J. L. ARMENTROUT

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2024

Írta: Jennifer L. Armentrout

A mű eredeti címe: Fire In You (Wait for You Book 6.)

FIRE IN YOU © 2016, © 2023 by Jennifer L. Armentrout.

Cover © by Hang Le

Fordította: Barthó Eszter

A szöveget gondozta: Jordán Gergely

ISSN 2064-7174

E-BOOK ISBN 978-963-675-188-3

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2024-ben

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Schmidt Zsuzsanna, Réti Attila

Túléltem, mert a bennem égő tűz hevesebben lángolt,
mint ami körülvett.
Joshua Graham (Fallout)

1. FEJEZET

Szívem szerint kinyírtam volna Avery Hamiltont.

Izzadó kézzel szorítottam a kormányt, miközben győzködtem magam, hogy ki kell szállnom az autóból. Már bőven késésben voltam, de inkább lépkedtem volna mezítláb forró üvegszilánkokon, mint hogy bemenjek az étterembe. Tudtam, hogy eltúlzom a dolgot, de legszívesebben otthon gubbasztottam volna egy kizárólag otthoni viseletre alkalmas mackóban, hogy a kanapén elterülve tejfölös-sajtos (a hullámos fajta) chipset majszolva olvasgassak.

Éppen egy furcsa korszakomat éltem. Teljesen rákattantam a nyolcvanas évek történelmi románcaira, és épp egy Johanna Lindsey-vikingregénybe készültem belekezdeni. Hatalmas fűzőszaggatások és alfahím szteroidbombák vártak rám. Imádtam.

De Avery megfojtott volna, ha lemondom a közös programot. Na jó, ez így nem igaz. Végül is ki vigyázna Avára és a kis Alexre, amikor ő és Cam randizni mennek? A mai este kivétel volt. Cam szülei a városba látogattak, és ők vigyáztak a gyerekekre, mialatt én a parkolóban a kocsimban ülve bámultam egy roskatag japán juharfát.

– Basszus! – döntöttem a fejem az üléstámlának.

Bármelyik másik nap könnyebben vettem volna ezt a helyzetet, de ma volt az utolsó napom a Richards és Deckernél. Egész nap ki-be járkáltak a kollégák a zsebkendőnyi irodámba. Kaptam egy csomó lufit és egy jégkrémtortát, amiből befaltam két… na jó, három szeletet. Zsongott a fejem a tömegtől.

Furcsa érzés volt öt év után otthagyni a céget. Sokáig bemeséltem magamnak, hogy jó ott nekem. Bementem, magamra zártam az ajtót, és egész nap elmolyoltam magamban a kárbejelentésekkel. Nyugis, egyszerű meló volt. Jól elvoltam vele. A biztosító épületéből kilépve nem kellett vele foglalkoznom, és a fizuból kijött a két hálószobás lakásom bérleti díja és a Honda törlesztője. Ez a csöndes, unalmas, kockázatmentes munka jól passzolt a csöndes, unalmas, kockázatmentes életemhez. Aztán az apám ajánlott egy állást, amit hülye lettem volna visszautasítani, és ez felélesztett bennem valamit, amit már rég halottnak hittem. A vágyat, hogy végre élni kezdjek. Igen, még a gondolat is giccsesnek tűnt, de ettől nem lett kevésbé igaz. Az elmúlt hat évben egyik napról a másikra tengődtem. Nem vártam semmit, és nem valósítottam meg semmit a vágyaimból.

Apám ajánlata volt az első – és a legnagyobb – lökés a továbblépéshez. Alig mertem elhinni, hogy lesz bátorságom fejest ugrani az ismeretlenbe.

A szüleimnek fájt, ahogy a dolgaim alakultak. Vágyaik és reményeik voltak, ahogy nekem is…

A frász kitört, amikor kívülről megkocogtatták a kocsim ablakát. Ijedtemben bevágtam a térdem a volánba. Balra fordulva Averyt pillantottam meg. Ahogy az autó mellett állt, vörös haja szinte lángolt a lemenő nap fényében. A maflaságomon szégyenkezve megnyomtam a gombot, mire az ablak halkan leereszkedett.

– Hahó!

Avery az ajtóra könyökölve majdhogynem bedugta hozzám a fejét, miközben a bal oldalamnak beszélt. Pár évvel idősebb volt nálam, és két gyereket szült – a másodikat kevesebb mint egy éve –, de a szeplőivel és meleg, barna szemével alig húszévesnek látszott.

– Mit csinálsz?

A szélvédőre néztem, majd visszafordultam felé.

– Öhm, én csak… gondolkodtam.

– Mhm – mosolygott rám. – Mi az esélye, hogy belátható időn belül befejezed?

– Nem tudom – mormogtam elpirulva.

– A pincérnő most vette fel az italrendelésünket. Kértem neked egy kólát. Nem diétásat. Remélem, még az előétel előtt csatlakozol hozzánk, mert Cam a fociról beszél, és tudod, milyen hamar elalszom a témán.

A szám jobb sarka kissé felemelkedett. Cam évekig focizott a profik között, majd utána a Shepherdhöz szerződött edzőnek, hogy többet lehessen a családjával.

– Bocs, hogy ilyen sokáig várattalak. Nem terveztem lelépni – mentegetőztem.

– Nem is néztem ki belőled, de gondoltam, talán szükséged van egy kis győzködésre.

Ahogy felsandítottam rá, az a kis mosoly is lehervadt az arcomról. Hagytam, hogy rábeszéljen erre az egészre, mert ez is része volt az „újra élni akarok” projektnek, de úgy szenvedtem, mintha a fogamat húznák.

– Ő… tud arról, ami… – mutattam az arcomra.

Avery vonásai ellágyultak, miközben bátorítóan megpaskolta a karom. Azon kaptam magam, hogy megint görcsösen szorítom a volánt.

A barátnőm bólintott.

– Cam nyilván nem bocsátkozott részletekbe, mert ez nem a mi dolgunk, de Grady tud annyit, amennyit kell.

Vagyis remélhetőleg nem bámul majd rám, mint borjú az új kapura.

Legalábbis az elején. Távolról teljesen átlagosnak tűntem, de közelebbről nézve már látszott, hogy valami nem stimmel az arcommal. Ezért is féltem annyira ettől az estétől és minden olyan alkalomtól, amikor először találkoztam valakivel. Egyesekből egyszerűen kibukott a kérdés, ügyet sem vetve rá, hogy ez nekem kellemetlen lehet, vagy eszembe juttathatja az éjszakát, amit legszívesebben örökre elfelejtenék, számtalan okból. És még ha tapintatosan vissza is fogták a kíváncsiságukat, akkor is azon pörgött az agyuk, mi történhetett velem. Tudom, mert fordított helyzetben én is így reagáltam volna. Ettől még nem lettek rossz emberek, csak átlagosak.

Mindenki az államat fürkészte, azon tűnődve, miért nem szimmetrikus a két oldal. Lopva pillantgattak felém, de tudtam, hogy a bal arccsontom alatti mély horpadás érdekli őket. Találgatták, vajon mi okozhatta, és hogy van-e bármi köze a jobb oldali süketségemhez.

Senki sem kérdezett rá, de tudtam, hogy ezen jár az eszük.

– Ő tényleg nagyszerű srác – szorította meg gyengéden a karom Avery. – Állati kedves és szuper helyes. Említettem már, milyen helyes?

Az államat leszegve mosolyogtam – legalábbis próbáltam, de a mosolyom mindig hamisnak vagy gúnyosnak tűnik. A szám bal sarka nem működött tökéletesen.

– Igen, párszor említetted.

Sóhajtva lefejtettem a kezem a kormányról.

– Sajnálom. Mehetünk.

Avery hátralépett, hogy feltekerhessem az ablakot. Leállítottam a motort, és az anyósülésről felkaptam a mélynarancs retikülömet.

Imádtam a retikülöket. Az egyetlen dolog volt, amire sohasem sajnáltam költeni, és néha egészen bizarr összegeket hagytam ott egy-egy táskáért. Ez az őszies hangulatú szépség messze nem a legdrágább darabja volt a gyűjteményemnek.

Ahogy arcon csapott a késő szeptemberi este hűvössége, azt kívántam, bárcsak valami melegebbet választottam volna a vékony fekete garbó helyett, de ez mutatott jól a fekete, magas szárú csizmával. Gondosan válogattam össze az öltözékemet abban a reményben, hogy így talán a randiba is energiát fektetek majd.

– Fejezd be a folytonos bocsánatkérést! – karolt belém Avery. – Bízz bennem! Ez egy olyan ember tanácsa, aki régebben profi szinten űzte a mentegetőzést. Nem kell bocsánatot kérned, ha nem tettél semmi rosszat.

Felugrott a szemöldököm. Tudtam, hogy Avery múltja elég zűrös. Sokáig fogalmam sem volt róla, mi történt vele, de úgy öt évvel ezelőtt beavatott a titkába. Bár nem ugyanazon mentünk keresztül, a vallomása sokat segített a saját traumám feldolgozásában. Főleg, hogy mindezek után ilyen boldognak, egészségesnek és szerelmesnek láttam. Ő volt az élő példa, hogy a fizikai és érzelmi sebhelyek nemcsak a túlélés, hanem a remény szimbólumai is lehetnek.

– Igen, de akkor is megvárattalak titeket – söpörtem félre a hosszú tincseimet a nyakamnál, és átvetettem a hajzuhatagot a bal vállamon. – Majdnem huszonhét éves vagyok. Nem kellene küldöttségnek bekísérnie az étterembe.

Avery nevetett.

– Cam néha a gardróbból rángat elő egy üveg borral a kezemben. Ez semmi ahhoz képest.

Nevetve elképzeltem a jelenetet.

– Örülök, hogy beleegyeztél a ma estébe – nyitott be az étterembe Avery. – Szerintem kedvelni fogod Gradyt.

Én is ebben reménykedtem, de igyekeztem a realitás talaján maradni. A múltban nem volt szerencsém az ellenkező nemmel. Mindössze két pasi fogott meg igazán. Az elsőre – rá – gondolni sem akartam, mert csak újra belesüppedtem volna a kétségbeesés mély mocsarába. A másik Ben Campbell volt, akivel három éve jártam. Mellette úgy éreztem, mintha minden randinkat egyfajta nemes, jótékony gesztusként élné meg.

Tőlük eltekintve nemigen találkozgattam pasikkal. Szerintem az anyám már elkönyvelte, hogy gyermektelen vénlányként halok meg egy kis lakásban, egy tucat egzotikus madár társaságában.

– Felkészültél? – rántott ki Avery a gondolataimból.

Bólintottam, bár nem volt őszinte a reakcióm. Hazudtam, mert néha ez a túlélés kulcsa. Önkéntelenül is megtesszük.

– Hajrá!

2. FEJEZET

Ahogy összeszorult torokkal követtem Averyt az étterem hátuljába, végig a csinos zöld pulóverére szegeztem a tekintetem, hogy a tömeg zaja ne vonja el a figyelmemet.

A mindenfelől repkedő beszélgetésfoszlányok összezavartak, mintha csak félig érzékeltem volna a külvilágot. Ha nagyobb csoportban vagy hangzavarban kellett beszélgetnem, gyakran elvesztettem a fonalat.

Az asztalunk felé közeledve Avery lelassította a lépteit. Cam felnézett azzal az észbontóan vakító kék szemével. Amikor először találkoztam vele, összegabalyodott a nyelvem, és képtelen voltam értelmes szavakat kipréselni a számon. Lélegzetelállítóan dögös volt, és annyira szerelmes a feleségébe, hogy szinte féltékeny lettem rá. Engem soha senki nem imádott ilyen áhítattal és odaadással, sőt talán az egész világon nincs még egy ilyen szerelem. Ritka és gyönyörű, mint egy albínó aligátor.

– Szóval megtaláltad – dőlt hátra a székében vigyorogva Cam. – Ügyes vagy, drágám.

Avery vigyorogva becsusszant a férje mellé.

– Bocsánat! – mentegetőztem, gondosan kerülve Avery figyelmeztető pillantását. – Kicsit elúsztam.

Miközben megszabadultam a táskámtól, a nekem háttal ülő férfi, aki csak Grady lehetett, felállt, és felém fordult. Megkönnyebbülten láttam, hogy a balomon fog ülni. Pár centivel magasabb volt nálam, és pont olyan helyes, amilyennek Avery leírta. Homokbarna hajával és kék szemével a tengerpartot juttatta eszembe. Meleg, barátságos mosollyal nézett rám.

– Semmi baj. Örülök, hogy megismerhetlek.

– Én is örvendek – pirultam el.

Grady udvariasan kihúzta nekem a széket, és megvárta, amíg leülök. Gondosan felakasztottam a retikülömet a szék támlájára. Kizárt, hogy az én kis drágám a földön heverjen. Körbenéztem az asztalon.

– Szóval, öhm… rendeltetek már?

– Én kértem egy adag spenótos-articsókás mártogatóst, és sajtos sült krumplit extra sajttal és baconnel – fonta a karját Avery széktámlájára Cam.

– Egyesek úgy zabálnak, mintha egész nap fel-le rohangálnának a pályán a megélhetésért – vigyorgott rám Grady. – Sajnos mi, többiek, nem vagyunk ilyen szerencsések.

– Ne irigykedj! – kuncogott Cam.

Belekortyoltam a kólámba, hogy megnedvesítsem a kiszáradt torkom és csillapítsam az idegességemet.

– Avery mondta, hogy a Shepherdsön dolgozol.

Grady bólintott, és teljesen felém fordulva válaszolt. Nyilván tudott a részleges siketségemről.

– Igen, de a munkám közel sem olyan szórakoztató, mint Camé. Kémiát tanítok.

– Csak szerénykedik – szólalt meg Cam.

A folytatás előtt megvárta, amíg feléje fordulok.

– Ő a legfiatalabb prof a természettudomány szakon.

– Nahát, nem semmi!

Vajon tud róla, hogy én kimaradtam a fősuliról? Erre mit mondana? A kémiaprofesszorok azért elég okosak.

– Mióta vagy ott? – kérdeztem.

Grady tekintete válasz közben a szememről az arcomra ugrott, de nem láttam rajta változást. Nem igazán tudtam, mit gondoljak.

– Úgy hallom, te a Shepherdre jártál.

Averyre sandítva bólintottam.

– Igen, de…

Félbehagytam a mondatot, mert nem tudtam, mit mondhatnék. A beálló csendben zavaromban újra a poharam után nyúltam. Cam sietett a segítségemre: megemlítette, mennyire rajong a fociért a hétéves Ava.

– Biztos, hogy focizni fog.

– Inkább táncolni – javította ki Avery.

– Akár mindkettőt csinálhatja, nem igaz? – vetette fel Grady.

Időbe telt, mire rájöttem, hogy hozzám beszél.

– Amennyi energiája van, simán belefér a tánc, a foci, de még a szertorna is – helyeseltem.

Avery elnevette magát.

– A lányunk, hogy úgy mondjam… ezerrel pörög.

– Furcsa, hogy kettejük közül Alex a nyugisabb – morfondírozott Cam. – Az ember azt várná, hogy ő fordítja fel a házat.

– Várd ki a végét! Még csak tizenegy hónapos – jegyezte meg szárazon Avery.

– Ő is focista lesz – hajolt a feleségéhez Cam, és puszit nyomott az arcára, mielőtt az válaszolhatott volna. – Majd kisbuszban fuvarozhatod őket az edzésekre.

– Jaj nekem! – nevetett Avery.

A beszélgetést az asztalunkhoz lépő pincérnő szakította meg. Gradyről rám irányult a tekintete, mire gyorsan az étlapba temetkeztem. Fel sem néztem, miközben megrendeltem a sült csirkét krumplival, mert nem akartam látni, megbámul-e.

Amint a nő elment, újra felélénkült a társalgás. Jó volt hallgatni Cam és Avery élcelődését. Ők ketten még úgy is meg tudnak nevettetni, hogy a nevetésem érzése és látványa is szorongással tölt el. Csendes hallgatóság voltam egészen az előételek megérkezéséig, és csak egy halk köszönömöt mormoltam, amikor Grady felajánlotta, hogy szed nekem a különböző fogásokból.

– Cam említette, hogy hétfőn új munkába kezdesz – nézett rám Grady őszinte érdeklődéssel.

– Bocs, de elköptem, ki az apád – vallotta be Cam mafla vigyorral.

Nem lepett meg. Cam fanatikus Lima-rajongó volt.

– Semmi gond.

Tényleg nem haragudtam. Távol tartottam magam apám szakterületétől, mégis rettentő büszke voltam arra, amit a fivéreivel elért.

– A vezetéknevem így is, úgy is elárul.

– Nekem nem mond semmit – pirult el a meglepett pillantásom láttán Grady. – Úgy értem, nem vagyok otthon ebben a vegyes harcművészet dologban.

A vegyes harcművészet dolog jó ideje az életem része volt. Apa évek óta nyaggatott vele, főleg, miután megnyitotta az új, hiperprofi harcművészeti központját Martinsburgben, alig negyedórára a Shepherd Egyetemtől, ahová jártam. Úristen, de kibuktam, amikor rájöttem, hogy gyakorlatilag követtek engem! Ha apa Philadelphiában marad, a több ezer nagybátyám egyike akkor is állandóan a nyakamban liheg.

Apa azt akarta, hogy hazamenjek, és dolgozzak a philadelphiai központjukban, de úgy két évvel ezelőtt végre leesett neki, hogy ez soha az életben nem fog megtörténni. Túl sok volt ott az emlék, túl sok minden eszembe juttatta… őt és a régi dolgokat.

De úgy hat hónapja apa újra rám szállt, anyával karöltve. Aztán jött Julio bácsi és Andre, aztán… uramisten, a Lima család tényleg olyan, mint egy csapat szörnyecske, akiket éjfél után megetettek. Ezúttal nem a szokásos módon indult a nyaggatás. Andre, a martinsburgi Lima Akadémia vezérigazgatója október elején kitalálta, hogy visszaköltözik Philadelphiába. Gyanítom, hogy Nyugat-Virginia nem volt elég menő hely neki. Apa nem az ő posztját ajánlotta fel nekem, hanem egy ügyvezetői állást – ami korábban nem is létezett a cégben. Az lett volna a dolgom, hogy biztosítsam az akadémia gördülékeny működését, és segítsek kiterjeszteni a szolgáltatási körét. Apa olyasvalakit keresett, akiben megbízhat, aki ismeri a céget, és el is vezeti az új vezérigazgató kinevezéséig. Igencsak csábító ajánlat volt, mégis visszautasítottam.

Aztán apa megjelent a lakásomon, és az orrom alá dugott egy papírt, rajta a leendő fizetésemmel és a különféle juttatásokkal. A világ legmakacsabb hülyéje lettem volna, ha nem fogadom el. Valójában nem az összeg miatt mondtam igent.

Apa pont a megfelelő pillanatban talált meg, amikor éppen besokalltam az ablaktalan irodámtól és a dögunalmas munkámtól. Az ajánlata felpiszkálta a régi Jilliant. Tudtam, hogy mindvégig ezt az énemet akarta előcsalogatni az őrültebbnél őrültebb állásötleteivel.

– Én igen – rángatott ki Cam a merengésből.

– Tudjuk – sóhajtott Avery. – Mind tudjuk.

– Szóval… neked tényleg nem mond semmit a vezetéknevem?

Felszabadítónak találtam olyan pasival beszélgetni, akinek nem az a leghőbb vágya, hogy egy darabban hagyja el a ringet.

– Nem igazán. Az baj?

– Nem.

Mosolyogva lehajtottam a fejem, és felpillantottam Gradyre. – Sőt… örülök neki.

A szemembe nézett.

– Örülök, hogy örülsz.

Megint elpirultam, ezért inkább a tányéromra fókuszáltam. Korgó gyomorral felszúrtam egy krumplit a villámra. Otthon már a tányér tartalmának felét elpusztítottam volna, de társaságban próbáltam nem úgy zabálni, mint egy éhező hajótörött.

A vacsora meglepően gördülékenyen haladt. Cam és Avery ösztönösen kézben tartották a beszélgetés fonalát, és kitöltötték a csendeket. Erre nem sokszor volt szükség, mert Grady kellemes beszélgetőpartnernek bizonyult. Csak néhányszor fordult elő, hogy nem hallottam, amit Cam vagy Avery mondott nekem, de Grady mindig kisegített. Úgy tűnt, mindenki jól kezeli a helyzetet, ami engem is ellazított.

A fő fogás közben Grady egy új művészeti kiállításról mesélt, ami nemrég nyílt meg a Shepherdön. Beszéd közben úgy csillogott a szeme, hogy egyből láttam, mennyire odavan az ilyesmiért. Cuki volt.

– Fantasztikusan hangzik – vettem fel a villámat. – Nem sok kiállításon jártam mostanában.

Vagy bármikor. De komolyan, sosem foglalkoztatott a művészet. Nem mintha bármi bajom lenne vele, csak egyszerűen nem jártam ilyen helyekre. Mondjuk máshová sem nagyon.

– Elvihetlek, ha érdekel – vigyorgott rám Grady. – Nagyon szívesen elvinnélek rá.

A váratlan ajánlat hallatán tátva maradt a szám. Nem tudom, miért lepett meg annyira, amikor olyan jól kijöttünk egymással, mégis készületlenül ért. Válaszolni akartam, de hirtelen nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam eldönteni, kellemesen érint-e az őszintének tűnő meghívása, vagy totál hidegen hagy. Megint elöntött a jól ismert érzés, ami gyakran okozott álmatlan éjszakákat. Ugyanezt éreztem, amikor Bennel jártam: volt ez a valami, ami mellette tartott, mert nem hittem benne, hogy jobb is lehet. Nem mintha nem érdemeltem volna meg, csak… egyszer már teljesen, száz százalékig odaadtam a szívem valakinek, és amikor az összetörte, a másnak járó darabokat már nem kaptam vissza. A szívem csonka maradt. Talán túl hülyén vagy drámaian hangzott, de nem érdekelt. Ez volt az igazság. Nem voltam biztos benne, hogy képes leszek valaha is ugyanígy érezni valaki iránt, ezért be kellett érnem Bennel. Vajon Gradyvel is ez lesz majd, ha eljutunk odáig? „Beérem” vele?

Jesszus, egy pillanat! Ilyesmiken kattogok egy srácról, akit alig egy órája ismerek? Térj már észhez!

– Jillian! – szólongatott Grady.

Nyilván azt hitte, nem hallottam az ajánlatát.

– Az… klassz lenne – nyögtem ki.

Grady a kelleténél kissé hosszabban tanulmányozott, mint aki érzi rajtam az idegességet.

– Mindjárt visszajövök.

Az összehajtott szalvétámat az asztalra téve felálltam, és a székem mögé léptem. Magamon éreztem Avery aggódó tekintetét, ezért diszkréten jeleztem neki, hogy nincs semmi baj. Csak egy perc szusszanásra volt szükségem. Vagy háromra.

Az asztalok között lavírozva a mosdó felé vettem az irányt. A duplaszárnyú ajtón belépve megálltam a vízcseppes tükör előtt. Ekkor jöttem rá, hogy a retikülöm az asztalnál maradt, így nem tudom megigazítani a rúzsomat. Szappant pumpáltam a tenyerembe, és a csap alá tartottam a kezem. Amíg a vízsugár lemosta rólam a habot, lassan a tükörképemre emeltem a tekintetem. Általában még sminkelés közben sem szoktam a kelleténél tovább bámulni magam, nehogy úgy fessek a végére, mint egy elcseszett sminkoktató videó áldozata. Most viszont alaposan megvizsgáltam az arcom. Korábban mindig felkötöttem a hajam, de idővel leszoktam róla. A fürtjeim laza hullámokban omlottak alá, egészen a mellemig. Szerencsére a korábbi vaskos frufrum is feledésbe merült már. Végre megtanultam használni a szemhéjtust, ami felért egy kisebb csodával. Az arcomat elöntő enyhe pír sötétebb árnyalatba borította az amúgy is barna bőrömet. A szám dúsabb, az orrom egyenesebb volt. A hajamat a bal oldalra fésültem, hogy takarja az arcomat, ami már nem is nézett ki olyan rosszul, főleg ahhoz képest, amit először láttam a tükörben azután, hogy… kijöttem a kórházból.

Úristen, hogy néztem ki! Az arcom bal oldalán akkora lyuk tátongott, mintha jégvágót szúrtak volna bele. Az államat elnézve még most is elámultam a plasztikai sebészek zsenialitásán. A fél arcomat újra össze kellett rakni csípőcsont-beültetéssel, és egy rakás fogászati kezelés eredményeképpen újra működőképes fogsorom lett. A plasztikai sebészeknek nincs varázspálcájuk, mégis csodát csináltak velem. Aki csak egy futó pillantást vetett rám, észre sem vette, hogy az állam jobb oldala keskenyebb a balnál. Fogalmuk sem volt róla, mi történt velem aznap éjjel.

Most épp úgy néztem magam a mosdóban, ahogy hat évvel korábban, percekkel azelőtt, hogy az életem darabokra hullott. Nem gyűlöltem az új kinézetemet. Azzal, hogy életben maradtam, bekerültem a szerencsések szűk körébe. De még ennek tudatában is valahogy… torznak éreztem magam. Erős kifejezés, amit nem szerettem gyakran kimondani, különösen egy ígéretesnek tűnő randi közben.

Mély levegőt véve megráztam a fejem. Kár lenne hagyni rossz irányba sodródni a gondolataimat. A vacsora remekül alakult, Grady pedig igazán kedvesnek tűnt. El tudtam képzelni vele egy újabb randit. A kiállítást, esetleg egy kávét.

És ez volt az, ami kiakasztott. Nem hagyhattam, hogy megriasszon az élet lehetősége. Nem. Adnom kéne Gradynek egy esélyt, és nem aggódni azon, vajon megalkuszom-e.

Megszárítottam a kezem, és előresöpörtem a hajam a bal vállam elé. A padlóra meredve kiléptem a szűk előtérbe. Csak két lépéssel később vettem észre, hogy valaki a falnak dőlve a mosdó előtt áll. Kis híján beleütköztem. Ahogy hátraléptem, nem láttam mást, mint egy jól szabott fekete nadrágot és hozzá… egy pár viseltes, fekete-fehér Converse-t. Furcsa párosítás, de eszembe jutott valaki, aki gyakran hordott ilyet. Megráztam a fejem, és oldalra lépve továbbmentem.

– Elnézést!

– Jillian! – szólt utánam egy hang.

Megálltam.

Megállt az idő.

Minden megállt, kivéve a szívem, ami túl gyorsan és túl hevesen kezdett kalapálni. Ez a mély, nyers hang. Azonnal felismertem, minden idegsejtemmel. Lassan felemeltem a tekintetem. Tudtam, kit fogok látni, de az utolsó pillanatig nem akartam elhinni.

Brock Mitchell állt előttem.

3. FEJEZET

Sóbálvánnyá merevedve, némán bámultam fel Brockra. Nem hittem a szememnek. Kizárt, hogy itt áll előttem. Úgy tudtam, hogy soha be nem tette a lábát Martinsburgbe. Mert én itt voltam. Ő megkapta az egész világot, de Nyugat-Virginia csak az enyém volt. Ez volt az íratlan szabály. Felmerült bennem, hogy talán elcsúsztam a mosdóban, és bevertem a fejem, de ez nem tűnt hihetőnek. Tényleg Brock volt az. Olyan közel állt, hogy éreztem az ismerős illatát: égő levelek és téli szél friss elegye.

Hogy lehetett ebben az étteremben úgy, hogy én észre sem vettem? Igaz, hogy sosem voltam jó megfigyelő, most meg pláne nem, de ez nem magyarázza meg, hogy Cam, Brock legnagyobb rajongója, hogy nem szúrta ki. Kiborul, ha megtudja, hogy elszalasztott egy ilyen találkozót.

– Azta! – szólalt meg Brock.

Én is szóra nyitottam a szám, de nem jött ki hang a torkomon. Brock pont úgy nézett ki, mint évekkel ezelőtt, amikor utoljára láttam, mégis valamivel kifinomultabbnak és… másabbnak tűnt. Még mindig vagy harminc centivel fölém magasodott, és a válla szélesebb lett. Szürke inge a mellkasára feszült. A feltűrt ujj alól kilátszott a vastag, tetovált alkarja, amire mostanra egy új, színes minta került. A karcsúsított ing alatt jól szabott nadrág simult az izmos combjára.

Újra az arcára emeltem a tekintetem. A húszas évek sötétbarna, tüsi haja helyett most lágyabb, hátrafésült frizurát vágatott, az állát egy-két napos borosta borította. Idősebbnek látszott.

Még szép. Harmincnégy éves. A szeme sarkában halvány szarkalábak húzódtak, de hangsúlyos arccsontja és húsos, érzéki szája mit sem változott. Az alsó ajkán levő forradás már alig látszott, de a bal szeme alatti seb nem sokat halványult az évek során. Az apjától kapta aznap este, amikor megszökött otthonról. Akkor lépett be az életembe. Sűrű szempillákkal árnyékolt, csokoládébarna szeme épp olyan volt, mint az emlékeimben. Ugyanazt csinálta, amit én vele: alaposan megnézett magának. A csizmám orrától a sötét farmeremen át a vékony garbómig. Az évek során arányosabb lett a testem. Sosem voltam vékony, inkább átlagos, és nem állt szándékomban napi két órát izzadni az edzőteremben, hogy úgy nézzek ki, mint a magazinmacák. Mindig is szerettem a zsíros kajákat, és szabadidőmben legszívesebben csak heverésztem és olvastam. Arra viszont sajnos pontosan emlékszem, milyen típusú nőkre bukott annak idején Brock. A lapos hasú, karcsú, izmos lábú nő volt az ideálja. Olyan, akinek átérte a derekát, és aki órákon át edzett mellette, de még izzadtan, kipirulva is szexi maradt. A menyasszonyát elnézve azóta sem változott az ízlése.

Mit számít, milyen vagyok azokhoz képest, akikkel régebben járt, vagy a menyasszonyához képest – mert igen, tudtam, ki az. Mindez már lényegtelen volt.

Ahogy az arcomat bámulta, rádöbbentem, hogy hat éve nem találkoztunk. Utoljára feldagadt fejjel és kötésekkel látott. Mivel sosem szerettem fotózkodni, és az utóbbi években egyáltalán nem hagytam magam, csak annyit tudhatott rólam, amennyit a családomtól hallott. Maximum a távolból láthatott egyszer-egyszer.

A szeme kissé elkerekedett, ahogy a tekintete az arcom bal oldaláról átcsúszott a jobbra. Meglepetést láttam rajta, és még valamit, amit nem akartam. Valamit, ami fájdalmas, de egyben kijózanító hatással volt rám.

– Mit keresel itt? – csattantam fel.

Brock a szemembe nézett.

– Mármint most? Rád vártam.

– A női mosdó előtt?

– Igen.

– Ez… elég fura – motyogtam a folyosó vége felé sandítva. Avery és a többiek már biztosan aggódnak. – De azt kérdeztem, mit keresel itt, Martinsburgben.

– Vacsorázom.

Ahogy farkasszemet nézett velem, egyre nőtt bennem az idegesség.

– Nahát! Állati jól nézel ki, Jillian.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem az őszintének tűnő bóktól, amíg le nem esett, hogy a legutóbbi találkozásunk óta bőven volt hová fejlődnöm.

– Szóval csak úgy eljöttél Martinsburgbe vacsorázni, véletlenül éppen abba az étterembe, ahol én is eszem.

Brock az éles megjegyzés hallatán meglepetten pislogott. Nem csodálom, mivel annak idején minden szavára mosolyogva bólogattam. Épp csak a homlokomra nem volt ráírva a Brock személyes lábtörlője felirat. Hirtelen visszarepültem a múltba, amikor ott álltam előtte a bárban nagylányos ruhában, reménykedve, szerelmesen, mint egy bolond.

Brock szája sarka felugrott, és megvillantotta a félmosolyt, amivel nagyjából bármit elért, amit csak akart.

– Arra célzol, hogy kinyomoztam, hol vacsorázol ma, és idejöttem, csak hogy lássalak? Szerinted én valami őrült zaklató vagyok? – csillant meg a szeme a halvány lámpafényben.

Elég nevetségesen hangzott, de nem tűnt lehetetlennek. Anya tudta, hogy ma este randim van. Elmondtam neki, hová megyünk. De fel sem merült bennem, hogy továbbadja Brocknak.

Rohadtul remélem, hogy nem mondta el neki.

– Vagy esetleg nem őrült zaklató, csak valaki, aki nagyon szeretne látni egy másik valakit, aki már évek óta kerüli – folytatja. – Decemberben lesz hat éve, hogy utoljára találkoztunk.

– Tessék? – pislogtam rá értetlenül, mire a félmosolya még szélesebbre húzódott.

– Vagy csak annyi történt, hogy egy barátommal vacsorázom, aki szintén ezen a környéken lakik?

Éreztem, hogy kezdek elvörösödni.

– Őrült zaklatónak elég béna lennék, mivel a mosdó előtt vártam rád – magyarázta leplezetlen derűvel. – Ahogy a zaklatókat ismerem (és volt dolgom néhánnyal), ők rendszerint a megfigyelés valami kevésbé feltűnő módját választják.

Elöntött a düh. Ő ezt mulatságosnak találja? Rajtam szórakozik? Hát persze. Mindig ezt csinálta.

– Az általam ismert rajongóid nemcsak kint vártak, de még a mosdóba is bementek volna utánad, és te örömmel fogadtad volna őket.

– Azta! – nevetett Brock hátravetett fejjel.

Elállt a lélegzetem. Istenem, el is felejtettem, milyen a nevetése. Zengő, ragadós, gondtalan.

Mindenkinek jutott belőle, miközben azt hittem, csak nekem tartogatja.

– Te nem az a Jillybogyó vagy, akire emlékeztem – mosolygott.

A becenevem hallatán furcsa érzés áradt szét bennem. Eszembe jutottak a régi idők, amikor egymás mellett üldögéltünk a szüleim hátsó kertjében álló rozoga hintaágyon. Visszaemlékeztem arra, hány órán át hallgatott, miközben arról beszéltem, mennyi helyre szeretnék eljutni a világban. Elmerengtem azon, ahogy akkor voltak köztünk a dolgok. Soha többé nem lesz már olyan.

– Igazad van – szegtem fel az állam. – Már nem az vagyok.

Brock lehajtotta a fejét, amivel egy csapásra behatolt a személyes terembe. A szája szinte az enyémhez ért.

– Észrevettem.

Riadtan levegőért kapkodtam.

– Azt hiszem, tetszik ez az új Jillian – súgta, mintha valami nagy titkot osztana meg velem.

Döbbenten meredtem rá. Miközben próbáltam megfejteni az előző mondatát, Brock oldalra döntötte a fejét.

– Ki az a srác az asztalodnál?

Ahogy hátrahőköltem, kis híján kibillentem az egyensúlyomból.

– Hát ez… Nem is értem, hogyan kérdezhetsz ilyet.

– Miért? – ugrott össze a szemöldöke. – Ez egy teljesen helytálló kérdés.

Kikerekedett szemmel néztem rá.

– Egyáltalán nem az.

Brock úgy állt ott a falnak támaszkodva, mintha tengernyi időnk lenne csevegni, ráadásul pont a mosdó előtt.

– A pasid?

Sokadszorra is elállt a szavam, és csak némán meredtem rá. Egy részem letorkolta volna, hogy törődjön a saját dolgával, míg a másikat nem hagyta nyugodni, miért érdekli ez egyáltalán. Végül magamban tartottam a véleményem.

– Elnézést! – kerültem meg. – Vissza kell mennem az asztalomhoz.

– Komolyan?

Brock ellökte magát a faltól, és egyik lapátkezét a karomra kulcsolva megállított.

– Évek óta nem láttuk egymást, és csak így faképnél hagynál? Se ölelés, se egy „hogy vagy”? Semmi?

– Ahogy mondod.

Rántottam egyet a karomon, de beletelt pár másodpercbe, mire elengedett. Ahogy az arcomat tanulmányozta, a huncut mosolya megkeseredett.

– Azt hiszem, nem hibáztathatlak.

Minden izmom megfeszült. Ennek nem így kéne lennie. Nem tudom kiverni a fejemből a gondolatot, mert Brock és én… a korkülönbség ellenére elválaszthatatlanok voltunk. Én futottam utána, tapadtam rá, kepesztettem a figyelméért, ő pedig engedte, hogy rajta lógjak, bevont mindenbe, amit csinált, és úgy törődött velem, mintha rajtam kívül nem létezne más a világon. Egészen addig az estéig, amíg rá nem döbbentem, hogy vágyom rá, méghozzá viszonzatlanul.

– Nem – suttogtam, még ha utáltam is magam azért, amit mondok. – Tényleg nem hibáztathatsz.

Brock álla megrándult, de bólintott. Hevesen kalapáló szívvel sarkon fordultam, és visszasiettem a barátaimhoz anélkül, hogy egyszer is visszanéztem volna. Nem tudtam, meddig voltam távol, de a társaság furcsálló pillantásai láttán gyanítottam, hogy túl sokáig.

Avery halvány mosolyt villantott rám.

– Minden rendben? – érintette meg a karomat Grady.

Válaszoltam volna, de Cam megelőzött.

– Jesszusom!

A hátam mögül méretes árnyék vetült az asztalunkra. Avery kikerekedett szemmel tökéletes O betűt formált a szájával. Felállt a nyakamon a szőr.

Ilyen nincs. Ugye nem követett idáig?

Cam felállt. Helyes arcára vegytiszta rajongás ült ki.

– Úristen, haver! Ezer éve nem láttalak!

De igen. Követett.

Jobbra nézve láttam, ahogy Brock kezet fog Cammel, és egy olyan férfias félöleléssel köszöntik egymást. Csak ültem szótlanul, miközben ők ketten beszélgettek. Gőzöm sincs, miről folyt a csevej, de ezúttal nem a hallásproblémám volt az oka. Egyszerűen túlságosan lefoglalt az erőfeszítés, nehogy felpattanjak, és egy székkel leüssem Brockot.

Ezután Brock tőlem jobbra helyezkedve Grady felé fordult. Félmosollyal az arcán úgy nézett rá, ahogy annak idején az ellenfeleket méregette a meccsek előtt. Grady megköszörülte a torkát, és levette a kezét a karomról. A kezem az asztalról lecsusszanva az ölembe esett. Brock hűvös tekintettel átnyújtotta a karját a tányérom fölött. Mondott valamit, ami a rossz fülem miatt csak dünnyögésnek tűnt.

– Grady Thornton – hallottam a bal oldalról.

Ebből jöttem rá, hogy Brock az előbb bemutatkozott. Ahogy kezet fogtak, a lapáttenyere teljesen elnyelte Gradyét.

– Ismered Camet? – kérdezte tőle Grady.

– Párszor találkoztunk – támaszkodott a széktámlámra Brock. A gesztus furcsán intimnek és basáskodónak érződött. – Jillian mutatott be neki és a csodás feleségének.

Egyenesen előre meredve halkan számolni kezdtem.

– Tényleg? – kérdezte Grady kíváncsian. – Ti ketten honnan ismeritek egymást?

– Brock az apámnak dolgozik. Illetve dolgozott – vágtam rá gyorsan, mielőtt Brock megelőzhetett volna.

– Na, azért ennél többről van szó – kuncogott Brock.

Kikerekedett szemmel meredtem rá.

– Igazából együtt nőttünk fel. Szinte mindent tudok Jillyről.

Ez meg mi a fene volt?

– És te honnan ismered a társaságot?

Mivel Brock közelebb hajolt, hallottam minden szavát, bár úgy hangzott, mintha egy alagút végéből beszélne. Grady oda-vissza kapkodta köztünk a tekintetét.

– Cam barátja vagyok. Együtt dolgozunk.

– Érdekes – mormogta Brock mosolyogva. – Te most fociedzősködsz, ugye?

Cam bólintott, Brock pedig visszafordult Gradyhez.

– Te is edző vagy?

– Nem – húzta ki magát Grady. – Kémiát tanítok a Shepherdön.

Brock szája szélesebb vigyorra húzódott. Legszívesebben elsüllyedtem volna.

– Nahát, egy egyetemi tanár! Szép. És honnan ismered Jilliant?

Úristen, mint egy kihallgatás! Grady a sörösüvegét felemelve rám mosolygott.

– Csak most találkoztunk, de azt hiszem… nagyon jó barátok leszünk.

– Jó barátok? – kuncogott Brock. Ökölbe szorult a kezem. – Jól hangzik. Na mindegy – folytatta Brock szinte elutasító stílusban. – Nem akartam megzavarni a vacsorát, csak ideköszöntem. Majd kereslek – mondta Camnek, aztán felém fordult.

Ahogy rám nézett, úgy éreztem, mintha senki más nem létezne a világon rajtam kívül. A mutatóujjával az orrom hegyére koppintott. Döbbenten pislogtam rá.

– Hamarosan újra találkozunk.

Ahogy az asztalok közt lavírozva távolodott, minden szem rászegeződött.

– Ez jó kis meglepi volt – nevetett Cam. – Te tudtad, hogy a városban van?

Megráztam a fejem. Apámnak viszont tudnia kellett róla, mégsem figyelmeztetett. Bár neki fogalma sem volt róla, mi történt köztünk valójában. Ő és a családom abban a hitben éltek, hogy Brock és én egyszerűen eltávolodtunk egymástól. Nem mondhattam el az igazságot, és Brocknak is megtiltottam, mert ha az apám megtudta volna, miért voltam ott aznap, ahol voltam, és hogyan sérültem meg, gondolkodás nélkül kinyírja Brockot. Az sem számított volna, hogy fiaként szerette, és több százezer dollárnyi időt áldozott rá.

– Ugye gőzöd sincs róla, kivel fogtál kezet? – csóválta a fejét nevetve Cam, miközben visszaült a helyére. – Ő volt Brock „A fenevad” Mitchell. Basszus, mi mindent is ért el, Jillian? Kétszeres nehézsúlyú bajnok, egyszeres félnehézsúlyú. Őrület!

Féltem, hogy Cam elájul az izgalomtól.

– Nem hiszem el, hogy kiszállt a versenyzésből. Ahogy abban a ringben mozgott, mintha egy titán verekedett volna…

Feszengve hallgattam, ahogy Cam hosszasan ecseteli Gradynek Brock fantasztikus teljesítményeit. Valaki szólhatott hozzám, de csak akkor esett le, amikor Averyre pillantottam.

Hirtelen úgy éreztem, nem megy ez nekem. Nem akarom csinálni. Így nem, hogy Brock is itt van ugyanebben az étteremben, ennyi év után. Csak arra az estére tudtam gondolni.

– Sajnálom, de nem érzem jól magam.

Grady meglepett és Avery aggódó tekintetétől kísérve felkaptam a retikülömet.

– Vacakol a gyomrom. Elég érzékeny.

Úristen, tényleg képes voltam ilyet kimondani hangosan? Úgy tűnik, igen, és ezt már az életben nem mosom le magamról. Vöröslő képpel ledobtam pár bankót az asztalra (jóval többet, mint a számla rám eső része), elköszöntem a többiektől, és fénysebességgel kihúztam az étteremből.

Beültem a kocsiba, beindítottam a motort, és megmarkoltam a kormányt. Csak ekkor hasított belém Brock utolsó mondata. Hamarosan újra találkozunk.

Hamarosan.

4. FEJEZET

Rhage, akit a Black Dagger Brotherhood-sorozat kedvenc fivéréről neveztem el, a macskákra jellemző vádló tekintettel meredt rám. A barna-fehér csíkos kis pokolfajzat a vádlimra telepedett. Sóhajtva hátrapillantottam az éjjeliszekrényre, hogy megnézzem az időt. Szombat délelőtt tizenegykor még mindig ágyban voltam. Rhage nyilván megéhezett, és friss kajára vágyott, mert a tálkájában levő maradék nem volt elég jó neki.

Még kölyökkorában találtam munka után a kocsim alatt. Hideg téli este volt, havazott, és szegény kis vacak átfázva, éhesen didergett a sötétben.

Befogadtam, de szinte azonnal meg is bántam.

Ez a dög már kölyökkorában utálta az emberek nyolcvan százalékát, engem is beleértve. Azt hiszem, csak azért viselt el, mert én etettem. Az idő nagy részében meglapult valahol, arra várva, hogy a közelébe érjek, és vadállat módjára rám vethesse magát. Maga volt a szarvas-patás ördög, mégis szerettem, mert amikor nagy ritkán kedveskedni akart, hagyta, hogy ölelgessem, és az isteni finom volt.

– Ne bámulj így rám! – mormogtam a világ legundokabb macskájának. – Mindjárt fölkelek.

Rhage lelapította a fülét. Hátradöntött fejjel újabb sóhaj tört fel belőlem. Nehezen aludtam el tegnap éjjel. Brock váratlan felbukkanása nagyon felkavart. Az sem segített, hogy Avery háromszor hívott, hogy megkérdezze, jól vagyok-e. Nem adta fel, míg végül fel nem vettem. Természetesen tartottam magam a gyomorrontásos sztorihoz, de nem hiszem, hogy bevette. Bár ha minden igaz, ő nem sokat tudott a történetemről Brockkal. Nem a mi környékünkön nőtt fel, és hacsak a lányok nem pletykáltak el valamit, nem lehetett tisztában a részletekkel.

Felnyögve a szememre tapasztottam a tenyerem. Hihetetlen, hogy Avery, Cam és Grady füle hallatára a bélmozgásaimról beszéltem. Engem nem lenne szabad emberek közé engedni. Már a gondolattól is égni kezdett a fülem. Ez annyira ciki!

A tegnap esti viselkedésem és a hirtelen eltűnésem után nem hittem, hogy valaha hallok még Gradyről. Igazából nem tudtam eldönteni, zavarna-e, ha nem látnám többet. Végül is bejöttünk egymásnak, és őt szemmel láthatólag nem zavarták a… dolgaim. Kedves volt, és intelligens, mégsem mozgatott meg bennem semmit. Nem voltak szikrák, nem akadt el a lélegzetem, nem éreztem vágyat a közelében. Jobban belegondolva Bennel is pont ez volt. Ő volt az első, aki le akart feküdni velem, én pedig olyan… magányos voltam. Csak arra vágytam, hogy valaki vágyjon rám. A kelleténél jóval tovább maradtam vele, mert annyira érezni akartam azt a bizonyos valamit. A rengeteg szerelmes regény megzavarta a fejem. Azt szerettem volna átélni, amit a hőseim: a mindent elsöprő, felemésztő vonzalmat, amit valaha én is éreztem egy bizonyos…

Kinyitottam a szemem. Elég! Nem adhatom át magam az ilyen gondolatoknak. Nem szabad. Olyan jól tartottam magam egészen… egészen sokáig.

