen közte valami. Kell, hogy közte legyek én.

Újra a karkötőmre pillantva szorosan lehunytam a szemem, hogy erőt gyűjtsek, majd hirtelen felindulásból megnyitottam az Instámat, és gondolkodás

nélkül kiraktam a képet. Összesen két hashtaget írtam hozzá, semmi mást.

Szirtes és IOV. Ennyi. Bejelöltem rajta a képen szereplő többieket, akik, amikor meglátták, hogy mi történt, elkerekedett szemmel néztek rám. Másfél év után posztoltam. Van, akinek ez semmiség, és nem nagy dolog. Valójában tényleg nem is az. Csak egy kép, ami felkerült. A jelentése azonban sokkal mélyebb volt, és sokkal többről szólt, mint egy fotó az oldalamon. És azok, akiknek ez szólt, pontosan tudták. Mert az első lájkoló és kommentelő apu volt. A második pedig a nagyi. Várták ezt, másfél éve várták. Nem egy hülye képet a hülye oldalamon.

Hanem hogy visszatérjek. Hozzájuk, magamhoz, és úgy általában, az életemhez.

Anélkül, hogy tovább nézegettem volna a lájkokat és a kommenteket, félretettem a telefonomat, majd mosolyogva a többiekhez fordultam, akik beszélgetés közben csak egy elismerő pillantással jelezték felém, hogy értik. Értik, mi történt. Én pedig a karkötőmet a csuklóm körül megtekerve figyeltem tovább őket, ahogyan beszélgetnek a versenyről, a feladatokról, és a már most emlékké vált pillanatokról, amiket az elmúlt két hétben átéltünk. Közben egy aranyszínű

kupával Budapest felé siettünk az autópályán, vissza a Szirtes elé, ahol rengetegen vártak ránk. Sokkal többen, mint amire számítottunk.

A busz másfél órával a bükki indulás után megérkezett az iskolánkhoz, mi pedig az ablakhoz nyomva a homlokunkat meglepetten néztük, hogy mi történik.

A ragyogó napsütésben (merthogy otthon egyáltalán nem esett), az iskola előtt olyan csődületet tapasztaltunk, hogy a kisbusz csak dudálva tudott bekanyarodni, amire nagy nehezen szétnyílt a pirosba öltözött tömeg, és átengedte a járművet.

– Te jó ég – kapott Bernadett a szája elé.

– Ez őrület – motyogta Zsombi, a telefonjával kamerázva a történéseket. A ránk váró szurkolók pedig minket kameráztak. Így lett ez egy jól dokumentált érkezés.

A buszt meglátva azok, akik az elmúlt hetekben a neten kommentelgettek és követték Kocsis élőit, kihívásait, szavazásait, most mind ott álltak piros felsőbe öltözve és szünet nélkül tapsolva. Köztük az első sorban ott állt Kocsis tetőtől talpig pirosban, arcán piros festékcsíkkal. A könnyeivel küzdve nézte, ahogyan leparkol a jármű. A sofőrünk a fejét fogva röhögött a látottakon, majd hátrafordult hozzánk.

– Gratulálok, srácok. Jó bulizást! – intett, majd Titanilla tanárnő előtt áthajolva kinyitotta az ajtót.

A tanárnő jóformán az egész hazautat átaludta, amin nem csodálkoztam, elképesztően megterhelő lehetett neki a felfújt gumi dobókockát hajigálni, így az érkezésünket követően meglepetten riadt fel, és a szélvédőn, valamint ablakokon át megrettenve bámulta a minden irányból minket körülvevő, pirosba öltözött tömeget.

– Mi az isten ez, a Walking Dead? – motyogta álmosan.

– Nem. Csak hazaértünk – nevette el magát Bernadett, miközben a mellette lévő ablakon hirtelen egy csattanás hallatszott, ahogyan Dani szinte felkenődött az üvegre.

– Bernadett! Bernadeeett!!! – üvöltötte.

– Dani! Danii! – kiabálta vissza Bernadett is. Úgy tűnt, ők ezt végre személyesen is megbeszélhetik.

A fejemet kapkodva, az üvegen át kilesve kerestem aput, de nem láttam a nagy tömegben, ezért izgatottan a többieket sürgettem, hogy szálljanak ki.