Na jó, ez nem volt igaz. Igazából nem telt el hét anélkül, hogy eszembe jutott volna Brock. Korábban mindennap, sőt minden órában gondoltam rá, szóval egy teljes hét hatalmas haladásnak számított. Nem eshettem vissza, csak mert tegnap véletlenül összefutottunk az étteremben.

Hamarosan újra találkozunk.

Libabőr futott végig rajtam. Vajon hogy értette ezt? Hacsak nem marad a városban, és nem használja az edzőtermünket, nem valószínű, hogy kereszteznék egymást az útjaink. Bár a beszélgetés során nem hozta szóba, hogy beléptem a családi vállalkozásba, nem lepne meg, ha apa elmondta volna neki.

Kisöpörtem egy hajtincset az arcomból. Eszembe jutott az éjjel, amikor először láttam Brockot. Egy rémálomból riadtam fel. Már nem emlékszem, mi volt az, de felébredve megszomjaztam, ezért kimentem a szobámból.

Hideg izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokomon, ahogy a lépcső korlátját markolva, nesztelenül osontam lefelé a lépcsőn. Apa hangját hallva megtorpantam az egyik alsó fokon. A beszéde furán, keményen csengett. Csak a fivéreivel hallottam így beszélni néha.

– Mikor ettél utoljára, kölyök?

– N… nem tudom – hangzott egy ismeretlen, tétova hang. – Talán tegnapelőtt este.

Kíváncsiságtól hajtva lesettenkedtem, és kilestem a fal mögül. Apa keresztbe font karral állt a szoba közepén, vele szemben egy nálam pár évvel idősebb fiú ült a kanapé szélén. Amikor megláttam az arcát, a számra tapasztottam a tenyerem. A homlokán méretes horzsolás, a szája alatt frissnek tűnő seb éktelenkedett. Az egyik szemén bedagadt monokli. Úgy nézett ki, mint apa ellenfelei, csak éppen apa soha nem emelne kezet egy gyerekre.

– Ezért akartál lopni tőlem? – kérdezte apa.

Elkerekedett a szemem. A srác vállat vont.

– Én türelmes ember vagyok. Ha kell, akár egész éjjel itt állok. Vagy kihívhatom a rendőrséget, és dutyiba zárathatlak. Ezt akarod? Vagy inkább elmondod végre az igazat, én meg adok neked enni. Választhatsz.

A falhoz lapulva figyeltem, ahogy a fiú kihívó tekintettel mered az apámra. Elment az esze? Én soha nem mertem volna így nézni rá. Hosszú másodpercek teltek el, mire megszólalt.

– Miért nem hívta rögtön a zsarukat?

– Láttalak már párszor az akadémia előtt. Legutóbb még nem így néztél ki, és korábban sosem próbáltál kirabolni, amiből arra következtettem, hogy valami változott az életedben. Gyanítom, hogy nem vagy rossz gyerek, aki bűnözőként tervezi leélni az életét.

A fiú hallgatott.

– Én is voltam ilyen helyzetben – folytatta apa. – Verekedtem és ételt loptam a túlélésért. Tudom, milyen kemény az utcán élni.

A fiú behunyta a szemét, és mintha megremegett volna.

– Pár napja szöktem el otthonról – eredt meg a nyelve. – Nem bírtam tovább. Az apám…

– Ő csinálta ezt veled?

A fiú nem válaszolt, de apa ebből is értett, mert egy olyan szó csúszott ki a száján, amit nekem sosem volt szabad kimondanom. Aztán letérdelt a fiúhoz, és halkan mondott neki valamit. Azt a részt nem hallottam, de aztán normál hangon folytatta.

– Gyere! Nézzük meg, mit találunk a konyhában.

Amikor apa elfordult, a sebes arcú fiú felnézett, és meglátott a lépcsőnél. Nem értettem, hogyan, mert ebben az állandóan zajos, nyüzsgő házban még a legnyugodtabb pillanatokban is láthatatlan voltam. De ez a fiú észrevett.

Miközben kirángattam magam az emlékeimből, kisöpörtem a fejemből a rémült, elveszett fiú képét. Ő már nem az a fiú, ahogy én sem vagyok az a kislány. Bár az évek során igyekeztem minél kevesebbet tudni róla, nehéz volt elkerülni a róla szóló híreket. Hiába álltam ellen az internetes kutatás csábításának, valahányszor meglátogattam a családomat, a beszélgetés egy pontján mindig felmerült a neve. Tudtam, hogy vett egy házat Philadelphia mellett, Plymouth Meeting szomszédságában. Julio bácsikám jóvoltából az is kiderült, hogy saját, egyedi tervezésű házról van szó, külön edzőteremmel. Elképzelésem szerint a menyasszonyával lakhatott ott. Próbáltam nem gondolni arra a nőre, mivel ismertem.

Kristen Morgan. Ő is ott volt aznap éjjel, amikor Brock összetörte a szívem, és minden a feje tetejére állt.

Mély lélegzetet vettem, de ez mit sem használt a torkomat fojtogató keserű epe ellen. Összepréselt szájjal meredtem a lassan forgó plafonventilátorra.

– Nem megyek bele ebbe – mondtam ki hangosan, mire Rhage nyugtalanul fészkelődni kezdett a lábamon. – Nem érdekel, mit keresett az étteremben tegnap este. Már nem az én dolgom. Ő már nem az én dolgom.

Jó tervnek hangzott.

Miután eldöntöttem, hogy ideje kivakarnom magam az ágyból, felültem, és Rhage után nyúltam. Mielőtt az ujjam hegye a puha bundájához ért volna, leugrott a lábamról, és úgy rohant át a hálószobán, mintha egy falka vad kutya üldözné.

Megráztam a fejem.

– Seggfej!

Nem is értettem, miért akar ez a dög egyáltalán mellettem aludni.

A mobilomra pillantva észrevettem egy nem fogadott hívást a barátnőmtől, Abbytől.

– A francba! – mormogtam.

Rájöttem, hogy Avery tegnap esti hívása után lenémítottam a telefont.

Hetek óta nem beszéltem Abbyvel, és csaknem egy éve nem találkoztunk. Úgy terveztük, hogy amikor hazamegyek hálaadásra, jól kidumáljuk magunkat egy kávé mellett. Mióta pár évvel ezelőtt összeházasodtak Coltonnal, egyfolytában a lerobbant, XIX. századbeli házukat újítgatták fel.

Volt még egy nem fogadott hívás egy ismeretlen számról. Kíváncsian rányomtam az üzenet lehallgatására.

– Szia, Jillian… öhm… Grady vagyok. Tegnap este találkoztunk.

Zavart nevetés.

– Persze gondolom, emlékszel. Na mindegy. Remélem, nem haragszol, de kikönyörögtem Averytől a számodat, mert meg akartalak kérdezni, eljönnél-e velem arra a kiállításra, amiről beszéltem. A hétvégén nem leszek a városban, de szívesen megmutatnám neked, amikor visszajövök.

Döbbenten meredtem a mobilomra, miközben Grady lediktálta a telefonszámát, majd újabb suta kacajjal konstatálta, hogy a hívószámkijelzés miatt amúgy is tudom. Ahogy folyamatosan nevetett magán, az elég… cuki volt. Grady újra találkozni akar velem, miután előadtam a bélpanaszos magánszámomat? Ez komoly?

Belőlem is kitört a nevetés. Nem tudtam hova tenni a dolgot, de reménykedtem benne, hogy egy liter kávé után tisztábban látok majd. Lerúgtam magamról a takarót, és kikászálódtam a kényelmes ágyból. A puha szőnyegen lépkedve a keskeny előszobán át kimentem a napsütötte konyha-nappaliba. A keményfa padló hidegnek érződött a meztelen talpam alatt.

Rhage a konyhaszigeten ücsörgött, és farokcsóválva figyelte, ahogy a kávéfőző felé veszem az irányt.

– Ott az ennivaló a tálkádban – mondtam neki. Letettem a telefont a pultra. – Nem halsz bele, ha száraz kaját eszel.

Ahogy hátat fordítottam neki, leugrott, és felemelt farokkal átsasszézott a nappaliba. Egy másodperccel később hallottam, ahogy az egyik vaskos gyertya nagyot koppan a földön, és görögni kezd.

– Seggfej! – mormogtam. – Azt eszed, ami a tálkában van – kiáltottam neki.

Újabb gyertya repült. Keresztbe fontam a karom a mellkasomon.

– Hisztivel nálam nem érsz el semmit.

Pillanatnyi csönd után a fa gyertyatartó is követte a gyertyákat. Aztán a távirányító következett, és már tudtam, hogy ezután a nagyobb, törékeny tárgyak kerülnek sorra, például a dohányzóasztal közepén álló kék üvegek.

– Drámakirálynő! – sóhajtottam.

Kinyitottam a parányi kamra ajtaját, és kivettem egy kis konzerv macskakaját. A fedő szisszenése ebédre hívó harangként működött. Apró cicamancsok surrantak, és Rhage szinte becsúszott hozzám a konyhába. Felvont szemöldökkel néztem, ahogy a vizes táljába csapódik. A víz kilöttyent, és beborította az alátétet. Rhage sárga szemével, felálló füllel nézett fel rám. Tudom, hogy lehetetlen, de esküszöm, mintha mosolygott volna.

Istenem, mekkora papucs vagyok!

A mobilomra tévedt a tekintetem. Grady nevetése… cuki volt. Talán visszahívom, és elfogadom az ajánlatát. Talán.

Később, miután mindent elolvastam a Buzzfeeden, felhívtam Gradyt, és randit beszéltem meg vele jövő hétvégére, amikor újra a városban lesz.

5. FEJEZET

A szombat további részében és csaknem egész vasárnap bőszen veregettem a saját vállam, amiért beleegyeztem a randiba Gradyvel. Cam és Avery védőhálója nélkül találkozni vele nagy lépésnek számított. Belegondoltam, mi mást csinálnék helyette. Begubóznék a lakásban a bunkó macskámmal, és próbálnám nem leenni fagyival az e-olvasómat, miközben a hasamon egyensúlyozom a tálat? Igen. Nagyjából ezt láttam magam előtt.

Vasárnap este embertelen mennyiségű időt töltöttem a gardróbom átvizsgálásával, hogy találjak valami rendes göncöt a másnapi munkanapra az akadémián. A kutatást egy anyai telefonhívás szakította meg.

– Izgulsz a holnap miatt? – szólt bele, amint felvettem.

– Igen – vigyorogtam. – Kicsit ideges vagyok. Próbálom kitalálni, mit vegyek fel.

– Kicsim, ez egy edzőterem. A sima farmer tökéletesen megteszi.

– Szó sem lehet róla! – ráztam a fejem a fekete nadrágok és sohasem hordott szoknyák és ruhák tengerében kotorászva. – Ha jól tudom, a philadelphiai alkalmazottak sem farmerben dolgoznak. Vagy talán változott a helyzet?

– Apádé a cég. Azt veszel fel, amit akarsz – felelte anya szárazon.

Pontosan tudtam, hogy ez nem igaz. A tény, hogy apám vállalkozásában kaptam állást, ráadásul egy korábban nem létező ügyvezetői pozícióban, biztosan szúrja majd a martinsburgiek szemét. Igyekeztem elhessegetni ezt a kellemetlen gondolatot.

– Hogy ment a randi a barátaiddal? – váltott témát anya.

– Egész jól.

Kivettem egy nadrágot a szekrényből, és a mellkasomhoz szorítottam.

– Ha már szóba került, nem fogod elhinni, kivel futottam össze aznap este.

– A Mikulással?

Elhúztam a szám. Anya furcsa egy nő volt. Imádtam, de akkor is.

– Öhm… nem. Brockkal.

Anya hallgatott, ami tovább táplálta a gyanakvásomat.

– Nem beszéltél vele mostanában?

Hosszú szünet.

– De, úgy egy hete – bökte ki.

Rhage felé fordultam, aki ekkor csúszott be a szekrényajtó elé, reményeim szerint csupán egy láthatatlan rovart kergetve.

– Elmondtad neki, hol leszek péntek este?

– Nem – vágta rá anya. – Tudom, hogyan érzel iránta. Sosem árulnám el neki, hol talál.

A furcsa választ óvatos puhatolózás követte.

– Beszélgettetek?

A gardróbból kilépve letettem a kiválasztott nadrágot az ajtó melletti székre.

– Igen, de csak röviden.

– És… hogy ment?

– Tűrhetően – feleltem habozva.

Nem akartam azt a hamis benyomást kelteni benne, hogy Brock és én hirtelen kibékülünk, és minden olyan lesz, mint régen.

– Tudod, miért volt itt?

– Szóval beszéltetek, és nem volt semmi gond? – tért ki a válasz elől. – Évek óta most találkoztatok először. Mennyi idő is telt el?

– Sok, de elárulnád…

– Lefogadom, hogy jobb volt, mint tűrhető. Fogadok, hogy legbelül megkönnyebbültél, amiért végre beszéltél vele.

Már majdnem rávágtam, hogy téved, de aztán átgondoltam a dolgot. Megkönnyebbültem? Nem is tudom. Miért kellett volna?

– Kicsim! Tudom, hogy ez már lerágott csont, de ti ketten olyan közel álltatok egymáshoz! Onnantól, hogy apád befogadta, árnyékként követted mindenhová. Akkoriban áhítattal csüngtél rajta, és tudom, hogy ő a mai napig ugyanezt érzi irántad.

A szabad kezem fájdalmasan ökölbe szorult.

– Ha erre gondolok, biztos vagyok benne, hogy sokat számított az a beszélgetés. Te voltál neki az a barát, és hiszek benne, hogy egy nap újra egymásra találtok.

Megrekedt a tüdőmben a levegő, ahogy eszembe jutott, kitől hallottam már ezeket a szavakat.

– Már nem vagyunk barátok, anya. Megváltozott a helyzet, és a múltat nem lehet visszahozni.

– Talán nem, de a jövő sincs kőbe vésve.

Nem akartam erről beszélni, és amúgy sem volt értelme, mivel nem terveztem újra találkozni Brockkal.

– Most mennem kell. Később hívlak, jó?

Anya sóhajtott, de a hangjából inkább aggodalom csengett, mint bosszúság.

– Rendben. Majd beszélünk. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Miután letettem a telefont, az ágy szélére ülve megint veszélyes vizekre kalandoztak a gondolataim. Nem akartam, de anya szavai eszembe juttatták azt, amit Katie barátnőm mondott nekem pár órával a sorfordító este előtt.

– Te vagy az a barátja, Jillian.

Úgy éreztem, kár ezt így kiemelni, de csöndben hallgattam, ahogy Katie Barbara egy sztriptíztáncosnő minden bölcsességével kielemzi az életem utolsó évtizedét.

– Az a barát, aki mindig, minden körülmények között mellette van. Akkor is, ha nem akar – mutatott rám egy ropogósra sült baconszelettel. – Na, ez egy az egyben te vagy.

Sóhajtva lenéztem a rántottámra. Nem is értettem, hogyan került elő ez a téma. Ha lett volna egy időgépem, visszaforgattam volna egy nyugodtabb pillanathoz. Mellettem Abby Ramsey előredőlve az asztalra könyökölt. A szemem a pincérnőt kereste. Ez egy remek pillanat lett volna kikérni a számlát, csak hát az IHOP szombat délelőtt zsúfoltabb, mint egy szardíniakonzerv.

Katie beleharapott a szalonnába, amit egyébként az én tányéromról csórt.

– Vegyük például a mostani hétvégét! – folytatta. – Egész nyáron haza sem dugtad az orrod, és mindjárt kezdődik a következő félév, igaz? De ma mégis itt vagy.

Szóra nyitottam a szám, de Abby a védelmemre sietett.

– Nem gondolod, hogy csak miatta jött haza a Shepherdről!

Hát…

Hátradőltem a bokszban, és inkább befogtam a szám. Naná, hogy Abby megvédett. Hozzá sokkal közelebb álltam, mint Katie-hez. Évekkel ezelőtt egy könyvdedikáláson találkoztunk, és az olvasás iránti szeretetünk a tíz év korkülönbség dacára is csodálatos barátságot szőtt köztünk. A könyvimádat nem ismer határokat.

Katie-t egész életemben ismertem. Még egy ilyen nagyvárosban is, mint Philadelphia, mindenki ismerte Katie-t. És nem azért, mert a bárral szemközti Mona’s sztriptízbárban dolgozott. Még csak nem is azért, mert egy nap egy csúszós póznáról leesve állítólag látnoki képesség szállta meg. Egyszerűen csak annyi történt, hogy Katie mindenkivel jóban volt. Nem ismerek olyat, aki előbb-utóbb össze ne barátkozott volna vele. Én is szerettem, de ebben a pillanatban bántam, hogy a hétvégére hazalátogatva igent mondtam Abby meghívására egy reggelire.

– Te is tudod, hogy miatta jött.

Katie bekapta az utolsó falat bacont, és átvetette tömör, szőke varkocsát a vállán.

– Ő az egyetlen, aki miatt azonnal ugrik.

– Nem mondanám, hogy az egyetlen – kortyoltam bele az üdítőmbe. – A múlt hónapban is hazajöttem.

– Július negyedikére – vágott vissza Katie.

Abby belesóhajtott a kávéscsészéjébe.

– Szerintem Katie csak azt akarja mondani…

– Érti ő, miről beszélek.

Katie eligazította a vállán a neonlila pólót, és vakító tengerkék szemét rám szegezve folytatta:

– A húgaként és a csicskájaként kezel. Nem éri meg. Egyelőre nem.

Minden porcikám megfeszült, és a bőrömön mintha tűzhangyák nyüzsögtek volna. Elég kiegyensúlyozott embernek tartottam magam. Biztosra vettem, hogy a sírkövemen a „Nyugalom szobra” felirat áll majd. Semmi, de semmi nem hozott úgy ki a sodromból, mint az, ha valaki Brockot fikázta.

– Ne beszélj így róla! – feleltem higgadtan, noha belül forrongtak bennem az indulatok.

– Felnőtt ember – vont vállat Katie. – Önálló döntéseket hoz, ahogy mindig is. Te pedig alárendeled magad neki.

– Téged hallgatva totál szánalmasnak tűnök.

Letettem a poharamat az asztalra, mielőtt kicsúszik a kezemből, és a sírfeliratom „Őrült nőszemély”-re vált.

– Akinek nem inge…

Leesett az állam. Mindenki ismerte Katie szókimondó természetét, de ez akkor is durva volt.

– Katie! – háborogtam.

– Bevásároltál neki! – mutatott rá.

Emlékeztem a napra, amiről beszélt. Nagyjából másfél évvel korábban történt.

– Alig tudott mozogni – védekeztem.

– Kimostad a szennyesét.

Katie válláról újra lecsúszott az élénklila anyag.

– Mellizomműtétje volt!

– Konkrétan kitakarítottad a lakását – csapta össze a tenyerét Katie. – Ki csinál ilyet? Nekem nincs egyetlen olyan barátom, aki ezt megtenné értem. Még a legjobb barátom sem. Brocknak te vagy az a barát.

– Talán jobb barátokat kéne szerezned – vágtam vissza.

Katie oldalra döntött fejjel felvonta a szemöldökét.

– Katie csak arra utal, hogy mindig segítettél Brocknak. Akár erődön felül is – próbálkozott újra Abby, és Katie ezúttal nem szakította félbe. – Ő viszont…

Abby nem folytatta, de nem is kellett. Nem akart megbántani, Brock pedig… hát igen, őt mind ismertük.

Mély levegőt véve Katie szemébe néztem.

– Azért csináltam ezeket, mert megsérült, és segíteni akartam.

– De már meggyógyult – rángatta fel megint a ruhaujját Katie. – Jövő hétvégén lesz a nagy visszatérése az MMA-be.

Összeszorult a torkom, ahogy mindig, ha a közelgő meccsre gondoltam. Brock azóta edzett erre, mióta az orvos visszaengedte a ringbe – az Oktagonba. Pedig nem kellett volna aggódnom. Az apám nem támogatta volna a visszatérését, ha nem hitt volna benne, hogy készen áll rá. A nagy Andrew Lima, a neves dzsúdzsucu- és MMA-mester nem vétene ilyen hibát.

Apa fedezte fel az akkor még csak tizennégy éves Brockot. A srác veleszületett érzékkel utánozta a profi mozdulatokat. Korábban minden rúgása, feszítése ösztönösen jött. Nyolcéves voltam, amikor apa beemelte őt a Lima klánba – a családunkba –, és a kezei közt Brock bámulatos fejlődésen ment keresztül. Amint elérte a versenyzési korhatárt, meredeken felfelé kezdett ívelni a csillaga. Mindenki őt akarta. Özönlöttek a szponzorok, a fizetős sportcsatornák. Szárnyalt a karrierje, és én annyira örültem! Nem volt könnyű élete, és nála jobban senki, de senki nem érdemelte meg a sikert.

Aztán úgy két évvel ezelőtt, miközben éppen egy új felfedezettel edzett az akadémián, mellizomszakadást szenvedett. Szörnyen megrémültem, amikor megláttam, ahogy térdre esve a mellkasához kap, és az arca eltorzul a fájdalomtól. Olyan súlyos volt a sérülése, hogy azonnal meg kellett műteni, de sok pihenés és kezelés után idővel újra formába lendült.

Megráztam a fejem, és visszarántottam magam a jelenbe.

– Azért segítettem, mert a barátom. Bármelyik barátomért megtenném ugyanezt.

Katie úgy nézett rám, mint aki még mondana valamit, de végül csöndben maradt. Kényelmetlenül feszengtem a helyemen. Katie sohasem fogta vissza magát, így intő jelnek vettem, hogy most mégis megteszi. Valójában egyik barátom sem értette igazán a Brock-dolgot, és egyikük sem helyeselte.

Mély levegőt véve felszegtem az állam.

– Egyébként Brock kért meg, hogy jöjjek haza a hétvégén. El akar vinni vacsorázni – csak kettesben –, hogy megünnepeljük a visszatérését. Most van a megfelelő alkalom, mivel holnap este apával a meccs helyszínére utaznak, hogy ott eddzenek.

Abby elkerekedett szemmel meredt rám.

– Micsoda? És ezt csak most mondod?

A mosolyomat visszafojtva vállat vontam.

– Nem volt időm elmondani, mivel valaki – vetettem jelentőségteljes pillantást Katie-re – félórás hegyi beszédet tartott nekem.

– Amit továbbra sem bánok – felelte Katie.

– Ez egy randi? – kíváncsiskodott Abby.

Émelyegni kezdett a gyomrom. A randi lehetősége egyszerre tűnt röhejesnek és gyomorforgatónak, márpedig nevetve hányni nem kis teljesítmény lenne… és persze undorító.

– Nem igazán. Mármint nem használta a randi szót, de kettesben leszünk.

Abby kinyitotta a száját, és Katie-re nézett. Vártam. Tudtam, hogy az ő mondanivalóját nem lesz kellemes hallani. Katie az asztalra támaszkodva babrált az evőeszközzel.

– Ha nem tudod, randi-e, akkor nem az.

Rögtön leolvadt a rosszul palástolt mosoly az arcomról.

– Nem hiszem, hogy randi lesz – jelentettem ki.

Katie mélyet sóhajtott.

– Néha szívből gyűlölöm azt a fickót.

Leeresztettem, mint egy kipukkadt lufi. Katie nem érti a helyzetet. Ideje témát váltani.

– Még mindig a Poconóba készültök Coltonnal a második évfordulótokon? – fordultam Abbyhez.

– Igen, jövő hétvégén. Hihetetlen, hogy két éve házasok vagyunk – mosolyodott el.

– Ideje elkezdeni babákat potyogtatni – javasolta Katie.

– Nem hinném – kerekedett el Abby szeme.

Vigyor ült ki az arcomra, ahogy elképzeltem egy Abby–Colton-babát. Cuki lenne. Mindig is lenyűgözött a kettejük története. Mintha az egyik olyan szerelmes regényből léptek volna elő, amiket Abby szerkesztett a kiadónál. Annak idején egy iskolába jártak, és Abby titkon odavolt Coltonért. Végül a gimnáziumi szerelméhez ment hozzá, aki sajnos meghalt. Évekkel később Abby szemtanúja volt egy gyilkosságnak – igen, egy valódi gyilkosságnak. Ekkor találkozott újra Coltonnal, akit nyomozóként küldtek ki az ügyhöz. Őrület, miket produkál az élet!

– Na és te? – nézett Abby Katie-re. – Mikor cseréled le a rudat egy kisbabára?

– Lecserélni a rudat? – kacagott hátravetett fejjel Katie. – Ha valaha lesznek gyerekeim, miattuk nem hagyom abba a táncot.

Összepréseltem a szám, nehogy kirobbanjon belőlem a nevetés, ahogy elképzeltem a terhes Katie-t a rúdon pörögve. Ha valaki meg tudná csinálni, az ő lenne. Pocakkal, mindennel együtt.

Végre megérkezett a pincérnő a számlánkkal. Amint kiléptünk az augusztusi napsütésbe, rögtön az orromra biggyesztettem a napszemüvegemet. Búcsúzáskor megígértem Katie-nek, hogy este próbálok benézni hozzá a klubba. Még egyszer sem jártam ott. Nincs kifogásom a sztriptíz ellen, de amilyen az én formám, tutira összefutnék valamelyik rokonommal, és az oltári kínos lenne. Hatalmas a családunk – nem dobhatsz el úgy egy követ, hogy azzal ne találnál el legalább egy Limát. Unokatesók, unokahúgok és unokaöcsik, és – uramisten! – nagybácsik mindenütt. Mintha a Teremtő rátüsszentett volna Philadelphiára, egy rakás Limát szétszórva szerte a városban. Egyszer a nőgyógyászomhoz mentem, és a váróteremben ott találtam Julio bácsikámat a nála jóval fiatalabb feleségével.

A jóval fiatalabb úgy értendő, hogy Nicole hat évvel idősebb nálam. Pont, mint Brock. Menetszámjelző lány volt, és az egyik meccsen Julio bácsi első látásra beleszeretett a szűk rövidnacijába és a bikinifelsőjébe. Nicole szuper cuki, szuper dögös és szuper terhes csaj volt. Valahányszor láttam, mindig éppen egy újabb babát várt. Karácsonykor nehezemre esett számontartani az összes gyereküket. Volt vagy egy tucat. Julio az egyik középső fivér volt, apámnál fiatalabb, a negyvenes évei elején járt. Egy férfi idővel elméletileg kifogy az aktív spermákból, de ennek ő semmi jelét nem mutatta. A lényeg, hogy az a véletlen találkozás katasztrofálisan sült el. Mivel Julio meg volt róla győződve, hogy még szűz vagyok, nem értette, mit keresek a nőgyógyásznál. Mintha a nők csak a szex miatt járhatnának orvoshoz. Imádtam a nagybátyámat, de néha komplett idiótaként viselkedett. Azonnal felhívta az apámat azzal, hogy nyilván aktív nemi életet élek, és mire hazaértem, egy családi inkvizíció közepén találtam magam.

Szóval tudtam, hogy ha elmegyek Katie munkahelyére, valószínűleg egy nagybácsi vagy unokatestvér mellett találnám magam a pucér mellek tengerében. Lenne miről mesélnem a pszichológusomnak.

Abby a régi Camrym mellett állva figyelte, ahogy Katie vadiúj Mustangja kihajt a parkolóból.

– Őrült a csaj, és van egy stílusa – fordult felém hunyorogva. – De én imádom.

Mosolyogva a kocsimnak dőltem, és oldalra söpörtem a vastag frufrumat. Hagynom kellett volna megnőni, mert már az agyamra ment, főleg nyaranta. Kábé tizennégy éves korom óta fontolgattam, mégis mindig visszavágattam. Tömör, egyenes frufru egészen a szemöldököm vonaláig. Talán most mégis megnövesztem. Talán. Vagy olyan frizurát csináltatok, mint Abbyé. Abbynek sötét, vállig érő haja volt, az enyém tejcsokoládé színű, hátközépig érő. Régebben kiengedve hordtam, de az utóbbi időben mindig kontyba csavartam. Mi értelme a hosszú, macerás hajnak, ha folyton össze van fogva?

– Jillian!

Amikor ráeszméltem, hogy egy ideje már a földet bámulom, visszafordultam Abbyhez. Rám mosolygott. Alapból csinos nő volt, de ilyenkor egyenesen gyönyörűnek találtam. Mióta összejött Coltonnal, szerencsére egyre többször villantotta meg a mosolyát.

– Tessék!

A barátnőm elgondolkodva fürkészte az arcom.

– Ugye tudod, hogy Katie csak jót akart?

Megfeszültek az izmaim.

– Igen, tudom.

– Csak néha kissé… nyersen adja elő a véleményét – lépett közelebb hozzám. – De a jó szándék vezérli. Aggódik érted. Ahogy én is. És Stephanie.

Homlokráncolva egyik lábamról a másikra nehezedtem.

– Miért kéne bárkinek is aggódnia értem? Teljesen jól vagyok.

Abby oldalra döntötte a fejét, és a mosolya mintha elhalványult volna. Sóhajtott. Arcáról kétkedés sugárzott, mégis bólintott.

– Akkor jó.

Megölelt, gyorsan megszorított, és puszit nyomott az arcomra.

– Ugye áll még a holnapi ebéd velem és Stephanie-val? – kérdezte.

Megkönnyebbültem, hogy megúszom a további faggatózást. Viszonoztam az ölelését.

– Ha Nick és Colton elengednek benneteket, részemről rendben.

Abby nevetve oldalra lépett, és a vállára igazította a táskája pántját.

– Próbáljanak csak megállítani!

Mivel mindkét pár – Abby és Colton, Stephanie és Nick – a fülig szerelmes időszakát élte, nem lepődtem volna meg, ha a barátnőim inkább bekuckóznak otthon a pasijaikkal, mint hogy velem töltsék az időt.

– Holnap találkozunk – integettem.

Ahogy beszálltam az autóba, megpittyent a mobilom. Bekapcsoltam a légkondit, és a retikülömbe nyúltam a telefonért. Az sms-küldő neve láttán elakadt a lélegzetem, és kellemes bizsergés ébredt a gyomromban. Önkéntelenül is elmosolyodtam. Brock volt az. Az üzenetet megnyitva bárgyú kis vigyorra húzódott a szám.

Hahó, Jillybogyó! Tervváltozás. Pár haverom a városban lesz.
Beugrom velük a Mona’sba. Tali ott 7-kor?

Kissé elhalványult a mosolyom. Kik azok a srácok? Végül is mindegy. A lényeg, hogy még állt a meghívás a Mona’shoz közeli népszerű steakhouse-ba. Együtt vacsorázunk. A ma este csak a miénk lesz.

Visszaírtam, hogy rendben. Reszketeg sóhajjal letettem a telefont a pohártartóba. Ma este bebizonyítom Brocknak, hogy már nem vagyok kislány. Többé nem tekint majd rám a húgaként.

Az emlékeimből felocsúdva a telefonomra meredtem. Elhomályosult a szemem. Úristen, milyen egy szerelmes bolond voltam akkoriban, de még így is boldog. Mertem kockázatot vállalni, mert Brock maga volt a két lábon járó kockázat. Szerettem, kockáztattam, bátor voltam. Ostoba és vak, de bátor. Ha Brockról volt szó, simán fejest ugrottam az ismeretlenbe anélkül, hogy egyszer is feljöttem volna levegőért.

És éltem. Igaz, félénken, és gyakran a hatalmas családom árnyékában, de akkoriban legalább csináltam dolgokat: könyvekre vadásztam, dedikálásokra jártam, írókkal találkoztam, New York-i utazásokra csábítottam a barátaimat, és minden vasárnap a világ legjobb fejeivel reggeliztem. Akkoriban tele voltam tervekkel. Utazni akartam. Könyvet írni! Találkozni az akkori bálványommal, a regénykirálynő JR Warddal. Apám mellett akartam állni a meccsközvetítéseken, büszkén arra, hogy nekem is szerepem volt a sikerben. Annyi mindenre vágytam!

Most már fel sem ismertem volna azt a széles mosolyú, frufrus lányt, pedig talán jó lett volna hasonlítani rá. Ma már semmit sem csináltam azokból a dolgokból, amiket régen annyira élveztem. Nem gyűjtöttem könyveket, nem jártam dedikálásokra, az utazgatás szóba sem került, és még mindig nem találkoztam JR Warddal. Egészen mostanáig a családi hagyománytól is távol tartottam magam. És könyvírással sem próbálkoztam, bár az nem nagy veszteség a világnak. Az utóbbi hat év Jillianje munkába járt, majd hazamenve belemerült egy elképzelt világba, ami ezerszer izgalmasabb volt a saját életénél. Fantáziaszereplőkön keresztül éltem, de még ők is valóságosabbak voltak nálam. Meddig mehetett ez így tovább? Hogyan folytathattam volna így, amikor a könyvek világa vonzóbb volt, mint a való élet?

A telefont ledobva az arcomhoz kaptam a kezem, és megdörzsöltem a szemem. Éreztem, hogy újabb összeomlás veszélye közeleg. Egyszer már végigcsináltam. Nem engedhettem, hogy újra megtörténjen.

Másnap új munka várt rám, ami fontos volt nekem, mert a génjeimbe kódolták. Emellett beleegyeztem egy második randiba Gradyvel. Sőt azt terveztem, hogy ha Avery megint elhív a vasárnapi közös reggelire – márpedig el fog, mert minden pénteken küld egy sms-t, hogy menjek –, ezúttal nem fogok valami ócska kifogással kibújni a meghívás alól.

Ilyen apró, de fontos lépésekkel talán közelebb kerülhetek a régi Jillianhez. Talán. És ez talán nem is lenne olyan rossz.

6. FEJEZET

Hétfő reggel erős gyomorgörccsel küszködve vezettem a Lima Akadémia felé. Nem is értettem, miért vagyok ideges, hiszen tudtam, hogyan kell elvezetni az akadémiát. Egész életemben figyeltem apa munkáját.

A mai nap egy vidám korszak kezdete volt. Elképzeltem, mennyi új táskát vehetek a fizetésemből, és milyen prémium konzervekkel kényeztethetem majd a macskámat. Mégis ideges voltam. Egy órával korábban keltem a kelleténél, így volt időm belőni a hajam, amivel eddig nem bajlódtam egy átlagos munkanapon. Felvettem a tegnap este kiválasztott fekete, bő szárú nadrágot, hozzá a csipkés ujjú, mélybordó blúzt, amit ma reggel halásztam elő a szekrényből.

Ezek után bőven maradt időm elvezetni a lakásomtól a Del Mar Orchard Roadra Shepherdstowntól pár mérföldre, az egyetem és Martinsburg között félúton álló Lima Akadémiára. A komplexum a 45-ös út kihajtójától kábé egy mérföldre magasodott egy üres gazdasági parcella és egy kis farm szomszédságában. A nyitás óta vagy százszor láttam már, mégis tátva maradt a szám, amikor megpillantottam a hatalmas, háromemeletes épületet. Az apámé volt, de közvetve az enyém is.

Az első szinten full extrás konditerem várta a versenyzőket és a külsős tagokat aerobiktermekkel, nagy beltéri medencével, szaunával, jakuzzival, gyermekmegőrzős játszóházzal és természetesen több szoláriummal. Elvégre mi értelme a kidolgozott izmoknak, ha nincs kellőképpen lebarnulva az ember, hogy mutogassa? Micsoda marhaság! A második emeleten különféle harcművészeti edzések zajlottak: gyerekkarate, versenyszerű dzsúdzsucu, birkózás (kötött- és szabadfogású), boksz, satöbbi, és persze egy külön részleg azoknak, akik az MMA-re szakosodtak. Önvédelmi sportokat is oktattak itt. Mindezek mellett is rengeteg kihasználatlan helyiség maradt a másodikon, és apa szerette volna, ha ezekre koncentrálnék. A legfelső emeleten voltak az irodák – többek közt az enyém is.

Ez volt a családi örökségünk, amit részben a magaménak éreztem. Egyszer azt mondtam Abbynek, hogy nem akarok részt vállalni a családi üzletben, de kiderült, hogy ez nem igaz. Talán akkoriban épp olyan korszakomat éltem, amikor lázadoztam minden és mindenki ellen, de a szívem mélyén mindig is ide akartam tartozni.

Így aztán a parkolóba behajtva úgy éreztem magam, mint aki nagy sokára végre hazaér.

Kinyitottam a kocsiajtót, és a hátsó ülésről kivettem a dobozt, amiben a személyes holmimat hoztam. Nem volt benne sok minden: egy tömény sütőtökillatot árasztó aromagyertya, egy pár évvel korábbi karácsonyi kép a szüleimről, egy élénk rózsaszín tűzőgép, amit Averytől kaptam úgy egy éve és a Sam és Dean Winchester-figuráim, amik nélkül egy tapodtat sem mozdultam.

A karomon csüngő, lecsúszott pántú fekete táskámat lógatva, tettre készen fellifteztem a harmadikra. Az ajkamat rágcsálva figyeltem, ahogy a lift lassan megáll, és kinyílik az ajtó. A philadelphiai központunkhoz hasonlóan itt is egy sor kockairoda látványa fogadott. Nagyrészt még üresen álltak, tekintve, hogy a marketingesek és az edzők munkaideje csak egy óra múlva kezdődött. A szobák előtt elhaladva lelassítottam. A nagybátyám, Andre Lima közeledett felém. Andre az őszülő haja ellenére huszonéveseket meghazudtoló formában volt.

– Jilly!

A nagybátyám kurta, határozott léptekkel hozzám sétált. Kivette a kezemből a dobozt, a közeli asztalra tette, és a karjába zárt. Sikítva tűrtem, hogy felkapjon és megpörgessen, mintha még mindig tizenkettő lennék. Amikor letett, még mindig forgott velem a világ.

– Nézzenek oda, milyen csinos vagy – bókolt.

Ő khakinadrágot és Lima-logós pólót viselt.

– Te is jól nézel ki – söpörtem ki a hajam az arcomból, és felvettem a dobozt az asztalról.

Andre nevetett.

– Ez a már itt sem vagyok szerelésem.

– Nagyon várod, hogy visszamehess Philadelphiába, igaz?

– Hiányzik a város, és Tanyának is. És tudod, hogy van ez: ha az asszony boldog, mindenki boldog. De ha az asszony morcos… – kacsintott rám. – Egyébként mit keresel itt ilyen korán?

– Gondoltam, berendezkedem, mielőtt megérkeznek a többiek.

– Okos. Gyere, megmutatom az irodádat. Vadonatúj, mivel eddig nem volt ügyvezetőnk.

Úgy fordultam, hogy a bal oldalamra kerüljön.

– Kérdezhetek valamit? De őszinte választ várok – néztem fel rá.

Andre mosolyogva bólintott.

– Mikor hazudtam én neked?

– A dolgozók nem találják feleslegesnek ezt az új posztot?

A nagybátyám homlokára mély ránc ült ki.

– Nem egészen értem, mire célzol.

Úgy döntöttem, nem kerülgetem a forró kását.

– Nem az jár a fejükben, hogy Andrew Lima előrántott egy mondvacsinált pozíciót a lányának?

– Tessék? – nevetett. – Dehogy! Mindenki jó ötletnek találja a kinevezésedet. Hidd el, nekem is jól jött volna a segítséged. Nemegyszer a marketingesek közül kellett berángatnom valakit a tárgyalásokra, aminek nem örültek, mert azalatt eladás nélkül ketyegett a munkaidejük. Mostantól majd a saját munkájukra koncentrálhatnak, te pedig pátyolgathatod az új igazgatót.

Ebben volt valami.

– Örülök, hogy a többiek támogatnak.

– Teljes mértékben. Ezért aztán szereztünk egy kivitelezőt, aki egy teljesen új irodát épített neked – állt meg Andre egy üvegfalú helyiség előtt. – A bútor is most érkezett. Friss, ropogós, és csak a tiéd.

Az irodám egy akváriumra emlékeztetett. Semmiben sem hasonlított a korábbi, átláthatatlan falakkal körbevett kuclimra, és ahogy beléptem, sokkal kellemesebbnek tűnt, mint kívülről. A hatalmas, cseresznyefa íróasztal makulátlan tisztán várt – egy árva ujjlenyomat sem csúfította a fényes felületet. Jobbra új asztali számítógép, mellette NASA-szintű telefonrendszer. Az asztal előtt két szék, mögötte egy fotel, amiről lerítt, hogy kényelmesebb az ágyamnál. Az egyik falnál pohárszék állt, egy másikon hatalmas cserepes pálma virított. Az utcára néző ablakokat függöny díszítette.

– Hogy tetszik? – tette le Andre a dobozomat az egyik székre.

– Fantasztikus.

– Az én irodám – illetve a régi irodám – a társalgó túloldalán van – mutatott jobbra.

Az üvegfalamon át tökéletesen ráláttam a főnök falakkal eltakart szobájára.

– Megvan már az új igazgató? – kérdeztem.

Úgy sejtettem, hogy egy másik nagybácsi veszi majd át Andre helyét.

– Nem is tudod, ki lép a helyembe? – ráncolta a homlokát Andre.

Letettem a táskámat az asztalra.

– Ezek szerint már megtalálták az utódodat?

– Igen. Elég régen.

Megfordultam, és az ablak felé indultam. Rég megvan már az utód? Apa ezt egy szóval sem említette.

Elhúztam a függönyt.

– Hoppá, már jön is. Korán beért, de nem csodálkozom. Te korán bejöttél, ezért ő is sietett. Mint a régi szép időkben.

Régi szép időkben? Megfagyott a vér az ereimben. Az ujjaim a függönyszárnyakat összefogó kis fogantyúra kulcsolódtak, miközben sóbálvánnyá vált testemet kirázta a hideg.

Hamarosan újra találkozunk.

Ne! Ne, ne, ne! Lassan összeállt a kép, de egyszerűen nem akartam elhinni. Hogyan? Miért? Döbbenten hüledezve elengedtem a fogantyút, ami visszalendült a függönyhöz, és megadta magát a gravitációnak. Lassan megfordultam. Brock Mitchell az ajtóban állt.

– Jó reggelt, Miss Lima! – nézett rám félmosollyal. – Remélem, tetszik az új irodád.

7. FEJEZET

– Baszki, ez nem lehet igaz! – hápogtam.

Brock szeme elkerekedett, majd hátravetett fejjel hangos nevetésben tört ki.

– Miss Lima! Fékezze a nyelvét!

Elvörösödtem. Komolyan beszólt nekem?

Andre kissé sunyi mosollyal nézett ránk. Tudta ő pontosan – ebben biztos vagyok –, tudta ő, hogy Brock felbukkanása meglepetésként ér majd. Anyának is tudnia kellett róla, apának meg nem ártott volna felvilágosítania. Ilyen család mellett kinek kellenek ellenségek?

– Jó, akkor én most… úgy teszek, mintha dolgom lenne – szólalt meg Andre.

Brock barna szeme rám szegeződött, miközben félreállt az útból, és a jóval alacsonyabb nagybátyám vállára csapott.

– Sok szerencsét! – szólt vissza neki Andre.

Ökölbe szorult a kezem. Brock félmosollyal az arcán kivárta, amíg Andre eltűnik.

– Szerintem még az életben nem hallottam tőled a b betűs szót. Illetve mégis – nézett föl a plafonra. – Amikor megbotlottál a saját lábadban, és lehorzsoltad a térded a medence mellett. Akkor kicsúszott egy „baszki” a szádon.

– Ilyen a világon nincs! – mormogtam.

A szívem hevesen kalapált.

– És akkor is kibukott egy baszki, amikor Julio bácsikád elkapott, miközben próbáltál kiszökni a házból. Emlékszel? Utánam akartál jönni a…

– Befejezheted – csattantam fel. – Elég lesz a baszkis emlékekből.

Brock félmosolya fültől fülig érő vigyorrá szélesedett, amitől nagyot dobbant a szívem. Az íróasztalra támaszkodtam.

– Mondd, hogy csak álmodom!

– Ha ez egy álom lenne, remélhetőleg jóval kevesebb ruha lenne rajtunk.

– Mi van?

Azt hittem, rosszul hallok. Tényleg flörtölt velem? Persze nem meglepő. Az interneten a „flört” kifejezést beírva egyből az ő képe jelenne meg, ahogy éppen levigyorogja egy csajról a bugyit. Kétlem, hogy a menyasszonya bármit is változtatott volna a természetén.

Brock kuncogva az ajtónak dőlt. Ahogy keresztbe fonta a karját a széles mellkasán, a fehér ing veszélyesen feszült rajta. Lejjebb vittem a szemem. Hát persze! Már megint az az átkozott Converse volt rajta.

– Nem álmodsz, Jillian. Én vagyok az új igazgató, te pedig az én kis segédem.

– Kizárt – hebegtem.

Brock szemöldöke felugrott.

– Tényleg ennyire meglep a dolog?

Igent akartam kiáltani, de valójában már akkor leeshetett volna a tantusz, amikor péntek este találkoztam vele. Hirtelen elöntött a düh. Nemcsak hülyének éreztem magam, amiért nem jöttem rá korábban, hogy Brock lesz a főnököm, de a családomra is haragudtam, amiért ilyen helyzetbe hoztak.

Mély lélegzetet vettem.

– Magamra hagynál egy pillanatra?

Brock nem mozdult rögtön, de aztán leeresztette a karját.

– Kérésed számomra parancs.

Az asztal szélébe markoltam, nehogy hozzávágjak valamit. Amint kilépett az irodámból, az ajtóhoz siettem, becsuktam utána, majd visszavágtattam az asztalhoz. A retikülöm kis zsebéből előhúztam a mobilomat, és ráböktem az apám számára.

A harmadik csörgésre vette fel. Kora reggelhez képest meglepően vidáman csengett a hangja.

– Kislányom! Mi a…

– Brock az új igazgató? – kiáltottam suttogva a telefonba.

– Már az irodában vagy? Még negyed kilenc sincs. Várjunk! Brock is bent van? – nevetett. – Ez aztán a meglepetés!

– Most nem ez a lényeg.

Mély levegővétellel próbáltam lenyugtatni magam.

– Tényleg ő lett… az igazgató?

– Szerintem kár feltenned olyan kérdést, amire már tudod a választ.

Behunytam a szemem, és olyan erővel szorítottam a telefont, hogy nem is értettem, hogyhogy nem törik ezer apró szilánkra.

– Miért nem szóltál róla?

– Változtatott volna valamin?

Igen. De még mennyire, hogy igen! Csakhogy ezt nem mondhattam ki hangosan, mert kínos lett volna bevallani.

– Miért nem mondtad el? – ismételtem magam.

– Azt tőle kell megkérdezned.

Rövid szünetet tartott.

– Nem azért ajánlottam fel neked ezt az állást, mert arra számítottam, hogy kifog majd rajtad a közös munka Brockkal, és már az első napodon, fél órával a munkaidőd kezdete előtt felhívsz.

Au!

– Ezt most nem azért mondom, hogy megbántsalak, ugye tudod? Sohasem akarnék ilyet.

Újabb pillanatnyi szünet állt be, ami alatt komolyan mérlegeltem, hogy egy nindzsarúgással leküldöm a számítógépet az asztalról.

– Menni fog – szólalt meg újra apa, majd kinyomta a telefont.

Ez meg mi volt?!

Egy darabig mozdulni sem bírtam, majd amikor végre felemeltem az állam, észrevettem, hogy Brock az irodám előtt áll. Vigyorogva begörbítette az ujját, jelezve, hogy menjek ki hozzá. Felszökött bennem a pumpa. Legszívesebben beintettem volna neki, de ehelyett higgadtan letettem az asztalra a mobilomat. Még mindig nehezen hittem el, de úgy állt a helyzet, hogy Brock – a srác, aki miatt otthagytam Philadelphiát, akit a hülye kis fejemmel és szívemmel annyira szerettem, és aki összetörte a szívemet – nemcsak visszatért az életembe, de ráadásul a főnököm lett. Ez egy rémálom!

Két lehetőséget láttam magam előtt.

Az első az volt, hogy kimegyek az irodából, jól fejbe vágom a táskámmal Brockot, aztán irány a munkanélküli hivatal. Ez nem tűnt valami csábítónak, de az sem, hogy heti öt napon át elviseljem őt. Ráadásul a kemény feje még behorpasztaná a drága retikülömet. És ha most felmondanék, azzal búcsút inthetnék Rhage prémium kajájának és az új táskáknak. A második lehetőség, hogy összeszedem a nem létező tökeimet, és megbirkózom a helyzettel, ahogy már korábban is tettem. Igaz, hogy az életem nem pont úgy alakult, ahogy elterveztem, mégis éltem, és ez már önmagában csoda volt.

Brock jelenléte a rám váró feladatok közül a legnehezebb kihívás volt. Végre ott voltam, ahol lennem kellett. Végre megtettem az első lépést afelé, hogy ne csak a kedvenc könyveimen keresztül éljek.

Brock egyszer már kiűzött a városomból, távol a családomtól, a barátaimtól és a családi üzlettől. Nem – mondtam magamnak. Ez nem teljesen igaz. Én döntöttem úgy, hogy elmenekülök otthonról, távol a családomtól és a barátaimtól, kilépve a családi hagyományból. Én csináltam. Ha maradok, jöhet a prémium macskatáp, a szép táskák és egy munka, ami sokat számít nekem. De megrémített a tudat, hogy mindez Brock közelségével jár. Nemcsak azért, mert így kénytelen leszek magam mögött hagyni a közös múltunk káoszát, hanem mert ehhez szembe is kell néznem a történtekkel. Nem volt titok, hogy ez nem az erősségem.

Időközben rájöttem, hogy van egy harmadik lehetőség is. Maradok, és végzem a munkám, aztán ha Brock túl… sok lenne nekem, új állás után nézek.

Kihúztam magam. Miután eldöntöttem, hogy valahol félúton maradok a kettes és a hármas opció között, megkerültem az asztalomat, és kimentem Brockhoz.

– Mi az? – kérdeztem kissé éles hangon.

Brock szemöldöke felugrott.

– Ahogy elnéztelek odabent, úgy tűnt, mintha vacillálnál, hogy felborítsd az asztalt, vagy kitörd az ablakot, vagy hogy lelécelj, vagy maradj, és dolgozz a családodnak, ahogy mindig is akartad.

Elakadt a lélegzetem. Tényleg olyan átlátszó lennék, mint ez az üvegajtó? Belém hasított a kellemetlen felismerés, hogy Brock túl jól ismer.

– Szóval? – lépett hozzám oldalra billentett fejjel. Olyan közel állt, hogy éreztem a teste melegét. – Hogyan döntöttél?

Kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek. Közben igyekeztem elnyomni az érzést, ami minden porcikámat átjárta a jelenlétében, csakúgy, mint aznap, amikor elkezdtem másképp tekinteni rá, mint húg a bátyjára.

– Maradok – feleltem.

– Helyes – lágyult meg a mosolya. – Reméltem, hogy ezt mondod.

– Tényleg?

Nehezen tudtam elhinni, hogy neki nem kellemetlen ez a helyzet.

Brock egy pillanatig némán fürkészte az arcom, majd újra megszólalt:

– Beszélgessünk egy kicsit!

Már szóra nyílt volna a szám, hogy ösztönösen visszautasítsam, de inkább némán bólintottam. Talán gyáva nyúl voltam, ha Brockról van szó, de nem voltam hülye. Az ember nem packázik a főnökével. Nem szégyeníthettem meg az apámat azzal, hogy már az első nap kirúgatom magam.

Brock oldalra lépett, majd a balomra helyezkedve előrement az igazgatói irodához – az irodájához. Kinyitotta nekem az ajtót, és megvárta, amíg újra a bal oldalamhoz beszélhet. Péntek este mintha nem ismerte volna fel, hogy a felét nem hallom annak, amit mond. Talán valaki emlékeztette azóta?

– Foglalj helyet! – kínált székkel.

A helyiségben körülnézve rádöbbentem, hogy nem ez az első napja itt. Kizárt. Nem az íróasztalon glédában sorakozó papírhalmok árulták el, vagy a sarokba hajított tornazsákja a sportcipője mellett, hanem a dugig tömött vitrinen sorakozó képek.

Egy rakás bekeretezett fotó Brockról, ahogy büszkén a magasba emeli a bajnoki övet. Egy másikon átkarolja az apámat. Mindketten szponzoros pólót viselnek, és boldogan feszítenek egymás mellett. Több képen a bácsikáim pózoltak Brockkal, és…

Elakadt a lélegzetem. A fotók tengerében felismertem egyet, ami valamikor az enyém volt. Otthon az éjjeliszekrényemen tartottam, mert ez volt a kedvencem kettőnkről. Brock szmokingban volt, a haja dögös, kócos tüskékben meredt az ég felé. Én vörös, bokáig érő, szív kivágású ruhában álltam mellette. A végzős bálomon készült. Nem tudtam levenni róla a szemem, mert aznap este gyönyörűnek éreztem magam. Olyannak, aki méltó Brock ölelésére. De még ennél is fontosabb, hogy aznap este magabiztos voltam. Erős. Tele lehetőségekkel.

Önkéntelen léptekkel a vitrinhez sétáltam, és a kép után nyúltam, de megállt a kezem a levegőben.

– Hogy… Hogy került ez hozzád?

– Otthon hagytad, amikor elköltöztél.

Rövid szünetet tartott.

– Azok után, amit akkor mondtál, amikor utoljára ilyen közel álltunk egymáshoz, gondoltam, nem fog hiányozni neked. Így hát elhoztam.

Gombóc gyűlt a torkomba. El kellett fordítanom a tekintetem a képről.

Brock bement a régi hálószobámba? Ezek szerint igen.

Elképzelni sem tudtam, miért tette ki azt a fotót kettőnkről, de most nem is adhattam át magam a töprengésnek. A tekintetem a túlsó falra erősített, hatalmas lapostévére szegeződött. Mi az ördögnek kell Brocknak tévé az irodába?

Várjunk csak!

Egy fontosabb kérdés fészkelte be magát a fejembe, ahogy visszapillantottam a vitrin felé. Sehol egy kép Brock menyasszonyáról. Az asztalra sandítottam. Semmi. Érdekes.

Álljon meg a menet! Nem! Nem érdekes! Semmi közöm hozzá.

Megköszörültem a torkom, és visszamentem a székemhez.

– Öhm… Mikor kezdtél itt dolgozni? – kérdeztem.

– Három héttel ezelőtt.

Ahelyett, hogy leült volna az asztal túloldalán, nekidőlt, és keresztbe tett lábbal a szélébe kapaszkodott.

– De ez hivatalosan még nem az én irodám. Csak azután lesz az, hogy Andre a hét végén elmegy.

Nem hittem a fülemnek.

– Mikor neveztek ki igazgatónak?

Brock kíváncsian méregetett.

– Úgy egy éve, amikor Andre bejelentette, hogy vissza akar költözni Phillybe.

Szerencse, hogy ültem, különben hamar a földön találtam volna magam.

– És senkinek sem jutott eszébe ezt közölni velem?

Brock oldalra döntött fejjel nézett rám.

– Mielőtt elfogadtad volna az állást, mi értelme lett volna? Várj, hadd fejezzem be! – fojtotta belém a szót felemelt kézzel. – Igaz, hogy te meg én évek óta nem beszéltünk, de attól én még kapcsolatban maradtam a családoddal. Ez előtted sem volt titok. Tudtam róla, hogy mielőtt Andrew befűzött volna téged erre a munkára, te szigorúan távol tartottad magad az akadémiától.

Jó, ebben volt valami.

– Rendben. De apámnak több hónapja volt rá, hogy felvilágosítson. Vagy akár te is szólhattál volna péntek este.

– Szólhattam volna – vigyorgott rám Brock.

Régen ettől a vigyortól fülig pirultam és összevissza zagyváltam, de most csak összehúztam a szemem. Brock cseppet sem zavartatta magát.

– Valójában én kértem meg Andrew-t, hogy ne mondjon semmit.

Erre nem számítottam.

– Miért?

– Mert ha megtudtad volna, nem vállalod el a munkát – felelte habozva.

Széttártam a kezem az ölemben, mint aki valami válaszon gondolkodik, de semmi sem jutott az eszembe.

– Nem tudom, mit mondhatnék erre.

Ahogy Brock az arcomat fürkészte, ellágyultak a vonásai.

– Nagyon régen nem ültünk le beszélgetni egymással. Tudom, miért gyűlölsz, és nem hibáztatlak érte.

– Én nem gyűlöllek.

Összeszorult a torkom. Az igazat mondtam. Régebben talán gyűlöltem… Na jó, biztosan gyűlöltem, de sohasem voltam haragtartó típus. Persze néhány könyvbéli karaktert egész életemre megutáltam, de sokak szerint az nem számít.

Mély levegőt vettem, és megismételtem:

– Nem gyűlöllek.

Brock még mindig meredten bámult rám. Finom élű arcára meglepettség és megkönnyebbülés elegye ült ki.

– Ennek… nagyon örülök.

Ideje a lényegre térni.

– Miért vállaltad el egyáltalán a munkát? – kérdeztem. – Gondolom, elég pénzt kerestél, hogy még jó hosszú ideig ne kelljen dolgoznod.

– Ez igaz. Mire két évvel ezelőtt visszavonultam a profi versenyzéstől, összeszedtem annyit, hogy életem végéig ellegyek belőle.

Szerettem volna megkérdezni, miért szállt ki olyan fiatalon, amikor lehetett volna még pár jó éve a pályán, de végül legyőztem a kíváncsiságomat.

– Akkor miért mondtál igent apámnak?

– Ezt komolyan kérdezed? – ráncolta a homlokát Brock.

Mielőtt válaszolhattam volna, végigszántotta az ujjaival a haját, és folytatta.

– Az apád megmentette az életemet, és ez nem túlzás. Nélküle ottmaradtam volna valahol az utcán. Hála neki, az akadémia lett az életem. Ez a hely fontos nekem, és ha már nem is versenyzőként, de a részese akarok maradni.

Lesütött szemmel fészkelődtem a széken. Persze hogy tudtam erről. Mindegy, mi történt köztünk, az apám és az akadémia iránti érzései nem változtak.

– Szeretek új tehetségeket felfedezni – folytatta. – Igazgatóként erre is lesz lehetőségem. Végre megszolgálhatom apádnak azt a sok jót, amit értem tett. Tartozom neki ezzel, főleg azután, hogy úgy cserben hagytam.

– Hogy érted azt, hogy cserben hagytad? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal. – Egy rakás bajnokságot nyertél neki. Olyan reklámot csináltál a…

– Nem erről beszélek – nézett mélyen a szemembe. – Sosem mondtad el neki, miért voltál a Mona’sban aznap este.

Megdermedtem.

– Ha tudta volna, biztosan…

– Brock! – meredtem rá.

– És megérdemeltem volna minden következményt – folytatta előrehajolva. – Csak azért nem vallottam be neki, hogy miattam voltál ott, mert megeskettél, hogy hallgatok.

Behunyt szemmel összepréseltem az ajkam. Megígértettem vele, hogy nem árulja el apámnak, mi történt. Könyörögtem neki, mert tudtam, mi lenne a vége, ha őszinte lenne hozzá. Brock mindent elveszített volna.

Egyre dagadt a torkomban a gombóc. Ha együtt akarunk dolgozni, nem gondolhatok ezekre a dolgokra. Ökölbe szorítottam a kezem, és lassan kinyitottam a szemem.

– A múltunknak semmi köze a jelenhez. Nem befolyásolhatja.

Brock felegyenesedett.

– És nem akarok többet erről beszélni – folytattam erőltetett határozottsággal. – A közös munkához nincs szükség ilyen beszélgetésekre.

Brock hallgatott egy darabig. A testtartása lazának tűnt, de közben támadásra kész kobrára emlékeztetett.

– Nem értek egyet, de rád hagyom.

A feszültség egy része elpárolgott belőlem, noha éreztem, hogy csak ideig-óráig tart majd a nyugalom.

– Végeztünk? Szeretnék visszamenni az irodámba, és munkához látni.

Brock bólintott, és eltolta magát az asztaltól. Megkerülte, és tanulmányozni kezdte a rajta heverő iratokat.

– Ha jól látom, ma kettőkor megbeszélésünk lesz a marketingesekkel.

– Remek.

Reszketeg lábbal felálltam, és elindultam az ajtó felé. Még mindig nem tértem magamhoz a sokkból.

– Jillian! – szólt utánam.

Visszafordultam.

– Tessék!

Brock válla megemelkedett a mély sóhajtól. Ahogy még egyszer alaposan végigpásztázta az arcomat, azon tűnődtem, vajon mit gondolhat a mostani külsőmről.

– Nagyon szeretném, ha ez működne.

Elfacsarodott a szívem.

– Most kaptunk egy második esélyt.

8. FEJEZET

– Biztos, hogy nem gond? – kérdezte Avery, miközben néztem, ahogy Rhage átoson a nappalin. – Úgy érzem, hogy túl későn szóltam.

A telefont a bal vállammal a fülemre szorítva gyorsan magam alá kaptam a lábam, mielőtt a macskám elunná, amit éppen csinál, és engem célozna meg. Gyanítom, hogy néha kaparófának nézte a lábamat.

– Nem probléma. Nem terveztem semmit péntek estére. Mikor hozzátok át Avát és Alexet?

– Ugye tudod, hogy csodálatos vagy?

Amikor Avery egy pillanatra elhallgatott, hallottam, ahogy Cam a háttérben Ava nevét kiáltja. Gondolom, a kölyök éppen átvágtatott a házon, vagy leugrott a lépcső tetejéről. Egy másodperccel később hallottam a nevetését.

– Mit szólsz a hét órához?

– Tökéletes.

Cam hangja és Ava kislányos kacaja egyre messzebbről szólt.

– Most, hogy végre van egy kis nyugtom, mesélj az új munkádról!

– Egész jó.

Szerda volt, valamivel több mint egy hete dolgoztam már az akadémián, és meglepően jól mentek a dolgok. Főleg azért, mert alig láttam Brockot. Általában az irodájában ült zárt ajtó mögött, ha meg nem, akkor én tettem meg mindent, hogy elkerüljem, hacsak nem kellett valami közös megbeszélésen részt vennünk. Mindketten elég elfoglaltak voltunk. Én főként a reklámozásra és a második emeleti üres helyiségek kiadására koncentráltam.

– Még bele kell szoknom, de… jó érzés, hogy ott lehetek.

Nem hazudtam.

– Annyira örülök! Ja, mielőtt elfelejtem: Brock és Cam találkoztak hétfőn. Együtt ebédeltek.

Így már értem, hová tűnt Brock aznap délután.

– Cam magánkívül volt az örömtől. Köszönd meg Brocknak a nevemben!

– Persze – mormogtam.

Rövid szünet után Avery folytatta:

– Tudom, hogy ti ketten szinte együtt nőttetek fel, de ezt meg nem mondtam volna az alapján, ahogy fogadtad, amikor felbukkant az étteremben.

Erre nem tudtam mit mondani. Némán figyeltem, ahogy Rhage lehasal a földre, és szőrös hátsóját az égnek meresztve a falat bámulja.

Amikor a múlt héten utoljára beszéltem Averyvel (reggelizni hívott, ami alól kurtán-furcsán kibújtam), nem érintettük a Brock-témát. Úgy irányítottam a csevegést, hogy véletlenül se kerüljön szóba.

– Csak azért jutott eszembe, mert tegnap este beszéltem Steph-fel – folytatta.

Elfojtott nyögéssel a kanapétámlának nyomtam a tarkóm. Steph a philadelphiai akadémiánkon dolgozott. Amikor évekkel ezelőtt megismertem, őrülten féltékeny voltam rá. Benne minden megvolt, ami belőlem hiányzott: szépség, intelligencia, kedvesség, végtelen magabiztosság és erő. Rengeteg erő.

– Hamarosan hazajön meglátogatni az anyukáját, és megbeszéltük, hogy összefutunk. Rólad is kérdezősködött.

– Tényleg?

– Igen. Kíváncsi volt, hogyan jöttök ki Brockkal. De nyugi, nem pletykálkodott vagy ilyesmi – tette hozzá gyorsan. – Még rá is kérdeztem, miről beszél, de nem adott egyenes választ, amivel persze csak még jobban felpiszkált.

A plafonra meredve felvillant előttem a bekeretezett fotó Brock irodájában. Vajon miért tartja ott? Majd megőrültem, hogy beszéljek róla valakivel. Mióta otthagytam Philadelphiát, senkivel sem beszéltem Brockról. Még Abbyvel és Katie-vel sem, a két emberrel, akik tudták, milyen fontos volt nekem. Ha megteszem, azzal rengeteg csodás emléket előhívtam volna, de sok olyat is, amivel nem akartam megküzdeni.

Ebben a pillanatban hangos puffanás zökkentett ki a merengésből. Összeugrott a szemöldököm, amikor megláttam, hogy Rhage a falnál állva a fejét rázza. Nyilván megtámadta a falat, és pórul járt. Ostoba macska.

– Jillian! Ott vagy még?

– Igen. Bocs! – karoltam át a térdem. – Brock és én… valaha nagyon közel álltunk egymáshoz, de mostanra eltávolodtunk.

Na jó, ez béna és közhelyes szöveg volt. Ennél többre voltam képes, és Avery meg is érdemelte a korrekt magyarázatot.

– Szóval… ha őszinte akarok lenni, én… szerelmes voltam belé, ő viszont a kishúgaként gondolt rám. Nem viszonozta az érzelmeimet, és erre ráment a barátságunk.

– Ó! Azta! Tudod, kikre emlékeztet ez? Teresára és Jase-re.

Megrándult a szám.

– A kettőnek semmi köze egymáshoz.

– Azért van némi hasonlóság. Teresa régebben fülig szerelmes volt Jase-be, de a srác hozzá sem mert érni, mert Cam kinyírta volna álmában – nevetett Avery.

Teresa Cam húga volt, Jase pedig gyerekkoruk óta Cam legjobb barátja.

– Na és mi lett belőle? Összeházasodtak, és…

– És mindjárt megszületik a gyerek – fejeztem be helyette. – Értem, mire gondolsz, de Brock nem ábrándozott úgy rólam titokban, ahogy Jase Teresáról.

– Honnan tudod?

– Nekem elhiheted – forgattam a szemem.

– Hm. Nem is tudom… Várj! Mennem kell. Ava visít valamiért – sóhajtott Avery. – Van kedved Teresával és velem reggelizni vasárnap? Alig várom a híreket a szombati randidról Gradyvel.

– Nahát! Gyorsan terjednek a hírek.

Ami azt illeti, meg is feledkeztem a kiállításról. Már a nyelvemen volt, hogy más terveim vannak, de Avery tudta, hogy nincs semmiféle más programom. Úgy két hete amúgy is megígértem magamnak, hogy nem fogom folyton lerázni. Azóta egyszer már megtettem, de másodszor nem akarom.

– A vasárnapi reggeli jól hangzik – mondtam.

– Tényleg? – kérdezett vissza Avery meglepetten.

– Igen. Már alig várom.

– Szuper. Jó. Akkor vasárnap. Szeretlek!

Búcsúzkodás után letettem a mobilt az asztalra, és éppen a távirányító után nyúltam, amikor kintről kopogás hallatszott. Rhage rögtön behúzott a dohányzóasztal alá. Ki lehet az? Felálltam, és az ajtóhoz mentem. Rhage hátracsapott füllel figyelte, ahogy lábujjhegyre pipiskedve kilesek a kukucskálón. Amit láttam, az leginkább elmosódott mellkasra emlékeztetett, de ki tudja? Ezek a kukucskálólyukak totál értelmetlenek. Kiakasztottam a biztonsági láncot, és kinyitottam az ajtót. Majd elájultam, amikor a folyosói lámpa éles fénye Brock arcát világította meg.

– Szia!

Egyik kezével az ajtókeretnek támaszkodva, a másikat a háta mögé rejtve a szokásos félmosolyával nézett rám.

– Nem zavarok?

Pár másodpercig szóhoz sem jutottam a döbbenettől, majd nagy nehezen kibukott belőlem a kérdés:

– Honnan tudtad, hol lakom?

– A főnököd vagyok. Megvan minden adózási információd, a címedet is beleértve – magyarázta.

A tekintetem a nyakára tévedt, a vékony ezüstláncra, ami eltűnt a szürke póló nyakában.

– És ha nem lett volna meg, Andrew biztosan megadja.

Ebben én is biztos vagyok.

– Nem gondolod, hogy gáz bejelentés nélkül megjelenni a lakásomnál?

A laza mosolya azt súgta, hogy ez fel sem merült benne, és nem is érdekli.

– Beengedsz?

Megragadtam a kilincset.

– Miért vagy itt?

– Beszélni akartam veled.

– És az irodában nem lehetett volna? – ugrott fel a szemöldököm.

– Nem.

– Ha belenéztél az aktámba, láthattad a telefonszámomat. Miért nem hívtál fel?

– Nem szeretek telefonon beszélni.

– Ez most komoly? – méregettem összeszűkült szemmel.

– Mint a halál.

Hátrahajtott fejjel felnéztem rá.

– Nem hiszem el, hogy ezt hangosan kimondtad.

– Pedig nagyon úgy tűnik – vont vállat vigyorogva. – Beengedsz végre, Jillybogyó?

– Nem, ha így nevezel – vágtam vissza.

Ahogy lehajtotta hozzám a fejét, bizsergést éreztem a mellkasomban.

– Miért nem akarod, hogy így becézzelek?

– Talán mert már nem vagyok tizenkettő.

– Hm – egyenesedett fel. – Kétlem, hogy ez lenne az igazi ok.

– Hagyjuk! – motyogtam. – Miről akarsz beszélni velem?

– Azt csak odabent mondhatom el – felelte ravaszul csillogó szemmel. – Meglágyulna a szíved, ha elárulnám, hogy hoztam neked valamit?

Elpirultam.

– Nem kellett volna.

– Hát, most már késő, mert itt van – döntötte oldalra a fejét. – És ha meglátod, mi az, nagyon fogsz örülni annak, hogy beengedtél.

– Nem érdekel az ajándékod.

– Nem mondanál ilyet, ha tudnád, mi az.

Egyik lábamról a másikra nehezedve Brock mögé pillantottam. Kintről hűvös levegő áradt be a lakásba, és aggódtam, hogy Rhage kiszökik a nyitott ajtón. Az alsó ajkamat rágcsálva mérlegeltem a lehetőségeimet. Ha beengedem, azzal csak egy ártalmatlan beszélgetésre mondok igent.

– Micsoda dilemma! – mormolta Brock.

– Jó, gyere be! – forgattam a szemem.

Brock leengedte a kezét, és belépett a lakásomba. Ahogy elment mellettem, a fejét elfordítva végigsiklott rajtam a tekintete. Becsuktam mögötte az ajtót.

– Szép zokni – jegyezte meg. – Érdekes. Mintha nálad csak két évszak létezne: nyár és tél.

Lenéztem magamra. Basszus! Elfelejtettem, hogy gyapjú pizsamasort és térdzokni van rajtam. És a pizsialsóm nagyon rövid volt. Szerencsére hosszú kardigánt hordtam a póló fölött. Miközben Brock körülnézett nálam, gyorsan lehúzkodtam a nadrágom szárát.

– Szóval… – babráltam a kardigánom ujját. – Mit hoztál nekem? – néztem az ujjára akasztott kis barna papírzacskóra.

– Hirtelen kíváncsiak lettünk? – cukkolt.

Némán meredtem rá. Keresztbe fontam a karom a mellkasomon, remélve, hogy nem tűnik fel neki a melltartóm hiánya. Féltem, hogy a bimbóm lyukat üt a pólóm anyagába.

Brock kuncogva belenyúlt a zacskóba, és kivett belőle egy papírdobozt.

– Mióta laksz itt? – méregette a parányi konyhámat.

– Öhm… Nem is tudom.

A konyhaszigethez lépett, és letette a dobozt a zacskóval együtt.

– Talán úgy négy éve.

– Kellemes.

Ahogy tekintete a sziget másik végén tornyosuló könyvkupacra tévedt, gyengéd mosolyra húzódott a szája. Bontogatni kezdte a dobozt.

– Biztonságos a ház?

– Igen. Sosem volt még gond.

Közelebb settenkedtem.

– A legtöbb lakó házas, vagy a fővárosban dolgozik, és ingázik.

A hátára szegeződött a szemem. Végül kiszíneztette azt a hatalmas főnixtetkót? Lefogadom, hogy igen, és állati jól néz ki. Na persze az a kidolgozott, izmos hát önmagában is tökéletes.

– És te… hol laksz most? – kérdeztem.

– Vettem egy házat Shepherdstown határában, csodás kilátással a folyóra. Meg kéne nézned.

Megtorpantam. Kétlem, hogy a menyasszonya értékelné az ötletet. Bár, jobban belegondolva, nem valószínű, hogy vetélytársnak tekintene.

Brock oldalra fordult, és felém csúsztatta a dobozt. Amikor megláttam, mi van benne, nagyot dobbant a szívem.

– Cukormázas fánk. Csak cukormáz, fura töltelék nélkül. Emlékszem, mennyire utáltál beleharapni a pudinggal vagy gyümölccsel töltött cuccokba. És ez friss. Egy shepherdstowni pékségből hoztam, ahol egész nap sütik.

Tényleg undorodtam attól, ha egy sütibe beleharapva váratlanul a számba fröccsent valami, de nem tulajdonítottam jelentőséget ennek az érzésnek. A zsírpapírt félrehajtva három hatalmas, cukormázas fánk bukkant elő. Egyszerű fánkok, semmi különös nem volt bennük. De Brock emlékezett a töltelékundoromra, és ez valamiért sokat jelentett nekem. Nem tudom, miért, hiszen a sorozatgyilkosok is megjegyeznek dolgokat az áldozataikról, mégis éreztem, ahogy az izmaimból eltűnik a feszültség egy része, és forró könnycseppek gyűlnek a szemembe. Úristen, de érzelgős voltam! Végül is csak fánkot hozott.

Megköszörültem a torkom.

– Köszönöm! Kedves tőled.

Brock rám nézett, mire gyorsan lehajtottam a fejem, és elmentem mellette.

– Jillian!

– Eszem egyet, ha te is – tépkedtem le egy csomó papírtörlőt a hengerről.

Totál szétcsúsztam, de annyira hiányzott ez… Hiányzott valaki, aki kívül-belül ismer, mert senki sem tudott rólam annyit, mint Brock. Amikor már nem úgy festettem, mint aki pillanatokon belül elbőgi magát, megfordultam, és a pultra tettem a papírtörlőket.

– Nem tudok egyedül megenni három ekkora fánkot.

– Mióta?

Fojtott kacaj tört fel belőlem.

– Már nem vagyok tizenhét.

– Azt látom.

Ahogy felpillantottam, borzongás futott végig a testemen. Brock szemében tüzes, szinte állatias ösztön villant, amit nem tudtam hova tenni.

Ekkor hasított belém a felismerés, hogy hat év után Brock Mitchell itt van a lakásomban, a világomban. Nem vártam volna, hogy ez valaha megtörténik, mégis itt van, mindent betöltő valójában, amitől az amúgy tágas otthonom hirtelen túl kicsinek tűnt. Mostanra felnőtt férfi lett belőle, aki nemcsak külsőre lélegzetelállító, de élő legenda is a ketrecharc világában. Sőt ennél is több, hiszen mindezt egy fizikai és lelki bántalmazással teli gyerekkorral a háta mögött érte el. A kételkedőket megcáfolva hasított a csúcs felé, majd egy végzetesnek tűnő sérülés után ismét talpra állt, és újra győzni tudott. Brockban mindig is őrületes tűz lobogott. Ez vonzott hozzá attól a pillanattól fogva, ahogy megláttam a nappalinkban. Azon az éjjelen félt és éhes volt, mégis bátran az apám szemébe nézett.

Brock a hosszú karjával átnyúlt a konyhaszigeten. Az izmai majd szétfeszítették a pólóját, miközben a hüvelykujjával megsimogatta az arcom bal oldalán a bemélyedést. Elakadt a lélegzetem az érintésétől. Forgott körülöttem a világ, a testemen forró hullám söpört végig, megkeményítve a mellbimbómat. Csak az arcomhoz, a forradásomhoz ért, mégis elvesztettem a fejem. Brock hosszan nézett rám, majd mély sóhajjal leengedte a karját. Fogalmam sincs, mire gondolhatott, amikor elfordította rólam a tekintetét, de a sebemet megérintve valószínűleg olyasmire, amit nem akartam hallani. Zavartan összehúztam magamon a kardigánt. Ideje visszaterelni a beszélgetést az eredeti mederbe.

– Szóval miért…

– Jesszusom! – szűkült össze a szeme. – Mi a frász húzott így keresztül a szobán?

Épp időben fordultam hátra, hogy lássam Rhage barna-fehér popóját eltűnni a kanapé mögött.

– Rhage, a macskám. Utálja az embereket, szóval jobban jársz, ha levegőnek nézed.

– Rage mint harag? – vonta fel a szemöldökét Brock. – Érdekes név.

– Egy vámpírt hívtak így egy regényben.

– Jó tudni, hogy olvasol – cukkolt, majd elvett előlem egy darab papírtörlőt. – Biztosan elég lesz ennyi? Mert téphetünk még pár százat.

– Fogd be! – rándult meg a szám sarka.

Rájöttem, hogy Brock egyik tulajdonsága mit sem változott az évek során: imádott ugratni. Sosem gonoszkodott, de szeretett játszani.

– Egy pillanatig azt hittem, hogy egy patkány rohangál itt.

Az egyik bárszékhez lépett.

– Gyere, ülj le velem! – invitált.

– Kérsz valamit inni?

– Csak vizet.

Persze hogy vizet kér a fánk mellé – gondoltam, miközben kivettem magamnak egy kólát a hűtőből. Én bezzeg bottal sem piszkálnám meg a vizet, amikor ilyen szénsavas csodát is ihatok. Letettem Brock elé egy üveg vizet, és úgy ültem le mellé, hogy a bal oldalamra kerüljön. Aztán rögtön fel is pattantam, amikor rájöttem, hogy a feltűzött hajam nem takarja az arcomat. Hátranyúltam a csathoz, de a mozdulat közben megállt a kezem a levegőben. Minek erőlködjek? Látott már ennél százszor rosszabb állapotban is. Plusz megérintette a sebet, szóval…

Saját magamon bosszankodva beleharaptam a fánkba. Kis híján felnyögtem, ahogy az édes íz szétáradt az ízlelőbimbóimon. Régen ettem utoljára ilyen olajban sült finomságot.

– Ízlik? – fürkészte az arcom Brock.

Tele szájjal bólintottam, amit széles mosollyal konstatált.

– Akkor jó. Tudod, mire emlékeztet ez? – ugrott oldalra a tekintete egy pillanatra.

Mivel tele volt a szám, csak a felvont szemöldökömmel bátorítottam a folytatásra.

– Amikor késő este a konyhában ültünk, mert te éppen brownie-ra vagy sütire vágytál.

Lenyeltem a falatot, és belekortyoltam az üdítőmbe. Nem akartam a múltról sztorizgatni vele, de elragadott a hév.

– Pontosabban te akartál brownie-t meg sütit enni – néztem rá.

– Jó, akkor én akartam megsült brownie-t és sütit, de te ajánlottad fel, mert imádtad a nyers sütitésztát. Még mindig nyersen eszed? – nézett rám szigorúan.

– Dehogyis!

Két napja is úgy ettem.

Láttam az arcán, hogy keresztüllát rajtam. A fánkunk maradékát csöndben tüntettük el. Az utolsót, ami a dobozban maradt, akkor terveztem megenni, miután Brock elment.

– Szóval azért jöttem, hogy beszéljek veled – törölte az ujját a papírba Brock. – Az a helyzet, hogy csalódott vagyok.

– Miben csalódtál? – ráncoltam a homlokom a ragacsos kezemet tisztogatva.

– Benned.

– Tessék? – dőltem hátra.

Brock összegyűrte és a zacskóba dobta a papírtörlőt.

– Amikor úgy döntöttél, hogy az akadémián maradsz, és velem dolgozol…

– Neked – helyesbítettem.

– Nekem.

Brock vigyorogva leengedte az állát, és felnézett rám a hihetetlenül sűrű szempillái mögül.

– Amikor így döntöttél, nem sejtettem, hogy állandóan bujkálni fogsz előlem.

Basszus! Igyekeztem ártatlan arckifejezést erőltetni magamra.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Tényleg? – kérdezte ravaszul. – Mert a megbeszéléseken kívül a színedet sem látom.

– Ez teljesen normális – vitatkoztam.

– És valahányszor kilépek az irodámból, te mindig épp telefonálsz.

Az ajkamba haraptam.

– Sok hívást intézek. Árajánlatokat kérek a hirdetésekre, bérlőket keresek a…

– Ja, persze. És véletlenül mindig akkor van sürgős hívásod, amikor én az irodámon kívül vagyok. Micsoda egybeesés!

Vállat vontam.

– Akarod tudni, mivel buktál le? – támasztotta a tenyerébe az állát önelégült képpel. – Ma kipróbáltam egy trükköt. Felhívtam Steve-et, tudod, aki veled szemben ül. Megkérdeztem, telefonálsz-e éppen.

Jaj, ne!

– Azt mondta, nem. És akarod tudni, mi történt?

Nem válaszoltam. Brock némán meredt rám, mire sóhajtva keresztbe fontam a karom.

– Mi? – adtam meg magam.

– Amint kiléptem az irodámból, te azonnal felkaptad a kagylót.

– Érdekes – mormogtam. – Valahogy mindig rossz pillanatot fogsz ki.

– Szar duma – ugrott fel a szemöldöke.

– Fékezze a nyelvét, Mr. Mitchell – utánoztam.

Meglepetés suhant át az arcán, majd a fejét hátravetve nevetni kezdett. Az elővillanó nyakát nézve nem is értettem, mi lehet ennyire vonzó ebben a testrészben.

A következő pillanatban Rhage váratlanul felugrott a konyhaszigetre. Brock lenézett rá.

– Hahó, kisöreg!

A macska felálló füllel nézett rá, mint aki azon tűnődik, mit keres egy másik hímnemű lény a lakásban. Teljesen érthető volt a csodálkozása.

– Bocs! Elég neveletlen – sóhajtottam. – Rhage! Lefelé!

A macskám leült, és lassan nyalogatni kezdte a lábát, miközben farkasszemet nézett Brockkal.

– Látom, hallgat a parancsokra – jegyezte meg szárazon Brock, és Rhage felé nyúlt.

– Ne csináld! – figyelmeztettem, de elkéstem.

Az ujjai már harapás- és karmolástávban voltak. Reszketve vártam az elkerülhetetlen támadást. Semmi. Rhage leengedte a mancsát, előrenyújtotta a nyakát, és megszagolta Brock ujjait. Amikor Brock megmozdult, Rhage egy helyben maradt, és hagyta, hogy megvakarja a füle tövét. Pár másodperccel később Brock visszahúzta a kezét, a macska pedig leugrott, és halk tipegéssel végigvonult az előszobán a háló felé.

– Ez meg mi volt? – suttogtam ámulattal vegyes bosszúsággal. – Ez a dög mindenkit utál, még engem is.

– Furcsa. Pedig elég nyugisnak tűnik.

Brock visszafordult felém, és a pultra támaszkodott.

– Szóval… kerülsz engem.

Még mindig azon ámuldoztam, hogy Rhage nem harapta meg, sőt nem is fújt rá. A macskám igazi szemétláda volt, a legrosszabb fajtából.

– Szeretném, ha abbahagynád – szólalt meg újra Brock.

– Mit? – pislogtam rá.

Felém hajolt, és mélyen a szemembe nézett.

– Tudom, hogy van köztünk… egy rakás régi feszkó, és isten a tanúm, ha változtathatnék a dolgokon, megtenném. El sem tudod képzelni, mennyire bánom, hogy olyan önelégült seggfej voltam akkoriban. De sajnos nem forgathatom vissza az időt, és soha nem is leszek rá képes.

Olyan erősen feszítettem az állam, hogy csoda, hogy nem tettem tönkre az orvosok arcrekonstrukciós munkáit.

– De tudod, amikor Andrew elmondta, hogy elvállaltad a munkát, olyan… olyan rohadtul megkönnyebbültem, mert tudtam, hogy végre újra találkozhatok veled, és beszélhetünk.

Brock hátradőlt, és lassan megrázta a fejét.

– Sokat jelent nekem, hogy visszatértél az életembe. Tudom, hogy a főnököd vagyok, és hogy ez milyen furcsán hangzik, de szeretném, ha barátok lennénk.

Gőzöm se volt, mit feleljek erre.

– És tudom, hogy nem tehetek úgy, mintha…

Brock álla megfeszült, és a tekintete a szemközti szekrénysorra szegeződött.

– Nem tehetek úgy, mintha nem hagytalak volna cserben a legocsmányabb módon. Sokszor bocsánatot kértem már, de ez nem elég.

Az arcát fürkészve félelem áradt szét bennem, ahogy kezdtem megérteni, mire célozhat.

– Nem kell a barátomnak lenned a történtek miatt, csak mert bűntudatod van, vagy…

– Nem erről van szó. Egyáltalán nem erre gondoltam.

A szemembe nézett és felém hajolt, mindössze pár millimétert hagyva közöttünk.

– Nem akarom, hogy munka közben folyton azon stresszelj, hogy összefutsz velem. Szeretném, ha jól éreznéd magad az akadémián.

Egy barna tincs a homlokába hullott.

– Tudom, hogy sokat kérek tőled, és valószínűleg meg sem érdemlem, de szeretném, ha barátok lennénk.

Barátok. Úristen, volt idő, amikor ez a szó millió darabra törte volna a szegény kis szívemet, de most… Nem is tudtam, mit érzek. Brock és én, bármilyen furának tűnt is akkoriban, a korkülönbség ellenére tényleg a legjobb barátok voltunk. Szörnyű érzés volt elveszíteni a kislányos reményt, hogy egy nap a könyvekben olvasott boldogan éltek, míg meg nem haltak-féle szerelemben egyesülünk. A szétválásunk duplán fájt, mert nemcsak őt veszítettem el, hanem a legközelebbi barátomat is – és legfőbb cinkostársamat minden kalandban.

– Szerinted menni fog? – kérdezte Brock. – Tényleg érdekel. Amikor a múlt hétfőről második esélyként beszéltem, azt komolyan gondoltam. Legalább megpróbálhatjuk?

Őszintén szólva nem voltam benne biztos – fogalmam sem volt róla, tudnék-e Brock barátja lenni. Nem azért, mert annak idején nem viszonozta az érzelmeimet, és nem is a miatt az éjszaka miatt, amire úgy emlékszik, mint a napra, amikor a legocsmányabb módon cserben hagyott. Nem őt hibáztattam azért, ami velem történt. De nem voltam biztos benne, hogy a barátja tudok lenni anélkül, hogy… anélkül, hogy idővel újra elsodorna a lavina, és olyan érzelmek ébrednének bennem iránta, amik újabb szívfájdalomhoz vezetnek. Általában nem gyengültem el így az ellenkező nem képviselőitől, de Brock elemi erővel vonzott magához akkor is, ha próbáltam ellenállni. Vonzott a játékossága, a figyelme, a ragaszkodása, az, ahogy a világ legtermészetesebb módján el tudta hitetni, hogy én vagyok számára a legfontosabb. Az ember különlegesnek érezte magát mellette, akkor is, ha valójában kicsit sem volt az. A lehengerlő stílusának a legokosabb és legerősebb nők sem tudtak ellenállni.

De Brock nem volt szabad préda. Menyasszonya volt. Magas szögesdrót kerítés húzódott köztünk, ami nem engedte, hogy akár csak gondolatban is rossz irányba kalandozzak vele kapcsolatban. Most sem lenne szabad.

– És ha nem tartod lehetségesnek, mit tehetnék azért, hogy meggyőzzelek? – nézett rám kedvesen. – Hozzak még fánkot? Tuti, hogy szereted a mogyoróvajasat. Belevehetem a munkaszerződésedbe a heti fánkellátmányt.

Önkéntelen mosolyra húzódott a szám, ezért gyorsan eltakartam a tenyeremmel.

– Mit mondasz? – bökte meg a karom.

Felsandítottam rá. Úgy döntöttem, hogy megpróbálom, mert tényleg megkönnyítené a közös munkát. Kezdtem belefáradni az állandó telefonálgatásba.

– Rendben.

Az arcára kiülő mosoly bizonyította, hogy egy pasi lehet egyszerre férfias és gyönyörű. Ahogy kiszökött a tüdőmből a levegő, gyorsan magam elé képzeltem a szögesdrót kerítést.

Barátság.

Menni fog.

9. FEJEZET

– Tudom, mit csinálok.

– Nem. – Péntek reggel Brock a székem mögött állva elém nyúlt, és kikapta az egeret a kezem alól. – Szerintem erre kell kattintani.

– Szerintem meg nem – hessegettem el a mancsát, és az egeret visszaszerezve próbáltam középre igazítani a képet.

Brock sóhaja meglebbentette az arcom bal oldalán a tincseket, ami bizsergést küldött végig a gerincemen.

– Csak nyomj rá a középre helyezésre, és ennyi.

– Azt csináltam.

Amikor újra az egerem után nyúlt, jobbra dőlve ellöktem a kezét.

– Nincs semmi dolgod? – toltam hátra a székemet, hogy kénytelen legyen elállni mögülem, de most meg az asztalomnak dőlt. – A hirdetések ellenőrzése az én feladatom, és már rég készen lennék, ha nem cseszegetnél hátulról folyamatosan.

– Hátulról cseszegetni? – ráncolta a homlokát. – Ez úgy hangzik…

– Ki ne mondd!

Ártatlan kifejezés ült ki az arcára.

– Úgy tűnik, itt neked vannak mocskos gondolataid. Én nem gondoltam semmi rosszra.

– Mhm.

Lassan, óvatosan elmozdítottam az egeret egy fél milliméterrel, belőve a tökéletes középpontot.

– Tádám! Kész is van.

– Elképesztően tehetséges vagy.

Lesújtó pillantást vetettem rá, de csak vigyorgott.

Paul jelent meg az irodám nyitott ajtajában. A magas, vékony, sötétszőke hajú, középkorú férfi a Lima-akadémiás pólójában és fekete tréningnadrágjában akár a harmadik emelet marketingcsapatába is beillett volna, de valójában edzőként dolgozott a másodikon az akadémia nyitása óta. Nem ismertem túl jól, mivel az edzők és a fejvadászok főként Brock hatáskörébe tartoztak, de valahányszor ez a fickó rám nézett, ahogy most is, az volt a benyomásom, hogy totál fölöslegesnek tartja a jelenlétemet. Ahogy Andre mondta, a legtöbb alkalmazott elfogadta a jelenlétemet, de Paul arcáról rendszerint lerítt, hogy a háta közepére kíván. Arra a seggfejre emlékeztetett, aki annak idején a philadelphiai központunkban bepróbálkozott nálam a szertárban.

– Mr. Mitchell! Ráér egy pillanatra?

Paul jeges tekintete rólam Brock felé fordult.

– Van néhány új tanítványom, akit megmutatnék – emelt fel egy mappát. – El kéne dönteni, érdemes-e róluk felvételt készíteni.

– Máris megyek.

Az orrnyergemet kopogtattam, mint egy ötéves. Brock felegyenesedett, rám kacsintott, és kisasszézott az irodából. Természetesen utánanéztem. Mi mást tehettem volna? Bosszantóan jó segge volt. Nem is értem, honnan szedte azokat a tökéletesen passzentos nadrágokat.

Megráztam a fejem, és visszafordultam a monitorhoz, hogy befejezzem a beérkezett hirdetések letisztázását és jóváhagyását. Pár órával később, amikor a napi marketinges megbeszélés után a konferenciateremben szedtem össze a jelentéseket, Brock nekem szegezte a kérdést:

– Mit tervezel a hétvégére?

Feléje sandítottam. Brock a Jeffrey-től kapott marketingjelentést böngészte.

– Öhm… Ma este Avery és Cam gyerekeire vigyázok. Randira mennek.

– Rendes tőled, hogy rájuk áldozod a péntek estédet – jegyezte meg Brock. – Általában így telik a hétvégéd?

A papírokat a mellkasomhoz szorítva a sötét fejbúbjára meredtem.

– Nem jellemző.

– Akkor gyakran eljársz bulizni?

– Néha – húztam el a szám.

Na jó, hazudtam, de nem akartam bevallani Brocknak, hogy hétvégente otthon gubbasztok a bunkó macskámmal, és nyers sütitésztával tömöm magam.

– Holnap egy kiállításra megyek.

Brock lassan felemelte a fejét, és résnyire húzott szemével gyanakodva méregetett.

– Kiállításra? Ez… izgin hangzik.

A cukkolása felhúzott.

– Igen. Grady meghívott.

– Grady? A kis ember, akivel a múltkor együtt vacsoráztál?

Kis ember?

– Nem is kicsi.

– De az.

– A te Godzilla-testedhez képest talán az, de normális emberi mértékkel mérve teljesen átlagos.

Brock önelégült vigyorral hátradőlt a székben.

– Azt hittem, bírod a Godzilla-testemet. Ha jól emlékszem, imádtad, amikor felkaptalak, és jó magasra feldobáltalak a medencében – kopogtatta az ujjával a szája sarkát. – Mert az én testemmel megtehettem.

Elvörösödve a hátam mögé pillantottam. Szerencsére már mindenki kiment, így egyetlen kolléga sem hallotta a beszélgetést.

– Igen, hát… már nem vagyok tízéves.

– Hm… – dőlt előre keresztbe font karral. – Ha az emlékeim nem csalnak, húszévesen is ugyanúgy élvezted.