Elsőként a tanárnő kászálódott ki a járműből, a hatalmas tapsviharra megvonta a vállát, körbeintett, majd a rá váró Kocsishoz lépett, és beszéltek pár szót, amiből senki nem hallott semmit, akkora volt az ováció és a füttyögés.

Másodikként Zsombi szállt ki a kocsiból falfehér arccal, totálisan megrettenve a látottaktól. Kocsis mosolyogva átölelte a kilencedikest, aztán odaverekedték magukat Zsombi szülei, és szinte kikapták az igazgató kezei közül a fiukat, majd összevissza puszilgatták. Szegény Zsombi próbált szabadulni, de nem sikerült neki, az anyukája, miután összecsókolgatta, a vállát két kézzel megragadva szemügyre vette őt afféle „mutasd magad, hadd nézzelek, mit tettek veled”

stílusban. Következőnek Lóri szállt ki a buszból, és a tapsvihar közepette kihúzta magát, majd karjait befeszítve, hogy jól látszódjon a bicepsze, körbefordult.

Kocsis büszkén kezet fogott vele, Lóri pedig ezt kissé félreértette, és az igazgató kézfogását átfordította egy szkandermozdulatra, és röhögve mutatta az őket fotózóknak és kamerázóknak az erőt. Kocsis ezt nem nagyon tudta hová tenni, ezért csak a szabad kezével megveregette Lóri vállát, és megpróbálta kiszabadítani magát a szorításból. Utána Bernadett következett, ő ahogy kiszállt az ajtón, Danival találta szemben magát, aki felkapta, mire Bernadett átkulcsolta a lábait a fiú csípője körül, és… Hát ők így, mindent és mindenkit figyelmen kívül hagyva köszöntötték egymást. Kocsis zavartan, a fejét vakargatva bólintott feléjük, aztán kis idő múlva már rájuk szólt, hogy ezt fejezzék be, és örüljenek egymásnak majd később. Lehetőleg kettesben.

Végül csak én maradtam a buszban, a többiek jól otthagytak a nagy megérkezés közepette. A kupával együtt. Amit aztán megragadtam a mellettem lévő ülésről, és az ajtóhoz mászva egy hatalmas, reszketeg sóhaj kíséretében kiszálltam a buszból.

Olyan ovációt kaptam, amitől megmerevedett minden izmom, majd hamar rájöttem, hogy nem nekem örülnek sokkal jobban a jelenlévők, mint a csapattársaimnak, csak éppen nálam volt a kupa. Minden irányból pirosba öltözött ismerősök és ismeretlenek tapsoltak, miközben elfehéredett ujjakkal szorítottam a díjunkat, és megálltam Kocsis előtt.

– Igazgató úr – szóltam felé nyújtva a trófeát, de az őrületesen nagy lárma elnyelte a hangomat. Kocsis azonban értette, és könnyes szemmel, meghatottan bólintott, majd átvette tőlem az IOV-kupát, és diadalmasan a magasba emelte.

Ekkor az eddigieknél is nagyobb tapsvihar és üdvrivalgás hangzott fel, a feltartott kezek mindegyikében egy felvételt készítő telefon volt, lőtték a képeket, legalább ötven élőzést számoltam az Instán és a Facebookon, készültek a Boomerangok és a későbbi mémek is, Kocsis pedig mindezzel nem foglalkozott, csak szipogva nézte a kezében tartott kupát. Az övé volt, megnyertük neki, és amikor rádöbbent erre, hálásan a mellkasához szorította, majd átölelte a trófeát. A későbbiekben ez a sokszorosan megörökített pillanat lett a profilképe.

Miután új tulajdonosához került a kupa, gyorsan körbefordultam, és a sok pirosba öltözött diák, kísérő és szurkoló közt megpróbáltam megkeresni aput, de sehol nem láttam, ezért lábujjhegyre állva, a nyakamat nyújtogatva néztem mindenfelé, hátha meglátom, és már éppen elkeseredetten segítséget akartam kérni, amikor a háttérben, az óriási tömeg szélén felemelkedett egy kéz, és felém integetett. Azonnal megismertem, és sűrűn elnézést kérve kezdtem utat törni az emberek közt, otthagyva Kocsist és mindenkit, csak próbáltam haladni a suli bejárata felé, aminek lépcsőjéről apu integetett.

– Bocsánat, elnézést, szabad lesz? – ismételtem megállás nélkül, az előttem lévő sorfalak pedig szétnyíltak, miközben mindenki a hátamat és a vállamat veregette, és záporoztak felém a „szép volt”, „ügyes voltál”, „visszajelölsz, Hanna?” beszólások, én azonban semmivel sem foglalkoztam, csak törtem előre, míg végül odaértem a lépcsőhöz, ahol megtorpantam, és a könnyeimmel küzdve néztem magam elé. Ott volt apu, mellette pedig a nagyi. Ketten voltak, ketten vártak rám, mindketten pirosban, a nagyin látszott is, hogy ennek mennyire nem örül, de megtette apu kérésére, és megtette értem. Ott vártak rám a suli előtt, hogy visszaérjek, hogy hazaérjek, én pedig kettejüket meglátva tudtam, mennyire hiányzik mellőlük valaki, mennyire ott kellene lennie, de nem volt ott, én pedig az arcomon legördülő hatalmas könnycseppek kíséretében felszaladtam a lépcsőn, odarohantam hozzájuk, és két karommal átöleltem őket, tudva, hogy anyu, ha ezt látja, márpedig biztosan látja, mert látnia kell, akkor nagyon boldog.

És azt hiszem, hogy büszke is.

A torkomban óriási gombóccal megállás nélkül zokogtam, ahogyan apu is, és igazából a nagyi is sűrűn pislogott felfelé, megpróbálva elrejteni előlünk a valós érzelmeit, mintha szégyellné, hogy az ő szavaival élve „megríkatja egy ostoba viadal”.

Nem tudom, mióta álltunk ott egymást sírva átölelve, amikor eltoltam magam tőlük, mert Kocsis a nevemet kiáltozta.

– Egy perc, és jövök – suttogtam feléjük.

– Menj csak. Ez a te pillanatod. Élvezd ki. Megérdemled – nézett a szemembe apu büszkén, én pedig megfogadva a tanácsát visszasiettem az emberek tömegén át, akik így, hogy tudták, Kocsis rám vár, sokkal könnyebben hagytak utat nekem. Pillanatok alatt visszaértem az igazgató elé, ahol Titanilla tanárnő, Bernadett, Lóri és Zsombi már az igazgató mellett álltak.

– Gyere, Hanna, gyere gyorsan – szólt rám Kocsis, mire elfoglaltam a Lóri és Bernadett közötti helyet. Megálltunk a tömeggel szemközt, és megfogtuk egymás kezét.

Kocsis megköszörülte a torkát, és miközben előttünk elképesztően sok telefon emelkedett a magasba, hogy felvegyék vagy közvetítsék a történéseket, az igazgató megszólalt:

– Hölgyeim és uraim! Diákok és kísérők! Ismerősök és ismeretlenek! –

szónokolt. – Íme az Iskolák Országos Versenyének idei győztesei. A Nyertes Szirtes! Megcsináltuk! – emelte magasba a kupát, mi pedig egymás kezét fogva felnyújtóztunk az ég felé, miközben a tömegen végigsöpört a tapsvihar, és minden irányból hangos gratulációk záporoztak felénk. – Megcsináltuk –

ismételte meg Kocsis inkább már magának bizonygatva, mint aki el sem hiszi, majd még egyszer magasba lendítette a kupát, kiélvezve a pillanatot, ami ahogyan a mi életünkben, az övében is örökké emlékezetes maradt.

A suli előtti ünneplés nagyjából még tíz percig tartott, aztán Kocsis feloszlatta a tömeget, mondván, a versenyzők fáradtak, és várnak rájuk a szeretteik, de igazából szerintünk csak arról volt szó, hogy szeretett volna kicsit kettesben lenni az áhított kupájával, fel akarta rakni a polcra a helyére, és le akarta fotózni minden szögből. A Szirtes környéke hamar kiürült, és miután magunk maradtunk, elköszöntünk egymástól a többiekkel. Ez a búcsú nem arról szólt, hogy sokára találkozunk legközelebb, hiszen annyi programra hívtuk egymást, és annyi mindent beszéltünk meg. Nem. Ez a búcsú az IOV búcsúja volt, és ahogyan átöleltük egymást mi négyen, a Szirtes-csapat, tudtuk, hogy az elmúlt két héttől búcsúzunk, az erdei feladatoktól, a faházaktól, a bükki helyszíntől, a közös étkezésektől, a medencézéstől, az éjszakai beszélgetésektől, a konfliktusoktól és a kibékülésektől, valamint mindattól, amit az IOV jelentett nekünk. Ott voltunk, megcsináltuk, és vége volt. Nekünk pedig el kellett engednünk.