Egyre vörösebb lett az arcom.

– Van valami célod ezzel a kérdezősködéssel?

– Nem igazán – kuncogott, és újra elmerült a jelentésben.

Már éppen hátat fordítottam volna neki, de a mozdulat közben meggondoltam magam. Végül is most barátok vagyunk, és a barátok érdeklődnek egymás élete iránt.

– Te tervezel valamit a hétvégén?

– Meló után visszamegyek Philadelphiába – felelte a papírra meredve.

Feltételeztem, hogy hazamegy Kristenhez, hacsak a menyasszonya nem költözött már be vele a shepherdstowni házba. Végül is a jegyespárok általában egy fedél alatt élnek.

– Megtartod a pennsylvaniai házadat?

Brock megrázta a fejét.

– Nem. Már zajlik az eladás.

– Ezek szerint hosszú távra tervezel itt?

– Úgy tűnik.

Nyugtalanító kis boldogságszikra gyúlt bennem a hír hallatán, amit igyekeztem semmibe venni, és nem agyalni a miértjén. Szerettem volna kérdezősködni a menyasszonya felől, de furcsán vette volna ki magát.

– Hát, akkor kellemes hétvégét! – köszöntem el.

– Neked is!

Ahogy az ajtó felé indultam, Brock újra megszólalt.

– Komoly a dolog köztetek a kis Gradyvel?

Grimaszolva visszafordultam felé. Gőzöm sem volt róla, mi lesz Gradyvel, de ezt nem akartam Brock orrára kötni.

– Várom már a holnapi randinkat.

Brock félmosollyal az arcán felnézett rám.

– Tudom. Érzem a hangodon a lelkesedést. Érezd jól magad a… kiállításon.

Volt egy olyan érzésem, hogy bosszantani akar, de nem értettem, miért.

– Meglesz.

Brock oldalra döntötte a fejét.

– Jobbat érdemelsz.

– Tessék?

Letette a jelentést, és a szemembe nézett.

– Jobban érdemelsz nála.

Egy pillanatra elakadt a szavam, majd nevetésben törtem ki.

– Te jól vagy?

Brock állkapcsa megfeszült.

– Remekül.

– Csak azért kérdem, mert az előbb azt találtad mondani, hogy jobbat érdemlek egy pasinál, akiről az égegyadta világon semmit sem tudsz.

Felszabadító, erőt adó düh tombolt bennem.

– Mellesleg semmi közöd hozzá, kivel járok és kivel nem – szegtem fel az állam. – Ha tényleg a barátom akarsz lenni, soha többet ne mondj nekem ilyesmit!

Csönd telepedett közénk, majd idővel Brock újra megszólalt:

– Már nem ismerlek – mondta halkan.

Nem válaszoltam, mert meglepett a vallomása. Egy darabig várt, majd hátradöntötte a fejét.

– A régi Jilliant jól ismertem. Akár egész nap mesélhetnék róla. De erről az új lányról semmit sem tudok – húzódott ferde mosolyra a szája. – Szívesen megismerném.

Döbbenten meredtem rá. Megzavarodott, vagy mi?

– Egyébként szeretnék tisztázni valamit – nézett farkasszemet velem. – Az elmúlt két hétben egy pillanatig sem láttalak annak a kislánynak, akit a medencébe dobáltam. Most már egy nőt látok – egy gyönyörű nőt. Gondoltam, jobb, ha tudod.

Aznap éjjel az ágyamban fekve képtelen voltam eléggé lenyugtatni az agyam ahhoz, hogy elaludjak, vagy elmerüljek a könyvemben, ezért csak bámultam a plafont. Azon kattogtam, amit Brock mondott nekem búcsúzáskor. Nem a gyönyörű szó fogott meg. Brock úgy szórta a bókokat, mint más a konfettit. A történtekhez képest az arcom nem nézett ki rosszul, sőt jobb napokon szinte csinos voltam. De gyönyörű sohasem. Nem ez volt a lényeg, bármilyen jólesett is hallani abból az érzéki szájából. Az a rész nem hagyott nyugodni, amikor arról beszélt, hogy már nem a kislányt látja bennem. Nem ment ki a fejemből a nap, amikor azt hittem, rá tudom venni, hogy nőként tekintsen rám.

A régi hálószobámban állva körül sem kellett néznem, hogy lássam: minden ugyanúgy van, ahogy három évvel korábban hagytam. Kislányos ágy, kislányos komód, kislányos éjjeliszekrény. A kedvenc könyveimből forgatott filmek poszterei a falon. Kopott plüssmackó az ablakpárkányon kék és rózsaszín díszpárnák közt. A párnák színe éppolyan élénk volt, mint aznap, amikor anya odatette őket. Az egyik falat teljes szélességében könyvespolcok töltötték be, csak a gardrób és a fürdőszobaajtó helye maradt szabadon. Több száz könyv sorakozott műfaj és az író vezetékneve szerint csoportosítva.

Anya szerettette meg velem az olvasást még tizenéves koromban, és szinte faltam a történelmi regényeket, a régi, dohos szagú, papírkötéses könyveket, amik egymásra halmozva, három sorban sorakoztak egymáson a polcokon. Egy teljes szekciót foglaltak el az ifjúsági regények, egy másikat pedig a felnőtt románcok, amiket sorra gyűjtöttem, vagy inkább vadásztam. Volt ott minden az ártatlan szerelemtől az arcpirító erotikáig. Az utolsó, negyedik részleg félig üresen állt. Itt tartottam a thrillereket és a régi tankönyveket, amiket nem akartam eladni, de a kollégiumi szobámban sem fértek el.

Ez a szoba sok szép emléket őrzött. Ahogy az ablakpárkányon kucorogva olvastam, vagy késő este az ágyamban fekve a kislámpa fényénél tettem ugyanezt. Ahogy a kocsibeállóra néző másik ablaknál állva figyeltem, ahogy Brock egy-egy családi vacsora után elhajt. Ebben a szobában úgy éreztem, mintha még mindig az a kislány lennék, aki sosem nő fel, és sosem költözik el, de valójában már mindkettőt megtettem.

A komódhoz léptem, aminek a tetején ott hevert a shepherdstowni hippiboltban vásárolt Szent Sebestyén-medál. Nagyjából pénzérme nagyságú volt, és egy régi ezüstláncon lógott. Egyszer olvastam valahol, hogy ő a sportolók védőszentje, ezért ha valahol valami kegytárgyra bukkantam, megvettem Brocknak. Óvatosan feltekertem, és a táskám cipzáras rekeszébe csúsztattam a láncot. Az egész alakos tükör elé állva alig ismertem fel a lányt, aki visszanézett rám. A sűrű hajam leengedve, az egyórás sütővas-csattogtatás eredményeképpen lágy hullámokban omlott alá. Valahogy sikerült oldalra fésülnöm a frufrumat, és egy tonna hajlakkal rögzítenem. Úgy ötödik próbálkozásra sikerült a szememet szemhéjceruzával kihúzni, de miután egy rakás tizenhárom éves kiscsaj YouTube-videóját végignéztem, még mindig nem voltam biztos benne, hogy a felső szemhéjam úgy néz ki, ahogy kellene. Nincs annál gázabb, mint ha egy kiskamasz jobban sminkel, mint te. Viszont a csillogó lila festék kiemelte a barna szememet, a vörös rúzstól dúsabbnak tűnt az ajkam, a bronzos pirosító szépen árnyalta a barna bőrömet. A szokásos lógós, bő póló helyett egy külön ma estére vásárolt ruhát viseltem, ami egyáltalán nem illett a ruhatáramba. A fekete, felül szűk dressz kihangsúlyozta azt a területet, amit általában rejtegetni szoktam, a mell alatt bővülő fazon pedig eltakarta a gömbölyded csípőt, amiből semmiféle edzéssel nem tudtam lefaragni. A kacér szoknyarész szegélye a combom tetejéig ért. Még magas sarkút is húztam – feketét, mindenféle pántokkal. Komoly esélyem volt egy jó kis bokaficamra, de akkor is… csinosnak éreztem magam. Sőt egyenesen szexinek.

Forróság áradt szét az arcomon. Gúnyos szemforgatással befejeztem önmagam csodálását, és a karkötőmet babrálva az órára pillantottam. Lassan indulnom kellett. Összeszorult a torkom. Mély levegővétellel próbáltam megnyugtatni magam, miközben visszafordultam a tükör felé.

Ideges voltam. Rengeteg időt töltöttem már Brockkal, tulajdonképpen éveket. Együtt pancsoltunk a hátsó kert medencéjében a hosszú nyári napokon és még hosszabb éjszakákon. Ezerszer vacsoráztunk a családommal, és üldögéltünk egymás mellett a verandán a hintaágyban. Futottam utána és a fiatalabb nagybátyáim után, amikor focizni vagy edzésre mentek. Katie-nek igaza volt: nyolcéves korom óta árnyékként követtem a nálam hat évvel idősebb srácot. A legtöbb korabeli kamaszt idegesítette volna egy matricaként rájuk tapadó kislány, de Brock sosem éreztette, hogy a terhére lennék. A korkülönbség ellenére ő lett a legjobb barátom. Amikor a nagybátyáim és az unokatestvéreim nem akartak magukkal vinni valahová, ő mindig kiállt mellettem, és elérte, hogy én is mehessek. Olyasmikről mesélt nekem – például a szüleiről –, amikről soha senkinek, főleg nem a csajainak. Megosztottuk egymással a legféltettebb titkainkat. Amikor a gimi túl… sok lett, rá mindig számíthattam. Nem az apám miatt volt rendes velem, vagy azért, mert hálás volt a családomnak, hanem magától. És amikor az őrült famíliám miatt senki sem mert elhívni a végzős bálra, és nem akartam elmenni, ő kísért el.

Az emlék mosolyt csalt az arcomra. Az a bál kész őrület volt. Én tizenhét voltam, ő akkor töltötte be a huszonhármat. Nemcsak attól volt furcsa a helyzet, hogy messze ő volt a legidősebb srác a teremben, de ráadásul akkorra már hírességnek számított a küzdősportok világában. Valószínűleg több időt töltött fotókhoz pózolással, mint tánccal, de ha addigra nem lettem volna fülig szerelmes belé, ott biztosan belezúgtam volna.

Sokáig bátyámként tekintettem rá, de idővel túlságosan sokáig időzött a szemem a kidolgozott izmain és a felső ajkánál dúsabb alsó ajkán. Tizenhét évesen felvarratta az első tetoválását, amit aztán sok újabb követett, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy már nem rokonként tekintek rá. Én viszont továbbra is a kishúga maradtam. De ma este változtatni akartam ezen.

– Készen állok – mondtam hangosan a tükörképemnek. – Jobban, mint valaha.

Azon a szombat estén készen álltam mindent megváltoztatni köztünk, csakhogy a végén ő megismerkedett egy lánnyal, aki most már a menyasszonya, én pedig kórházban kötöttem ki, életveszélyes állapotban.

Grady kézen fogva kivezetett a kiállítóteremből a gyorsan hűlő, kora októberi estébe. A randi hosszabbra nyúlt, mint vártam. Először bekaptunk pár falatot a German Street egyik éttermében, aztán megálltunk egy kávéra, mielőtt bementünk a Modern Művészetek Központjába.

Nagyon kellemes este volt. Jól elbeszélgettünk, és egy pillanatra sem fogytunk ki a témákból. Grady mesélt a gyerekkoráról Nyugat-Marylandben, a nyarakról a nagyapja farmján, ahol azóta is besegít olykor-olykor. Én lefestettem neki az életemet a Lima klánban. Grady az égvilágon semmit sem tudott az MMA világáról, mégis őszinte érdeklődéssel hallgatott.

A parkoló felé sétálva furcsa érzés kerített hatalmába. Most jártam először a campuson azóta, hogy a diploma előtt három szemeszterrel otthagytam a fősulit. Az épületek közt nyüzsgő diákokat figyelve felidéztem az utolsó itteni napomat azelőtt a hétvégi hazalátogatás előtt, és a napot, amikor visszajöttem ide.

Beugrott az az emlék is, amikor megtudtam, hogy Brock eljegyezte Kristent. Mivel nem akartam híreket hallani róla, rendszerint kivontam magam a beszélgetésből, ha a családban szóba került a neve, de ezúttal nem sikerült. Épp azelőtt döntöttem el, hogy otthagyom a főiskolát. Nem sokkal korábban majdnem meghaltam, és ez nem túlzás. A szó szoros értelmében egy hajszálon múlt az életem. A mai napig őrzöm a sebeket. Ezek után úgy éreztem, képtelen vagyok órákon át ülni egy teremben olyasmiket tanulva, amikre soha semmi szükségem nem lesz. Utólag, tiszta fejjel visszanézve már látom, hogy nem a szabadságvágy miatt hagytam abba a tanulást. Depressziós voltam. Mint később megtudtam, ez gyakori a traumát elszenvedett embereknél, akár évekkel az esemény után. Akkoriban nem bírtam nyugton maradni. Nem akartam órákra járni, nem akartam emberek között lenni, sőt még az olvasás sem kötött le. Semmi sem érdekelt. Otthagytam az iskolát, és hazaköltöztem. A szüleim örültek is, meg nem is. Örültek, hogy újra velük vagyok, de nem ilyen körülmények között akartak visszakapni.

Anya egy este vacsora után félrevont, hogy elmondja: Brock megkérte Kristen kezét, aki igent mondott. Ekkor két év telt el azóta az éjszaka óta. Két év, és… Brock meccseit már fizetős csatornákon adták, és eljegyezte azt a lányt, akit azon a bizonyos estén szedett fel. Akkor hasított belém a felismerés, hogy Brocknak semmin sem kell túltennie magát, mert ő semmit sem érzett irántam. Továbblépett, mert semmi sem húzta vissza. Az élete minden szempontból sikeresen alakult, miközben az enyém… lejtmenetbe került. Minden, amire valaha vágytam – diploma, családi vállalkozás, utazás, boldogság, szerelem – elérhetetlennek tűnt. Így aztán még hat hónapig otthon maradtam, aztán munkát találtam egy biztosítótársaságnál, és visszaköltöztem Martinsburgbe.

Most végre kezdtem közelíteni ahhoz, amit régebben elképzeltem magamnak. Boldog voltam, a családi vállalkozásban dolgoztam, és…

Halk sóhajjal felpillantottam Gradyre. Megálltunk az autóm előtt egymással szemben. Nem is volt kicsi. Pár centivel magasabb volt nálam, így hordhattam magas sarkú cipőt, de persze Brockhoz képest tényleg alacsonynak tűnt. Valamivel százhetven centi fölött lehetett, ami nyilvánvalóan nem Godzilla-méret, de… Úristen! Miért gondolok Brockra, amikor éppen Gradyvel randizom?

– Van egy kérdésem – pirult el cukin Grady. – Lenne kedved a héten valamikor velem vacsorázni?

Mosolyogva lehajtottam a fejem.

– Az… nagyon jó lenne.

– Ez egy igen?

Bólintottam.

– Örülök – szorította meg a kezem. – Már felkészültem, hogy könyörögnöm kell.

Egy újabb randi csábítóan hangzott.

– Arra nem lesz szükség.

– Elszaladt az idő – nézett mélyen a szemembe.

– Igen.

Közelebb lépett hozzám, és felcsúsztatta a kezét a könyökömig. Reszketeg sóhaj tört fel belőle. Oldalra döntötte a fejét, és a számhoz közelítette a száját. Tudtam, hogy meg akar csókolni. Mindjárt megcsókol! Olyan régen nem csináltam ilyet, sőt még a közelébe sem kerültem, és most tényleg megtörténik. Grady szemhéja leereszkedett. Behunyta a szemét, és a fejét lehajtva egyre közelebb hajolt. Én is behunytam a szemem. Az utolsó pillanatban önkéntelenül elfordítottam a fejem, így az ajka az arcomra tapadt. Szégyen és csalódottság öntött el. Miért csináltam ezt? Meg akart csókolni, és én is erre vágytam. Vagy mégsem? De igen.

A szememet kinyitva Grady kérdő tekintetével találtam szemben magam. Zavarban voltam. Ennyi. Az erőltetett félmosolyom valószínűleg inkább vicsornak hathatott.

– Nagyon jól éreztem magam ma este.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Igen.

Sokáig fürkészte az arcom, majd a szája kisfiús mosolyra húzódott.

– Akkor vacsora? Szerdán?

– Szerdán – bólintottam.

Grady újra felém hajolt, de ezúttal nem fordultam el, mert csak megölelt. Miközben viszonoztam, megesküdtem magamnak, hogy a következő próbálkozásánál nem utasítom el a csókját.

Nem fogom.

10. FEJEZET

A hatalmas omlett forrón illatozott előttem, a világ összes húsféléjével megpakolva. Volt ott kolbász, olasz kolbász, szalonna, kanadai bacon és sonka. Mellé némi zöldséget is bezsúfoltam egy kis paprika és gomba formájában. És persze sajt is volt rajta bőséggel, ami ugyan nem számít zöldségnek, de kit érdekel? Alig vártam, hogy rávethessem magam. Avery steaket kért tojással és ropogósra sült baconnel. Gigantikus hússzeletet kapott. Velünk szemben a nagyon terhes Teresa előtt egy halom palacsinta, gyümölcstál és egy adag sült kolbász sorakozott.

Imádtam, hogy ezek a nők pont úgy zabálnak, mint én. A vasárnapi reggelik hagyományát még Pennsylvaniában vezettem be, majd továbbvittem a nyugat-virginiai társaságba. A lányokat közös barátokon keresztül ismertem meg, és amikor évekkel ezelőtt beiratkoztam a Shepherdre, már az első hétvégén meghívtam őket. Azóta rengetegszer kibújtam a közös program alól, de ennek mostantól vége.

Épp nekiláttam az omlettemnek, amikor Avery mobilja felvillant. A barátnőm letette a kését, és megnézte az üzenetet.

– Atyaég! – nevetett halkan.

Az asztal közepére tolta a telefont. Egy kép volt rajta, amin Jack, Jase korábbi kapcsolatából született fia a hátán cipeli a kacagó Avát. Jack éppen valamelyik két számjegyű korban volt. Sosem tudtam jól belőni a gyerekek korát, de abban a hitben éltem, hogy ez a képesség csak a szülőknek jár. Jack annyira hasonlított Jase-re, mintha az apjából klónozták volna. Rozsdabarna hajával és gyönyörű szürke szemével már babakorában is kész szívtipró volt. Mellettük két, pórázon vezetett teknősbéka totyogott. Úgy tűnt, hogy Jack épp őket sétáltatta, amikor Ava a hátára pattant.

– Ó! Ava istenien szórakozik.

Ahogy Teresa bekapott egy falat görögdinnyét, egy kis lé a hatalmas pocakjára csöppent. Felsóhajtott.

– Ava imádja Jacket – mondta Avery, és Teresára vigyorgott. – Valahányszor Jack átjön hozzánk, a lányom rátapad, mint egy matrica. Nagyon cukik.

– Tényleg azok – szúrt fel Teresa egy kolbászdarabot a villájára. – Bár kétlem, hogy ennek Cam akkor is örülni fog, ha Ava nagyobb lesz.

– Na igen. Ő is az a fajta apa lesz – forgatta a szemét Avery. – Tudjátok, amelyik a lánya udvarlói előtt tisztítja a puskáját.

– Camnek van fegyvere? – ugrott fel Teresa szemöldöke.

– Nincs, de Ava tizenhatodik szülinapjára biztosan meglepi magát eggyel.

Nevetve vágtam magamnak egy nagy falatot az omlettből.

– Még egyszer köszönöm, hogy vigyáztál Avára és Alexre – hálálkodott Avery úgy századszorra. – Gőzöd sincs, milyen nehéz bárhová eljutni, ha gyerekeid vannak – bökött a villájával Teresa felé. – Jacket nem kellett állandóan szemmel tartani, de várj csak, amíg megszületik a kicsi! A szex hirtelen olimpiai versenyszámmá válik. Jilliannak hála végre sikerült olyasmit csinálnunk Cammel, amiből remélhetőleg nem lesz harmadik gyerek.

Vannak dolgok, amikről nem kell tudnom bébiszittelés közben.

– Igen, de nekünk bentlakásos dadánk van. Jack – felelte Teresa.

– Ez igaz – ismerte el Avery.

Teresa kuncogva simogatta a gömbölyű hasát.

– Akárhogy is, ahol van szándék, ott megtalálják a lehetőséget – mártott a szirupba egy kolbászfalatot. – Egyébként, Jillian, észrevettük ám, hogy próbálod elsumákolni a beszámolót a randidról.

– Hm? – nyammogtam a sajttól nyúlós tojást.

Avery kérdőn nézett rám.

– Azt tudjuk, hogy jól érezted magad, és szerdán együtt vacsoráztok, de volt… tudod – bökött oldalba a könyökével. – Csókolóztatok? Vagy tovább is mentetek?

– Lefeküdtél vele? – szegezte nekem a kérdést Teresa.

Kis híján a torkomon akadt a szalonna.

– Nem volt szex. Nem mintha ellenezném az első randin vagy ilyesmi – tettem hozzá gyorsan, mert tényleg nem ítéltem el az ilyesmit.

Egyszerűen csak túl gyorsnak találtam volna a tempót, mivel a kapcsolatok terén egy ügyetlen zsiráfbébi szintjén botorkálok.

– Próbált megcsókolni.

– Csak próbált? – ráncolta a homlokát Teresa.

A kólámért nyúlva vállat vontam.

– Elfordítottam a fejem, amikor lehajolt. Nem akartam, csak valahogy így alakult.

– Au!

Avery csalódottnak tűnt.

– Mi az? – kérdeztem.

– Semmi – vagdosta tovább a steakjét.

Belekortyoltam az üdítőmbe, és letettem a poharat az asztalra.

– Nem úgy hangzott.

– Úgy hangzott, mint aki arra utal, hogy ha smárolni akarsz valakivel, akkor nem fordítod el a fejed – magyarázta Teresa.

– Én akarok smárolni vele! – csattantam fel, de a szemközt ülő ősz hajú nő megrovó pillantása láttán gyorsan elszégyelltem magam. – Tényleg szeretném, csak… nincs túl sok tapasztalatom.

Teresa kék szeme elkerekedett.

– Csak nem vagy még…

– Nem vagyok szűz – vágtam rá feszengve. – De még csak egy rendes kapcsolatom volt.

– Egy igazi seggfejjel – tette hozzá Avery.

– Igen, azt tudom. De se előtte, se utána nem volt senki? – nézett rám Teresa.

Megráztam a fejem.

– Nekem ez nem könnyű…

Folytatás helyett bekaptam egy nagy falat omlettet. Mit mondtam volna nekik? Hogy gátlásos vagyok, mert nem szeretem az új külsőmet? Egek, ez mekkora baromság! Már a történtek előtt is tele voltam gátlásokkal. Vajon megértenék egyáltalán a problémámat? Teresa és Avery mindketten gyönyörűek.

– Egyszerűen béna vagyok a randizásban – folytattam. – Szörnyű az ízlésem a pasik terén. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy Grady rossz választás lenne, csak… Nem is tudom, mit akarok mondani. Ne is figyeljetek rám!

Teresa Avery felé sandított, majd előrehajolt annyira, amennyire a pocakja engedte.

– Mind bénák voltunk a randizásban. Különösen Avery.

– Ez igaz – vagdosta vidoran a steakjét Avery. – Visszagondolva néha nem is értem, hogyan jöttünk össze Cammel. Akkoriban egyáltalán nem akartam kapcsolatot. Teljesen elzárkóztam előle, de Cam megtörte az ellenállásomat.

Teresa hátradőlt a székében, és a hasára tette a kezét.

– Nem hiszem, hogy ezt valaha meséltem neked, de a gimiben egy igazi gyökérrel jártam. Megütött.

Majdnem leejtettem a villámat. Ezt a sztorit még nem hallottam.

– Nem tudtam.

– Maradjunk annyiban, hogy amikor Cam megtudta, elszabadult a pokol. A lényeg, hogy nekem is megvoltak a magam rossz döntései. Nincs ezen mit szégyellni, főleg, ha időközben rájössz a hibára, és javítasz a helyzeten. És azzal sincs semmi baj, hogy elfordítottad a fejed a csók elől. Talán még nem állsz készen erre a lépésre.

A reggelim maradékát tologatva lassan bólintottam. Rég elmúltam már tizenkilenc. Huszonhat éves voltam, alig négy évre a harminctól. Az ég szerelmére, mikor állok már végre készen? Pontosan mikor leszek végre… normális?

Szerencsére elterelődött rólam a beszélgetés afelé, hogy Avery és Teresa mennyire szeretne saját tánciskolát nyitni.

Gyűlöltem ezt az érzést – rossz volt beismerni, hogy néha fikarcnyi önbizalmam sincs. Szörnyen szégyelltem magam. Ki szeretne egy olyan nőt, aki képtelen szeretni azt, akit a tükörben lát? Röhejesnek éreztem magam. Miközben kihalásztam egy gombát az omlettből, elöntött az ideg. Eszembe jutott, amikor Abby újra találkozott Coltonnal. Akkoriban olyan rosszul érezte magát a bőrében, hogy az intim kapcsolatnak még a gondolata is megrémítette. Ráadásul annyira szégyellte ezt az érzést, hogy beszélni is alig mert róla. Akkor azt mondtam neki, hogy az önbizalomhiányon nincs mit szégyellni. Hogy ez teljesen normális, sőt átlagos érzés, mert a legtöbb nő nem azzal kel nap mint nap, hogy tökéletesnek látja magát. Mindenkinek vannak napjai, amikor elborzadva mered a tükörképére, és ez gyakran nem is a külsőnkről szól. Részemről mindig pofonként éltem meg, ha azt mondták, hogy legyek magabiztosabb. Ettől talán jobban kellett volna éreznem magam?

Nem kéne ilyen szigorúnak lennem magammal.

Bekaptam a gombát egy falat omlettel, és visszatértem a gondolataimból a barátnőim közé. Avery mondott valamit, amire felkaptam a fejem:

– Csak egy jó helyet kéne találni a stúdiónak. De tényleg, csak egy egyszerű teremre lenne szükség, de a városban minden kiadó hely vagy lerobbant, vagy röhejesen drága.

– Miről beszéltek? – kérdeztem.

Teresa egy szalvétát hajtogatott egyre kisebb négyzetekbe.

– Tudod, hogy Avery és én szeretnénk saját táncstúdiót nyitni. Egyelőre kicsiben kezdenénk, csak pár órával, mivel én most egy darabig nem leszek munkaképes – paskolta meg a hasát. – Már csak egy megfelelő hely kéne, de nagyon gyér a kínálat.

– Az egyik túl kicsi, a másik túl nagy – erősítette meg Avery. – Ráadásul vérlázító árat kérnek ahhoz képest, mennyi munkába telne használható stúdióvá alakítani a termet.

Támadt egy ötletem. Nem is tudom, miért nem jutott eszembe eddig, pedig már hallottam őket a saját tánciskoláról beszélgetni. Bár igaz, ami igaz, eddig nem voltam abban a helyzetben, hogy tehessek is valamit értük.

– Nekünk van egy csomó helyünk az akadémián az elsőn és a másodikon. Éppen bérlőket keresünk – néztem a barátnőimre. – A legtöbb terem teljesen üres. Persze lenne velük némi munka, de apa szeretné kibővíteni az akadémia profilját. Tudom, hogy ti saját, különálló stúdióra vágytok, de…

– Igen, majd egyszer, de egyelőre nincs meg hozzá sem a szükséges tőkénk, sem a kellő ismertségünk – szakított félbe izgatottan Avery. – A Lima Akadémia részeként működni…

– Valóra vált álom lenne – fejezte be helyette Teresa. – De nem kell ehhez az apád engedélye?

– Egyelőre nem. Először… – szaladt fel a szemöldököm. – Először Brockkal beszélem meg a dolgot, és kikérem a véleményét. Ha őt meg tudom győzni, talán lehet a dologból valami. Akkor majd bejöttök hozzánk, megnézitek a helyet, és kiszámoljuk, mennyibe kerülne egy stúdió kialakítása.

– Ez hihetetlenül jól hangzik – nézett Avery lelkesen Teresára.

Hosszú idő óta először végre szabadjára engedtem egy őszinte mosolyt.

Hétfő reggel feszült izgalommal vártam Brockot. Amint megláttam, ahogy a telefonjába mélyedve, lehajtott fejjel elsétál az irodám előtt, legszívesebben azonnal letámadtam volna, de elbátortalanított, hogy a szokásától eltérően még csak be sem köszönt. Úgy döntöttem, inkább várok egy kicsit, már csak azért is, hogy legyen ideje magához térni. Végül is hétfő reggel volt.

Fél órával később a kávémmal a kezemben elindultam az irodája felé, de útközben meggondoltam magam, és tettem egy kitérőt a pihenő felé. Nincs abban semmi rossz, ha viszek neki egy bögre friss kávét. Hátha segít megolajozni a fogaskerekeket. Kivettem a felső szekrényből egy Lima-logós bögrét, és teletöltöttem. Feketén hagytam neki a kávét, ahogy szerette, az enyémbe viszont beleszórtam még egy csomag cukrot, mielőtt belelöttyintettem egy újabb kör koffeint. Ahogy kifordultam volna, hátrahőköltem. Paul állt mögöttem. A hirtelen mozdulattól leforráztam a kezem.

– Au! – szisszentem fel.

Igyekeztem nem kapkodni, nehogy tovább rontsak a helyzeten. Paul gúnyos mosollyal megkerült, és kivett a hűtőből egy fehérjeturmixot. Se bocs, se szia. Semmi. Tátott szájjal bámultam utána, miközben egyetlen szó nélkül kisétált a szobából.

– Seggfej! – mormogtam, de többet nem foglalkoztam vele.

Brock irodájának ajtaja nyitva volt.

– Van egy perced? – kukkantottam be. – Hoztam kávét.

Ahogy Brock felemelte a fejét, a szája halvány mosolyra húzódott. Arcát többnapos borosta borította, a szeme karikás volt, mint aki nem sokat aludt a hétvégén. Furcsa érzés fészkelte be magát a mellkasomba. Kíváncsiság. Tudni akartam, miért néz ki olyan ramatyul.

Becsukta a mappát, amit eddig olvasott, és egy intéssel beinvitált. Ahogy végignézett rajtam, forróság áradt szét a bőrömön. Vászonnadrágot és pulóvert viseltem, a mustráló tekintete azonban olyan érzést keltett bennem, mintha fehérneműben parádéznék előtte. Persze nyilván csak képzeltem az egészet.

– Rád mindig van időm – felelte.

Már a nyelvem hegyén volt, hogy a múltban többször is rácáfolt erre, de szerencsére még időben rájöttem, mekkora butaság lenne beszólni neki. Keserűnek tűnnék, ráadásul semmi értelme nem lenne.

Beléptem az irodába, és óvatosan az asztalára tettem a kávét.

– Hogy telt a hétvége? – ültem le vele szemben.

– Hosszú volt – nyúlt a bögréért. – Rettenetesen hosszú.

– Azt látom – vetettem rá sokatmondó pillantást a saját bögrém pereme fölül.

Kimerültnek látszott, mégis elképesztően szexi volt a kigombolt nyakú, fehér ingében.

– Te viszont kipihentnek tűnsz – nézett rám. – Jól sejtem, hogy a randi a kis emberrel nem torkollott egész hétvégés mókába?

Lassan leengedtem a bögrémet.

– A randim Gradyvel remekül ment, köszönöm szépen. És utoljára mondom, hogy nem kicsi.

– Mhm – kortyolt a kávéjába.

– Egyébként hogy tudna egy randi egy teljes hétvégén át tartani?

Brock letette a bögréjét, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– Ha nem tudod, akkor nyilvánvalóan nem volt még igazán jó randid.

Elvörösödtem. Tényleg nem volt, de miért kellett ezt az orrom alá dörgölni? Tuskó!

– Egy igazán jó randi nem ér véget egy kiállítással – folytatta Brock negédesen. – Egy igazán jó randi minimum a következő éjszakáig tart. Az alatt a pár óra alatt olyan kiszolgálásban részesítem a csajt, hogy azt kívánja, bár örökké tartana.

Úristen! Lángoló arccal fészkelődtem a kávémra meredve. El sem tudtam képzelni, milyen lehet egy teljes hétvégén át egy ilyen pasi figyelmét élvezni.

– Találkoztok még? – szegezte nekem a kérdést.

Ráemeltem a tekintetem. Úgy tüzelt a testem, mintha órákig a tűző napon lettem volna.

– Szerda este együtt vacsorázunk.

Brock felállt, és megkerülte az asztalt. Feszülten vártam, mire készül. Sötét szeme titkokat sejtetett.

– Kár – mondta.

Zavartan néztem rá.

– Mi kár?

Az asztalának támaszkodott.

– Kár, hogy nem vacsorázhatsz vele szerdán.

– Miért nem?

Ahogy kinyújtotta a hosszú lábát, a térde az enyémhez ért. Minden izmom megfeszült, és a szívem hevesen zakatolt.

– Mert aznap velem vacsorázol.

11. FEJEZET

Kinyitottam a szám, de gyorsan be is csuktam, mert szívroham kerülgetett. Ez most… Brock Mitchell tényleg randira hívott? Illetve nem annyira hívott, mint inkább közölte, hogy együtt vacsorázunk, de akkor is… ő és én? Mi? Ennek nem volt semmi értelme. Brocknak menyasszonya volt. Igazi menyasszonya.

– Tessék? – nyögtem ki vegyes érzelmek közt vergődve.

Bár tudtam a menyasszonyáról és az áthatolhatatlan szögesdrót kerítésről, izgatott várakozást éreztem. Aztán röpke másodpercekkel később keserűség áradt szét bennem, mert én nem voltam Kristen. Én sosem szálltam volna rá egy foglalt pasira, még akkor sem, ha életem nagy részében szerelmes voltam belé. Nem mintha még most is az lettem volna.

Brock megbökte a térdével az enyémet.

– Szerdán vacsora.

– Igen, hallottam, de… nem értem.

– Abban a martinsburgi steakétteremben eszünk. Tudod, a Queen Streeten. Egyenesen munkából megyünk.

Letettem a bögrémet az asztalra, mielőtt leejteném. Eléggé remegett a kezem.

– Jól van. Gőzöm sincs, honnan veszed, hogy együtt vacsorázunk, mivel nem emlékszem, hogy megkérdeztél volna, és…

– Én is csak ma reggel tudtam meg – magyarázta.

Összeszűkült szemmel méregettem.

– Két potenciális befektető látogat a philadelphiai központba ma és holnap, szerdán pedig idejönnek megnézni minket, mielőtt visszamennének nyugatra. Elvisszük őket vacsorázni.

Ja!

Ja! Akkor nem randira hívott. Hát persze! Hová gondoltam? Hiszen menyasszonya van, ráadásul soha nem érdeklődött úgy irántam. Tényleg nem tudom, hol hagytam az eszem. Zavartan a fülem mögé tűrtem a hajam.

– Ez esetben, gondolom, lemondhatom a randit.

– Hidd el, később még hálás leszel érte – kacsintott rám.

– Na jó, azt hiszem, ez a beszélgetés kezd rossz irányba terelődni.

– Pont ettől lesz izgalmas.

Brock hátranyúlva megmarkolta lapáttenyerével a bögréjét. Az utolsó beszólását ignorálva igyekeztem a lényegre koncentrálni.

– Azért jöttem most be hozzád, mert szeretnék tőled valamit.

– Végre beismered – nézett rám végtelen, sötét szemével, amitől a pulzusom megint veszélyes tartományba szökött. – Említettem már, mennyire tetszik a hajad így leengedve?

– Nem – suttogtam.

– Pedig nagyon bejön. Csodás hajad van. Nem értem, hogyhogy nem vettem észre eddig. Ugye régebben mindig felkötve hordtad?

– Mhm.

– Emlékszem. Mindig copfban volt.

Egyik kezében még mindig a kávét fogta, a másikkal felém nyúlt, és végigsimított egy tincset.

– Kislánynak is csinos voltál – folytatta mély hangon. – És tudom, hogy már mondtam, de gyönyörű nő lett belőled.

Nevetni akartam, megkérdezni, mit ivott ma reggel, de a szívverésem nem hagyott szóhoz jutni. Nem tudtam hová tenni a szavait és a viselkedését. Brock korábban is nevezett már gyönyörűnek, de ez régen mindig csak üres bóknak tűnt. Most viszont teljesen más érzést keltett bennem.

Ahogy felnéztem rá, azon kaptam magam, hogy képtelen vagyok levenni róla a szemem. Mostanra felnőtt férfivá érett, és eddig még soha nem nézett így rám. A tekintetéből… vágyakozás sugárzott. Nem értettem, hogyan lehetséges ez. Ebben a világban, ebben a valóságban ez nem tűnt érthetőnek.

Elengedte a hajam, és az ujja az arcomra vándorolt. A bőröm belebizsergett az érintésébe. A tekintete lejjebb csúszott, először a számra, aztán még délebbre. Forróság öntött el, és éreztem, ahogy a pulóver alatt megkeményedik a mellbimbóm. Kínzóan lassan visszatért a szememhez. Arcán árnyék suhant végig, miközben nagyot nyelt, és leengedte az állát.

– Jillian, én…

– Talán zavarok?

Az ismeretlen női hangra riadtan hátrahőköltem. Brock arcán meglepettség suhant végig, majd megfeszült az álla. Ahogy hátrasandítottam a vállam fölött, majd leestem a székről. Elkerekedett szemmel hátrafordultam. Brock menyasszonya volt az, Kristen Morgan.

Úristen!

Lángolt az arcom. Rögtön magyarázkodni kezdtem volna arról, hogy ez nem az, aminek látszik, de esélyem sem volt rá, mert Brock felegyenesedett, és jeges nyugalommal megszólalt:

– Mit keresel itt?

A hangja csöppet sem volt barátságos. Még sohasem hallottam így beszélni.

– Tényleg ennyire meglep a látogatásom? – csattant fel Kristen.

Úgy éreztem, ideje lelépnem innen.

– Később beszélünk – szóltam oda Brocknak.

Rám nézett, de az égvilágon semmit nem tudtam kiolvasni a szeméből.

Felkaptam a bögrémet, mély levegőt vettem, és felkészültem, hogy annyi év után először újra Kristen szemébe nézzek. Mindketten felszisszentünk a másik láttán, de persze más-más indokból.

Az elmúlt évek csak kedveztek Kristennek. Még szebb volt, mint emlékeztem. Magas, karcsú nő, divatos, vállig érő szőke hajjal, amit elöl kicsit hosszabbra hagytak, mint hátul. Az arca tökéletes volt: magas arccsont, fitos orr, hibátlan, napbarnított bőr. Fehér tapadós farmert viselt. Nekem eszembe sem jutna a fenekemet és a combomat fehér nadrágba préselni, de neki remekül állt a lapos talpú cipővel és a szűk garbóval. A francba!

– Örülök, hogy látlak – motyogtam, miközben kikerültem.

Nem válaszolt, csak meredt rám a kék szemével. Nem értettem, miért néz rám úgy, mintha szellemet látna, de nem voltam hajlandó ezzel foglalkozni. Nem számított, és nem akartam stresszelni rajta.

Visszamentem az irodámba, becsuktam az ajtót, és az asztalomhoz ülve letettem a bögrét a poháralátétre. A kezembe temettem az arcom.

– Ez nagyon nem úgy ment, mint vártam – mormogtam magamban.

A találkozás eszembe juttatta, amikor először láttam Kristent. Ez volt az utolsó, amire gondolnom kellett volna, de akaratlanul is visszakúsztak annak az estének az emlékei, és végtelenített szégyensorozatként pörögtek az agyamban. Aznap este történt, hogy Brock… őt választotta helyettem.

– Ma este szexelni fog – énekelte a lányos hang a fülembe. – Talán nem is egyszer. Tele van a hely kiéhezett csajokkal.

Megfeszült a testem, és az arcomon lángoló forróság elindult le, a torkom felé.

– Nem igaz.

– De igen – suttogta az ördögi hang a fejemben.

Nem. Nem voltam hajlandó arra a hülye hangra hallgatni. Ez a hétvége más volt, mint a többi. Ennek nem az lesz a vége, hogy Brock hálószobája egyéjszakás kuplerájjá válik. Vacsorázni fogunk, csak kicsit csúszik a program.

Semmi gond.

Kihúztam magam, és Katie-re néztem. Fénylő rózsaszín szája lefelé görbült, ahogy a bárra szegezte a tekintetét. Fejtől lefelé rá sem mertem nézni, pedig valami sötét varázslat mindvégig próbált rávenni, hogy megtegyem. Katie szinte meztelen volt. Mindössze melltartó volt rajta és egy olyan falatnyi sort, aminél még a bugyim is többet takart. Éppen szünetet tartott – korai szünetet, tekintve, hogy még csak pár perccel múlt este nyolc.

– Hamarosan indulunk, csak régen látta azokat a srácokat – forgattam a csuklómon a karkötőt.

– Mhm. Kicsim! Drágaságom! Édes kis bogaram! – gügyögte Katie felém hajolva.

Féltem, hogy a melle egyszer csak kibuggyan elém a magas asztal lapjára.

– Nyisd ki szépen a szemed, és nézz oda! Nézd meg őket jó alaposan!

Nem akartam, de nem tudtam uralkodni magamon, és amikor odanéztem, elsőként Brockot láttam meg. Mindig őt láttam meg először. Ő volt a legjobb pasi, akit valaha láttam, ami nagy szó, tekintve, hogy Jax, a Mona’s észbontóan jóképű társtulajdonosa is ott állt a bárpult mögött. Ráadásul Brock az állam két legszexibb zsarujával, Reece és Colton Andersszel beszélgetett, de még ők sem halványíthatták el a mindenen átütő vonzerejét. A csípőjét a bárpultnak támasztva, hátravetett fejjel nevetett valamin, amit Colton mondott. Koptatott kék farmert és szűk fekete inget viselt, ami kihangsúlyozta a formás karját és kidolgozott hasizmait. Barna haját frissen nyíratta: oldalt egészen tüsire, a feje tetején pedig az égnek meredtek a kicsivel hosszabbra hagyott tincsek.

Balra csúszott a tekintetem, ahol egy csapat bulihoz öltözött, fősulis korú lány tolongott. Reméltem, hogy nem Brock miatt lógnak ott, de ez csupán önámítás volt. Reece és Colton ügyet sem vetettek rájuk, Brock viszont beszélgetett velük. Az egyiküket felismertem. Kristen. Kristen Morgan. Ezer éve nem láttam, de annak idején egy gimibe jártunk. Nagyjából egyidősek lehettünk, és csoda szép lány volt. Szőke haj, kék szem, tökéletes test. Haspólója látni engedte a kifúrt köldökét, benne valami csillogó, lógó ékszerrel. Szerettem volna a göndör hajánál fogva megragadni, és kirángatni a bárból. Úgy fogdosta Brockot, mint aki jóban van vele, de legalábbis jóban szeretne lenni. A fehér keze Brock karjára tapadt. Amikor Brock félmosollyal az arcán felé fordult, Kristen feléje hajolt, és a mellét a bicepszéhez préselte. Brock úgy mosolygott rá, ahogy már sok lányra korábban, de rám még sosem. Kiszökött a tüdőmből a levegő, és szorított a mellkasom. Kristen keze Brock karjáról a hasára vándorolt. A hasára!

– Te is látod, amit én? – kérdezte Katie.

Egy pillanatra behunytam a szemem, és gyorsan lenyeltem a torkomba gyűlt gombócot.

– Mindjárt indulunk.

– Jaj, Jilly! – mormogta Katie.

Kényelmetlenül fészkelődtem a székemen. Szégyelltem magam, mert pontosan tudtam, mit gondol. Ostobának és naivnak látott. Hevesen dobogó szívvel a bár felé néztem. Brock éppen Reece-szel és Coltonnal beszélgetett, de… a karja Kristen darázsderekára fonódott. Elfacsarodott a szívem.

– Mindjárt vissza kell mennem dolgozni – vonta el a figyelmem Brockról Katie. – Kikísérlek, jó?

Egyre kellemetlenebbül szorított a torkom.

– Á… nem kell. Mindjárt indulunk.

De Brock nem indult el. Nem is kellett volna a Mona’sban lennem aznap este, ahogy neki sem. Ha betartotta volna az ígéretét, annyi minden másképp alakult volna. Talán sohasem találkozik Kristennel, és talán a mai napig a legjobb barátok lennénk. És ki tudja, mi lett volna, ha hallgatok Katie-re, és hazamegyek. A lényeg, hogy nem lettem volna ott, és ami velem történt, az valaki mással történt volna meg – vagy meg sem történik. De erre már sohasem kapok választ, mert senki sem tudja visszaforgatni az idő kerekét.

Kedd délután végre sikerült beszélnem Brockkal a Lima Akadémia lehetséges profilbővítéséről. Hétfőn elment Kristennel, és csak délután jött vissza, és rögtön bezárkózott az irodájába. Bölcsebbnek gondoltam békén hagyni.

Hétfőn két magánjellegű telefont bonyolítottam. Először Gradyt hívtam fel, hogy a munkára hivatkozva lemondjam a szerdai vacsorát. Csalódottnak tűnt, de nagylelkűen felajánlott egy hétvégi esőnapot. Megegyeztünk egy kérdőjeles szombatban. Éreztem némi bűntudatot a dolog miatt, viszont nem voltam túlzottan izgatott az újratervezett randi miatt. Talán majd ha már közelebb lesz. Esetleg rákészülhetnék egy kicsit. Vehetnék egy új ruhát. Csináltathatnék egy jó frizurát. Leborotválhatnám a lábam. Na jó, azért mindennek van határa.

Másodjára anyát hívtam fel. Csevegtünk egy kicsit az új munkámról, és megkérdezte, hogyan ment a randim Gradyvel. Vagy egy órán át beszélgettünk, és már majdnem elköszöntem, amikor végre szóba hozta Brockot.

– Hogy mennek köztetek a dolgok? – érdeklődött óvatosan.

– Minden rendben – feleltem, és tovább lóbáltam Rhage orra előtt a tollas játékegerét.

– Ez nem hangzott valami meggyőzően, kicsim.

– Igazából tényleg nincs semmi gond. Kijövünk egymással. Tulajdonképpen… azt hiszem, barátok vagyunk.

– Drágám, ennek annyira örülök! Apád egy szóval sem mondta, hogy Brock lesz az új igazgató. Ha tudom, figyelmeztettelek volna – magyarázta. – De apád annyira szeretné, ha ti ketten…

Megdermedtem.

– Ha mi ketten mi?

Rövid csönd után anya válaszolt:

– Ha jóban lennétek. Biztos benne, hogy a ti vezetésetek alatt a martinsburgi bázis pillanatokon belül eléri az itteni sikerét.

Jó volt hallani, hogy az apám ennyire hisz bennem, de mivel nem vagyok komplett hülye, tudtam, hogy nem csak emiatt érdekli őket ennyire a viszonyunk. Sohasem vallottam be a Brock iránti érzelmeimet. Sem a szüleimnek, sem Abbynek vagy Katie-nek. Úgy éreztem, hogy ha kimondanám, többé nem szívhatnám vissza, de most, a lenémított tévére meredve hirtelen megelégeltem, hogy… nem vagyok őszinte.

– Anya! Én szerelmes voltam Brockba attól a pillanattól fogva, hogy belépett a házunkba.

Csak fél füllel hallottam, de esküdni mernék rá, hogy anya felszisszent.

– Jilly…

– Tudom, hogy tudtál róla. Mindenki tudta. De… most már rendben vagyunk. Ez… Basszus! – rántottam vissza a kezem.

Az átkozott macska az ujjaimba vájta a karmait, amint abbahagytam a játék mozgatását, és felnézett rám.

– Csak szólni akartam, hogy nem kell aggódnod miattam és miatta.

– Kicsim, én egy percig se aggódtam kettőtök miatt.

– Tényleg? – vontam fel csodálkozva a szemöldököm, miközben a fájós kezemet rázogattam.

– Legalábbis nem úgy, ahogy gondolod – felelte sejtelmesen. – Na jó, most mennem kell. Megérkeztek a nagybátyáid, és meg kell etetnem őket. Mikor jössz haza?

– Hálaadásra – feleltem.

– Az túl messze van – panaszkodott.

Elmosolyodtam.

– Alig több mint egy hónap.

– Az sok. Szeretlek! – búcsúzott el.

– Én is téged.

Ahogy kinyomtam a telefont, furcsa megkönnyebbülést éreztem. Végre bevallottam valamit, ami kívülről semmiségnek tűnt, mégis mázsás súllyal nehezedett a vállamra.

Kedd délután újra elindultam Brock irodájába, remélve, hogy ez a beszélgetés nem csap át teljes őrületbe. Bekopogtam, és vártam.

– Szabad!

Mély levegőt vettem, és benyitottam. Brock éppen tévézett. Már majdnem elhúztam a szám, amikor megláttam, hogy az egyik második emeleti sportoló videóját nézi.

– Van most egy kis időd? – kérdeztem.

– Megint leengedted a hajad – pillantott rám. – Engedélyezem ezt az új stílust.

Grimaszolva becsuktam magam mögött az ajtót.

– Kösz, de nincs szükségem az engedélyedre.

Brock szája röpke mosolyra húzódott. Felvette a távirányítót, és leállította a felvételt.

– Mi újság?

Összekulcsolt kézzel kiegyenesedtem a székben.

– Egy potenciális bővítésről szeretnék beszélni veled. Olyasmiről van szó, ami eddig nem szerepelt a Lima Akadémia profiljában, de szerintem érdemes lenne megfontolni.

– Hallgatlak – nézett a szemembe.

A vesébe hatoló pillantása olyan érzést keltett bennem, mintha szinte egymáshoz érnénk, de elhessegettem ezt a gondolatot.

– Az akadémia jelenleg erősen férfiközpontú. Eltekintve persze a konditeremben edző és az önvédelmi tanfolyamon részt vevő nőktől. Gondolkodhatunk azon, hogyan vonzhatnánk be több nőt és fiatalt a már működő tanfolyamainkra, de szerintem ennél többet is tehetnénk.

Mély levegőt vettem.

– Ugye emlékszel Averyre?

– Cam feleségére?

Bólintottam.

– És találkoztál már Jase Winsteaddel? A felesége neve Teresa. Nemsokára gyerekük születik – egy kisfiú.

Brock arcáról lerítt, hogy nem érti, mi köze mindennek az akadémiánkhoz.

– Szóval Teresa és Avery profi táncosok voltak… illetve most is azok. Teresa az egyik legjobb tánckar tagja volt, mielőtt egy térdsérülés miatt félbeszakadt a karrierje. Ők ketten egy ideje a fejükbe vették, hogy átállnának a táncoktatásra, mivel a környéken nincs túl sok ilyen lehetőség. Idővel szeretnének majd saját stúdiót nyitni, de egyelőre ez még csak álom.

Brock két ujját a szájára nyomva a tenyerébe támasztotta az állát.

– Folytasd!

– Éppen helyet keresnek az óráikhoz, de mint azt te is tudod, nem könnyű megfelelő termet találni, ráadásul anyagilag is megterhelő az alapoktól kialakítani egy táncstúdiót – magyaráztam. – Arra gondoltam, hogy mivel nekünk sok szabad helyünk van, az egyik nagy teremből simán lehetne tánctermet csinálni.

Brock egy darabig az arcomat tanulmányozta.

– Gyakorlatilag azt javaslod, hogy adjunk bérbe itt egy termet ugrabugráláshoz?

– Nem kell így mondani – néztem rá csúnyán. – Némelyik táncos keményebb, mint a harcosaid. Főleg az akrobatikus elemek durvák, és ha már itt tartunk, a szertorna is izgalmas kiegészítője lenne a központunknak.

Előbbre csúszva megmarkoltam a szék támláját.

– Ezek az órák nem csak lányokat vonzanának be. Sok fiú szeret táncolni. Több korosztályban és stílusban indulnának kurzusok. Emellett a szülők a konditerem forgalmát is felpörgetnék. Páran talán még az önvédelmi tanfolyamra is beiratkoznának.

Brock elgondolkodott a hallottakon.

– Ha minden jól megy, páran még az alapfokú harcművészeti órákhoz is kedvet kaphatnak.

Brock résnyire szűkült szemmel nézett rám.

– De ha a barátaid idővel önálló stúdiót nyitnak, és feltehetőleg magukkal viszik a tanítványokat, milyen hosszú távú előnyünk származik ebből? Mert ha jól sejtem, az átalakítások költsége nagyrészt ránk hárulna.

Számítottam erre a kérdésre.

– Ha úgy döntenek, hogy függetlenednek tőlünk – már ha ez egyáltalán bekövetkezik –, majd felveszünk új tánctanárokat. Vagy akár őket is maradásra bírhatjuk valami vonzó ajánlattal, például szponzori szerződésekkel. De ez egyelőre a jövő zenéje. A lényeg, hogy velük vagy nélkülük, de a táncoktatás ötlete mindenképpen sikerrel kecsegtet, és új kapukat nyithat meg előttünk.

– Hmmm – ütögette Brock az ujjával a szája sarkát. – Kétlem, hogy ez az az irány, amire Andrew gondolt, de az apád nem fél az újítástól.

Pillanatnyi szünetet tartott.

– Ahogy te sem.

Legszívesebben szélesen vigyorogtam volna, de csak bólintottam. Brock egy darabig emésztgette az ötletemet.

– Nem állítom, hogy száz százalékig biztos vagyok ebben a dologban, de szerintem érdemes körbejárni. Szeretném látni, ki a konkurencia, milyen árakkal dolgoznak, és mekkora profitra számíthatunk az átalakítás után.

Alig tudtam palástolni az izgalmamat.

– Megcsinálom a kimutatást.

– Rendben. Akkor szervezz le egy találkozót a lányokkal, hogy megnézzék a helyet, és felmérjük, milyen változtatásokra lenne szükségük – engedte le a kezét. – Hozzák a férjeiket is!

– Miért? – vontam fel a szemöldököm.

– Mert ahogy magamat ismerem, a megbeszélés egy pontján úgyis elunom magam, és így leléphetek a srácokkal körbenézni a központban – vigyorgott.

Elhúztam a szám.

– Csak őszinte vagyok. Ráadásul utána elmehetünk hatosban vacsorázni. Egy vidám triplarandi.

A szemöldököm összeugrott a homlokom közepén. Brock kuncogva hátradőlt a székében.

– Bárcsak látnád most az arcod! Cuki.

– Cuki?

– Nagyon cuki – mormogta.

Megráztam a fejem. Nem szabad túl sokat belegondolnom a szavaiba.

– Nem hiszem, hogy a triplarandi okos ötlet lenne.

– Miért nem?

– A tegnapi eset elég jó példa rá, hogy miért nem – csúszott ki a számon.

Brock oldalra döntött fejjel, csodálkozva nézett rám.

– Mi volt tegnap?

– Tudod, amikor megjelent Kristen.

Brock homlokára ráncok ültek ki.

– Nem értem, mi köze Kristennek ahhoz, hogy a barátaiddal vacsorázunk.

Egy pillanatig csak döbbenten meredtem rá. Persze, a foglalt emberek is vacsorázhatnak másokkal, de én nem voltam akárki. Nemcsak a kollégája voltam, és soha nem is leszek csupán ennyi. Ezt Brock is tudta. Egyszerűen nem tudtam ennél jobban a szájába rágni a problémát.

– Kristen elég morcosnak tűnt tegnap – jegyeztem meg.

– Ő általában az – felelte Brock csípősen.

Érdekes.

– Ez esetben a vőlegényeként talán tehetnél ez ellen valamit ahelyett, hogy rontanál a helyzeten.

– Tessék? – Brock nevetve megrázta a fejét. – A vőlegényeként?

Ahogy lassan csillapodott a nevetése, mintha világosság gyúlt volna az agyában.

– Ja, most már értem.

– Igen?

A szeme sötétebbnek látszott, ahogy a sűrű pillák lejjebb ereszkedtek.

– Kristen már nem a menyasszonyom. Úgy egy éve szakítottam vele.

12. FEJEZET

– Mi? – visítottam.

Brock meglepett pislogása láttán összerezzentem. Basszus!

– Bocs, ez elég hangos volt – mentegetőztem. – Csak… meglepődtem.

– Azt látom – húzódott félmosolyra a szája.

Felbontotta az eljegyzést? Nem tértem magamhoz a döbbenettől.

– Miért? – csúszott ki a számon. – Sajnálom. Ez nem az én dolgom.

– Azt hittem, tudsz róla. Csodálkozom, hogy a szüleid nem említették – dőlt hátra a székében.

– Pedig egy szóval sem mondták.

Anya sem említett semmit tegnap este. Miért titkolták előlem? Aztán egyszer csak leesett: valószínűleg féltek, hogy újra beleszeretek Brockba, ha megtudom, hogy facér. Úristen! Tényleg ennyire… kiszámíthatónak tartanak? Vagy ilyen szánalmasnak? Egyik sem volt valami csábító gondolat.

– Mi történt? – kérdeztem.

Brock mély lélegzetet vett.

– Csak eltávolodtunk egymástól.

– Ennyi? – pislogtam.

Nem hittem a fülemnek. Brock hat éven át elérhetetlen és érinthetetlen volt a számomra. Már rég beletörődtem, hogy feleségül veszi a gyönyörű Kristent, és lesz egy kisbusznyi gyerekük, akik mind az akadémián nőnek fel. A szüleim majd körberajongják őket, és mivel Brockot a fiuknak tekintik, a gyerekeit az unokáikként kezelik majd. Én pedig elfogadom ezt, mert nem lesz más választásom.

Sokkos állapotban hátradőltem a székben.

– Olyan sokáig voltatok együtt.

– Majdnem hat évig. Tudom – kopogtatta Brock a szék karfáját. – De akkor sem ő volt az igazi.

Csak ennyit mondott. Mivel szemmel láthatólag nem akart tovább beszélni erről, ejtettem a témát.

– Sajnálom.

Brock hosszan tanulmányozta az arcomat.

– Abszolút nincs mit sajnálni rajta, Jillian.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem, és a tágas iroda hirtelen összeszűkült körülöttem. Felálltam.

– Köszönöm, hogy meghallgattad a javaslatomat. Felhívom a lányokat, és egyeztetünk időpontot.

Brock megvárta, amíg az ajtóhoz érek, és utánam szólt:

– Ne felejtsd el a férjeket és a közös vacsorát!

Lassan visszafordultam felé. Mosolyogva a távirányító után nyúlt.

– Tudod, a vidám triplarandi.

– Csak egy lány vagyok, aki itt áll egy sütő előtt, és arra kéri, hogy süsse már meg végre a pizzáját.

Sóhajtozva bámultam a sütőt, épp csak a fejemet nem dugtam bele. Még huszonvalahány perc volt vissza. Egy örökkévalóság. Inkább Rhage felé fordultam, aki már lelkesen falta a saját vacsoráját, és közben úgy söpörte a farkával a padlót, mintha haragudna az ételre.

Az alsó ajkamat harapdálva a mobilomra sandítottam. Őrülten szerettem volna felhívni Abbyt, hogy Brockról beszéljek vele. Vajon otthon már mindenki tudja, hogy felbontotta az eljegyzését? És még ha anya féltett is, hogy a hír hallatán ötszázadszorra is összetöretem a szívem, hihetetlen, hogy sem ő, sem apa nem mondott semmit.

Hevesen dobogó szívvel keresztbe fontam a karom a mellkasomon, és a konyhapultnak dőltem. Brock mindig is laza, flörtölős srác volt. Az a fajta, akinek a bókjait nem kell túl komolyan venni. Régebben botor módon bedőltem neki, de többet nem követem el ezt a hibát. Főleg így, hogy olyan könnyű elmosni a barátság határvonalát. Amíg jegyben járt, könnyebb volt észnél lenni, és tisztes távolságban tartani tőle a szívem. Nem mintha most neki akarnám adni. Szóval nekem tök mindegy, van-e menyasszonya vagy nincs. Kicsit sem érdekel.

Brock megint szabad volt. A szögesdrót kerítés ledőlt. Szerettem volna úgy tenni, mintha még a helyén lenne, de az erőteljes önámítással járt volna. Túl sok meló volt ez. Brock már nem volt vőlegény, de attól még továbbra is járhatott Kristennel. A hétvégére visszament Philadelphiába, Kristen pedig megjelent itt hétfőn. Igaz, hogy Brock nem örült neki túlzottan, de nem kérdezősködtem, szóval akár…

– Úristen! – mormogtam az arcomat dörzsölgetve.

Még szerencse, hogy lemostam a sminkemet, különben úgy néznék ki, mint az az olvadt képű fazon abból az Indiana Jones-filmből. Felhívhatnám Abbyt, de lassan vacsoraidő, és ha most nekiállnék Brockról beszélni neki vagy bárki másnak, még azt hihetnék…

Megcsörrent a pulton a mobilom. A kijelzőn egy ismeretlen pennsylvaniai szám villogott. Felmerült bennem, hogy nem veszem fel, de végül megnyomtam a zöld gombot.

– Halló! – szóltam bele.

– Szia, Brock vagyok.

Kikerekedett a szemem, és a hülye szívem hatalmasat dobbant. A váratlan hívás úgy meglepett, hogy kedvem támadt rejtett kamerák után kutatni a lakásban.

– Sziiiiia! – nyújtottam el a szót.

A vonal másik végéről mély nevetés hallatszott.

– Eszembe jutott valami. Mivel holnap este vacsorázni megyünk, az lenne a legjobb, ha reggel felvennélek a lakásodnál.

– Tessék?

Nem értettem, mi értelme lenne ennek.

– Fölösleges mindkettőnknek beautózni az akadémiára, és onnan az étterembe. A városban rémálom parkolni. Szóval reggel felveszlek.

Kattogó fogaskerekekkel próbáltam felfogni a javaslatát.

– De akkor túl kéne hajtanod az akadémián, a világ végére.

– Nem a világ végén laksz. Pár perc az egész, és szeretek vezetni. Nyolc harmincra ott vagyok, addigra készülj el!

– De…

– Reggel találkozunk.

Kinyomta a telefont, én meg csak bambán bámultam az enyémre. Visszahívhattam volna, de ha egyszer Brock a fejébe vesz valamit, képtelenség eltántorítani.

– Miért? – mondtam ki hangosan.

Rhage válaszul rám nyávogott. A csíkos kis dög az üres tálkája előtt ült, és úgy nézett rám, mint aki újabb adagra vár.

– Felejtsd el! – mondtam.

Ránéztem a sütő órájára, aztán elmentettem Brock számát a mobilomba. Sokáig álltam a kis konyha közepén azon tűnődve, mit kéne most tennem. Hívjam fel Brockot, és utasítsam vissza az ajánlatát? Nem lenne az túl nagy dráma egy ártalmatlan fuvar miatt? Vagy lépjek le, mielőtt ideér, és játsszam meg, hogy elfelejtettem? Nem lehetek ilyen bunkó. Vagy egyszerűen csak sodródjak az árral, és fejezzem be az agyalást, mielőtt túl sokat képzelnék a helyzetbe? Mert az nem lenne jó ötlet. Elképesztően tehetségesen olvastam a sorok között. Képes voltam egy egyszerű állításból egész regényt kerekíteni, tele kimondatlan szavakkal. Na, arra aztán most végképp semmi szükség.

– Ide több kell egy pizzánál – döntöttem el.

Kinyitottam a mélyhűtőt, és kivettem egy doboz Reese’s mogyoróvajas jégkrémet. Ki sem tettem tálkába, csak egy kanalat kerítettem hozzá. Ez egy ilyen este lesz.

Órákkal később levegő után kapkodva riadtam fel az éjszaka közepén. A hirtelen mozdulattól megijedve Rhage leugrott az ágyamról, és kirohant a hálóból. Perceken át csak ültem a sötét szobában azon tűnődve, miért vagyok ébren, és miért zihálok úgy, mintha felszaladtam volna a lépcsőn. Aztán lassan, fájdalmasan visszakúsztak az emlékek, az éjszaka képkockái… Rémálmom volt, de az érzelmek még ébren is tovább kísértettek. Tehetetlennek éreztem magam, ahogy felnéztem rá – a sovány, koszos férfira. Nem hittem el, ami velem történik. A mindent felemésztő félelemtől fel sem fogtam, hogy minden egyes riadt lélegzetem az utolsó lehet.

Felemeltem a kezem, és reszkető ujjakkal végigsimítottam a mély horpadást a bal arcomon. Szorosan behunytam a szemem, ahogy meghallottam a fülsüketítő lövést. Hirtelen éles fájdalom nyilallt belém, és aztán nem maradt más… semmi más, csak ez. Végighúztam a nyelvem a szám belsején, miközben az ujjaim az arcom külső felén babráltak. Néha olyan érzésem volt, hogy ha elég erősen benyomom a bőröm, ki tudom tapintani az implantátumot, de lehet, hogy ezt csak képzeltem.

Leengedtem a kezem, kinyitottam a szemem, és ahogy hozzászokott a sötétséghez, lassan kirajzolódtak a tárgyak körvonalai. Otthon, a szüleim házában egy faltól falig érő könyvespolcrendszerem volt a saját gyűjteményemmel, tele csodás emlékekkel és új világokkal. Itt csak egy könyvszekrény állt a szobában, mert a legtöbb regényt Kindle-ön olvastam. Sokan ezt már régebben is így csinálták, de én még akkor is lelkesen gyűjtöttem a nyomtatott könyveket. Szerettem, ahogy körülvesznek, és bármikor megérinthetem őket. Nem tudom, miért nem csináltam itt is valami ilyesmit. Például a vendégszobát átalakíthatnám olvasószobává.

Felhúztam a térdem a takaró alatt, és átkulcsoltam a karommal. Ahogy ültem a sötétben a ventilátor berregését hallgatva, csak egy dologra tudtam gondolni: mi lett volna, ha aznap este nem megyek el a Mona’sba? Évek óta nem hagyott nyugodni ez a kérdés, mert… egyszerűen nem tudtam rá a választ. Mármint terveztem, hogy az akadémián fogok dolgozni, és befejezem a főiskolát, de ezek csak felszínes tervek voltak. Nem volt igazi énképem. Nem tudtam, ki voltam a lövés előtt, és mi lett belőlem miatta. Mindössze húszéves voltam, amikor minden megváltozott. Az életem megtorpant, mielőtt rájöhettem volna, ki vagyok az Andrew Lima lánya és Brock „A fenevad” Mitchell árnyéka szerepen túl. Az életem most lassan kezdett újra beindulni, de…

Aludnom kéne. Holnap hosszú napom lesz. Hosszú és fontos. Találkozóm lesz két potenciális befektetővel, ahol nemcsak a Lima Akadémiát képviselem majd, hanem az apámat is. Nagyon nem lenne szerencsés félálomban tárgyalni, amikor éberen sem könnyű követnem a beszélgetéseket. De túl sok volt a zaj a fejemben. Felemeltem a kezem, és erősen a bal fülemre nyomtam a tenyerem. A ventilátor hangja egyre halványult, míg végül szinte teljesen elhalt. Néma csönd vett körül. Újra behunytam a szemem, és visszatartottam a lélegzetem. A sötét szobám magányában végre kimondtam magamban, hogy éveket vesztegettem el az életemből azután, hogy kaptam egy második esélyt. Nehéz volt ezt beismerni annak ellenére, hogy az elmúlt hetekben sokat agyaltam ezen. Elborzasztott a tudat, hogy hosszú éveken át csak léteztem, de nem éltem.

Mostantól viszont élni fogok. Igazán élni. Hiszek benne.

Könnyek szöktek a szemembe. Keményebben fogok próbálkozni, és… veszek még könyvespolcokat. Aztán, ha hazamegyek hálaadáskor, elhozom otthonról a kedvenc könyveimet.

Tehetek többet. Többet kell tennem.

Aztán végre elcsendesedtek a gondolataim, és pár nyugodt, békés másodpercig sem kívül, sem belül nem történt semmi. Semmi. A tüdőm levegőért kiáltott. Mély lélegzetet vettem. Leengedtem a kezem a fülemről, újra megérintettem a forradást, és megráztam a fejem. Nedves arccal összepréseltem a szám, és nem mozdultam.

Valamivel később ledobtam magamról a takarót, és kimentem a félsötét nappaliba.

– Rhage! – suttogtam.

A konyhasziget fölötti tompa világítás lágyan megvilágította a nappalit. Rhage a kisasztalon kuporgott.

– Ne haragudj! – kértem, mire rándult egyet a füle. – Nem akartalak megijeszteni.

Letérdeltem, és feléje nyúltam. Egy pillanatig nem mozdult, de aztán felállt, és a karomba futott. Felvettem, a mellkasomhoz emeltem, és visszavittem az ágyba. Leheveredtem, és magam mellé fektettem. Talán megérezte, mekkora szükségem van a cicaölelésre, mert nem futott el, nem akart megharapni. Összekuporodott a hasamnál, és azonnal elaludt. Nekem nem ment ilyen könnyen. Üldöztek egy régi éjszaka emlékei, amik még mindig olyan elevenen éltek bennem, mintha csak tegnap történtek volna.

13. FEJEZET

Brock kocsijában a kezemet tördelve az ablakon át bámultam a gyorsan sötétedő égboltot. Éppen kihajtottunk az akadémia parkolójából.

Az egész nap olyan… furcsa volt. A hangulatom valahol félúton rekedt az egy ültő helyemben megeszem egy zacskó chipsettől a most rögtön kifesteném és átrendezném a lakásomat vonalán. A chipsevés isteni lett volna, de utána gusztustalannak érezném magam, a lakást pedig nem festhettem ki, mivel csak béreltem. A lakberendezés sem volt az erős oldalam, mégis valahogy az is helyet kapott a listámon.

Az egyetlen sikeres tettem a nap folyamán az volt, hogy megszerveztem a barátnőim és a férjek látogatását az akadémiára. Avery hangja izgatottan csengett a telefonban. Teresával együtt egy lépéssel közelebb került a régóta dédelgetett álmához, ráadásul alig várta, hogy elújságolhassa Camnek a nagy hírt, miszerint a példaképével vacsorázhat. Mint kiderült, nem könnyű gyerekes párokkal időpontot egyeztetni, de sikerült megegyeznünk egy péntek estében november második hetére.

Most viszont még a befektetőkkel tervezett vacsorára tartottunk. Semmi kedvem nem volt hozzá. Legszívesebben a kanapén kuporogtam volna egy zacskó chipsszel egy Odaát-maraton közepette. De erre nem volt esélyem.

– Jól vagy?

Az ablaktól elszakadva végigfuttattam a tekintetem az elképesztően drága autó belső terén. Sohasem figyeltem a parkolóban álló kocsikat, és mivel általában Brock előtt érkeztem és utána mentem el, nem tudtam, mivel jár. De persze nem lepődtem meg, amikor szerda reggel egy fényes, fekete, kétüléses Porsche várt a lakásom előtt.

A méregdrága járgány láttán kedvem lett volna újra megkérdezni Brocktól, miért vállalta el az állást. Azt már tudtam, hogy a korábban összeszedett keresetéből élete végéig kényelmesen megélhet, vagyis sok más sportolóval ellentétben ő nem verte el a győzelmek után járó díjazást és szponzori pénzeket.

Ahogy Brockra sandítottam, furcsa remegést éreztem a gyomromban. A szeme az útra szegeződött, miközben balra fordulva rákanyarodott a 45-ösre. Sohasem rajongtam az arcszőrzetért, de a borostás arca nagyon jól nézett ki. Túl jól. Akaratlanul is felmerült bennem, milyen érzés lenne csókolózás közben… Na jó, ezt gyorsan ki kellett vernem a fejemből. Rossz ötlet volt ebbe az irányba kalandozni.

– Igen – feleltem magam elé meredve, miközben lesimítottam a szoknyámat. – Csak sok minden jár az eszemben.

– Például?

Elkerekedett a szemem. Eszem ágában sem volt elárulni neki az igazságot.

– Ideges vagyok.

– Miért?

Ahogy feléje sandítottam, észrevettem, hogy ő is rám pillant, mielőtt visszafordítja a szemét az útra.

– Ez az egész… evős-ivós, szórakoztatós buli nem az erősségem – vallottam be.

– Szerintem nagyon is jó vagy benne.

Röfögő nevetés tört fel belőlem. Úgy hangzott, mint azok a pici, dundi malackák.

– Te máris részeg vagy? – cukkoltam.

– Az a baj, hogy nem bízol eléggé magadban. Te pont ilyen fickók mellett nőttél fel az akadémián. Nagyon jól szót értesz velük, és profin tudod kezelni őket.

Félszeg mosollyal az arcomon visszafordultam az ablak felé.

– Már semmi nem olyan, mint akkoriban.

– Mire gondolsz?

A biztonsági övet babrálva azon gondolkodtam, őszinte legyek-e vele. Nem volt könnyű bevallanom, miért vagyok ideges, de végül pirulva belevágtam.

– Ugye emlékszel, hogy nem hallok a jobb fülemre?

Gyorsan folytattam, mielőtt válaszolhatott volna.

– Amikor sok ember között vagyok, és nagy a háttérzaj, nehezen követem a beszélgetés fonalát. Az irodai megbeszélések nem vészesek – tettem hozzá gyorsan. – Ott csönd van, viszont az éttermekkel eléggé hadilábon állok.

– Tudom – felelte Brock pillanatnyi habozás után. – Erről megfeledkeztem aznap este, amikor találkoztam veled. Véletlenül a jobb oldaladra álltam. Sajnálom.

Éles pillantást vetettem rá. Nem is emlékeztem rá, hogy ezt csinálta.

– Semmi baj. Megesik, hogy az ember elfelejt dolgokat.

– Akkor sem volt szép tőlem – folytatta egyik kezét a kormányra fonva. – De most gondoltam rá. Egy eldugott bokszot foglaltam le az étterem végében, ahol csendesebb. Én a jobb oldaladra ülök, így a vendégek tőled balra és veled szemben lesznek majd.

Kinyitottam a szám, de nem tudtam, mit mondjak. Részben megkönnyebbültem, hogy figyelembe veszi a hallásproblémámat, és minimalizálni próbálja a gondot, másrészt viszont szégyelltem, hogy ezzel kell foglalkoznia. Mindeközben pedig dühös voltam magamra a szégyenkezés miatt. A halláskárosodásom az életem része. Nem lenne szabad feszengenem miatta. Az ujjaim a biztonsági övbe markoltak.

– Gyűlölöm, hogy szégyellem a süketségemet – vallottam be.

– Nem kellene.

– Tudom. Azt hiszem…

– Nem szereted, ha emiatt rád irányul a figyelem.

Megdöbbentem, hogy mennyire fején találja a szöget.

– Sosem szerettél a figyelem középpontjában lenni.

Halkan felnevettem.

– Nekem jobban áll a csendes megfigyelő szerepe.

Éreztem, hogy a keze az enyémhez ér. Megállt bennem a szó. Lenézve láttam, ahogy gyengéden lefejti az ujjaimat az övről. Elakadt a lélegzetem. Felé fordultam, de ő még mindig az utat figyelte.

– Ha tovább tekergeted azt az övet, a végén még kiszakad a helyéről – jegyezte meg.

– Bocs! – motyogtam, mert csak ennyit tudtam kinyögni.

Leengedte a bal kezemet a combomra, de nem engedte el. A hatalmas mancsa teljesen befedte az enyémet, és az ujjbegyei a felsőcombomon nyugodtak. Ahogy az arcára néztem, a szívem hevesen kalapált, és kiszáradt a szám. Nem húztam el a kezem. Mindenem mozdulatlan maradt, kivéve a szám. Sajnos.

– Te és Kristen még együtt vagytok?

Legszívesebben tarkón vágtam volna magam a kérdésem után, mert nem kellett tudnom rá a választ.

– Mondtam már, hogy felbontottuk az eljegyzést – felelte Brock fanyar mosollyal.

Tényleg mondta.

– De ez még nem jelent szakítást. A hétvégét Philadelphiában töltötted, és…

– Azért mentem, hogy aláírjam a papírokat a házeladáshoz – magyarázta. – Találkoztam Kristennel, de csak azért, mert még mindig voltak nálam cuccai. Egy év alatt nem sikerült eltüntetnie őket. Mondtam neki, hogy ha a hétvégén nem jön értük, mindet elviszem a Vöröskeresztnek.

– Ó! – kerekedett el a szemem.

– Nem volt valami boldog – simogatta a hüvelykujjával a kisujjamat.

Épphogy csak hozzám ért, mégis minden idegszálam erre koncentrált.

– Hosszú hétvége volt.

Eszembe jutott, milyen fáradtnak tűnt hétfő reggel.

– Akkor… miért jött ide?

– Azt én is szeretném tudni. Egyik indoka sem tűnt valami hihetőnek.

A hüvelykujja még mindig fel-le mozgott a bőrömön. Egyáltalán tudja, hogy simogat? Nem hinném, hogy akár egy főnök, akár egy barát ilyesmit csinálna anélkül, hogy kínossá válna a helyzet.

– Hogy válaszoljak a kérdésedre: már semmilyen formában nem vagyok együtt Kristennel.

– Értem – suttogtam.

A Porsche megállt a piros lámpánál. Brock rám nézett, de a sötétben alig láttam a szemét.

– Nincs senkim, Jillian.

Szóra nyílt a szám, de nem jött ki hang a torkomon. A pulzusom az egekbe szökött. Brock szemébe néztem, és azonnal elvesztem. Egy pillanatra eltűnt a múlt, eltűnt a tegnap és a holnap. Csak a most maradt, csak Brock és én ebben az autóban – és a hüvelykujja, ami láthatatlan vonalakat húzott a kezemre.

Ekkor zöldre váltott a lámpa, és a mögöttünk álló autóból ránk dudáltak. Brock szája kisfiús, szinte szégyellős mosolyra húzódott, és a gázra lépett. Lenéztem a kezeinkre. Mit csinál? És én miért engedem? Az ajkamba harapva kiszabadítottam a kezem. A tenyere egy pillanatig a combomra simult, és a súlya még a szoknya anyagán át is égette a bőröm. Deréktól lefelé forróság áradt szét bennem. Brock keze alig pár másodpercig ért hozzám, de a testem azonnal hevesen reagált rá. Izgalom lüktetett az ereimben. Aztán Brock, mintha hirtelen ráeszmélt volna, hol a keze, gyorsan elrántotta.

Lassan kifújtam a levegőt, és újra kibámultam az ablakon. Házak suhantak el mellettünk, ahogy végighajtottunk Martinsburg főutcáján. Imádkoztam, hogy visszanyerjem az uralmat a testem fölött.

– Jillian!

– Hm?

– Neked van valakid?

Váratlanul ért a kérdés. Már majdnem nemmel válaszoltam, amikor rájöttem, hogy ez nem lenne teljesen igaz.

– Tulajdonképpen van.

Brock szája széles vigyorra húzódott.

– Biztos vagy benne?

Nem válaszoltam, mert nem voltam biztos.

A háromórásra nyúlt – mellesleg életem leghosszabb – vacsorája alatt csak kétszer nem sikerült követnem a két hadaró nyugati úriember beszédét. Brock rögtön észrevette, hogy elveszítettem a fonalat. Nem tudom, hogy a zavart arckifejezésem buktatott le, vagy ennyire rám hangolódott, de azonnal elismételte az adott mondatot vagy kérdést. A két férfi szemmel láthatólag észre sem vette, hogy nehezen értem őket, és a másoktól már megszokott fürkésző pillantáson túl meg sem bámultak. Nem is mertek volna. Mindketten túlságosan tisztelték az apámat ahhoz, hogy megengedjék maguknak a bámészkodást, és lássuk be, Brock jelenléte annyira lenyűgözte őket, hogy engem szinte észre sem vettek. Így aztán rendeltem magamnak egy pohár bort. Vagy kettőt.

Tyler James, az idősebbik férfi lelkesedett leginkább a martinsburgi központunk megnézéséért.

– Holnap mindenképpen szakítunk rá időt. Csak délután indul a gépünk.

Brock, aki egész este csak vizet ivott, kortyolt egyet a poharából, és felém sandított.

– A holnap tökéletes.

A borospoharam szárát markolva bólintottam.

– Reggel lesz két magasabb szintű MMA-óránk, ha esetleg érdekelné önöket.

Mindketten örömmel kaptak a lehetőségen, hogy megnézzék az edzéseket, de a legnagyobb meglepetés akkor ért, amikor Brock megemlítette az ötletemet, miszerint a jövőben esetleg tánc-, illetve tornaórákkal bővítenénk a komplexum kínálatát.

– Rengeteg lehetőség rejlik a központjukban – mondta Mr. James a számla érkezésekor. – Mindenképpen nyitottak lennénk a közös munkára.

Nemcsak azon döbbentem meg, hogy Brock bedobta a táncötletet, ráadásul nekem tulajdonítva, hanem azon is, hogy a fehérjeitalokat és -szeleteket forgalmazó befektetők ezek után is érdeklődtek irántunk.

Már majdnem fél tíz volt, amikor kiléptünk a hűvös éjszakába. A két férfi kezet fogott velünk.

– Örömmel hallanék többet a bővítési javaslatairól – mosolygott rám Tyler James. – Úgy érzem, valami igazán izgalmas dolog van kibontakozóban önöknél.

– Köszönöm – feleltem eufóriában úszva.

Ha Brock benne van a dologban, és a potenciális befektetőknek is tetszik az ötlet, talán apámat sem lesz nehéz meggyőzni.

– Én is így gondolom.

Alig tudtam fékezni az izgalmamat, amíg a két férfi beszállt a bérelt autójába.

Ezer éve nem éreztem ilyen sikerélményt egy számomra fontos munkában. Gondolkodás nélkül előreléptem, és Brock köré fontam a karom. Csak amikor már megöleltem, döbbentem rá, mit csinálok. Ő csak állt leeresztett karral, mint egy szobor, lefagyva a váratlan gesztustól.

Hát jó. Barátok vagyunk, és bár Brock a korábbi viselkedésével némiképp átlépte a főnök-beosztott határt, úgy tűnik, még nem jutott el az ölelkezős fázisig.

Zavartan elhúzódtam tőle, de nem jutottam messzire. Végre megmozdult, és átölelte a derekam. Tátva maradt a szám a csodálkozástól, ahogy erősen magához húzott. Ez már nem egy szokványos ölelés volt. Annál sokkal több. A mellem a mellkasának préselődött, a hasam alul a csípőjéhez ért. Egy tű sem fért volna el közöttünk. Ahogy Brock mély levegőt vett, és megemelkedett a mellkasa, éreztem, hogy borzongás fut végig rajta. Az ujjai a hajamat babrálták, miközben lehajtotta az állát, és a fejem búbjára támasztotta.

Ez nem puszta ölelés volt. Brock magához szorított, és ez távolról sem ugyanaz.

Autók suhantak el mellettünk az utcán, és fél füllel hallottuk a járókelők beszélgetésfoszlányait. A vad, nyers érzelem betöltötte az érzékeimet, és rég eltemetett, ismerős emlékeket hozott felszínre. Szenvedélyes vágyakozás öntött el, ahogy a szíve fölött a mellkasához simultam. Úgy tehettem volna, mintha mi ketten… Nem. Nem tehettem úgy. Ilyet csak az tenne, aki szeret házhoz menni a pofonért.

Elhúzódtam, és felnéztem Brockra. A nyugalom élő szobraként tornyosult fölöttem, de a szeme intenzív érzelmeket sugallt. Nyugtalanító, kihívó pillantással meredt rám. Úgy éreztem, hogy ha most lábujjhegyre állnék, talán megcsókolhatnám.

Úristen, elment az eszem?

Kibontakoztam az öleléséből. Örültem, hogy a sötétben nem látszik, milyen vörös az arcom.

– Holnap beviszek majd pár péksüteményt – szólaltam meg.

A hidegtől reszketve magam köré fontam a karom. A szél meglibbentette a hajamat, és átfújta a vállamon a tincseket. Brock némán, mozdulatlanul állt. Mély levegőt vettem, aztán még egyet.

– Szólnunk kéne Paulnak, hogy látogatók lesznek az óráján. Azt hiszem, ő tartja a holnap reggeli edzéseket.

– Igen.

Brock kibújt a fekete sportzakójából, és a vállamra terítette. Olyan természetesen viselkedett, mint aki cseppet sem feszeng a furcsa helyzet miatt.

– Van három ígéretes tehetség azokban a csoportokban. Tudom, hogy az apád szeretné a saját szemével is megnézni őket Philadelphiában.

– Köszönöm! – fogtam össze elöl a zakót, miközben átkeltünk az úttesten. – Kikre gondolsz?

Brock a slusszkulcs után kutatva felsorolta a neveket, majd megnyomta a gombot, és kinyitotta előttem az ajtót. Beültem. Nem vettem le a zakóját, egyrészt mert kellemesen melegített, másrészt mert ha nagyot szippantottam, éreztem rajta az arcszesze erdőt idéző illatát.

– Ügyesek voltunk ma este – csapta be maga mögött az ajtót Brock, és beindította a motort.

A kocsi gyorsan felmelegedett.

– Szerintem is – pillantottam rá.

Hátradőlt az ülésében, és engem nézett a félhomályban.

– Jó csapat vagyunk.

– Igen.

Nem tudtam palástolni a mosolyomat, azért gyorsan jobbra fordítottam a fejem.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte Brock.

– Mit? – fordultam vissza hozzá komoly arccal.

Felém hajolt, és az államra fonta az ujjait. Elakadt a lélegzetem.

– Valahányszor mosolyogni készülsz, mindig visszafogod magad, vagy elfordulsz. Miért?

– Én…

Egymás szemébe néztünk, és az a furcsa érzésem támadt, hogy a hatása alá kerültem. Nem tudom, mi mozgatta a számat, de válaszoltam.

– Nem tudok rendesen mosolyogni.

Brock hosszasan fürkészte az arcom, és időbe telt, mire újra megszólalt.

– Idegkárosodás?

– Igen.

Elfordultam tőle.

– Furcsa. Azt hinnéd, a jobb oldalon van a hiba, mert… azt a rész pótolták az állkapcsomban, de a bal fele nem működik. Gondolom… valami olyan ponton talált el.

Brock tekintete a számra csúszott.

– Nem is emlékszem, mikor láttalak utoljára mosolyogni.

Megfeszültek az izmaim.

– Pedig szoktam.

A hüvelykujjával végigsimította az alsó ajkamat. Libabőrös lettem.

– Emlékszem – bólintott.

Behunyt szemmel élveztem, ahogy megismétli a mozdulatot. Nagyobb hatással volt rám, mint kellett volna.

– Lefogadom, hogy most is olyan szép a mosolyod, mint régen – mondta halkan. – Ne rejtsd el!

Még mindig csukva volt a szemem, amikor a szája az arcomra tapadt – a mély horpadásnál. Felsóhajtottam. Sokkolt ez az érzés. Olyan kedves gesztus volt! Nyilván nem az első arcpuszi, amit tőle kaptam, de ez a mostani teljesen más volt, mint a korábbiak. Ahogy az ajka hozzám ért, a borostája csiklandozta a bőröm, és forróság áradt szét a nyomán. Ahogy elhúzta az arcát, az orra végigsimította az arcom. Minden idegszálam beleborzongott. Csak egy egyszerű, ártalmatlan arcpuszi volt. Szerettem volna, ha így is marad, mert ez biztonságos zóna volt, de a szívem olyan hevesen zakatolt, hogy minden biztonságérzetem szertefoszlott.

14. FEJEZET

Brock sebességbe tette az autót, és kihajtott a parkolóból. Én az anyósülésen hátradőlve olyan erővel szorítottam a zakóját, hogy már fájt az ujjam. Szótlanul ültük végig az utat.

– Felkísérlek – állt meg nem messze a bejárattól.

– Igazán nem…

Belém fagyott a szó, amikor az ujja a csípőmet súrolta. Kikapcsolta a biztonsági övemet. Mire kettőt pislogtam, már kiszállt a kocsiból, és elölről megkerülve átjött az én oldalamra.

– Hát jó – hebegtem.

Kinyitotta nekem az ajtót, és a kezét nyújtotta. Felvettem a padlóról a retikülömet, és én is kiszálltam.

– Erre tényleg semmi szükség – erősködtem.

– Akkor is szeretném.

Brock zsebre dugott kézzel elindult velem a lépcső felé. Szerencsére csak a harmadikig kellett felmászni. Ennél magasabbra nem is költöztem volna. Brock végignézett a parkolón és az ablakokból kiszűrődő tompa fénnyel megvilágított házon.

– Csöndes hely – jegyezte meg.

– Az.

A zakójába burkolózva a korlátba kapaszkodtam a lépcsőn felfelé.

– Lefogadom, hogy a te új környéked még ennél is csöndesebb.

– Nálam nem hallani mást, csak a madarakat és valami hiúzt vagy mi a frászt.

– Hiúzt? – nevettem.

– Esküszöm, néha az éjszaka közepén hallok valami fura hangokat. De ettől eltekintve fantasztikus a hely.

Egy pillanatra megállt a másodikon.

– El kéne jönnöd egyszer.

Nem tudtam, mit válaszoljak erre. Vajon baráti meghívásnak szánta, vagy annál többnek? És miért feltételezek bármi hátsó szándékot? Nem tudtam dűlőre jutni magammal, így csak bólintottam. Brock szótlanul sétált fel velem a harmadikra, majd végig a széles folyosón. A lakásom a legvégén volt, egészen a sarokban. Amikor megálltunk az ajtó előtt, úgy dobogott a szívem, mintha tíz emeletet másztam volna meg.

– Hát… köszönöm, hogy felkísértél.

Előkotortam a táskám mélyéről a kulcsaimat, és felnéztem Brockra.

– És azt is, hogy…

A torkomra fagyott a szó, mert olyan közel lépett hozzám, hogy a cipője orra az enyémhez ért.

– Mit? – kérdezte halkan.

Teljesen kiment a fejemből, mit akartam mondani. Megráztam a fejem, hogy összeszedjem a gondolataimat.

– Köszönöm, hogy egész nap fuvaroztál, mintha a személyi sofőröm lennél.

– Élveztem a feladatot – mosolyodott el Brock, majd mély lélegzetet vett. – Azt hiszem, pályát tévesztettem.

– Tényleg? – kérdeztem zavartan.

– Igen. Fel kéne mondanom az akadémián. Valamelyik nagybátyád átvenné a helyemet, én meg az életem további részében téged furikáználak.

– Ez nem is hangzik rosszul – feleltem. – Utálok vezetni.

– Régebben szerettél, nem? – ugrott fel a szemöldöke.

– Egy darabig igen, de annyit ingáztam oda-vissza a munkahelyemre, hogy elment tőle a kedvem.

– Megértem.

Egy pillanatra elhallgatott.

– Fáradt vagy? – szólalt meg újra.

– Öhm…

Micsoda szókincs!

Brock rám vigyorgott.

– Mert ha nem, esetleg ihatnánk még… valamit.

– Nincs itthon semmi rendes pia. Mármint van még egy üveg bontatlan borom, de az olcsó fajta, amitől az embernek megfájdul a feje – hadartam. – Ezenkívül van még üdítőm és kávém, de…

– Üdítő vagy víz tökéletesen megteszi – nevetett.

Kinyitottam a szám, és pár másodpercig némán tátogtam.

– Szeretnél… bejönni?

– Igen, Jillian. Szeretnék bemenni.

A gondolataim hosszú útra indultak egy meglehetősen mocskos ösvény mentén.

Felnéztem Brockra. Olyan közel állt, hogy hátra kellett hajtanom a fejem. A kettőnk közti minimális rést sűrű feszültség töltötte ki. Farkasszemet néztünk egymással. Egyikünk sem mozdult, és nem is beszéltünk. Brock légzése felgyorsult, belőlem reszketeg sóhaj tört fel.

Mi történik itt? Nem tudtam biztosan, de azért nem voltam teljesen naiv. Most úgy nézett rám, ahogy fiatalabb korunkban soha, és nem értettem, miért. És volt egy olyan érzésem, hogy ha most beengedem magamhoz, olyasmiket látok majd, amik veszélyesek lehetnek ránk nézve – de főleg rám. Megnedvesítettem az ajkam, és elfordítottam a tekintetem.

– Nagyon késő van – mondtam.

– Még nem annyira – felelte olyan hangon, amire minden idegszálam feléledt.

A torkomban dobogott a szívem.

– Igen, de… nem hiszem, hogy okos ötlet lenne bejönnöd.

Brock szája félmosolyra húzódott.

– Az életben a legjobb dolgok gyakran egy buta ötlettel kezdődnek. Mint amikor megpróbáltam kirabolni az apádat.

Meglepett nevetés bukott ki belőlem.

– Az tényleg nem volt okos, és szerencséd volt, hogy jól jöttél ki belőle.

– Bizony.

Lehajtotta a fejét. Megfeszültek az izmaim, ahogy rájöttem, hogy most valószínűleg egy nem túl okos lépésre készül. Puszit nyomott a homlokomra. Ilyesmit egy főnöknek nem lenne szabad csinálnia, de ebben a pillanatban nem tudtam ezzel törődni. A forró lehelete végigtáncolt az arcomon, és megborzolta a babahajakat a halántékomon.

– De igazad van – ismerte be.

Megkönnyebbülés és csalódás küzdött bennem, de végül hevesen bólintottam. Hátra se nézve bementem a lakásba, és bezártam magam mögött az ajtót. Ahogy a homlokomat a fának támasztottam, rájöttem, hogy Brock zakója még mindig rajtam van.

– Basszus! – mormogtam.