Lassan mindenki elköszönt a másiktól, és elköszönt a versenytől is, a kisbuszunk, ami a tábor alatt a rendelkezésünkre állt, már elhajtott az iskola elől, és az ünneplő tömegből sem maradt más, csak néhány kiszórt konfetti, és érthetetlen módon egy fél pár cipő. Valaki biztos elhagyta. Ezt nehezen értettük, de nem is volt időnk tovább foglalkozni vele, mert az útjaink elváltak, mindenki

másfelé ment, én pedig Bernadették, Zsombiék és Lóri után nézve mosolyogva letöröltem egy könnycseppet az arcomról, majd visszafordultam apuhoz és a nagyihoz.

– És most? – kérdeztem, előre félve attól, hogy hazamenjünk, és az üres lakásba beérve hiába keresem anyut, nem lesz ott. A nagyi, mintha csak tudta volna, mire gondolok, széttárta a karját.

– Most? Most megyünk ünnepelni – felelte egyszerűen. – Apád talált a neten valami éttermet, ami „jó” értékelést kapott – forgatta a szemét.

– Nem „jót”… „Kiválót” – javította ki apu, és miközben ők erről kezdtek vitázni, én a könnyeimet nyelve figyeltem őket.

– Akkor… Nem megyünk haza? Nem kell? – kérdeztem erőtlenül.

– Nem – pillantott rám a nagyi. – Majd ha ettünk, és elmeséltél mindent.

Minek rohannánk? Együtt vagyunk, mind itt vagyunk, menjünk, és ünnepeljük meg a győzelmedet – sóhajtotta, és tudtam, ezeket legalább olyan nehéz neki kimondani, mint nekem hallani, majd a karkötőmet megtekerve erőt vettem magamon, és bólintottam.

– Rendben. Milyen étterem? – kérdeztem.

– Remélem, olyan, ahová téged is beengednek ezzel a csöves külsővel –

közölte a nagyi szórakozottan. – Komolyan, kislányom, foszlik rajtad a melegítő.

– Mert erdőben voltam, és kúsztam-másztam a kupáért – magyaráztam tettetett felháborodással, miközben nevetve elindultunk a suli elől.

– Tudtam én, hogy veszélyes ez a viadal – heccelt tovább a nagyi, aztán egymás mellett sétálva bekanyarodtunk a suli melletti utcába, és elhagytuk a Szirtes környékét.

Késő délután értünk haza, én pedig tele élményekkel és a mesélés miatt újra és újra átélt pillanatokkal léptem be a lakásba, ahol néma csend volt. Érezve az otthoni illatokat azonnal lehunytam a szemem, mélyen magamba szívtam mindet, majd hagytam, hogy egy kicsit átszellemüljek a bükki élmények után, és visszakerüljek a saját valóságomba. De már nem féltem tőle. A táskámat és a cuccaimat ledobva a nappaliba léptem, az ujjaimat végighúztam a bekeretezett fényképeken, és anyu fotóit látva összeszorult mellkassal elmosolyodtam, életemben először nem azt látva, hogy akkor még volt, most meg már nincs, hanem azt látva, hogy mennyire gyönyörű azokon a képeken, és mennyire jó lenne, ha majd rá hasonlítanék.

– Minden rendben? – állt meg mellettem apu, és ő is ránézett a fotókra.

– Igen. Azt hiszem, igen – feleltem őszintén, és még egyszer megsimítottam a fotót.

– Hanna…

– Igen?

– A telefonod. Megállás nélkül rezeg.

– Tudom, de ráér – legyintettem.

– Nem ér rá – szólt. – Válaszolj azoknak, akik keresnek, és akiknek hiányzol.

– Nem szeretnék, megvár minden – erősködtem.

– Én viszont szeretném. Úgyis dolgom van… – mondta, én azonban összehúzott szemmel, gyanúsan néztem rá, mint aki nem hiszi. – Tényleg! –

erősködött, átlátva rajtam. – Van egy kis dolgom…

– Biztos?