Valahol mögöttem Rhage szánalomra méltóan nyávogott. Nem mozdultam, mert a gondolataim még mindig a folyosón jártak Brockkal, és komolyan fontolgatták, hogy beengedik. Nagy hülyeség lett volna, mégis furdalta az oldalam a kíváncsiság. Vajon mi lett volna, ha tényleg megteszem?

Kedd reggel remegő gyomorral mentem be az irodámba és ültem le az asztalomhoz. Nem tudtam, mire számíthatok Brocktól azután, hogy bekéredzkedett volna a lakásomba.

Fél éjszaka csak forgolódtam, mert egyfolytában kattogott az agyam. Felmerült bennem, hogy talán olyasmit képzelek a helyzetbe, ami nincs is, és Brock minden hátsó szándék nélkül akart bejönni hozzám. Nem tartottam lehetetlennek, hogy én kombinálom túl a dolgot, mert ebben igazi profi voltam. Talán csak szomjas volt, és még lógott volna velem egy kicsit, ahogy a barátok szoktak, és én kerekítek nagy feneket a dolognak. Mindig ezt csinálom.

De az az ölelés… És Brock nem barátként viselkedett velem, amikor megpuszilta az arcom és aztán a homlokom. A barátok nem így puszilkodnak. Persze sokszor láttam már ilyet a sorozatokban, de a való életben hála istennek még soha. Az ember nem tolakodik be a barátja intim szférájába. Plusz Brock is belátta, hogy nem lenne okos dolog bejönnie hozzám.

Tegnap éjjel annyiszor végigpörgettem ezt a témát a fejemben, hogy végül felhúztam magam, és a Kindle-t bekapcsolva erővel kényszerítettem magam, hogy belemerüljek egy kalózzá avanzsált törvénytelen nemesi sarj romantikus történetébe.

Most pedig feszülten és valószínűleg fölöslegesen túlpörögve meredtem az éjszaka jött e-mailre, ami a kiértékelésre váró alkalmazottak listáját tartalmazta. Hosszú percek teltek el bamba, figyelmetlen olvasással, ezért újra és újra neki kellett állnom ugyanannak a levélnek. Végül sikerült kibogoznom, hogy a személyzeti osztály Brock és az én véleményemet várja.

– Jó reggelt!

Felkaptam a fejem. Amikor megláttam Brockot az irodámban, lefagytam. Rögtön feltűnt, hogy a szokásával ellentétben ma fekete melegítőnadrágot és egy régi versenyéről megőrzött, Lima-logós pólót viselt. A kezében egy starbucksos papírpoharat szorongatott.

– Jó reggelt! – motyogtam.

Brock vigyorogva az asztalomra tette a kávét.

– Fűszeres sütőtöklatte. Még forró.

– Az enyém? – néztem fel rá.

– Úgy nézek ki, mint valami fehér amerikai csitri? Nem. Nyilván nem én iszom sütőtöklattét.

Lassan a meleg pohárra fontam az ujjaimat.

– Köszönöm.

Brock bólintott.

– Lent leszek a másodikon az edzésen. Szólj, ha megérkeztek a vendégeink.

– Rendben.

Figyeltem, ahogy kimegy, aztán lenéztem a fincsi kávémra.

Úgy nézek ki, mint valami fehér amerikai csitri? Mosolyra húzódott a szám, aztán hangosan felnevettem.

Nem sokkal később befutott a két potenciális befektető. Lenyűgözte őket a komplexum és a további fejlesztéshez rendelkezésre álló hatalmas hely. Brock és én szinte biztosra vettük, hogy hamarosan hallunk felőlük. Apámnak még nem említettem az ötleteimet. Gondoltam, majd a közelgő hálaadáskor élőben megbeszéljük a dolgot.

Pénteken Brock újabb lattét hozott nekem két szelet sütőtökös sütivel, aztán megint eltűnt, és a nap nagy részét a másodikon töltötte.

Vasárnap elmentem a közeli lakberendezési boltba könyvszekrényt venni. Először szemet vetettem egy menő, létrás dizájnra, de nem lett volna praktikus, ezért maradtam a szokványos, jól bevált típusnál. A fél életem ráment, mire kipakoltam a darabokat a kocsiból, és felcipeltem őket a harmadikra. Ilyenkor jól jönne egy férfi a háznál, de végül is megoldottam. Még ki is csomagoltam az elemeket, de arra már nem maradt erőm, hogy összeszereljem a polcokat. Kiderült, hogy Walking Dead-maratont adnak a tévében, és mivel a vendégszobában nincs készülék, kitelepedtem a nappali kanapéjára egy rakás kínai kajával, és majdnem egész éjjel ott dekkoltam.

Hétfő reggel Brock késett a munkából. Nem hozott se kávét, se fincsi sütit. Kissé csalódott voltam, de aztán fél tizenkettőkor megjelent a kedvenc steakéttermemből hozott ebéddel.

– Lehet, hogy hoztál magadnak kaját – lépett be az ínycsiklandó illatokat árasztó barna papírzacskóval a kezében az irodámba –, de ha az emlékezetem nem csal, sosem utasítasz vissza egy kis sajtos sült krumplit.

– De nem ám! – sóhajtottam korgó gyomorral.

Tényleg hoztam magammal valami diétás készételt, de azt egy szempillantás alatt odadobtam a sajtos sült krumpliért. Brock leült az asztalomhoz, és a fehér ételtárolók kipakolása után egy kis dobozkát pottyantott a zacskóból egy szalvétára.

– Tejföl – világosított fel.

– Fantasztikus a memóriád – ugrott fel a szemöldököm.

Brock nevetve kivett magának a zacskóból egy salátát – egy istenverte salátát.

– Hogy is felejthetném el azt a hisztit, amit minden alkalommal levágtál, ha a rendelésnél kifelejtették a tejfölödet?

A szám sarka megrándult. Semmi sem tudott úgy kiakasztani, mint ha nem jutottam hozzá az áhított mártogatóshoz.

Éppen elégedetten bontogattam a dobozokat, amikor megláttam Pault elmenni az irodám előtt. Brockhoz indult, de menet közben benézett hozzám. Amikor rájött, hogy Brock nálam van, megrázta a fejét, és bár nem láttam jól, esküdni mernék, hogy forgatta a szemét. Mi baja van ennek a fickónak?

Brock hátrapillantott, de Paul már nem volt ott.

– Mi volt ez a fancsali arc? – fordult vissza hozzám.

– Semmi – tömtem egy szép adag krumplit a számba.

Ebéd után rezegni kezdett a mobilom az asztalon. Grady hívott. Pár pillanatig haboztam, hogy felvegyem-e, ami elég bunkó húzás volt részemről. Kissé szégyenkezve fogadtam a hívást.

– Halló!

– Szia! Bocs, hogy munka közben zavarlak – mentegetőzött Grady.

– Semmi baj – pillantottam a nyitott ajtóra. – Most van pár percem. Mi újság?

– Ne haragudj, de le kell mondanom a hétvégi randinkat – mondta őszinte sajnálkozással. – Nemrég hívtak a szüleim. A nagyapám nincs jól, és szükségük van a segítségemre.

– Ó! – játszottam a tollammal. – Remélem, semmi súlyos.

– Már nem fiatal, de egyszerűen nem hajlandó visszavenni a pörgésből – nevetett Grady. – Elég zsúfolt lesz mostanában a naptáram a félévi és a záróvizsgák miatt, de amikor lecseng az őrület, tényleg bepótoljuk azt a vacsorát.

– Persze, megértem.

A toll, amit babráltam, kirepült a kezemből, és az asztalon végiggurulva leesett a túloldalon. Felsóhajtottam.

– Biztos nem baj? Olyan hülyén érzem magam…

– Tényleg nincs semmi gond. A múltkor nekem kellett lemondanom, szóval ne aggódj miatta!

Felálltam, megkerültem az asztalt, és felvettem a tollat.

– Szívesen beülök veled valahová, ha… vége a hajtásnak.

– Szavadon foglak.

Nem voltam biztos benne, hogy hihetek neki. Ami azt illeti, nem volt valami meggyőző. Tele a naptára, a jó ég tudja, meddig.

– Rendben – ültem vissza a székembe. – Majd megbeszéljük.

– Viszlát, Jillian.

Grady hívása után nem is tudtam, mit érezzek. Az igazat megvallva se csalódott, se megkönnyebbült nem voltam. Elég közömbösen fogadtam a tényt, hogy valószínűleg nem hallok felőle többet. Miután elfordítottam a fejem a csókja elől, aztán lemondtam a soron következő randinkat, nem csodáltam, hogy nem akar folytatást.

Kedden visszatért a sütőtökös latte. Szerdán és csütörtökön a kávék mellé sütőtökös sütit és egy szelet isteni piskótát is kaptam. Pénteken Brock elvitt ebédelni az új sushiétterembe. Érdeklődött a hétvégi terveim iránt, és megemlítette, hogy lesz némi tennivalója az új házban. Nem beszéltünk sem a munkáról, sem a múltról. Meséltem neki az új könyvszekrényeimről, amiket még mindig nem szereltem össze. Felajánlotta, hogy megcsinálja, de gyanítottam, hogy nem kell ezt annyira komolyan venni.

Ebéd után visszafelé menet megálltunk egy kertészetben. Én a kocsiban maradtam, amíg Brock a murvás parkolót átszelve bevágtatott az egyik sátorszerű épületbe. Megígérte, hogy gyorsan végez, és így is lett. Öt perc múlva visszajött két dús virágzatú cserepes növénnyel, az egyik narancssárga, a másik mélylila színekben pompázott. Letette őket a kocsi padlójára.

– Krizantémok? – néztem rá csodálkozva, amikor visszaült a volán mögé.

– Igen. Miért, mi van velük?

– Miért pont krizantémokat választottál?

– Miért ne? Szeretem őket – felelte szégyenlős mosollyal.

Brock volt az utolsó, akiből kinéztem volna, hogy rajong a krizantémokért, vagy úgy általában a virágokért. De a két cserép mögöttünk azt bizonyította, hogy tévedek. Kiderült, hogy volt valami Brockban, amiről eddig nem is tudtam. Valami szinte nevetséges… és egyben őrülten cuki.

Brock a parkolóból kihajtva felém sandított.

– Majdnem megvolt – mondta.

– Micsoda? – néztem rá zavartan.

– A mosoly.

Pár másodpercig némán fürkészte az arcom, majd ráfordult a Porschéval a murvás kihajtóra.

– Majdnem sikerült kicsalnom belőled egy mosolyt.

„A szerelem tűz. De sosem tudhatod előre,
hogy a lángok megmelengetik majd a szíved,
vagy porig égetik a házadat.”

Joan Crawford

15. FEJEZET

Egy hétből kettő lett, a halloween jött és ment, majd hipp-hopp beléptünk a novemberbe. Az idő napról napra hűvösebb lett, és a helyi csatorna időjósa rekordhideg télre figyelmeztetett méteres hóval. Nem centiméteres. Méteres.

Még mindig nem szereltem össze a könyvszekrényeket. Grady azóta sem hívott, csak egy-egy semmitmondó üzenet érkezett tőle, amire mindig válaszoltam. Nem említette a közös vacsorát, amivel megerősítette a korábbi gyanúmat. Gradyre gondolva azt kívántam, bárcsak szomorkodnék az elvesztésén, mert az azt jelentené, hogy legalább éreztem valamit iránta. De mivel nem vártam epekedve a randimeghívást, arra jutottam, hogy nem őt szánta nekem az ég.

Brockkal viszont sokat lógtam együtt, és a dolgok… nagyon jól mentek köztünk. Élveztem a közös munkát a tárgyalásokon és azon kívül is. A legutóbbi óta nem mentünk munkavacsorára, és a lakásomhoz sem jött, de mindennap hozott nekem kávét, ebédet vagy desszertet, sőt néha mindhármat. Kezdtem azt hinni, hogy fel akar hizlalni. Nem mintha ehhez külső segítségre lett volna szükségem.

A kedves gesztusokból arra következtettem, hogy talán így akarja jóvátenni a múltat, vagy legalábbis bepótolni a kimaradt éveket. Régebben sokszor csinált ilyesmit. Nem ennyire gyakran, de volt, hogy iskolából hazatérve a házunkban várt a Lima Akadémia szomszédságában működő cukrászdából hozott pitével vagy tortával. Akkoriban az irodai kávé helyett smoothie-kat és turmixokat kaptam a szobámban.

Megint minden olyan volt, mint régen, mégis más. Brock ugyanúgy flörtölt, és továbbra is képes volt bármilyen ártatlan megjegyzésnek szexuális töltetet adni. De lehet, hogy csak az én kiéhezett agyam lépett működésbe. Évek óta megvonásban éltem, és voltak pillanatok, amikor bármiről a szex jutott az eszembe. De komolyan. A Walking Deadet nézve néha azon kaptam magam, hogy Daryl bicepszéről vagy Rick babakék szeméről álmodozom.

A múlthoz képest a különbség abban rejlett, hogy most próbáltam nem elalélni, ha úgy láttam, hogy Brock rajtam felejti a szemét. Nem kezdtem kombinálni, valahányszor hozzám ért a keze a konferenciaterembe lépve. Igyekeztem nem észrevenni, hogy az ujjai végigsimítják a kezem, amikor átadja a kávét, a sütit vagy amit éppen hozott nekem. Pedig ezek már mindennapos esetek voltak.

A gond csak az volt, hogy még a legkisebb érintése is heves, szinte bénító fizikai reakciót váltott ki belőlem. A testem mindent észrevett, és egy pillanat alatt lángra lobbant. A mellem fájdalmasan megfeszült, és heves vágy öntött el. Annyi mindenre vágytam, mert valami megnyílt, éledezni, felfedezni kezdett bennem.

Természetesen a jó öreg „varázspálca” is gyakran előkerült. Az utóbbi hetekben alig tudtam aludni. Hol rémálmok gyötörtek, hol nyugtalanul hánykolódtam az ágyban. Folyton bevillant az érzés, ahogy az a kar átölelt. A duzzadó izmok, az arcomhoz nyomuló, kemény mellkas. Ezek az emlékek különféle fantáziákhoz vezettek, amiket igyekeztem arctalannak hagyni. Ilyenkor az ujjaim és a szexjáték helyére valódi kezet és szájat képzeltem. Elképzeltem magam a falhoz nyomva, a hátamon, a hasamon, a konyhapultra döntve… vagy egy fényes, cseresznyefa íróasztalon. Ilyenkor átadtam magam a vágyaimnak, és becsúsztattam a kezem vagy a varázspálcát a takaró alá. Ahogy érezni kezdtem a lüktetést, és a láthatatlan húr megfeszült bennem, igyekeztem kiüríteni az elmémet, de egy bizonyos kép mindig utat tört magának. A kielégülés előtti pillanatokban, ahogy a lábizmaim görcsbe rándultak, megjelent előttem a sötétbarna szempár és a dús ajkak. Mindig Brock arcát láttam magam előtt. És utána minden alkalommal, ahogy a szívverésem lelassult, szerettem volna pofon vágni magam. Rossz ötletnek tűnt róla fantáziálni, miközben azt csinálom, mégis isteni érzés volt. Hiába próbáltam küzdeni ellene, a gyönyör elvette az eszem.

Az Avery-csapat látogatása előtti szerdán egy gyors hívásból megtudtam, hogy a fiúk egy új bárt szeretnének kipróbálni Shepherdstownban, ahol konyha is van. Szörnyen ideges voltam, de próbáltam palástolni, mert hülyén éreztem magam miatta. Az óta az este óta egyetlen ilyen helyre sem tettem be a lábam, és a tudat, hogy most meg kell tennem, előhozta a régi rossz emlékeket. Az irodámban ülve visszarepültem a múltba.

Katie egy pillanatig mélyen a szemembe nézett, majd csillámporos mellét elővillantva leeresztette karcsú, csupasz karját a teste mellé. Az itala után nyúlt, amit magával hozott, amikor idejött hozzám.

– Hogy kerülsz egyáltalán ebbe a bárba? Még csak tizennyolc vagy.

– Húsz – sóhajtottam. Normál esetben legfeljebb tizenhatnak tűntem, de ma… ma úgy éreztem, hogy végre látszik rajtam a valódi korom. – Igazából húszéves vagyok.

– Akkor sem ihatsz itt legálisan.

A kis gyöngyök összekoccanva csilingeltek, ahogy Katie a szájához emelte a dupla feleses poharat, és egy hajtásra legurította a tartalmát.

– Ha Jax vagy Calla meglát, lesz nemulass.

Calla ma nem volt a bárban, legalábbis nem láttam, Jax pedig még nem vett észre. Ez nem volt meglepő, mivel általában szépen beleolvadtam a tömegbe.

Kinyílt az ajtó, és egy csapat srác özönlött be Brock nevét kiabálva. Feszülten figyeltem, de hamar leeresztettem, amikor megláttam, hogy Brock eltolja magát a bárpulttól.

– Sziasztok! – kiáltott vissza a srácoknak. – Ezer éve nem láttalak titeket.

– Hát persze – csóválta a fejét Katie. – Biztos nem akarod, hogy kikísérjelek?

Megráztam a fejem. Nem mertem megszólalni, mert féltem, hogy ha kinyitom a szám, megállíthatatlan szitokáradatot zúdítok mindenkire. Katie mellém lépett. A gyümölcsös parfümje anya tengerparti koktéljaira emlékeztetett. Megpuszilta az arcom.

– A ma este sem lesz más, mint a többi, Jilly. Nekem elhiheted.

Felegyenesedett, és megkocogtatta az ujjával a halántékát.

– Az emberismeretem általában áldás, de most inkább átok. Még mindig úgy néz rád, mint amikor elkísért a végzős bálba, és ez nem fog ma este megváltozni. Haza kéne menned.

Felsóhajtottam. A szavai éles késként hasítottak belém. Katie elment, én pedig ott maradtam a bárszéken ülve, és feszült figyelemmel követtem Brock minden mozdulatát. Eddig alig tudtam pár szót beszélni vele. Amikor meglátott, meglepetten végigmért tetőtől talpig, aztán megölelt, és megígérte, hogy hamarosan indulunk. Ekkor megjelent Colt és Reece, én pedig gyorsan visszaültem az asztalhoz, mielőtt valakinek eszébe jutna, hogy még nem vagyok huszonegy.

Kivettem a mobilt a retikülömből, és megnéztem az időt. Már majdnem kilenc óra volt. A francba! Odaérünk még egyáltalán az étterembe? Nem tudtam, hánykor zárnak. Egyre idegesebb lettem. Nem tudom, meddig ülhettem ott magamban, de mire újra az órára néztem, már kilenc is elmúlt. Ez nem lehet igaz. A ma estének másnak kellett volna lennie. Különlegesnek. Nem hagyhatom, hogy így végződjön.

Minden bátorságomat összeszedve leugrottam a bárszékről, és elindultam Brock felé. Az utolsó pillanatban balra fordultam, és gépies léptekkel bementem a női vécébe. Annyira gáz voltam! A patikatisztaságú mosdóban előhalásztam a táskámból a vörös rúzsomat, és reszkető kézzel megigazítottam a sminkemet. A fejemben bátorító beszédet intéztem magamhoz. Elhatároztam, hogy kimegyek innen, egyenesen Brockhoz. Nem fogom zavarni, csak megkérdezem, mikor indulunk. Akkor majd észreveszi, milyen későre jár, és milyen régóta várat. Rögtön elindulunk, és az este úgy folytatódhat, ahogy elterveztem.

Befújtam magam a parfümömmel, és a tükörképemre mosolyogtam. A rohadt frufrum megint a homlokomba hullott, és nem tudtam mit kezdeni vele.

A vállamra emeltem a táskám pántját, és visszamentem a bárba. Elsétáltam a lánycsapat mellett. Szerencsére Kristen most éppen nem tapadt rá Brockra, hanem a barátnői gyűrűjében vihogott valamin. Reece látott meg elsőnek. Felvont szemöldökkel figyelte, ahogy megérintem Brock karját. Brock felém fordult, és lenézett rám. Bőven száznyolcvan centi fölött volt, én viszont még a százhetvenet sem értem el. Ahogy fölém tornyosult, épphogy a mellkasáig értem.

– Jillybogyó! – szólított meg mély, nyers hangján. – Hol az ördögben voltál?

– Katie-vel beszélgettem, de vissza kellett mennie dolgozni.

Brock vigyorogva hátranyúlt a söréért.

– Bezzeg nekem ide sem köszönt – méltatlankodott.

A vállamra fonta a karját, és az oldalához húzott. Isteni illata volt. Friss, mint az erdő. Libabőr futott végig rajtam.

– Épp téged kerestelek. Már azt hittem, itt hagytál – mondta.

– Nem – ült ki önkéntelen mosoly az arcomra.

– Helyes – szorította meg a vállam. – Azt rossz néven vettem volna.

Colton Reece-hez fordult, és szabadnapos zsaru pillantást váltottak egymással.

– Szia, Jillian!

– Szia! – sikkantottam, mert Brock keze elindult a karomon.

Pontosabban nem az egész keze, csak a hüvelykujjával körözött a bőrömön.

– Nem is tudtam, hogy már huszonegy vagy – emelte fel Colton a sörösüvegét.

– Öhm… – hebegtem.

Ebben a pillanatban megjelent Jax a bárpult mögött. Elkerekedett a szeme, amikor meglátott Brock mellett.

– Nocsak, nocsak! – fonta keresztbe a karját a mellkasán. – Tudod, hogy imádlak, szívem, de akkor sem lehetsz itt. A huszonegy éven aluliak csak szerda esténként jöhetnek be… hála istennek – mormogta a bajsza alatt. – Egyáltalán mikor jöttél?

Némán felsóhajtottam. Már két órája bent ücsörögtem. Elég ciki volt, hogy ezalatt nem vett észre. Ha pucérra vetkőznék, akkor sem tűnnék fel senkinek.

– A francba! – vette le Brock a kezét a vállamról, és letette a sörét. – Erre nem is gondoltam.

Elvörösödtem, ahogy lenézett rám.

– Nem gond. Végül is már amúgy is indulunk, nem?

Brock egy pillanatig értetlenül meredt rám.

– Hogy mi? Ó, basszus! Hány óra?

– Öhm…

Kutatni kezdtem a mobilom után, de ő már elő is húzta a sajátját a hátsó zsebéből.

– Tessék – szólalt meg egy lágy hang.

Felnéztem. Kristen volt, kezében két felessel.

– Igyál velem egyet, Brock!

Brock a telefonnal a kezében lenézett rám.

– Na, ne kéresd magad! – nógatta Kristen, mire erősen megmarkoltam a retikülöm pántját. – Megígérted.

– Tényleg megígértem – vette el Brock a poharat, de nem itta ki.

Sötét, szinte fekete szeme az enyémet kereste.

– Ne haragudj, Jillybogyó! Észre sem vettem, hogy így elszaladt az idő.

Kristen mellettünk állt, és figyelt.

– Semmi baj – feleltem.

Ahogy Brock elnézett mellettem, kellemetlen borzongás fogott el. Kristent bámulta.

– Mit csinálsz holnap este? – kérdezte tőlem.

Holnap este? Lassan pislogva próbáltam feldolgozni a helyzetet. Úgy terveztem, hogy másnap visszamegyek a Shepherdre. Ő pedig elutazik az apámmal és a Lima-csapattal. Akkor meg miért…

– Mi lenne, ha áttennénk holnapra a vacsorát? Mit szólsz?

Brock mosolya egy hadsereget is megállítana, de most csak a szívem állt meg tőle.

– Igen, az úgy jobb lenne – győzködött.

– Tessék?

Azt hittem, rosszul hallok. Tudtam, hogy másnap már nem lesz otthon, és nem lesz ideje találkozni.

– Holnap együtt vacsorázunk – emelte fel laza mosollyal a felespoharat. – Akkor majd jól kibeszélgetjük magunkat kettesben.

Forróság öntötte el a testem, majd hidegzuhanyként zúdult rám a felismerés: le akar rázni. Dob engem a barátaiért és Kristenért, és holnap nem lesz semmiféle vacsora, mivel nem lesz itt. Elutazik a csapattal, és apa szeret korán kimenni a reptérre.

– Jillian! – nézett rám Jax felvont szemöldökkel.

Lángoló arccal körbenéztem a társaságon. Reece nem figyelt rám – a barátnőjét, Roxyt nézte, aki a bár másik végében állt. Colton a cipője orrát bámulta. Egy számomra ismeretlen srác a lánycsoportra mosolygott, és úgy tűnt, megszűnt körülötte a világ. És Kristen… ő úgy nézett rám, ahogy a lányok szoktak a balfék másikra – a szemében szekunder szégyen villant.

Úristen!

– Oké. Öhm, persze, az jó lesz – hátráltam, miközben próbáltam visszapislogni a kibuggyanni készülő könnycseppeket.

Annyira megalázó volt! El kellett tűnnöm onnan. Azonnal.

– Jó lesz a holnap – nyögtem ki, noha tudtam, hogy ez nem igaz.

A ma este sem volt más, mint bármelyik másik. Hülye voltam, hogy másban reménykedtem.

– Jillybogyó! – tette le Brock a poharát a pultra. A száját vékony, egyenes vonalba préselte. – Gyere, kikísérlek.

Rendületlenül mosolyogtam, még akkor is, amikor a könnyek már elhomályosították a látásomat.

– Nem kell. Semmi gond. Amúgy is indulni akartam.

Brock szeme résnyire szűkült.

– Jillian…

– Sziasztok! Majd találkozunk – intettem Reece-nek és Coltonnak.

Talán visszaköszöntek, talán nem. Fogalmam sem volt róla. A fülemben lüktető vér minden környező hangot kizárt. A beszélgető, nevetgélő tömeget kerülgetve átszeltem a bárt. Remegő kézzel kinyitottam az ajtót, és kirohantam a langyos éjszakába.

Halk kopogás zökkentett ki a gondolataimból. Remegett, émelygett a gyomrom, és olyan intenzív fájdalmat éreztem, mintha az egész nem évekkel, hanem mindössze másodpercekkel ezelőtt történt volna. Brock úgy állt előttem, mint a múlt megidézett szelleme.

Miért kell pont most itt lennie? Miért? Most látnom őt olyan, mintha azután kéne találkoznom vele, hogy róla fantáziálva maszturbáltam. Iszonytatóan kínos.

Ahogy Brock rám nézett, aggodalom ült ki az arcára.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Igen – gyűrtem le a torkomat szorongató gombócot.

Belépett az irodámba.

– Én csak…

Elakadtam, mert semmilyen jó kifogás nem jutott az eszembe, hogy miért ülök az asztalom mögött a falra meredve, mintha valaki kibelezte volna a macskámat. Hátrasimítottam a hajam.

– Ugye nem állsz itt régóta?

– Pont elég ideje.

Megdermedtem. Brock végigpásztázta az arcom minden négyzetmilliméterét. Némán néztem, ahogy az asztalhoz lép, és leül velem szemben. Másodpercek teltek el, mire megszólalt.

– Néha látom rajtad ezt az arckifejezést. Olyan, mintha valahol nagyon messze lennél. Azt hiszem, tudom, hol jársz ilyenkor.

Úristen! Döbbenten meredtem rá.

– Már korábban is láttam ezt rajtad – nézett a szemembe. Széles válla megfeszült. – Felismerem, mert… én tehetek erről az arckifejezésről.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem. A lábujjaimmal eltoltam magam az asztaltól, és megmarkoltam a szék karfáját.

– Nem arra gondoltam. Tényleg nem. Csak elbambultam egy kicsit, ez minden.

Brock szemöldöke felugrott, és úgy meredt rám, mintha valami megdöbbentő titkot árultam volna el magamról.

– Hihetetlen. Még mindig meg tudsz lepni.

Zavartan felnevettem.

– Nem tudom, ezt bóknak vegyem-e.

Hitetlenül rázogatta a fejét, mint aki nem tud túllépni valamin. Aztán előredőlt, és összetette a két kezét.

– Te védeni akarsz engem.

– Tessék?

– Akkor is ezt csináltad – folytatta furcsa, rekedtes hangon. – És még mindig csinálod, nem igaz? Nem akarod, hogy arra az estére gondoljak, mert nem akarsz felzaklatni.

Egek, ennyire átlátszó lennék?

– Pedig tudom, hogy még mindig kikészít. Engem is. Nekem is folyton az eszembe jut, de te voltál az áldozat. Én csesztem el, mégis még mindig te próbálsz védeni engem.

Féltem, hogy eltöröm a szék karfáját.

– Pedig nem érdemlem meg – rándult meg az álla. – Rohadtul nem érdemeltem meg akkor, amikor történt, és most sem érdemlem meg.

Szorosan behunytam a szemem. Alig kaptam levegőt.

– Brock…

– De változtatni fogok ezen – ígérte.

Kipattant a szemem.

– Egy nap, a nagyon közeli jövőben, mindent helyrehozok.

16. FEJEZET

– Ez… egyszerűen tökéletes lenne.

Egyik kezét a pocakján nyugtatva Teresa lassan körbefordult.

– Szinte látom a fallal szemben a tükröt és a korlátot.

Avery melléje állva bólintott.

– Úristen, ez… több, mint amit reméltünk.

Kis mosoly ült ki az arcomra, miközben a barátnőim bejárták az ipari mennyezeti lámpákkal megvilágított, tágas helyiséget. A fiúkat már elvesztettük. Jase és Cam a találkozó első öt percében felszívódott Brockkal. Én Averyvel és Teresával maradtam, és hagytam őket alaposan körülnézni. Volt még néhány üres termünk, de éreztem, hogy ez lesz az igazi, mert a mérete miatt akár több kisebb helyiségre is osztható. Már be is gyűjtöttem a Brock által kért információk egy részét, például a táncórák átlagos árait és a csoportok méreteit. Ahogy már korábban is mondtam neki, nincs túl nagy konkurencia a környéken.

– Szóval szerintetek jó lenne a hely? – kérdeztem a lányokat.

Avery csillogó szemmel nézett rám.

– Igen. Ebben teljesen biztos vagyok.

– Látnod kellett volna a kiadó termeket, amiket eddig néztünk. Némelyik szó szerint csak egy-egy szoba valami üzlet fölött, plafonventilátorral – magyarázta Teresa. – És akkor a padló állapotáról még nem is beszéltem.

– Jó, akkor annyit már tudunk, hogy ez a terem megfelelne az igényeiteknek – csaptam össze a tenyerem, és összeütöttem a magas sarkú cipőm hegyes orrát. – A következő lépésben ki kéne számolnunk, nagyjából mennyibe kerülne ezt táncstúdióvá alakítani. És itt jöttök ti a képbe. Már elkezdtem utánanézni a tervezésnek és az anyagköltségeknek, de ti ketten tudjátok igazán, mire van szükségetek. Kéne nekem egy hozzávetőleges kimutatás.

– Az menni fog – nézett Teresa Averyre.

– Nem gond – tette hozzá Avery. – Mikorra kellene?

– Nem sürgős. Az év vége felé közeledve már a tavaszi költségvetés lesz a következő témánk. Ha zöld jelzést kap a táncstúdió, be kell szereznünk a szükséges engedélyeket, és elő kell készíteni a projektet. Amint megvan a becslés, egy lépéssel közelebb leszünk a célhoz.

– Szerinted összejön? – kérdezte Avery izgatottan.

– Úgy látom, hogy Brock támogat minket. Persze vannak aggályai a költségeket és a profitot illetően, ami természetes, de én úgy gondolom, hogy rengeteg lehetőség rejlik ebben a dologban – feleltem. – Apámat viszont nem lesz olyan könnyű meggyőzni. Nyitott az új ötletekre, de ez olyasmi, amivel még sohasem foglalkoztunk. Szeretnék minden infót összegyűjteni, mielőtt beszélek vele. Jó lenne, ha olyan tervvel állnánk elő, amire nem tud nemet mondani. De szerintem jók az esélyeink.

Avery egyik lábáról a másikra billegett, ami feltehetőleg az örömtánca volt. Teresa nevetve megrázta a levegőben a kezét, és hozzám totyogott.

– Köszönjük! – állt meg a bal oldalamon, és a karomra tette a kezét. – De tényleg. Tudom, hogy még semmi sem hivatalos, de hálásak vagyunk, hogy segítesz nekünk. A táncnak fontos szerepe van az életünkben, és ha ezzel tudnánk foglalkozni, azzal egy régi álmunk válna valóra.

– Nagyon szívesen – pirultam el.

Avery ránk mosolygott.

– Milyen időkeretben gondolkodtok a kezdést illetően? – kérdeztem.

– Nekünk tökéletes lenne, ha csak tavasszal kezdenénk komolyabban foglalkozni a dologgal – mondta Avery, majd Teresára pillantott. – Te december végére vagy kiírva…

– Hála istennek – mormogta Teresa.

– Legkorábban körülbelül nyár közepén indítanánk csoportokat, igaz?

– Igen – bólintott Teresa.

A távolból férfinevetés hallatszott, aztán mintha valami nagyot csattant volna egy matracon. Teresa homlokráncolva nézett az ajtó felé.

– Nagyon remélem, hogy Brock nem ketrecharcra tanítja őket.

– Azt én is remélem – helyeselt Avery. – Majd éhen halok, és semmi kedvem a sürgősségin tölteni az estét.

Felnevettem.

– Nyugi, biztosan kesztyűs kézzel bánik velük. Vagy nem – tettem hozzá halkan.

Avery arckifejezése azt súgta, hogy ő sem bízik Brockban.

– Talán meg kéne keresnünk őket.

– Nem szükséges – szólalt meg egy férfihang az ajtóban.

Hátrafordultam. Jase a feleségére nézve belépett a terembe.

– Tudom, hogy elveszettek voltatok nélkülünk, de most már megnyugodhattok.

Teresa felhorkantott.

– Kétlem, hogy az elveszett a megfelelő kifejezés.

Egy másodperccel később Cam is befutott Brockkal. Avery nyilván megkönnyebbült, hogy a férje egyben van, és még csak nem is sántít. Cam Avery mellé lépett, és átkarolta a vállát. Valamit súgott neki, amit a barátnőm pirulásából ítélve jobb, hogy nem hallottam. Jase Teresa mögé állva átölelte őt, és a hasára simította a kezét.

– Minden rendben? – nyomott puszit az arcára.

Teresa behunyt szemmel bólintott, és Jase-nek dőlt. Furcsa szorítást éreztem a mellkasomban. Elfordítottam a tekintetem, mielőtt valami őrült kukkolónak tűnnék. Látszott rajtuk, mennyire szeretik egymást, ahogy Camen és Averyn is. Jó volt boldog párokat látni magam körül, de néha erőt vett rajtam a féltékenység. Nem szerettem ezt az érzést, de nehezen tudtam elképzelni, hogy egy nap nekem is megadatik az, ami nekik. Illetve elképzelni nem volt nehéz, de ez fényévekre volt a realitástól. Puszta ábrándnak tűnt.

Brockra pillantottam. Feszült arckifejezéssel a mobiljába mélyedt. Liftezni kezdett a gyomrom. A csütörtököt és mai napot is nagyrészt házon kívül töltötte különböző megbeszéléseken, és kábé akkor beszéltem vele utoljára rendesen, amikor azt a titokzatos ígéretet tette az irodámban. Ma reggel a múltkori indokkal eljött értem a lakásomhoz, és már előre aggódtam a hazaút miatt. Sőt az egész este miatt. Se reggel, se a rövid összefutásainkkor nem volt valami beszédes, ami kissé nyugtalanított.

– Tetszik a hely? – eresztette le Brock a mobilját.

Teresa és Avery olyan lelkesedéssel vágták rá az igent, hogy Brock szája mosolyra húzódott. A két férj is vigyorgott.

– Akkor jó – nézett rám Brock megfejthetetlen arckifejezéssel. – Induljunk!

Talán a második Jamesonomba belekortyolva próbáltam rájönni, hogyan jutottam el erre a pontra. Tele volt a hasam, a vérem finom melegen csörgedezett az ereimben, és az izmaim kellemesen ellazultak. Az egész a borral kezdődött. A kis étterem-bárba belépve egy ablak melletti, nagy bokszhoz vezettek bennünket, és Teresa, aki természetesen nem ihatott, valahogy rávett, hogy megtegyem helyette. Úgy tűnik, rajtam keresztül akarta kiélni a tiltott vágyait.

Én általában legfeljebb egy pohár bort iszom. Nagy ritkán kettőt vagy négyet, ha senki sem lát. Ha az ember becsíp, könnyen megfeledkezik magáról, aminek megvan a jó oldala, de én szerettem tiszta fejjel követni a körülöttem történő dolgokat… és mindazt, amit mondok.

De mielőtt feleszmélhettem volna, önhibámon kívül megittam pár pohár bort, és talán egy felest. Utána már nem érdekelt sem a szám, sem a forradásom, nem foglalkoztam a szerdai beszélgetésünkkel Brockkal, és már nem fájt az az este, amikor Brock összetörte a szívem, és azt a bizonyos sebet szereztem. Nem gondoltam ezekre a butaságokra, és ez csodálatos érzés volt. Gyakrabban kéne innom.

A második felest méregetve azon tűnődtem, hogyan került elém. A borostyánszínű italról Jase-re ugrott a tekintetem. Várjunk csak! Ez még csak a második? Vagy a harmadik? Azt hiszem, a harmadik.

– Nem én voltam – tartotta fel a kezét Teresa férje.

Avery, aki szintén becsípett egy kicsit, vidáman kuncogott. Úgy kipirult az arca, hogy alig látszottak a szeplői. Cam nem ivott, viszont lelkesen itatta a nejét. Avery megérdemelt egy kis bulizást. Két gyereket nevelni biztosan…

Elkalandoztak a gondolataim, de aztán beugrott, hogy a feles eredetét próbáltam megfejteni. Brockhoz fordultam. A bal oldalamon ült, karjával az asztalra támaszkodott. Vállat vont, és a szájához emelte az ásványvizes poharát.

– Gondoltam, jólesne még egy.

– Le akarsz itatni? – fürkésztem az arcát.

– Dehogy! – nézett rám ártatlanul. – Csak szeretném, ha ellazulnál.

– Laza vagyok – kaptam fel a kupicát. – Totál laza – mormogtam.

– Általában úgy befeszülsz, mint egy francos kobra – felelte.

Nem tudtam, hogy a kobrák befeszülős állatok, de ha ő mondja…

– Fenékig! – biztatott.

Lehúztam a piát. Égette a torkom, és könnyeket csalt a szemembe. Levegőért kapkodva behunytam a szemem.

– Úristen, de éget!

Brock nevetve nekem dőlt. A jobb karja az enyémhez simult, és ez bejött. Nagyon.

– Ez jó fajta égés. Melegséggel tölti el az ember mellkasát – ugratott.

– Ez tetszik – csúszott le a tekintetem az arcáról. – Szép mellkasod van.

– Köszönöm – nevetett fel újra.

Éreztem, hogy durva szófosásban szenvedek, de nem tudtam leállítani magam. Nem is nagyon erőlködtem.

– Megvannak még a tetkók a mellkasodon?

Brock széles vigyorral nézett rám.

– Mivel nincs kedvem többórás lézeres kezelésnek alávetni magam, még megvannak.

Örültem a válaszának.

– Mindig is bejöttek a tetkóid. Főleg az a… keresztes. Igen.

Magam elé képzeltem a képet.

– Olyan keltás meg miaszar.

– Keltás meg miaszar – nevetett Jase. – Ez baromi jól hangzik.

– Szerintem is – bólintottam helyeslésem jeléül.

– Nézd! – csapott Teresa Jase karjára. – Hála istennek nem én vagyok itt az egyetlen terhes nő.

– Ez nemcsak bár, hanem étterem is – kuncogott a férje. – Tudtommal semmilyen törvény nem tiltja, hogy terhes nők bármilyen, ételt felszolgáló helyen vacsorázzanak.

– Tudom, de akkor is furcsa – felelte Teresa. – Úgy érzem, hogy mindenki engem néz, és magukban elítélnek.

– Kapják be! Nem ismered őket, és ők sem téged – harsogtam, aztán eltátottam a szám. – Bocs! A kapják be rész kicsit kemény volt. Asszem, spicces vagyok.

Teresa elkerekedett szemmel nézett rám, aztán széles vigyor ült ki az arcára.

– Bírom a spicces Jilliant.

Spicces Jillian is csípte őt. Visszafordultam Brock felé.

– Mondjak valamit?

Brock belekortyolt a vizébe, és megint hozzám hajolt, ami nagyon, de nagyon tetszett. Ahogy az is, ahogy a sötét szeme melegséggel telt meg, amikor rám nézett.

– Hallgatlak.

– Lazának tűnsz – suttogtam.

– Lazának? – hajolt közelebb csillogó szemmel. – Mikor nem voltam én laza?

Vállat vontam, és megböktem a vállammal a vállát.

– Az előbb olyan fapofa voltál. Összeszorítottad a fogad.

– Fapofa? Ilyet sem mondtak még rám.

Körbenézett az asztaltársaságon, majd megállt rajtam a tekintete.

– Csak van pár megoldandó problémám.

Ez drámaian hangzott.

– Miféle problémád?

– Valamilyen – felelte.

A szája valahogy az eddiginél is közelebb került az enyémhez. Olyan közel, hogy a bőrömön éreztem a leheletét.

– Majd később elmesélem, rendben?

A szájára meredtem.

– Rendben.

Gőzöm sem volt róla, mibe egyezem bele, mert a dús, mosolygó szája teljesen megbabonázott. Ahogy felnevetett, a mély hangjától zsongani kezdett a fejem. Még zsongóbb lett, mint korábban. Várjunk csak! A zsongóbb egy létező szó egyáltalán?

Avery Camnek dőlve hátrahajtotta a fejét, és az ingébe markolva magához húzta. Súgott neki valamit, amitől Cam szeme majd kiugrott a helyéről, és a szája sokatmondó vigyorra húzódott.

– Mi most lelépünk – emelte fel a kezét Cam a pincért keresve.

Teresa felvont szemöldökkel nézett rájuk. Avery megint kuncogott, és csak a vak nem látta, hogy valaki ma este szexelni fog. Mázlista.

Megérkezett a pincér, majd pár összefolyó perccel később Averyvel összeölelkezve búcsúzkodtunk, majd Teresát is próbáltam megölelni, és mire feleszméltem, már Brock autójában ültem.

– Annyira pöpec ez a kocsi! – nyúltam a biztonsági övért, de elvétettem. – Pipec-pöpec.

Brock nevetve becsapta az ajtómat. Mire beszállt a volán mögé, sikerült megfejtenem az öv rejtélyét.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Jobb nem is lehetne.

Az ölembe fektettem és szorosan magamhoz öleltem a táskámat.

– Averynek és Teresának nagyon tetszett a hely.

A lakásom felé hajtva egész úton arról áradoztam, milyen lelkesek voltak a barátnőim. Brock végighallgatott, és valahányszor feléje sandítottam, mindig vigyorral az arcán figyelte az utat. Olyan volt, mintha fénysebességgel száguldanánk. Egy szempillantás alatt hazaértünk. A parkolóba behajtva felnéztem a sötét ablakomba. Korán volt, még tíz óra sem, és engem péntek este csak egy macska várt otthon. Szívás volt a hétvégén egyedül lenni, mert mindenki ment valahová. Azt nem tudtam, hová, de elmentek, én meg itt maradtam egyedül és tétlenül.

– Felkísérlek – állította le a motort Brock, és felém fordult. – Mit gondolsz, megbirkózol a lépcsőkkel?

Sértődötten oldalra kaptam a fejem, amitől kis híján eldőltem, mint a zsák.

– Tudok járni.

A sötétben is láttam a mosolyt az arcán.

– Komolyan el akarod játszani nekem, hogy nem vagy részeg?

– Csak egy kicsit… becsíptem.

– Nem mondod! – felelte szárazon.

– A te hibád – nyitottam ki morgolódva az ajtót.

Ahogy ki akartam szállni, kis híján megfojtott a biztonsági öv.

– A francba!

– Vállalom a felelősséget – nevetett Brock.

Időbe telt, mire kiszabadultam az autóból.

– De a lépcsőn még simán felmegyek – mutattam a lépcsősorra, arra az esetre, ha nem tudná, miről beszélek. – Nem kell a segítséged.

Brock vigyorogva hozzám lépett.

– Tudom, hogy nem kell, de azért önszorgalomból felajánlhatom?

Hunyorogva felnéztem rá.

– Mikor lettél ilyen úriember?

– Nem vagyok az – fogta meg a kezem. – A legkevésbé sem.

– Nem hiszek neked.

Engedtem, hogy átvezessen a parkolón.

– Várj! Tudod, mi lenne most jó? Fagyi!

Kiszabadítottam a kezem, és elindultam vissza a pöpec verda felé.

– Szerezzünk fagyit!

– Gyere vissza! – nevetett Brock.

Karját a derekamra fonva visszafordított.

– Várjunk még azzal a fagyival! Egyelőre nem tűnik jó ötletnek.

– Miért nem?

– Félő, hogy felkavarná a gyomrodat a whiskey után.

– Hm. Az lehet.

Innentől befogtam, mert elértünk a lépcsőhöz, és koncentrálnom kellett. Bonyolultabb feladat volt felmenni, mint vártam. Az ajtóm előtt lecsúsztattam a táskát a vállamról, és a kissé ringatózó folyosón egyensúlyozva előkotortam a kulcsomat. Rögtön le is ejtettem, de Brock villámgyors mozdulattal felkapta.

– Megvan.

– Igen – bólintottam. Néztem, ahogy bedugja a kulcsot a zárba. – Megcsináltad.

Brock a fejét csóválva kinyitotta az ajtót.

– Befelé! – nógatott.

Bebotorkáltam a lakásba. Ahogy rácsaptam a villanykapcsolóra, lágy fény öntötte el a nappalit. Rögtön Rhage-re esett a tekintetem. A dohányzóasztal tetején gubbasztva a kis sárga macskaszemével vádlón sandított rám.

– Ne bámulj így! – tántorogtam előre.

Hirtelen megtorpantam, mert eszembe jutott, hogy Brock is itt van. Még mindig az ajtóban állt.

– Bejössz? – kérdeztem.

– Szeretnéd, ha bejönnék?

– Igen.

Még bólintottam is, ha az igenem nem lett volna elég egyértelmű. Vigyorogva belépett a lakásba, becsukta maga mögött az ajtót, és a konyhapulthoz lépve letette a kulcscsomómat.

– Van vized a hűtőben?

– Még a csapból is az folyik – feleltem.

Lerúgtam a cipőmet, és sóhajtozva megtornáztattam a lábujjaimat. Brock felhorkantott.

– Van fájdalomcsillapítód? – lépett a hűtőhöz.

– Miért? Fáj a fejed?

Olyan melegem volt, hogy ablakot akartam nyitni, de ez jelen állapotomban túl fárasztó feladatnak bizonyult. Ahogy végignéztem magamon, eszembe jutott, hogy a pulóverem alatt ujjatlan póló van rajtam. Miközben Brock a konyhaszekrényekben kutatott, lehámoztam magamról a pulcsit, és a földre dobtam. Kellemes hűvös simogatta a karom. Rögtön ezerszer jobban éreztem magam.

Brock közben megtalálta a gyógyszeres dobozt a hűtő melletti szekrényben, és éppen aszpirineket potyogtatott a tenyerébe. Amikor a másik kezében egy üveg vizet tartva felém fordult, sóbálvánnyá vált. Mondani akartam valamit, de minden gondolat elpárolgott a fejemből, ahogy Brock tekintete az arcomról a pólóm vékony spagettipántjára csúszott. A vékony, mély kivágású felső kihangsúlyozta a mellem domborulatait. Tudom, mert Brock pont azt a területet bámulta.

Az előbbi fojtogató hőség helyett most kellemes melegség áradt szét bennem, amit eszem ágában sem volt megszüntetni. Brock elindult felém. A szeme éjsötét árnyalatba borult. Nagyot nyelve hátradöntöttem a fejem, amikor megállt előttem. Nem tudom, miért szólaltam meg, de egyszerűen kicsúszott a számon:

– Grady nem vitt el vacsorázni.

Brock szemöldöke felugrott.

– Lemondta a randit, mert segítenie kell a nagyszülei farmján, aztán meg jön a vizsgaidőszak, meg ilyesmi – vontam vállat. – De nem igazán érdekel.

– Persze hogy nem – nézett le rám. – Mondtam, hogy jobbat érdemelsz nála. Vedd be ezeket, és igyál egy kis vizet! Holnap reggel hálás leszel érte.

Mivel tudtam, hogy van tapasztalata a kérdésben, követtem az utasításait. Eközben elsétált mellettem, és a kezébe vette a távirányítót. Rhage leugrott az asztalról, odatipegett hozzá, és hízelegni kezdett a bokája körül. Áruló kis dög.

Brock bekapcsolta a tévét, és addig váltogatta a csatornákat, amíg talált egy Jason Statham-filmet, amiben Jason Statham… Jason Stathamet játssza. A távirányítót a kisasztalra téve Brock leoltotta a lámpát, és leült a kanapéra – mit leült, leheveredett. Úgy tűnik, amíg nem figyeltem, megszabadult a cipőjétől és a zoknijától. A fejét az öklére támasztva rám nézett.

– Gyere ide!

Egy darabig nem mozdultam. A fejemben egy kis hang azt kiabálta, hogy ne menjek oda hozzá, hanem küldjem el, aztán dőljek be az ágyamba, de elhallgattattam a hangot, és a kanapéhoz léptem. Brock felém nyújtotta a kezét. Kissé kábult állapotban megfogtam.

– Megnézed velem ezt a filmet? Utána elmegyek.

Megnézzünk együtt egy filmet? Abban nincs semmi rossz.

Lehúzott magához a kanapéra. Elengedte a kezem, hogy arccal a tévé felé fordulhassak. Ahogy a hátam a mellkasának simult, szinte semmi hely nem maradt közöttünk. Eszembe jutottak a régi szép idők, amikor ugyanígy feküdtünk otthon egymás mellett. Egymáshoz értünk, de közben mégsem.

Idővel a keze a csípőmre került. Megrándultam, és az ajkamba haraptam. A szívem a tévéből dübörgő fegyverropogás ütemére zakatolt. Brock keze nem mozdult, de a hüvelykujja előre-hátra csúszkált a csípőmön. Csak bámultam a tévét, de fogalmam sem volt róla, mi történik a képernyőn. Zavartan ficánkoltam.

– Jillian! – mordult rám, és a tenyerét a csípőmre nyomta. – Maradj veszteg, és nézd a filmet!

Mély sóhaj tört fel belőlem. Nem akartam nyugton maradni. Nem tudtam, amikor ott fekszik mellettem a nyúlánk, meleg, kemény testével.

– Brock? – fordítottam el a fejem, hogy halljam.

– Tessék, szívem.

Felbámultam a plafonra.

– Nem… nem furcsa, hogy most itt vagyunk együtt?

– Furcsa?

Éreztem, ahogy felemelkedik mögöttem, és a következő pillanatban már lenézett rám. A tévé villogása árnyékokat vetett az arcára.

– Nincs ebben semmi furcsa. Sőt, pont így van rendjén.

Igen. Így volt rendjén.

A szemébe néztem.

– Hiányoztam, amíg nem találkoztunk? – vettem mély levegőt. – Mert te hiányoztál nekem.

Brock állta a tekintetem.

– Minden áldott nap hiányoztál, Jillian. Nem voltam teljes nélküled.

17. FEJEZET

Egy álomra ébredtem. Csak ezzel tudtam magyarázni, hogy egy meleg férfitesthez simulok, amiről ösztönösen tudtam, hogy Brockhoz tartozik. Az ő keze nyugodott a pólóm alatt a hátamon, az ő mellkasán pihent az arcom, és a lábam az ő vastag lábára kulcsolódott.

Arra ébredtem, hogy tüzel a testem. Olyan forróság öntött el, mintha láva csörgedezett volna az ereimben. A pulzusom gyorsulni kezdett, és ahogy a csípőm előrelendült, a legintimebb testrészem az övéhez préselődött. Azonnal elöntött a kéj, pont, mint amikor önkielégítés közben magam elé képzelem őt. Hozzá dörgölőztem, miközben ujjaim az ingébe markoltak. Róla álmodtam – arról, ahogy hatalmas teste mozog rajtam, a szája csókol, és a fogai meztelen bőrömet harapdálják. Az álom jelennek tűnt, de a vágytól elhomályosult gondolataim ködében nem láttam tisztán, mi a múlt és mi a most.

De ebben a pillanatban Brock teste megfeszült, és a kezét a hátamra szorította.

– Jillian?

A hangja… olyan valóságosnak hangzott, hogy felnyögtem, és feltoltam a felsőtestem. A kezem a mellkasáról az állára vándorolt. Végigsimítottam a borostáját. Megcsókoltam. Hevesen csókoltam, miközben mohón, kéjesen hozzá dörgölőztem. Az ujjait a csípőmbe mélyesztette, és visszacsókolt – keményen, nedvesen, cseppet sem tétován. A fogaink összekoccantak, a nyelvünk egymásba gabalyodott, és ez – ez nem álom, nem álom – nem tűnt valóságosnak.

A szája az enyémre tapadt, miközben az ölem fel-le mozgott a lábán. Pattanásig feszült bennem a vágy, de még mindig nem kaptam eleget. A szájába nyögtem, és a mozdulataim egyre hevesebbé váltak. Brock megérezte, mire van szükségem.

– Várj, segítek – szólalt meg mély, rekedt hangon.

A következő pillanatban a fogai már a fülem alatti érzékeny területet súrolták, miközben a kezét kettőnk közé csúsztatva kigombolta a nadrágomat, és lehúzta a sliccemet. Nem álom. Nem álom. Levegőért kapkodva, hevesen dobogó szívvel hagytam, hogy becsúsztassa nagy, forró kezét a nadrágomba, majd a bugyimba. Amikor ujjbegyei az érzékeny részhez értek, felsikkantottam, és hátracsuklott a fejem. Nem érdekelt, hogy ez álom vagy valóság. Nem érdekelt a holnap.

– Kérlek! – nyomtam az ölem a kezéhez. – Kérlek, Brock!

– Baszki! – mordult fel, és forró ajkát a nyakamra tapasztva felcsúsztatta az ujját nedves nyílásomba. – Úristen, de szűk vagy!

Elvesztettem az uralmat a testem felett. Brock karjába kapaszkodva élveztem, ahogy az ujja ki-be mozog bennem. A csípőm egyre hevesebben ringott, mire csinált valamit a kezével, valahogy elcsavarta a tenyerét, és mindent éreztem: a száját a nyakamon, a kezét a bugyimban, a lábaim közt, az ujját bennem. Aztán megfeszültek az izmaim, és hatalmasat nyögve átadtam magam a mindent elsöprő gyönyörnek.

Elernyedt testtel, félig Brockra nehezedve, félig hozzá simulva belesüppedtem a kanapéba. A szívverésem fokozatosan lelassult, és közben észre sem vettem, hogy kihúzza belőlem az ujját. Izzadságcseppek ütköztek ki a homlokomon. Behunytam a szemem.

– Baszki! – sóhajtott Brock.

Ez volt az utolsó, amit hallottam.

Lüktető fejfájással és zsibbadt bal karral ébredtem. Melegem volt, mintha nyár közepén több réteg takaró alatt aludtam volna. Valami szőrös dolog csiklandozta meg a talpamat. Elrántottam a lábam.

Ahogy zavartan kinyitottam a szemem, rögtön hunyorogni kezdtem a nappaliba beáramló napfénytől. A fejemben mintha egy dobegyüttes gyakorolt volna, a szám kiszáradt, és… nem voltam egyedül. Elsőként Rhage-et pillantottam meg. A kanapé karfáján ült, és a farkát csóválva engem figyelt. A tekintetem lassan feljebb csúszott a lábamon, és megállt a csípőmön nyugvó hatalmas kézen. Másodpercekig fel sem fogtam, mi történik, aztán elfordítottam a fejem, és megláttam Brockot. Nyugodt arccal, kócos hajjal, enyhén kitátott szájjal aludt. Gyűrött, félig kitűrődött fehér inge alól hihetetlenül lapos, kidolgozott alhas villant ki. Ahogy visszaértem az arcához, minden bevillant: a tegnap esti vacsora, a két vagy három whiskey a három pohár bor után, a kidőlés a kanapén Brock mellett. Aztán felébredtem az éjszaka közepén, és… Úristen! Úristen! Úristen, mit műveltem?

Elöntött a forróság, majd rögtön utána hideg borzongás futott végig rajtam. Nem bírtam egy helyben maradni. Óvatosan, eddig ismeretlen kecses mozdulattal kicsusszantam Brock karja alól, felpattantam a kanapéról, és kispuriztam az előszobába. Besurrantam a kinti fürdőbe. Addig hátráltam, amíg el nem értem a fürdőkádat. Leültem a peremére. Úristen!

Behunytam a szemem, és fájdalmas nyögés tört fel belőlem. Keféltem Brock lábával. Konkrétan ez történt. Az éjszaka közepén félrészegen, félálomban meghágtam a lábát. És nemcsak ennyi történt. Csináltam mást is – és ő is. Lepillantva láttam, hogy a nadrágom slicce még mindig le van húzva, és kikandikál a rózsaszín pamutbugyim. Ne, ne, ne! Szinte még mindig érzem, ahogy az ujja ki-be csúszkál bennem, és hallom a nyögéseimet.

Felugorva gyorsan begomboltam a nadrágomat, és a vécé és az ajtó között félúton megállva lefagytam.

– Basszus! – sóhajtottam fel. – A rohadt életbe!

Soha többé nem iszom. Soha. Rohadtul nem bírom az alkoholt.

– Jól van – suttogtam magamnak. – Semmi baj. Koncentrálj!

Brock még mindig odakint volt, és valahogy szembe kellett néznem vele. Még nem tudtam, hogyan, mert fogalmam sem volt, hogyan nézzek valaki szemébe azután, hogy kvázi molesztáltam álmában. Mármint felébredve már ő is benne volt a dologban, de akkor is iszonyú kínos volt a helyzet.

Kinyitottam a csapot, vizet folyattam a markomba, és megmostam az arcom. Amikor felemeltem a fejem, még mindig tüzelt a bőröm. Nem tudtam, mitévő legyek. A vizes tenyeremmel hátrasimítottam a hajam. Legszívesebben lekuporodtam volna a földre, hogy jól kibőgjem magam.

Nehéz léptek közeledtek az előszoba felől. Ellöktem magam a mosdókagylótól, gyorsan bezárkóztam, és az ajtóra meredve, lélegzet-visszafojtva vártam.

– Jillian! – szólalt meg kintről Brock álmatag hangja.

Úgy fordítottam a fejem, hogy a bal fülem legyen az ajtó felé.

– Odabent vagy?

A kezemet tördelve próbáltam kitalálni, mit tegyek.

– Remélem, bent vagy – folytatta Brock. – Mert a macskád úgy bámul rám, mint aki kajára vár, de nem merem megetetni, nehogy átlépjek valami határt – nevetett.

Ez lenne a határátlépés? Azt hiszem, miután részegen meglovagoltam a lábát és a kezét, ez a vonat már elment.

– Jilly! – kiabált be újra.

Muszáj volt válaszolnom.

– Itt vagyok.

Rövid szünet után folytatta.

– Jól vagy?

Nem. Nem vagyok.

– Persze.

– Szükséged van valamire?

– Nincs.

Felcsillant bennem a remény, hogy talán el tudom küldeni.

– Minden rendben. Menj haza nyugodtan!

– Tessék?

A hajamat végigszántva meghúztam a végét.

– Kösz, hogy hazahoztál tegnap, és vigyáztál rám. Nagyon rendes tőled. Hétfőn találkozunk.

Újabb csönd. Sejtelmem sem volt, mi zajlik az előszobában, de mintha Rhage nyávogását hallottam volna.

– Jillian! – szólított meg újra Brock, ezúttal sokkal határozottabb hangon. – Gyere ki!

– Kösz, nem – ráncoltam az orrom.

– Jillian!

– Komolyan, hétfőn majd…

– Nem bújhatsz el előlem abban az átkozott fürdőszobában – szakított félbe. – Azonnal kinyitod azt az ajtót, és beszélgetünk.

Ez nem volt túl valószínű. Amikor nem válaszoltam, láttam, hogy kintről lenyomja a kilincset. Amikor nem járt sikerrel, elkáromkodta magát.

– Ne csináld már!

De csinálom.

– Hát jó! Ha nem akarsz kijönni, felőlem az ajtón át is beszélgethetünk. Nem vagyok hülye. Tudom, miért bújtál el.

Összeszűkült szemmel meredtem az ajtóra.

– Semmi okod szégyellni a múlt éjszakát.

Eldurrant az agyam.

– Tényleg? Mert én kábé egymilliót tudnék felsorolni – engedtem le a kezem. – Berúgtam, és…

– Engem használtál a kielégüléshez? – segített ki.

– Jesszusom, muszáj ilyen nyersen fogalmazni?

– Én nem bántam.

Tátva maradt a szám, és csak némán meredtem magam elé. Nem találtam szavakat. Aztán megráztam a fejem.

– Mi az, hogy nem bánod? Gyakorlatilag molesztáltalak.

Brock mély nevetése áthatolt az ajtón.

– Először is, ha nem tetszett volna, amit csinálsz, leállítottalak volna, nem pedig kielégítelek.

Csípőre tettem a kezem. Majdnem elröhögtem magam. Kielégítelek. Úristen, pontosan ez történt. Én most nem tudok megbirkózni ezzel. Még mindig zsongott a fejem az ördögi whiskey-bor kombótól, és sürgősen kávéra volt szükségem. Kávéra és arra, hogy Brock elmenjen.

– Nem tehetnénk úgy, mintha az egész meg sem történt volna? – kérdeztem pár pillanattal később.

– Komolyan beszélsz?

A hangját őszinte döbbenet szőtte át.

– Halálosan komolyan. Nem akarok rá gondolni. Nem akarom elhinni – hadartam. – Úgy akarom tovább élni az életem, mintha mi sem történt volna. Menni fog. Hidd el, így lesz a legjobb. Így neked nem kéne úgy tenned, mintha nem bánnád, és nem kéne aggódnod, hogy újra megtörténik, vagy hogy valami butaságot képzelek bele ebbe az egészbe.

Mély, szaggatott lélegzetet vettem.

– Minden visszaállhat a normális kerékvágásba.

– Nyisd ki az ajtót! – kérte Brock ijesztő higgadtsággal.

Megráztam a fejem.

– Nyugodtan hazamehetsz.

– Jillian!

– Jobb lenne, ha hazamennél – fogalmaztam érthetőbben.

– Nyisd ki azt a rohadt ajtót, vagy betöröm!

Óriási.

Ízeset káromkodva a plafonra emeltem a tekintetem, majd kinyitottam a fürdőszoba ajtaját. Sejtettem, hogy a betörésre vonatkozó fenyegetés nem üres duma.

– Most boldog vagy? – vetettem oda.

Brock az állát ropogtatva meredt rám. Atya ég, milyen szexi volt a kócos, felálló hajával és a félig kitűrt ingében!

– Abszolút öntudatlan állapotban voltál tegnap éjjel? Őszinte választ várok. Fogalmad sem volt róla, mit csinálsz?

Szerettem volna igennel válaszolni, de nem lett volna teljesen igaz. Tudtam magamról. Felébredtem egy álomból, és kívántam, ő meg ott volt, és…

– Tudtam, hogy becsíptél, de nem hittem, hogy teljesen…

– Nem voltam annyira részeg – suttogtam.

Nem hagyhattam, hogy bűntudata legyen, amiért kihasználta a helyzetet, mert nem így történt. Nem tettem volna ilyet vele, csak hogy mentsem az irhám.

– Tudtam, mi történik, de… nem gondolkodtam. De tudtam. Komolyan.

Hosszan fürkészte a szemem, majd lassan enyhülni kezdett benne a feszültség. Elernyedt a válla.

– Most jól figyelj rám! Ha most azt hiszed, hogy úgy tehetsz, mintha nem lett volna benned az ujjam, és te nem élveztél volna rá, akkor nagyot tévedsz.

– Jesszusom! – kaptam a kezem az arcomhoz. – Miért kell ilyen durvának lenned?

– Durvának? – dőlt önelégült mosollyal az ajtófélfához, csapdába ejtve engem, és keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Az éjjel még nem így láttál, amikor megdugattad magad a kezemmel, és…

– Berúgtam – próbáltam vitába szállni vele. – Azt hittem, még alszom.

– Szóval rólam szoktál álmodni?

Kitágult az orrlyukam. Mély levegőt véve ötig számoltam.

– Nem álmodom rólad.

Legszívesebben levertem volna az önelégült vigyort a képéről.

– Ja, hát attól tartok, hogy ez ordas nagy kamu.

– Felőlem feldughatod az ordas nagy akármidet.

Brock szemöldöke felugrott. Még én is hallottam, milyen hülyén hangzott, amit mondtam.

– A lényeg, hogy nem szándékosan csináltam a tegnapit, és nem is kellett volna megtörténnie.

Brock álla megfeszült, ahogy rám nézett.

– Tudom, hogy nem így tervezted, de megtörtént. És talán nem is így kellett volna megtörténnie, de ez van.

Elakadt a lélegzetem. Sűrűn pislogtam, mert könnyek gyűltek a szemembe, és kávé nélkül, ilyen fejfájással durva összeomlásra volt kilátás.

– Kérlek!

Szinte könyörögtem neki.

– Kérlek, felejtsük el az egészet! Menj haza!

Egy pillanatig nem hittem, hogy hajlandó itt hagyni. Féltem, hogy az idők végezetéig ott szobrozik majd az ajtóban, de egyszer csak megváltozott az arca. Az álla ellazult, a sötét szemébe lágyság költözött.

– Rendben – tolta el magát a kerettől, és leengedte a karját. – Egyelőre békén hagylak, de nem akarom, hogy megint feszengeni kezdj előttem. És ami kint a kanapén történt, abban nincs semmi szégyellnivaló. Én nem szégyellem, és neked sem kéne.

Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta:

– Ne hagyjuk, hogy ez tönkretegye azt, ami kettőnk közt alakul. Világos?

Szerettem volna megkérdezni, pontosan mi alakul köztünk szerinte, de mindössze egy halvány beleegyezést tudtam kipréselni magamból.

18. FEJEZET

A hétvége és a hétfő reggel között valamelyik ponton belém hasított a felismerés, hogy végre megtörtént velem az, amiről azóta álmodoztam és fantáziáltam, mióta megértettem, miről szólnak a regények szexjelenetei. Brock megcsókolt. Illetve gyakorlatilag én csókoltam meg őt, de viszonozta. Nem az a hosszú, szenvedélyes csók volt, amiről fiatalabb koromban ábrándoztam. Nem olyan, amitől eláll az ember lélegzete. Ez gyors volt, és állatias, de nem csak ennyi történt. Simogatott, sőt egy része bennem is volt.

Nem tudtam, hová tegyem az egészet, mert… ez nem számított. Nem volt igazi. Én ittam, ő meg arra ébredt, hogy a lábához dörgölőzöm, mint egy tüzelő macska, és erre úgy reagált, ahogy a legtöbb pasi tette volna. Még csak nem is nyert semmit a bolton, mert orgazmus után egyből elaludtam.

Ami történt, az nem jelentett semmit. Nem is jelenthet. Egyszer már katasztrófa lett a próbálkozásból, és most is az lenne, sőt még rosszabb. Az eszemre kell hallgatnom, hogy védjem a szívemet. Sokat kockáztatnék azzal, ha megint belekeverednék a Brock-dologba: a munkámat, Avery és Teresa terveit, és ami a legfontosabb, a boldogságomat.

Távolságot kellett tartanom, így amikor vasárnap este megcsörrent a telefonom, és Grady neve villant fel a kijelzőn, nemcsak elcsodálkoztam, de szinte lelkesen fogadtam a hívást.

– Nem zavarlak? – kérdezte.

– Nem. Csak olvastam – pillantottam a kanapén heverő e-olvasómra.

A képernyő már régen elsötétült, és Rhage a fekete peremen pihentette az egyik mancsát, nehogy eszembe jusson felvenni.

– Most szombaton otthon leszek – vágott bele Grady.

Önkéntelenül bevillant, hogy Brock rákérdezett volna, mit olvasok, de már a gondolattól legszívesebben fejbe vágtam volna magam a Kindle-lel.

– Ha esetleg ráérsz, aznap este végre megejthetnénk azt a vacsorát.

– Tényleg? – kérdeztem döbbenten.

Grady nevetett.

– Meglepettnek tűnsz. Nem hitted, hogy betartom az ígéretemet?

Igen, valahogy így. Múlt szerda óta egyetlen üzenet sem jött tőle, és az is csak egy semmitmondó „mizu, hogy vagy” sms volt.

– Nem, dehogy, csak tudom, milyen elfoglalt vagy.

– Ez igaz, de szombat este pont ráérek. Mit szólsz?

Keserű íz áradt szét a számban – abban a szájban, ami röpke huszonnégy órával ezelőtt még Brockot csókolta. Ezek után Gradyvel randizni undorító és helytelen dolognak érződött.

Álljon meg a menet! Várjunk csak egy kicsit! Én nem járok Brockkal. Nincs köztünk semmi, és nem szerelmes belém vagy ilyesmi. Ez a dolog puszta… tévedés volt. Annak idején pontosan tudta, mit érzek iránta, mégis ő lett az akadémia legnagyobb Casanovája.

Semmi rossz nincs abban, ha találkozom Gradyvel. Sőt talán ez a legjobb, amit tehetek.

Mély levegőt vettem.

– Szívesen veled vacsorázom szombaton.

Hétfő reggel igyekeztem a lehető legnormálisabban viselkedni Brockkal. Úgy döntöttem, hogy nem fogok többet stresszelni a történteken. Felnőtt emberek vagyunk – két szexuálisan aktív felnőtt. Na jó, ezt magamról nem mondhattam el, de azt biztosra vettem, hogy ő az. Akárhogy is, mindketten felnőttek voltunk, és az ilyesmi néha megtörténik, függetlenül a múltunktól és a jelenünktől.

Brock a barátom volt, egyben a főnököm. Tudtam kezelni a helyzetet anélkül, hogy nagy ügyet csinálnék belőle.

Amikor megjelent az irodámban egy sütőtökös lattéval, csak arra tudtam gondolni, milyen érzés volt, amikor megérintett, és ettől brutálisan elvörösödtem. Brock szája megrándult, miközben letette a poharat az asztalomra.

– Jó reggelt, Jillian!

– Jó reggelt!

A szeme helyett a mellkasára meredtem, ami eszembe juttatta, milyen volt aludni rajta. Innen a kezére csúszott a tekintetem, de ez is rossz húzás volt, mert az ujjai is zavarba ejtő emlékeket idéztek. Egek, nincs egy biztonságos terület ezen a pasin.

Persze esze ágában sem volt csak úgy lelépni.

– Hogy telt a hétvégéd? – kérdezte.

– Jól. Leginkább otthon lazultam.

A kulcscsontját vettem célba, mert az ártalmatlan célpontnak tűnt.

– És a tiéd?

– Unalmasan. Kivéve a péntek estét és a szombat reggelt. Ott volt pár igen izgalmas órám.

Remek. Tényleg így akar játszani? Sóhajtva felnéztem rá. Nem hagyom magam provokálni.

– Örülök. Most el kell intéznem pár hívást, szóval…

Brock keresztbe fonta a karját. A mozdulattól úgy megfeszült az inge, hogy majd szétrepedt rajta.

– Dél körül tedd magad szabaddá! Ebédelni megyünk.

Összeszorult a torkom. A közös ebéd gondolata félelemmel vegyes izgalommal töltött el, de aztán eszembe jutott, hogy távol akartam tartani magam Brocktól. Ez egyszer ésszel közelítek a helyzethez, és a kettesben töltött idő nem tartozik az okos dolgok közé.

– Rengeteg dolgom van ma.

– Enni azért csak van időd – vonta fel a szemöldökét.

– Hoztam otthonról ebédet.

Leengedte a karját, és mindkét kezével az asztalomra támaszkodott.

– Majd holnap megeszed.

– Nem lehet. Salátát csomagoltam. Holnapra elfonnyad.

Brock gyanakodva méregetett.

– Mióta eszel te salátát?

– Ezer éve.

Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta a vallatást.

– Ha most bemegyek a pihenőbe, mekkora az esélye, hogy ott találom a hűtőben azt a bizonyos salátát?

Basszus, hát nyilván zéró. Illetve nem. Biztosan lapul a frigóban valahol egy saláta. Egy rakás fitneszőrülttel dolgozom. Tuti, hogy legalább az egyikük azt hozott magának.

– Fogsz találni salátát.

– És az a te salátád lesz?

Nem válaszoltam, mire Brock önelégült mosollyal nyugtázta a győzelmét.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy a főnöködként utasítalak az ebédmeghívás elfogadására?

Úgy szorítottam a kezemben a tollat, hogy majdnem összeroppantottam.

– Azt válaszolnám, hogy visszaélsz a hatalmaddal.

– Ez azért túlzás – nevetett.

Erőltetett lazasággal vállat vontam.

– Nem hiszem, hogy helyes lenne.

– Miért is nem?

Hevesen dobogott a szívem.

– Nyakig ülök a melóban, és…

– A hétvége miatt, igaz? – szakított félbe. – Pedig direkt kértelek, hogy ez ne álljon az útjába annak, ami köztünk alakul.

Az ajtó felé pillantottam. Nyitva volt, de senki nem járt a közelben. Mindenesetre halkan válaszoltam.

– Nem alakul semmi, és ennek semmi köze a hétvégéhez.

Ez hazugság volt, de cserébe elhintettem egy igazságmorzsát, hátha így ért a szóból.

– Szombaton Gradyvel randizom, szóval…

Brock rám meredt.

– A fickóval, akiről pénteken azt mondtad, hogy sosem ér rá találkozni veled, de téged nem érdekel?

– Nem mondtam ilyet.

– Ó, de még mennyire, hogy mondtál! Én színjózan voltam. Emlékszem a szavaidra.

A sötét szemével mélyen az enyémbe nézett.

– Emlékszem mindenre, amit mondtál és tettél.

Elvörösödtem.

– Gratulálok a memóriádhoz.

– Hová visz?

– Gondolom, a steakétterembe – feleltem. – Valami kellemes helyet akart.

Brock dús ajka keskeny vonalba préselődött.

– Tényleg randizol vele szombaton?

– Igen.

A monitoromra pillantottam.

– Segíthetek még valamiben? – kérdeztem.

Brock kemény, szinte hitetlen tekintettel meredt rám.

– Tényleg ezt csinálod?

– Mit?

– Mostantól ez fog menni?

Álltam a tekintetét.

– Nem értem a kérdést, és az előzőt sem.

Eltolta magát az asztaltól, és teljes magasságában fölém tornyosult.

– Szerintem nagyon is érted.

Sarkon fordult, és kiment az irodámból. A hét további részében szinte nem is láttam.

Szombat este a szekrényajtóm belsejére erősített tükör előtt álltam. Végül nem vettem új ruhát, inkább előástam egyet, amit még a Bennel való kapcsolatom alatt szereztem be. Egyszerű, de csinos fekete ruha. Az évfordulós vacsoránkon akartam viselni, amire végül nem jött el. Állítólag elúszott a munkával, és elvesztette az időérzékét, de utólag visszanézve valószínűbbnek látom, hogy egy másik nővel iszogatott valahol.

Próbáltam csupán figyelmeztetésként használni ennek a kapcsolatnak az emlékét – ezt a meglehetősen fájdalmas és gyakran kínos emléket. Nem gondoltam túl sokat Benre, de ahogy belebújtam az évfordulónkra szánt ruhába, akaratlanul is eszembe jutott, mi lehet most vele. Aztán gyorsan rájöttem, hogy baromira nem érdekel.

A ruha mellben kicsit szűkebb volt, mint emlékeztem, fölötte szív alakú dekoltázzsal. A háromnegyedes ujj különösen tetszett, mivel sohasem szerettem a felkaromat. A szabás követte a csípőm domborulatát, és combközépig ért.

Rég vettem fel utoljára ilyen szép ruhát, és még régebben ilyen szűket. Ma este viszont megtettem, és elég csinosnak éreztem magam benne. Sőt, dögösnek. Szexinek. A hajam baloldalt elválasztva, lágy hullámokban omlott a vállamra. A szemceruzám profi munkát végzett, a matt piros rúzsom az örökkévalóság ígéretét hordozta. Jól éreztem magam a bőrömben, sőt remekül.

A tükör elől ellépve bementem a hálószobámba. Az egyetlen gond a ma estével az volt, hogy ha az előttem álló randira gondoltam, nem éreztem semmit. Nem volt bennem idegesség, sem feszültség. És sajnos egy cseppnyi várakozás sem. Olyan volt, mintha a közértbe készülnék talpig puccban. Ez gáz volt, nagyon gáz.

Bezzeg ha eszembe jutottak azok a sötét emlékek a Brockkal töltött éjszakámról, izgalom áradt szét bennem. Ez volt a legnagyobb baj. Akkora, hogy legszívesebben a falba vertem volna a fejem.

Valójában esélyt sem adtam Gradynek. Ezen gondolkodtam, miközben felhúztam a csuklómra az arany karkötőmet. Még azt is bemeséltem magamnak, hogy nem érdeklem őt, és csak kifogásokat keres, pedig nyilvánvalóan tetszem neki. Ma este viszont csak rá koncentrálok majd, és ha meg akar csókolni, hagyom neki. És az nem egy részeg éjjeli csók lesz.

Felvettem az ágyról a fekete retikülömet, és kifelé menet az ajtó melletti, alacsony támlás szék mellett elhaladva végigsimítottam Brock nálam hagyott zakóját. Úgy viselkedtem, mint egy őrült rajongó. Még mindig nem adtam vissza neki. Múlt pénteken teljesen megfeledkeztem róla, és azóta nem kérte vissza, ezért megtartottam. Nem vagyok rá büszke.

Kivettem az előszobaszekrényből a katonai stílusú kabátomat, és Rhage-hez lehajolva megvakargattam a feje búbját.

– Nemsokára jövök – ígértem, majd gyorsan elhúzódtam, mielőtt szétmarcangolná a kezem. – Vagy az is lehet, hogy csak holnap reggel.

Rhage füle lelapult. Miután kitettem neki egy tálka macskaeledelt a konyhában, kiléptem a lakásból.

Grady abban a steakétteremben várt, ahová Brockkal a potenciális befektetőket vittük. A környéken nem volt túl nagy választék puccos éttermekből. Széles mosollyal ölelésre tárta a karját.

– Csodásan nézel ki!

– Köszönöm!

Gyors ölelés után hátraléptem.

– Te is.

Vállrántva lenézett a bő szárú khakinadrágjára. Ilyesmit Brock sosem venne fel. Állj! Hogy jön ez most ide?

Grady megfogta a kezem. Megjelent a hosztesz, és a szűk átjárón át a bokszunkhoz kísért bennünket. Mellettünk a kandallóban kellemesen ropogott a tűz. Az asztalunknál négyen is simán elfértek volna, de a fehér abrosszal, pislákoló mécsesekkel és kecses borospoharakkal mégis intim hangulatot árasztott. Amikor Brockkal voltam itt, a kandallón túl ültünk a nagy helyiségben, ahol nincsenek bokszok, csak asztalok, és sokkal kisebb a jövés-menés.

Amint elhelyezkedtünk egymással szemben, Grady rendelt egy üveg bort. Értékeltem az ötletet, mivel idefelé a kocsiban elég feszült voltam.

– Örülök, hogy végre sikerült összehoznunk ezt a randit – szólalt meg. – Csalódott voltam, amiért a múltkor le kellett mondanom. Nagyon vártam már, hogy találkozhassak veled.

– Én is sajnálom, hogy le kellett mondanom az előzőt – feleltem gépiesen. – Az a munkavacsora az utolsó pillanatban csúszott be.

– Mesélj róla! – kérte őszinte érdeklődéssel.

Meséltem, amíg kihozták a bort, majd felvették a rendelésünket. Mire megérkezett a vacsoránk – ő csirkemellet rendelt, én természetesen bélszínt –, sikerült leráznom magamról a furcsa feszültséget, és azon kaptam magam, hogy fél üveg bor nélkül is kellemesen érzem magam.

Grady elképesztően kedves volt. Okos, jólelkű. A boromat kortyolgatva eldöntöttem magamban, hogy szívesen csókolóznék vele. A teamécses fénye táncolt az arcán, ahogy felemelte a poharát.

– Mi a terved a hálaadásra?

– Szerdán hazamegyek a családomhoz. Kedd este bezárnak az irodák az akadémián, és csak a következő hétfőn nyitunk ki újra.

Beszéd közben döbbenten konstatáltam, hogy jövő héten hálaadás. Úristen, hogy repül az idő!

– Jól hangzik. Az egész szünetet náluk töltöd?

Bólogatva rágcsáltam a vajpuha steakemet.

– Elég ritkán látogatom meg őket, úgyhogy az egész szabadságomat rájuk szánom.

Ez azt jelentette, hogy el kell kapnom Rhage-et, és beerőszakolnom a macskahordozóba, ami kábé annyira vonzó program, mint életlen borotvával bikinivonalat szőrteleníteni.

– Szoktál vásárolni a fekete pénteken?

– Nem – nevettem. – Anya viszont az a típus, aki le sem fekszik csütörtök éjjel, hanem telepumpálja magát koffeinnel, aztán összevissza vásárol mindenfélét. Főleg magának. Persze mindenkinek hoz valamit, de tudom, hogy a zacskók fele az ő zsákmányait rejti.

Mosolyra húzódott a szám az emlékre, ahogy anya bekiabál apának, hogy segítsen bevinni a csomagokat, én meg közben a verandáról sasolom, érkezett-e nekem valami a könyvesboltból. Elfordítottam az arcom, hogy elrejtsem a mosolyom, amiről eszembe jutott, amit Brock mondott a kocsiban. Nem akarta, hogy szégyelljem a torz mosolyomat, de nem értett meg igazán. Talán Grady megértene. Hat éve ezt csinálom, és nehezen szoknék le róla. Halkan felsóhajtottam.

Visszafordultam Grady felé, de a szemem rögtön a hoszteszpultra tapadt. Egy férfi állt előtte nekünk háttal. Magas, széles vállú, és a tartását látva a gyomrom akkorát rándult, mintha épp most ugrottam volna ki egy repülőből. Résnyire szűkült szemmel méregettem, miközben Grady valami birkákról vagy tehénfejésről magyarázott. Volt abban a fickóban valami ijesztően ismerős… Nem, az nem lehet. Éreztem, hogy megáll a szívem, amikor a hosztesz a pultjához visszatérve elkerekedett szemmel nézett a férfira, aki ekkor oldalra fordult, és…

Kis híján leestem a székről. Brock volt az. Tényleg ő volt.

– A francba! – suttogtam.

Grady felkapta a fejét, de alig láttam őt.

– Tessék?

Általában nem veszem az Úr nevét hiába a számra, de most úgy éreztem, hogy Jézus, Mózes, Mária és mindenki más megértené a kirohanásomat.

Mit keres itt? Elmondtam volna neki, hol vacsorázom Gradyvel? Lehet, hogy véletlenül elköptem egy beszélgetés közben? Nyilván így történt, mert elképzelhetetlennek tartom, hogy Brock idáig követett volna. Ez azért még tőle is durva lenne.

– Jillian!

Zavartan pislogva Gradyhez fordultam. A szívem a torkomban dobogott.

– Bocsánat, nem figyeltem.

– Jól vagy? – hajolt előre a homlokát ráncolva.

Megköszörültem a torkom, és bólintottam, miközben magamban azon imádkoztam, hogy Brock ne lásson meg bennünket.

– Igen. Ne haragudj! Csak eszembe jutott valami. Munkaügy.

Grady halványan elmosolyodott.

– Fontosnak tűnik.

A válla fölött Brockra pillantottam, aki a hosztesszel beszélgetett.

– Igen, nagyon fontos – feleltem.

– Remélhetőleg nem egy újabb munkavacsora, amiről megfeledkeztél.

Én is szívből reméltem. Mert biztos voltam benne, hogy Brockot láttam, és egyedül volt, és… jesszusom, felénk fordul? Legszívesebben lebuktam volna az asztal alá, de az furán vette volna ki magát, ezért a tányéromra szegeztem a tekintetem, és imádkoztam, hogy ne jöjjön ide hozzánk.

Kizárt, hogy Brock…

Felpillantva megláttam a sötét fejét az elválasztó falak között. Egyre közeledett. Ebből már tudtam, hogy az asztalunkhoz igyekszik.

19. FEJEZET

A jól bevált óvodás módszer jegyében nem néztem Brockra, hátha akkor ő sem lát minket. Mivel nem akartam elhinni, hogy tényleg itt van, a csaknem üres tányéromra meredtem, és imádkoztam, hogy csak a képzeletem szüleménye legyen.

– Kit látnak szemeim?! – harsant mellettünk a mély hang, amitől mindig felforrósodott a bőröm. – Ez aztán a meglepetés!

Ez nem lehet igaz! Gradyvel egyszerre néztünk fel. A randipartnerem helyes arcán meglepettség suhant át, ahogy megpillantotta a fölénk tornyosuló óriást.

– Szia! – nyögtem ki.

Brock félmosollyal nézett le Gradyre.

– Megint összefutottunk.

– Úgy tűnik – bólintott Grady, majd oda-vissza kapkodta a tekintetét kettőnk közt. – Micsoda véletlen!

– Ugye? – csillant meg Brock sötét szeme. – Kicsi a világ.

Gyanakvó tekintettel a számhoz emeltem a borospoharat. Véletlen, mi? Megeszem a kalapom, ha ez véletlen.

– És… mit csinálsz itt? – kérdeztem Brockot.

– A környéken jártam, és beugrottam bekapni valamit.

– Egyedül?

Ez nem az a fajta étterem, ahová egymaga jár az ember. Mire készülhetett?

– Én sok mindent csinálok egyedül, Jillian – nézett rám nevető szemmel.

Kikerekedett szemmel nagyot kortyoltam a boromból, mert olyan gondolatok tolultak a fejembe, amik szörnyen illetlennek tűntek egy randin egy másik pasival. A fülembe csengett a túlfűtött, izgató hangja: Várj, segítek. Eszembe jutott, ahogy a keze a lábaim közé csusszant…

Grady megköszörülte a torkát.

– Gyakran jársz ide?

– Ami azt illeti, épp a közelmúltban vacsoráztam itt.

Brock még mindig engem bámult, arcán önelégült vigyor terült szét.

– Emlékszel? A randink.

– Randi? – visszhangozta Grady döbbenten.

Világos szemét rám szegezte. Majdnem kiköptem a boromat. Inkább letettem a poharamat, mielőtt hozzávágnám.

– Az üzleti vacsora – emlékeztettem Gradyt. – Ami miatt le kellett mondanom a randinkat. Brockkal, a főnökömmel ide hoztuk a potenciális befektetőket.

– A főnököd – mormogta Grady.

Ahogy hátradőlt a székében, lassan kezdett eloszlani az arcáról a zavarodottság. A szája keskeny vonalba préselődött.

– És a gyerekkori barátod, igaz?

– Együtt nőttünk fel – kuncogott Brock, kezét a székem háttámlájára simítva. – A „gyerekkori barát” enyhe kifejezés arra, amit egymásnak jelentettünk.

Mi van?

– Szerintem pedig teljesen helytálló – meredtem Brockra, de ő inkább Gradyt bámulta nyugtalanító, merev tekintettel, és mintha meg sem hallotta volna a beszólásomat. – Mesélt már Jillian az első találkozásunkról?

– Kétlem, hogy Gradyt érdekelné a történet – próbáltam erőltetett, kissé eszelős kacajjal elütni a dolgot.

– Ami azt illeti, szívesen meghallgatnám – felelte Grady higgadtan.

Leesett az állam. Mire észbe kaptam, Brock letelepedett mellém a bokszba. Olyan közel ült, hogy a teljes jobb oldala az én balomhoz préselődött.

– Szóval úgy tizennégy lehettem, te pedig nyolc. Ugye? – bökött finoman oldalba a könyökével.

– Igen – méregettem vágyakozva a borosüveget.

Az egész soha többet nem rúgok be ötlet hatalmas hülyeségnek tűnt ebben a pillanatban.

– Akkoriban sokat lógtam Jillian apjának akadémiája körül. A környékünkön minden kölyök ismerte a Lima családot. Mindannyian az épületnél lófráltunk, hogy láthassuk Andrew-t vagy valamelyik fivérét.

– Ezek szerint híres a családod? – kérdezte Grady.

Úgy tűnik, elfelejtette, hogyan reagált Cam Brockra és erre az egész sportra.

– Olyasmi – feleltem.

Brock hozzám simuló testétől feszengve, vágyakozva szemeztem a borospoharammal.

– Csak szerénykedik. Tipikus Jillian – mondta Brock eltúlzott cinkossággal. Az agyamra ment. – Na szóval, akkoriban elég cikis fazon voltam.

– Akkoriban? – mormogtam a bajuszom alatt.

Brock nyilván hallotta, mert az a vigyor ült ki az arcára, amit annyira utáltam. Kicsit sem volt cuki vagy szexi. Á, dehogy!

– Egy este megpróbáltam kirabolni Jillian apját.

– Tessék?

Grady szemében érdeklődés csillant, és a borospoharat tartó keze megállt a levegőben.

– Bizony! Megszöktem otthonról. Éhes voltam, fáztam, és pénzt akartam szerezni. Totál faszfej voltam.

Grady összerezzent a káromkodástól.

– Ki akartam rabolni valakit, aki úgy hatszáz különböző módszerrel kinyírhatott volna.

Brock nevetve megrázta a fejét.

– De Andrew nem nyírt ki, és nem vert péppé, bár könnyedén megtehette volna. Még a rendőrséget sem hívta ki. Már korábban is látott az akadémia körül lógni, és tudta, hogy benne vagyok az alvilági ketrecharc-körökben.

– Tizennégy évesen? – hüledezett Grady.

Szegény naiv, vidéki fiúnak fogalma sem volt a való világról.

– Meglepne, mi minden zajlik a városban a legnagyobb titokban – dőlt hátra Brock.

Ahogy a háttámlára fonta a karját, egészen közel hozzám, megmerevedtem. Oldalra döntött fejjel néztem rá, azon tűnődve, hogy nevessek a felháborító viselkedésén, vagy inkább felpofozzam.

– Andrew aznap este elvitt a házukba, megetetett, és szállást adott éjszakára.

– Nahát! Az apád egy szent – nézett rám Grady halvány mosollyal.

– Az apám meglátta benne a csiszolatlan gyémántot, és lecsapott rá – feleltem, bár tudtam, hogy ez nem a teljes igazság.

Apa a brazíliai Natal utcáin nőtt fel. Brock kemény gyerekkora nyaralás volt ahhoz képest, ahogy ő és a testvérei éltek. Meglátta a jót Brockban… és a fiúgyereket, ami neki nem adatott meg.

– Elég késő volt, amikor Jillian apja elvitt az otthonukba, és egy kis időre magamra hagyott a nappaliban. Még sosem jártam olyan házban – homályosult el a tekintete. – A város szélén állt. Hatalmas épület, mégis hangulatos. Nem mászkáltak csótányok a falon, és nem bújtak meg patkányok a sötét sarkokban. Sosem hittem volna, hogy valaha belülről láthatok egy ilyen helyet.

Grady elragadtatva hallgatta a történetet. Miközben lassan leeresztette poharát az asztalra, én nagyot nyelve felidéztem, milyen sötét sorsa volt Brocknak, mielőtt az apám megnyitotta előtte a házunk ajtaját.

– Éppen követni akartam Andrew-t a konyhába, amikor a lépcsőre tévedt a tekintetem. Egy olyan félig zárt lépcsőfeljárójuk van, ami az utcai szobába és az előcsarnokba vezet. Sötét volt, de megláttam egy kis árnyékot a falhoz lapulva. Engem lesett.

Brock arcán mosoly terült szét.

– Csak a haját láttam – a sötétbarna haját –, és egy hatalmas szempárt.

Előredőlve az asztalra könyököltem, és a tenyerembe támasztottam az arcom.

– A kis Jillybogyó volt az – nevetett Brock, mire elhúztam a szám. – Ott hallgatózott a lépcső alján, miközben az apja nem is sejtette, hogy ébren van. Egymásra néztünk. Azt hittem, elszalad, mert… mielőtt az apjába botlottam, éppen összeverekedtem valakivel, és elég durván néztem ki.

Csak ültem, és nem értettem, mi történik. Brock gyakorlatilag kisajátította a randim fennmaradó részét, totál beszippantva Gradyt a gyerekkori történeteinkbe. Komolyan meg tudtam volna fojtani.

– Nem futottál el? – fordult hozzám Grady.

Nem válaszoltam. Nem jött ki hang a torkomon. Megint hátradőltem, és a kezemet az ölembe ejtve mély levegőt vettem. Éreztem, hogy Brock ujjai a hajamat babrálják. Mit művel már megint?

– Nem bizony. Rám mosolygott, és integetett nekem – sandított felém Brock.

Összenéztünk, és hirtelen összesűrűsödött körülöttünk a levegő. Az ujjai végigszántották a hajam, de Grady ebből semmit sem vett észre.

– Annyira… bájos volt!

Jesszusom!

– Vacsora után Andrew megágyazott nekem a vendégszobában, és lefeküdtem. Olyan volt, mintha a vesémbe látva úgy döntött volna, hogy megbízhat bennem, és befogadhat a házába. Még most is nehezen hiszem el.