– Biztos – biccentett. – Menj! – küldött el, én pedig hezitálva a szobámba mentem, majd az ajtómban megállva visszalestem a nappaliba, hogy megnézzem, mit csinál. Apu azonban nem állított valótlant, tényleg leült a gépe elé, és megnyitotta a Facebookot. A képernyőjén rengeteg üzenet és chatablak ugrott fel. Az IOV-rajongók várták, hogy a csoportokban és különböző

oldalakon megbeszéljék a történteket.

Elfojtott nevetéssel csuktam be a szobaajtómat, és a levegőt hosszasan kifújva, tanácstalanul körbenéztem, majd megakadt a tekintetem a drónomon. Odaléptem hozzá, tűnődve felemeltem, a kezemben tartva szemléltem pár másodpercig, végül határozottan bólintva leültem az ágyamra, felhúztam törökülésbe a lábamat, és ahelyett, hogy bármilyen üzenetet vagy értesítést megnéztem volna, magam elé emeltem a telefonomat, és elindítottam a felvételt.

– Üdvözlök mindenkit a YouTube-csatornámon. Ha még nézi esetleg valaki…

– kezdtem, megköszörülve a torkomat. – Másfél éve nem volt videóm feltöltve, most azonban úgy éreztem, elérkezett az idő, hogy újra kitegyek egyet. Nem mintha annyira érdekes lenne, csak mégis… Hogy tovább tudjak lépni. Nem szeretnék kitérni arra, hogy miért nem volt videó, inkább arról beszélnék egy kicsit, hogy mi lesz. A csatornával… – tűrtem egy hajtincset a fülem mögé, és sóhajtva folytattam. – Úgy döntöttem, hogy nem törlöm ki, megtartom, és tartalmak is lesznek rajta. Nem sűrűn, és azt sem tudom megmondani, hogy milyen rendszerességgel, nem tudom és nem is akarom megígérni, hogy hetente vagy havonta. Majd ahogy alakul. Megköszönöm, ha továbbra is nézitek, mert szerettem, és azt hiszem, szeretem is csinálni. Csak… – akadtam meg. – Csak szeretném, hogy hobbi maradjon, hogy az időmet ne ehhez a felülethez igazítsam, hanem tudjak mellette mással is foglalkozni. Fontos, vagy akár fontosabb dolgokkal is. Régebben ezt eléggé elrontottam, nyomást éreztem, hogy kell, hogy muszáj, az pedig soha nem vezet jóra, nálam sem vezetett, így szeretném jelezni, hogy akik feliratkoztak és maradnak is velem, arra számíthatnak, hogy hamarosan jön néhány drónvideó, és mivel óriási lemaradásom van a játékokban, lesz egy-két végigjátszás is. De nem tudom,

mikor, csak majd… Egyszer – magyaráztam. – Hát, most ennyi lett volna, egy rövid bejelentkezés, aminek talán semmi értelme, tényleg nem tudom, hogy érdekel-e bárkit, de azt tudom, hogy egyvalakit nagyon is érdekelne, és ő most boldog lenne, hogy újra itt vagyok és videózom – köhintettem, megpróbálva nem elsírni magam, és erősnek tűnni. – Szóval… Csak ennyi. Tudom, nagyon eltűntem… De most itt vagyok. Megvagyok. Jól vagyok – mondtam bele a kamerába. – Ó, és nem tudom, ha valakit esetleg érdekel, a leírásba teszek egy linket, a tátogós-mutogatós appról két lány csatornáját. Nemrég ismertem meg őket, elég ügyesek, és örülnének néhány új követőnek. Sziasztok! – köszöntem el, és a felvételt leállítva vissza sem néztem, csak feltöltöttem a csatornámra, és elmentem zuhanyozni.

Majdnem fél órát töltöttem a fürdőszobában, mire lemostam magamról minden erdei mocskot és bekentem az összes csípést, horzsolást és sérülést, majd sok idő után először nem pirosba öltöztem, hanem sima fehér pólóba és sortba, majd miután megnéztem, hogy apuval minden rendben van-e (igen, továbbra is az IOV-csoportot moderálta), egy csomag csipsszel a kezemben visszamentem a szobámba, leültem az ágyamra a laptopom elé, és törökülésbe felhúzott lábakkal ránéztem a videóra, ami már nemcsak hogy feltöltődött, de egész sokan meg is nézték. A kommentszekció nagy aktivitást mutatott, ezért meglepetten kezdtem olvasgatni a hozzászólásokat.

„Végre videó!”

„De jó, hiányoztál.”

„Kösz az említést. Jólesett. Puszi: Dóri és Veronika”

„Jól van, Hanna, toljad csak tovább. Lóri”

„Örülök, hogy itt vagy, Hanna. Megyünk a hétvégén drónozni?

Bernadett”

„Jaj, de jó, hogy töltöttél fel videót! Zsombi”

„Grat az IOV-győzelemhez, láttuk az Instán”

„Emberek, mi az az IOV?”

„Iskolák Országos Versenye. Nem hallottál róla?”

„Senki sem hallott róla…”

„Hülye vagy, mindenki hallott róla. Két hete ez pörög.”

„Örülök, hogy van videód, Hanna. Sok puszi: Csenge”

„Lájkoltam és feliratkoztam. Üdv az IOV-ról: Marci”

„Helló, Hanna, üdv újra a YouTube-on. Mind dobtunk egy feliratkozást. Iratkozz fel te is a Twitchünkre. De megdumáljuk privátban. Üdv: a sötétzöldek az IOV-ról”

„Feliratkoztunk: az egész pink csapat”

„Mi is itt vagyunk: szürke csapat”

És így tovább, és így tovább. Boldog mosollyal olvastam a hozzászólásokat a videóm alatt, úgy éreztem, szinte szétrobbanok a boldogságtól, és a karkötőmet megtekerve a csuklómon tovább olvastam a sok ismerős és ismeretlen támogató hozzászólását, mígnem megakadt a tekintetem egy kommenten, amin felnevettem, és azonnal kitűztem rögzítettbe, hogy ez legyen legfelül. A kommentet krnl1111 felhasználó írta, és összesen ennyi volt:

„Tetszik a csatornád, Újvári Hanna.”

22.

A Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést. Egy perccel ezelőtt.

Hát ennyi volt. Megnyertük. Nagyszerű csapatunk diadalmaskodott az Iskolák Országos Versenyén. Kozák Bernadett, Szalai Zsombor, Újvári Hanna és Vári Lóránt Szirtes-történelmet írtak, iskolánk négy kiválósága megmutatta, hogy mi vagyunk a legjobbak, megnyerték az IOV-kupát, aminek képét feltöltöttem a poszthoz. Ott van mögöttem a polcon, láthatjátok.

Ahogyan azt is, hogy van mellette még hely. Ugyanis a Szirtes győzelmével címvédőkké váltunk, jövőre automatikusan bent vagyunk a versenyben, ehhez pedig új csapatra van szükségünk.

Figyelem! Hanna, Lóri és Bernadett a következő verseny időpontjában már érettségizett diákként nem lesznek az iskolánk tanulói, így ők nem szerepelhetnek a második megmérettetésen, Zsombika pedig jelezte nekem, hogy a megszokott csapata nélkül ő sem kíván részt venni ismételten az IOV-on. Mellékesen hozzátenném, hogy Titanilla tanárnő azt kérte, hogy amennyiben lehetséges, ő inkább az olaszosokat kísérné el jövő nyáron, és kihagyná a versenyt. Így aztán ezzel a poszttal szeretném ünnepélyesen bejelenteni, hogy címvédőként jövőre négy új diákunk és egy másik kísérő tanár fog részt venni az Iskolák Országos Versenyén. A nagy sikerre és hatalmas érdeklődésre való tekintettel meghirdetem a jelentkezést, és az iov©szirtesgimi.hu címen várom azon diákok jelentkezését, akik elég rátermettnek érzik magukat, hogy megmérettessenek más

iskolák tanulóival a következő versenyen. Nem titkolt célom, hogy duplázzunk, és a Szirtes felkerüljön az IOV dicsőségfalára. Még nem volt iskola, amelyik egymást követő két évben tudott volna nyerni. Legyünk mi azok! Legyünk mi az elsők! Duplázzon a Nyertes Szirtes! Hajrá! Jelentkezzetek!

Kocsis igazgató

Vége az Iskolák versenye első trilógiájának.

Document Outline

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.