Brock lecsúsztatta az ujjait a hajamon, és most a hátamon rajzolt kis köröket velük. Teljesen elvonta a figyelmem a beszélgetésről.

– Egészen elképesztő.

– Hihetetlen – mormogta Grady.

Ezen a ponton felcsillant bennem a remény, hogy Brock abbahagyja a nosztalgiázást. De nem. Véletlenül sem. Isten nem szeret engem.

– Úgy egy óra telhetett el álmatlanul forgolódva. Zsongott a fejem, és a ház túl csöndes volt. Nem ehhez szoktam. Nem szoktam meg, hogy egyesek alszanak éjszaka ahelyett, hogy kiabálnának, vagy az autódudát nyomkodnák.

Előre akartam hajolni, hogy elszökjek az ujjai elől, de megmarkolt egy tincset a hajamból, és visszahúzott. Elkerekedett a szemem.

– Ott ültem a legszebb szobában, amit valaha láttam, és arra gondoltam, hogy lelépek. Úgy éreztem, nem tartozom oda – folytatta, pórázként fogva a hajamat. – Aztán egyszer csak halk kopogást hallottam. El sem tudtam képzelni, ki lehet az.

– Te voltál – nézett rám Grady felvont szemöldökkel.

Behunytam a szemem. Brock ujja keresztülhatolt a hajzuhatagomon, és mindenféle alakzatokat rajzolt a ruhám vékony anyagára. Minden idegszálammal az égető érintésére koncentráltam.

– Behozta nekem a plüssmackóját – folytatta Brock, mire kinyitottam a szemem, és felsóhajtottam. – Mit is mondtál, amikor kinyitottad az ajtót, és a kezembe nyomtad azt a bolyhos öreg mackót?

Nem akartam elhinni, hogy ezt is elmeséli. Azt hittem, már rég elfelejtette.

– Azt mondta: Úgy látom, kell neked egy barát.

Brock komoly arccal nézett a szemembe.

– Aztán elfutott. Gondolom, aludni ment.

Halvány mosolyra húzódott a szája.

– Tudtam, hogy Andrew-nak van egy lánya. Láttam is párszor a távolból, de… álmomban sem hittem volna, hogy egyszer megajándékoz engem, egy komplett idegent egy francos plüssmackóval.

Gradyre fordította a tekintetét.

– Abban a pillanatban valami szoros kötelék alakult ki köztünk.

Hogyan érhetném el, hogy ne fogdossa a hátamat?

– Azt látom – jegyezte meg Grady kissé fanyarul.

– Onnantól fogva az árnyéka lettem – mondta Brock.

Feléje kaptam a fejem. Az emberek nem pont így láttak minket. Én voltam az ő árnyéka, sosem fordítva.

– Még a végzős bálra is elkísértem – fejezte be.

Nekem itt fogyott el a türelmem. A combjához nyúltam, és a farmeren át akkorát csíptem belé, hogy visszarántotta a karját. Ahogy rám meredt, rándult egyet a szája. Most, hogy a keze lekerült rólam, végre én is megszólalhattam.

– Azért vitt ő a bálba, mert a korombeli srácok mind féltek az apámtól.

– Ajaj! – babrálta Grady a borospohár szárát. – Nekem is félnem kéne tőle?

– Dehogy! – vágtam rá.

– De igen – felelte Brock. – Néha még én is félek tőle.

Hangosan felsóhajtottam. Grady bólintott, mintha értené, de nyilvánvaló volt, hogy fogalma sincs semmiről. Ezek után kínos csönd telepedett a bokszra. Hosszú másodpercek elteltével már készültem volna az asztal alá bújni, amikor Grady kiment a mosdóba. Felmerült bennem a szörnyű gyanú, hogy talán lelépett, amit enyhe megkönnyebbülés kísért, mert talán így lenne most a legjobb.

Amikor Brockkal kettesben maradtunk, nekitámadtam.

– Mire készülsz? – sziszegtem.

– Hogy érted ezt? – pislogott ártatlan képpel.

– Tudod te azt. Miért vagy itt?

– Hmmm – támasztotta az öklére az állát.

A tekintetem a nyakában lógó vékony ezüstláncra csúszott.

– Kedvem támadt egy szaftos steakhez, és beugrottam.

– Ja, én meg most jöttem a falvédőről – csattantam fel. – Miért csinálod ezt?

Brock kérdőn nézett rám.

– Miért akarod tönkretenni a randimat?

– Nem hiszem, hogy ehhez én kellenék – vigyorgott.

Abba az irányba meredtem, amerre Grady eltűnt, és elöntött a düh.

– Mit akar ez jelenteni?

Brock arcára önelégült mosoly ült ki.

– Egy árva szikra nincs köztetek.

– Ez nem igaz – hajoltam el tőle.

Először arra gondoltam, hogy beletrafált, aztán meg arra, hogy nem tudja, mit beszél.

– Tényleg?

– Tényleg! – kiabáltam, aztán egy mély levegővel lecsillapítottam magam. – Grady vonzó…

– De cuki! – rángatta Brock a szemöldökét.

Majd felrobbantam.

– És vicces és okos. És kedves.

– Kedves? – nevetett Brock. – Ebből látszik, hogy igazam volt.

– Miben? – szorult ökölbe a kezem. – Talán valami baj van a kedves emberekkel?

Brock közelebb hajolt hozzám, és megkocogtatta az ujjával az orrnyergemet. Ellöktem a kezét.

– A listád alapján azt hinné az ember, hogy óvóbácsiknak tartasz állásinterjút.

– Nem igaz.

Nehezen tudtam megőrizni a hidegvéremet.

– Mit művelsz, Brock? Ennek nincs semmi értelme.

– Tényleg? Komolyan úgy teszel, mintha nem tudnád, miért vagyok itt?

Megráztam a fejem.

– Tényleg nem tudom.

Hosszan tanulmányozta az arcom.

– Neked nem ő kell.

Nem hiszem el, hogy erről beszélgetünk. Félig lehunyt szemmel állta a kemény pillantásomat.

– Tűnj el innen! Most.

Brock szája félmosolyra húzódott.

– Én tudom, mire vágysz, és mire ez az este véget ér, számodra is világos lesz. Ebben biztos vagyok.

Megáll az eszem.

– De van még egy oka, hogy találkozni akartam veled. Meg kéne beszélnünk a hálaadást. Mivel mindketten a szüleidnél töltjük, egy kocsival kéne mennünk.

Mi a jó büdös franc van?

– Kérek egy másodpercet, hogy ezt feldolgozzam.

– Időnk, mint a tenger – mosolygott.

– Először is: ez nem várhatott volna? Tényleg bármelyik másik pillanat alkalmasabb lett volna ennek megbeszélésére. Másodszor: miért töltöd a hálaadást a szüleimnél? Évek óta nem ünnepelsz velünk.

– Az elsőre válaszolva: pont az eszembe jutott, ezért felhoztam – felelte lazán. – Ami a másodikat illeti: az idei év más, mint a többi, de erről majd később beszélünk.

Kinyitottam a szám, de nem volt időm megszólalni.

– Most itt hagylak a szuper kedves randipartnereddel – csusszant ki a bokszból. – Jó lett volna többet látni belőled ebben a ruciban, mert amit eddig láttam, az észbontó. Gyönyörű vagy.

Leesett az állam.

– További kellemes estét! – kacsintott rám, és elindult kifelé.

Útközben összefutott Gradyvel. Egy pillanatra megálltak, váltottak pár szót, amit jobb is volt nem hallanom, aztán Grady visszaült az asztalunkhoz.

– Hát ez… meglepő volt – szólalt meg zavart kacajjal.

Jobb híján csak tehetetlenül ráztam a fejem.

– Ne haragudj! Fogalmam sincs róla, mi volt ez.

– Gyanítom, hogy rajtad akarja tartani a szemét – dörzsölte meg Grady a mellkasát. – Vagy rajtunk.

Kinyitottam a szám, de nem tudtam mit mondani, mert Brock sosem csinált még ilyet. Soha. Még akkor sem, amikor fiatalabb korunkban nagy ritkán randira hívott valaki, és én elmondtam neki, azt remélve, hogy féltékeny lesz, és lecsap rám, mielőtt másé leszek. Akkoriban a szeme se rebbent.

– Honnan tudta, hogy itt vagyunk? – kérdezte Grady.

– Talán véletlenül jött be épp ide vacsoráért – feleltem maflán.

– Gondolod? Mert nem vitt el ételt.

Basszus, tényleg nem!

– Talán mellékesen megemlítettem neki, hogy ide készülünk, de ő csak… mármint valójában…

Nagyot nyeltem. Nehezen tudtam volna megmagyarázni a helyzetet tetemes mennyiségű káromkodás nélkül.

– Brock túlságosan félt engem – nyögtem ki.

Grady lassan bólintott.

– Kérdezhetek valamit?

Inkább ne!

– Persze.

– Volt köztetek valaha valami?

– Tessék? – préseltem ki magamból egy nevetést. – Nem, dehogy!

Ez óriási hazugság volt, mivel nem számítottam bele a múlt pénteket, sem azt, hogy vagy tíz éven át szerelmes voltam belé. Grady hátranézett, majd vissza rám.

– Talán tetszel neki.

Megint nevettem, de ezúttal nem kellett erőltetnem, mert ennél röhejesebb dolgot még életemben nem hallottam.

Vagy mégsem volt akkora ostobaság?

Eszembe jutott az este, amikor be akart jönni hozzám egy italra. Aztán ott volt a sok latte, az ebédek, az, amikor gyönyörűnek nevezett, vagy hogy együtt akar hazamenni hálaadásra, és… az, ami péntek éjjel történt köztünk. Nem akartam rá gondolni, és egész héten viszonylag sikeresen ki is zártam a fejemből, de attól még megtörtént. És Brock nem is akart úgy tenni, mintha elfelejtette volna. Azt mondta, cseppet sem bánta meg azokat a fülledt pillanatokat. Lehet, hogy…

Felgyorsult a szívverésem. Egészen beleszédültem a gondolatba, hogy egy külső szemlélő szerint érdekelhetem Brockot. Eddig mindenkitől az ellenkezőjét hallottam.

Grady kiitta a borát. Innentől fogva a hangulat finoman szólva is megdöglött. A beszélgetésünk üres, értelmetlen fecsegéssé silányult, és amikor meghozták a számlát, Grady villámsebességgel fizetett. Elkísért az egy sarokra levő bank mögött parkoló autómig. Séta közben nem fogta a kezem, de búcsúzóul megölelt. Nem az az egész testes, összesimulós ölelés volt, amibe beleborzong az ember. A csók szóba se jött.

– Majd hívlak – lépett hátra.

Bólintottam.

– Jól éreztem magam ma este.

– Én is.

Egy pillanatig a szemembe nézett, aztán elfordult.

– Jó éjt, Jillian!

Néztem, ahogy elsétál. Tudtam, hogy nem fog hívni, és én sem őt.

Avery szörnyen csalódott lesz.

20. FEJEZET

Mivel nyilvánvaló okból nem szívesen maradok egyedül éjszaka sötét helyeken, azonnal bezártam a kocsiajtót, és beindítottam a motort. Ezek után villámgyors üzenetet írtam Brocknak.

Találkozzunk nálam! Most.

Igen, elég nyersen fogalmaztam, és normál esetben nem is küldenék neki ilyet, de állati pipa voltam. Nem értettem, mi volt a terve azzal, hogy utánunk jött az étterembe. Rohadtul nem hiszem, hogy tényleg a hálaadásról akart volna csevegni.

A kormányt markolva kihajtottam a kis parkolóból, és kifordultam az útra. Az első lámpánál rögtön pirosat kaptam. Nem hallottam pittyenni a mobilomat, és nem néztem meg, válaszolt-e, mert ha meglátom, hogy valami béna kifogással kibújik a beszélgetés alól, idegességemben még belehajtottam volna valamibe.

Egész úton a guta kerülgetett. A korábbi kis izgalom, hogy valaki szerint érdeklem Brockot, mostanra féktelen dühbe csapott át. Szemét húzás volt megzavarnia a randimat.

A lakásomhoz érve kiszálltam, és becsaptam az ajtót. Ahogy az esti hűvösben végigsiettem a parkolón a csillagos ég alatt, nem láttam a kocsiját. Kirántottam a telefonomat a táskámból. Nyilván nem jött üzenet.

– Seggfej! – mormogtam, miközben felcsattogtam a lépcsőn.

Tény, hogy nem volt túl sok szikra Grady és köztem, de ez nem Brock dolga. Semmi köze hozzá. És talán pont ma este történt volna meg a nagy áttörés, de esélyt sem kaptunk rá. Megjelent Brock, anekdotázni kezdett, mire Grady úgy döntött, hogy nem érdemes további energiát fektetnie kettőnkbe.

A lakásomhoz érve akkorát rántottam az ajtón, hogy majd kiszakadt. Odabent levettem a dzsekimet, a kanapé támlájára dobtam, és kivettem egy üveg bort a hűtőből. Kihúztam a dugót, és egyenesen a palackból ittam. Egyelőre jegeltem az alkoholtilalmat.

A szívem mélyén tudtam, hogy ha Brock nem tenyerel bele a randinkba, akkor sem lobbant volna fel a láng köztünk Gradyvel. Miután elolvastam egy rakás szerelmes regényt – és az életem egy pontján éreztem bizonyos dolgokat Brock iránt –, meggyőződésemmé vált, hogy ha az első randin nem jelenik meg az a szikra, akkor nagy valószínűséggel később sem fog. És még nem beszéltem az álmatlan éjszakákról, amikor a kezemet a lábaim közé csúsztatva nem Grady arca lebegett a szemem előtt.

De akkor is dühös voltam. Újra a számhoz emeltem az üveget. Kopogtak az ajtón. Az ijedségtől összerezzentem, és egy kis bor az államra csorgott. Egyből felgyorsult a pulzusom, és összeszűkült a szemem. Letöröltem az államat, letettem a palackot a konyhaszigetre, és kimentem ajtót nyitni. Brock odakint állt, és szempillái árnyékából rám sandított.

– Ez gyors volt – csattantam fel.

Brock szája megrándult.

– Valahogy sejtettem, hogy találkozni akarsz még velem ma este, ezért a közelben maradtam.

– Tényleg? Talán látnok vagy?

Ahogy Brock felemelte a tekintetét, tátva maradt a szája.

– Azta! – sóhajtotta.

Furcsa arccal nézett rám, mintha valami rejtett titokba nyert volna bepillantást. Valamibe, amiről mindig is tudta, hogy létezik, de ő nem érheti el.

– Te és ez a ruha…

Ahogy belépett a lakásomba, hátrálnom kellett, hogy be tudja csukni maga mögött az ajtót.

– Tudtam, hogy gyönyörű vagy.

Gyönyörű? Már megint ez a szó. Biztos voltam benne, hogy tudja, mit jelent. Kipirult arccal meredtem rá.

– Nem akarom hallani, hogy ezt mondod. Tudni sem akarok róla, hogy így gondolod.

Brock mintha meg sem hallott volna.

– Mikor lettél ilyen formás nő, Jilly?

Dühtől fortyogva folytattam a támadást.

– Nem is tudom. Úgy tizenkilenc éves koromban. De te észre sem vetted, igaz?

– Hát nem – csóválta a fejét szinte hitetlenül. – Nem akartam észrevenni.

– Nem akartad? – ugrott fel a szemöldököm. – Ennek semmi értelme.

– Biztos vagy benne? – nézett mélyen a szemembe. – Te voltál Andrew Lima kicsi lánya.

– Tudtommal még mindig az ő lánya vagyok.

– Ez igaz – mért végig a fejem búbjától a tűsarkúm hegyes orráig, majd hosszan elidőzött a mellkasomnál. – De már nem vagy kislány.

A haragom ellenére éreztem, hogy megkeményedik a mellbimbóm. Keresztbe fontam a karom, és felszegtem az állam.

– Te részeg vagy?

Brock pislogott egyet, és komolyan nézett rám.

– Egy korty alkoholt sem ittam azóta az éjszaka óta.

Elállt a lélegzetem.

– Egy árva kortyot sem.

– Értem.

Kissé bosszúsan visszavettem az arcomból.

– Figyelj! Nem azért hívtalak ide, hogy a ruhámról vagy arról csevegjünk, hogy hirtelen rájöttél, már nem vagyok kislány. Mi a franc volt ez az étteremben?

Brock válasz helyett körbenézett a szobában. A minden lében kanál Rhage a kanapé karfáján sasolt. Brock elsétált mellettem, és a V nyakú pulóver ujját feltűrve kivillantotta a bal karján virító színes tetkókat.

– Persze, foglalkozz csak a macskámmal! Igazán nem…

Elakadt a szavam, amikor Rhage felállt, és a kis fejét Brock lapáttenyerébe simította. Undorodva megráztam a fejem. A macskám is egy seggfej.

– Ezt a faszságot! – puffogtam.

Brock Rhage fülét vakargatva hátrapillantott rám.

– A trágár nyelvezeted sérti az érzékeny fülemet.

– Ne fárassz már! Te úgy káromkodsz, mint egy részeg matróz.

Odasétáltam a boromhoz, és belekortyoltam. Brock felvont szemöldökkel nézett rám.

– Megint egy ilyen estének nézünk elébe? Mert akkor különösen örülök, hogy itt vagyok.

Összeszűkült szemmel a mellkasomhoz szorítottam az üveget.

– Beszéljünk komolyan! Mi volt ez a műsor? És ne gyere nekem a hálaadással! Arra számtalan alkalmad lett volna. Mi okod volt utánunk jönni, megzavarni a randinkat, és mindent tönkretenni?

– Én tettem tönkre? – egyenesedett föl nevetve, és a szemembe nézett. – Annak a srácnak esélye sem volt nálad.

– Ezt honnan veszed?

Előrelépett, mire félreálltam, hogy biztonságos távolságban maradjak tőle. Lassan, kimért tempóban közeledett felém. Izgatott bizsergés áradt szét a testemben.

– Tudom, és kész – felelte.

– Ez nevetséges – hátráltam, miközben ő egyre csak követett. – Te magad mondtad, hogy már nem is ismersz.

– Nem egészen így gondoltam.

Csillogó szemmel leengedte az állát.

– Mondj egy dolgot a kis Gradyről, ami izgalomba hoz.

Izgalomba hoz? A pulzusom az egekbe szökött, de ennek se Gradyhez, se az elfogyasztott borhoz nem volt köze.

– Nem fogok erről pont veled beszélgetni – tértem ki a válasz elől.

– Miért nem?

Még egy lépés, és már szinte az arcomban volt. Mivel a lakásom nem túl nagy, hamar a falnál találtam magam.

– Azért, mert… helytelen lenne.

– Helytelen? – visszhangozta mély, rekedtes nevetéssel.

Beleborzongtam a szexi hangjába.

– Mi az ördögért lenne helytelen?

– Azért… mert a főnököm vagy.

– Annál azért több vagyok. Talán elfelejtetted, amikor a vállamon vittelek fel az emeletre, miután életedben először kifosztottad az apád bárszekrényét? – kérdezte. – Vagy hogy mellettem voltál életem legrosszabb pillanataiban? Te öltöztettél át, amikor úgy kiütöttem magam piával és fájdalomcsillapítókkal, hogy azt sem tudtam, milyen évet írunk.

Reszketeg sóhaj tört fel belőlem. Úristen! Sohasem beszéltünk azokról a sötét időkről – a mellkassérülése utáni hónapokról.

– Vagy emlékeztesselek arra, amikor addig ujjaztalak, amíg el nem élveztél? Csak a főnököd lennék? Ugyan már, Jilly!

– Ne hívj így! – csattantam fel.

Alig kaptam levegőt, amikor Brock teljesen rám nyomulva fölém tornyosult. Olyan közel állt, hogy a jobb lába az én balomhoz simult.

– Hagyjuk ezt a főnök dumát! A munkaviszonyunk csak minimális része a közös életünknek. Azért nem válaszolsz a kérdésemre, mert nem tudsz mit mondani.

– Nem igaz.

Sóbálvánnyá váltam, amikor kivette a kezemből a borosüveget, és letette mellénk a kisasztalra.

– Mit csinálsz?

Kezét a falnak támasztotta a testem két oldalán, felém hajolt, és leengedte a fejét, hogy egyenesen a szemembe nézhessen.

– Mondj egy dolgot, ami felizgat benne.

– Miért? – suttogtam.

A mellkasom fel-le járt, ahogy a szájára meredve kapkodtam a levegőt.

– Mert tudni akarom…

Egyik kezét elvette a faltól, és a vállamra fonta. Beleborzongtam az érintésébe. Brock oldalra döntötte a fejét.

– Tudni akarom, hogy azután, ami köztünk történt, miért randiztál egy másik pasival.

Olyan hevesen dobogott a szívem, hogy minden testrészemben éreztem. Az érzékek kavalkádjában fogalmam sem volt, hogyan jutottunk ide. Hogy történhetett, hogy Brock lecsúsztatta a kezét a karomon át a csípőmre, miközben a másik keze a derekamra vándorolt? Minden idegsejtem arra koncentrált, ahogy a meleg bőre szinte lyukat éget a vékony ruhámba. Lüktető, izgató fájdalom költözött az alhasamba.

– Jillian! – nógatott azon a lágy hangon, ami tócsába olvasztotta az agysejtjeimet.

Megnedvesítettem az ajkam.

– Kedves srác. Nagyon kedves.

– Kedves? – csúsztatta fel a kezét az oldalamon.

A testem ösztönösen reagált. A hátamat homorítva mély levegőt vettem, amikor a fülemhez hajolt.

– Te nem egy kedves srácra vágysz. A kedvesség nem izgat fel.

A mellkasához emeltem a kezem, hogy ellökjem magamtól, de közben az ingébe markolva visszatartottam.

– Elhiszem, hogy Grady egy kedves kis fickó…

A keze megint mozgásba lendült. Az egyik a csípőmnél járt, a másik a bordáim környékén kalandozott. A mutatóujja minden simításnál a mellem aljához ért.

– Nem rossz srác, de ha felizgatna, ha ugyanúgy kipirulna az arcod tőle, mint most…

A forró szája perzselte az arcom. A borostája izgatóan karcolta a bőröm.

– Ha felizgatna téged, ha igazán bejönne neked, nem tudtam volna tönkretenni a randitokat. Most vele lennél, és én sosem tudtam volna meg, milyen érzés a csúcsra juttatni téged.

Nem voltam benne biztos, hogy helyes az érvelése, de az agyam mostanra teljesen cserben hagyott, és ebben a pillanatban én is ugyanezt éreztem. Forróság áradt szét a testemben. Bizonyos testrészeimben erősödött a lüktető érzés, a mellem nehezen, fájdalmasan feszült. Mindez csak fokozódott, amikor a forró lehelete a számhoz ért. Mintha láva hömpölygött volna az ereimben.

Az alsóteste az enyémhez nyomult. Kiszaladt a tüdőmből a levegő, amikor a vastag, kemény farka a hasamhoz ért. Úristen! Ezt nem volt mit tagadni, vagy rejtegetni. Heves vágy söpört végig rajtam. A szája szinte már az enyémhez ért.

Soha életemben nem éreztem még ilyet. Soha. Brock meg fog csókolni, és ez fontos pillanat lesz. Nem fogom elfordítani a fejem.

Aztán eszembe jutott, hogy Brock sokkal többet akar egy csóknál. Ahogy erre ráeszméltem, már azt is tudtam, hogy a csók után előbb-utóbb minden mást is hagyni fogok neki, és ez valamelyest kijózanított.

Mi történik itt?

Mindössze két hónapja tértünk vissza egymás életébe. Két hónap többévnyi szünet után. Ezekben az években az én életem romokban hevert, az övé meg a Forbes magazin címlapjára kívánkozott. Még eljegyzése is volt, aztán szakított, és… összetörte a szívem. De most újra itt van mint a főnököm, a hülye főnököm, én viszont épp csak most kezdek újra magamra találni. A mellkasára nyomtam a tenyerem.

– Mit művelünk?

Brock lefagyott. Egy pillanatra megijedtem, hogy talán nem is lélegzik. Aztán a homlokomra hajtotta a homlokát.

– Én… nem is tudom – felelte.

Csalódás és megkönnyebbülés áradt szét bennem. Nagyot nyelve ellöktem magamtól, noha legszívesebben minden józan érv ellenére rávetettem volna magam.

– De egyet tudok – folytatta a csípőmbe markolva. – Abban teljesen biztos vagyok, hogy akarlak téged.

21. FEJEZET

Brock akar engem. Ő maga mondta. Nem a képzeletem vagy a vágyaim szüleménye volt, és nem olyasmi, amit én magyaráztam bele a szavaiba. Kimondta, és éreztem is rajta a vágyat, ami már önmagában heves reakciót váltott ki a testemből.

Egyik keze a csípőmbe markolt, a másik mozdulatlanná dermedt a mellem alatt. A homlokát az enyémhez nyomva férfias, vágytól fűtött hang tört fel belőle. Beleborzongtam. Addig tolt, amíg a hátam a falnak ütközött.

Akart engem, de nem késett el ezzel hat évet? Az alapján, ahogy a testem az alig érintésére reagált, arra jutottam, hogy nem. Abban viszont nem voltam biztos, hogy bölcs dolog lenne engedni a kísértésnek.

Brock megborzongott. Az ajka a szám sarkára tapadt, arra a részre, ami nem mozgott az idegsérülés miatt. Felsóhajtottam. A testemen hideg-, majd meleghullám söpört végig. Ahogy ösztönösen feléje fordítottam a fejem, a szája az enyémhez ért, lágyan, mint a tavaszi szellő. Az éjszakai csókunk jóval mélyebb volt ennél, de ez a gyengéd érintés minden korábbinál nagyobb hatással volt rám.

Brock kissé eltávolodott tőlem, hogy mélyen a szemembe nézhessen. Aztán megfogta a kezem, és elhúzott a faltól. A kanapéhoz vezetett, leült, és lovagló ülésben az ölébe emelt. Közben lecsúszott a lábam, mire Rhange a koppanó hangtól megriadva leugrott a karfáról, és elrohant a hálószobák irányába. Vagy az előszobai fürdőbe. Az utóbbi időben szeretett a mosdókagylóban szundítani.

De nem sokáig merengtem a macskám fura viselkedésén. Felgyorsult a pulzusom, ahogy Brock egyik kezét a derekamra fonva egy helyben tartott, míg a másikkal a fülem mögé tűrt egy hajtincset. Felemelte az állam, és elgondolkodva fürkészte az arcom.

– Nem tudom, mi ez az egész – bukott ki belőlem.

– Én sem – fogta meg az állam, és a hüvelykujjával simogatni kezdte a forradás alatti részt.

– Ez biztató – nyomtam a tenyerem a mellkasára, hogy egy kis távolság legyen köztünk.

Leeresztette a kezét, de nem engedett el az öléből.

– Ez… őrültség.

– Az őrültség jó is lehet – felelte félmosollyal.

– Vagy szörnyen rossz vége is lehet – érveltem a józan ész utolsó szalmaszálába kapaszkodva. – Nem tehetjük ezt.

– Miért nem?

A másik keze a csupasz térdemre csúszott. Megrándultam a karjában. Rengeteg ellenérv kavargott a fejemben.

– Együtt dolgozunk. Ha most összejövünk, és nem működik, akkor is kollégák maradunk. Nem hagyhatom cserben az apámat. Se magamat.

– Miből gondolod, hogy nem fog működni? – kérdezte őszintén. – Szerinted itt lennék, ha azt hinném, hogy fájdalmat fogok okozni neked?

Annyira szerettem volna hinni neki, de legutóbb sem számítottam a mérhetetlen fájdalomra, amit miatta kellett átélnem.

– Miért? – néztem rá. – Ennyi év után miért pont most?

– Valami… megváltozott. Nem tudom, pontosan mikor történt – magyarázta rekedten. – Talán még az étteremben vagy az első munkanapodon, amikor jól megmondtad nekem a magadét. Már nem az a kis Jilly voltál, akit ismertem, és ez nagyon bejött. Izgatónak találtam. Vagy talán akkor történt, amikor azután a vacsora után megöleltél. Akkor a régi Jillyt láttam, de valaki egészen mást éreztem a karomban.

Nem tudtam gondolkodni, alig kaptam levegőt. Miközben hagytam, hogy a szavai szétáradjanak bennem, ő behunyta a szemét. A tenyere elindult felfelé a combomon a hasamra, majd a mellemre. Felsóhajtottam, ahogy az ujjai végigsúrolták a kemény bimbómat, majd a nyakamra vándorolva a hüvelykujját a hevesen pulzáló nyaki eremre simította.

– Vagy talán már azelőtt kezdődött, hogy viszontláttalak – morfondírozott magában.

Nem értettem, miről beszél. Amikor kinyitotta a szemét, úgy csillogott, mint egy csiszolt drágakő.

– Vagy talán aznap este, amikor a barátaiddal vacsoráztunk, és végre láttalak ellazulni és nevetni. Vagy amikor elaludtál mellettem. De ami aznap éjjel történt, annak biztosan köze volt hozzá.

Elgondolkodva fürkésztem a feszült arcát.

– Talán az összes ilyen perc együtt, vagy még több, de aznap reggel, amikor felkeltem, és a fürdőbe zárkózva találtalak, tudtam, hogy akarlak téged. Egy árva nap sem telt el anélkül, hogy eszembe jutottál volna. Ezt rögtön az első találkozásunkkor el kellett volna mondanom neked.

Kiszökött a tüdőmből a levegő.

– Mindig gondoltam rád, hogy mit csinálhatsz, mi lehet veled…

Amikor újra kinyitotta a szemét, sötét volt, mint az éjszaka.

– Kíváncsi voltam, találtál-e magadnak valakit. És kérdezősködtem rólad. Gyakran.

– Tessék?

– Anyukád… hogy úgy mondjam, ellátott információval. Te nem tudtál róla?

Nem. Dühös lettem, mert anyának nem kéne pletykálnia Brocknak az életemről, főleg a hátam mögött.

– Tudtam róla, amikor otthagytad a főiskolát. Tudtam, hogy állást kaptál egy biztosítótársaságnál – folytatta.

Nem hittem a fülemnek.

– Hallottam, hogy összejöttél valakivel, de nem vitted haza bemutatni a családodnak. Innen tudtam, hogy valószínűleg nem komoly a dolog.

Basszus! A haragom egy csapásra döbbenetbe váltott át.

– Nekem miért nem szólt erről?

– Én kértem. Nem voltam biztos benne, hogy szeretnéd, ha tudnék a dolgaidról. Az utolsó beszélgetésünkkor egyértelművé tetted, hogy ki akarsz zárni az életedből.

Fájdalom hasított belém. Az volt az utolsó ünnep, amit a családommal és vele töltöttem.

– Te… elhoztad azt a nőt a házunkba.

Azt hiszem, az volt a legfájóbb élményem Brockkal kapcsolatban. A lány, akivel flörtölt, aki miatt azon az estén ejtett engem, nem csak egy egyéjszakás kaland volt, akit egy gyors numera után elfelejtett. Összejöttek. Mellette megállapodott, megkérte a kezét.

Brock kissé elfordította a fejét, mintha nem tudna a szemembe nézni.

– Nem gondolkodtam tisztán.

Összeszorult a torkom az emlékektől. A szörnyű éjszaka utáni első családi karácsonyunkra Brock is eljött, de nem egyedül. Úgy négy hónappal azután, hogy összetörte a szívem, és összeomlott az életem, elhozta Kristent a mi házunkba ünnepelni, és akkor… elvesztettem a fejem. Az arcom kész katasztrófa volt, a lelkem romokban hevert. Lementem a földszintre, hogy a szobámban bujkálás után végre a családom körében legyek. Úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna. Ahogy beléptem a nagy étkezőbe, és végignéztem a társaságon, elsőként Brockot szúrtam ki. Az ajtóra meredt, és egy pillanatig azt hittem, hogy talán engem vár. Bár az az este a Mona’sban hatalmas csapást mért az érzelmeimre, a későbbi látogatásai újabb reménymagokat ültettek el bennem. De akkor megláttam mellette Kristent, és rögtön tudtam, hogy ha elhozza hozzánk, akkor ez a lány sokat jelent neki. Nem egy egyéjszakás, részeg kaland volt. Soha egyetlen csaját sem mutatta még be a családomnak.

Kristen volt a barátnője. Nem én. Soha nem én.

Sarkon fordultam, és felszaladtam az emeletre, hogy ne az egész családom előtt omoljak össze. Nem mintha számított volna. Mind tudták. A Mona’sban érzett megalázottság és fájdalom újra felütötte a fejét. Brock utánam jött, ahogy korábban már több százszor, kivéve azon az egy estén a Mona’sban. Bejött a szobámba, mire én nekitámadtam. Ha jól emlékszem, egy ponton önző, beképzelt kúrógépnek neveztem, és azt kiabáltam, hogy soha többé nem akarom látni. Más szörnyűségeket is a fejéhez vágtam. Most is magam előtt látom a döbbent arcát. Kiütközött a fájdalom, amit nem akartam látni, és a bűntudat, amit nem akartam észrevenni.

Úgy éreztem, mintha újra meghalna a lelkem, de visszanézve már tudtam, hogy nem csak az ő hibája volt, ami történt. Nem lett volna szabad egész életében amiatt aggódnia, hogy fájdalmat okoz azoknak, akik hozzám hasonlóan gyengéd érzelmeket táplálnak iránta. Nem voltam tisztességes vele szemben, de erre csak hosszas, fájdalmas önvizsgálat árán ébredtem rá.

Brock hüvelykujja a verőeremet masszírozta.

– Jillian! – rántott vissza a jelenbe.

– Túlreagáltam a dolgot. Mármint akkor… basszus! – engedtem szabadjára mindent. – Féltékeny voltam. Őrülten féltékeny, mert ő akartam lenni. Én…

Leállítottam magam, mert kezdett ideges görcsbe állni a gyomrom. Elhúzódtam, hogy Brock keze ne érjen a nyakamhoz.

– Rossz passzban voltam akkoriban.

– Ne ostorozd magad!

– Nem, de részben én vagyok a felelős a… a kettőnk elcseszett viszonyáért.

Térre volt szükségem, hogy józanul tudjak gondolkodni. Kibontakoztam az öleléséből, és felálltam. Hátrasöpörtem a hajamat az arcomból, és addig hátráltam, amíg a lábam a dohányzóasztalnak ütközött.

– Fiatal voltam, és…

– És én nem akartam észrevenni, ami az orrom előtt zajlott.

A kanapé szélére kicsúszva felnézett rám.

– Azt akartam, hogy bátyádként tekints rám.

Kezdett kényelmetlenné válni a téma. Eloldalaztam az asztaltól, egészen a tévéig.

– Brock…

– De tudtam, hogy nem így van. Baszki, nem voltam teljesen vak.

Megmerevedtem. Brock lelógatta a kezét a térdei között.

– Én pedig úgy akartam nézni rád, mint a kishúgomra.

– Tudom. És mindig is úgy bántál velem.

– Ahogy már mondtam, nem engedhettem meg magamnak, hogy másképp lássalak. Hat évvel fiatalabb vagy nálam. Most már nem nagy ügy, de akkor… Nemcsak liliomtiprás lett volna, de az apád még ki is tekerte volna a nyakam. Talán még most is kinyírna, ha tudná – eresztett meg egy fanyar mosolyt. – Akkoriban túl fiatal voltál, engem meg… túlságosan lefoglaltak a saját dolgaim. Mindig arról álmodtam, hogy UFC-sztár leszek, és ömlik majd a szponzorpénz. Ez volt a célom. Keményen küzdeni és még keményebben bulizni. És ebbe a képbe te…

– Nem illettem bele – fejeztem be helyette.

Ebben nem volt semmi keserűség, mert nem éreztem ilyesmit. Hozzá képest kislány voltam, tele buta kis álmokkal és vágyakkal. Néha még most is annak éreztem magam. Egy naiv kislánynak, akit könnyedén le lehetne venni a lábáról. Ha nem vigyázok, újra beszippant a Brock-univerzum most, hogy végre, nagy nehezen élni kezdtem az életem.

– De mindig tudtam – sütötte le a szemét, és szaggatott sóhaj tört fel belőle. – Tudtam, mit érzel irántam.

A karomat keresztbe fonva megborzongtam. Nem tudtam, mihez kezdjek ezzel a vallomással, ezzel a beszélgetéssel. Az agyam egy része nem hitte el, ami történik. Ha az ember élete nagy részében vágyik valamire, majd egy újabb nagy részében megtanulja elfogadni, hogy sosem kaphatja meg, nehéz felfogni, ha az adott dolog hirtelen karnyújtásnyira kerül.

Ahogy Brockra sandítottam, kellemes várakozás költözött belém. Milyen lenne vele lenni, kizárva a múltat? Ha csak az itt és a most számítana? Kipirult a bőröm az izgalomtól, de az agyam visszavonulót fújt. Egy részem fejvesztve menekült volna.

– Át kell gondolnom ezt az egészet. Azt sem tudom, mit akarsz tőlem. Ha csak szexre kellek…

– Ha ennyi lenne a célom, arra fél perc alatt találnék valakit.

– Bravó! – mormogtam.

– Nem nagyképűségből mondom. Ez az igazság, de én nyilvánvalóan nem ezt akarom – feszültek meg az arcizmai. – Ha ez lenne a célom, nem itt lennék.

Az ajkamba haraptam.

– Akkor… miről van szó?

– Arról, hogy kellesz nekem – felelte. – Téged akarlak, és nem tudom, mi sül ki ebből. Halvány fogalmam sincs róla, de nem fogom megtagadni az érzelmeimet, csak mert félek, hogy rossz vége lehet.

Csak az a baj, hogy ha rossz vége lesz, akkor is mindennap találkoznunk kell, és talán másodjára már nem tudjuk így rendezni a viszonyunkat. Hogyan is tudnék újra túllépni rajta?

Mély levegőt vettem. Brock felállt a kanapéról, és elindult felém. Óvatosan figyeltem, ahogy a dohányzóasztalt megkerülve megállt előttem. Mielőtt feleszméltem volna, a hatalmas tenyerébe fogta az arcom, és hátradöntötte a fejem.

– Egyáltalán nem akarok most elmenni innen – hajtotta le a fejét, hogy a szánk szinte összeérjen. – Legszívesebben bevinnélek a hálóba, levetkőztetnélek, és addig kefélnélek, amíg szemernyi kétség sem marad benned.

Úristen!

– De megértelek. Tudom, hogy fel kell dolgoznod a helyzetet. Hagyok neked időt rá, rendben?

– Rendben – suttogtam.

Mi mást mondhattam volna? Olyan közel volt a szája, hogy teljesen elvette az eszem.

Aztán megcsókolt. Rendesen. Úgy mozgott az ajka az enyémen, mintha egy életre el akarná raktározni ezt az emléket. A kezem valahogy visszatalált a mellkasára. Gyengéden az alsó ajkamba harapott, és miközben sóhajtottam, a nyelve végigszántotta a bőröm.

Na ez már csók volt. Izgató. Nedves. A nyelve a számba csusszant, és szinte felfalt vele. A durva borostája, a puha szája, mint a tüske és a selyem egyvelege. A mámorító érzés kéjes nyögést csalt ki belőlem.

– Baszki, ez a hang! – nyögött fel ő is.

Nem tudtam megszólalni, csak kábultan felnéztem rá. Mostantól hivatalosan ez az első csókunk. Igen. Jól hangzik.

Brock mélyen a szemembe nézett, és elengedett.

– Életem legnehezebb döntése itt hagyni most téged – mormogta. – Álmodj rólam!

Azzal kiment a lakásból, és becsukta maga mögött az ajtót. Csak álltam a nappali közepén zsibbadó ajakkal és kielégítetlen vágyakkal.

Menj utána!

Elindultam, de megtorpantam, mert… megijedtem. Komolyan megrémültem. Olyan sokáig éltem abban a hitben, hogy nem kellek neki. Már feladtam a reményt, erre most… Fogalmam sem volt, pontosan mit akar tőlem, és talán neki sem, de én is vágytam rá – jobban, mint valaha bárkire, mert mindig is őt akartam, és sosem viszonozta. Mostanáig.

Halálra rémített a tudat, hogy ha újra beleszeretek, abból nem jövök ki ép ésszel. Ha újra nekiadom a szívem, örökre elveszhetek.

22. FEJEZET

Nem jött álom a szememre szombat éjjel. A testem azt kívánta, bárcsak még a falhoz szorítaná Brock kemény teste, az agyam megállás nélkül kattogott. Majdnem hajnali három volt, mire végre elaludtam, és alig pár óra után újra felriadtam, megzavarva Rhage békés álmát.

Lefőztem a kávét, lezuhanyoztam, és miközben száradt a hajam, a korai ébresztő miatti engesztelésül felbontottam egy doboz ínyenc macskakaját. Rhage azonnal megjelent, és pofiját a tálba temetve készséggel elfogadta a bocsánatkérésemet. Elborzadva néztem a habzsolását, tudva, hogy utána órákig műhaltól vagy a jó ég tudja, mitől fog bűzleni a szája.

Kávésbögrével a kezemben a kanapé karfájához kucorodtam, és igyekeztem nem gondolni a tegnap estére, amikor Brock ölében ültem. Felvettem a mobilomat. Korán volt még, de tudtam, hogy anya ilyenkor már ébren van. A második csörgésre felvette, és olyan hangon szólt bele, mint aki világkatasztrófát vizionál.

– Minden rendben? – kérdezte rögtön.

– Igen.

Végül is nem hazudtam.

– Tudom, hogy korán van, de… tegnap este beszéltem Brockkal.

A pillanatnyi csöndet kihasználva kortyoltam egyet a kávémból, aztán anya újra megszólalt.

– Nos, kicsim, gondolom, mostanában szoktatok beszélgetni.

A szememet forgatva leengedtem a bögrémet. Nem lehet ilyen nehéz a felfogása.

– Elárulta, hogy az utóbbi években mindent elmondtál neki rólam.

– Azért a minden erős túlzás – felelte könnyed hangon.

– Tényleg ennyit tudsz hozzáfűzni?

Újabb korty kávét vettem magamhoz. Ehhez a beszélgetéshez koffein kell.

– Én miért nem tudtam erről? Bevallotta, hogy ő kérte, de basszus, anya!

– Gondoltam, jobb, ha nem tudod, hogy kérdezősködik felőled.

– Miért? Mert azt hitted, ha megtudom, megint a megszállottjává válok?

– Megszállottjává? Kicsim, várj egy pillanatot! Mindjárt bejön az apád, és nem hiszem, hogy hallania kéne ezt a beszélgetést.

Tovább iszogattam a kávémat.

– Jól van – sóhajtott fel anya.

Gyanítottam, hogy a télikertbe vonult vissza, a növényei közé. Anya zseniális kertész volt, nálam viszont minden növény az öngyilkosságba menekült.

– Miért féltem volna attól, hogy a megszállottjává válsz?

– Jaj, anya! – nyögtem fel. – Neked is van szemed.

– Igen. Két jól működő szemem is van. Észrevettem, hogy kisebb korodban belebolondultál Brockba.

A „belebolondul” közel sem fedi a valóságot, de ráhagytam.

– Azért nem szóltam neked, mert egyértelművé tetted, hogy hallani sem akarsz róla.

Az utolsó cseppel is végezve felkeltem a következő kör kávéért. Közben elmentem Rhage mellett, aki a dohányzóasztal mellett a tappancsát nyalogatta.

– Akkor miért mondtál neki bármit is rólam?

– Mert ő mindvégig törődött veled. Több mint egy évtizeden át az életed része volt, és a családunk tagja – felelte, miközben újratöltöttem a bögrémet. – Kicsim, sajnálom, ha rossz néven vetted, amit tettem, de hidd el, hogy mindig a legjobb szándékkal érdeklődött felőled.

A konyhapultnak dőlve megálltam. Erőt vett rajtam a kíváncsiság.

– Miket kérdezett rólam?

Brock ugyan már elmondta, de hallanom kellett anya verzióját is.

– Mindig tudni akarta, jól vagy-e. A legtöbb kérdése erre irányult. Kérdezte, hogy boldogulsz a Shepherdön. Amikor otthagytad az iskolát, megkérdezte, mik a terveid. Érdekelte, vannak-e barátaid.

Keserű sav marta a torkom.

– Azt hiszem, az volt számára a legfontosabb, hogy jól legyél, és ne légy magányos.

A számat keskeny vonalba préselve a bal fülemre nyomtam a telefont, és lassan megráztam a fejem. Valójában nem haragudtam anyára. Megértettem, miért kérdezősködött rólam Brock, hiszen egyik napról a másikra egy rozsdás vajkéssel kivágtam őt az életemből. Azt is megértettem, hogy anya miért válaszolt a kérdéseire. Szinte a fiaként szerette Brockot.

– Szóval mi volt ez a szombat esti beszélgetés? Mert biztosan nem munkaügy – puhatolózott anya ravaszul.

– Megtorpedózta a randimat.

– Mit csinált? – nevetett meglepetten.

Felsóhajtottam.

– Emlékszel a srácra, akiről a múltkor meséltem? Grady. Tegnap vele vacsoráztam, amikor Brock felbukkant, és nagyjából tönkretette a randit.

– Jaj, ne! – hüledezett anya nem túl meggyőzően.

Szinte magam előtt láttam a fülig érő vigyorát.

– Na jó, igazából nem tette tönkre. Mármint, ha őszinte akarok lenni…

– Márpedig ezt elvárom.

Az orromat ráncolva keresztbe fontam a karom a derekamon.

– Szóval… Grady helyes, de… nem működött volna a dolog.

– Persze hogy nem.

– Ezt hogy értsem?

– Hadd kérdezzek tőled valamit! Miért érdeklődsz ennyire Brockról? Nyilván elmondta, hogy gondolt rád az elmúlt években, de ezen felül?

Egyik lábamról a másikra nehezedtem.

– Azért, mert… tegnap este átjött, és…

– Lefeküdtél vele?

– Úristen, anya! – visítottam, amitől Rhage a plafonig ugrott ijedtében.

– Mi az?

– Mi az, hogy mi az? Na jó, légyszi, soha többé ne kérdezz tőlem ilyet! Soha az életben!

Anya belesóhajtott a telefonba.

– Drágám, ez teljesen természetes dolog. Apáddal a mai napig aktív…

– Elég legyen! – kúszott fel egy kis hányás a torkomon. – Nem akarom ezt hallani.

– Hát jó. Szóval Brock átment, de nem volt szex. Akkor mit csináltatok? Takarót horgoltatok? Régi filmeket néztetek? Legalább ölelkeztetek egy kicsit? Szerintem ő az az ölelkezős típus.

– Jesszusom! – nyögtem fel. Nem sok választott el attól, hogy kinyomjam a telefont. – Figyelj már rám!

– Figyelek.

– Csak beszélgettünk… mindenféléről. Azt hiszem, már nem csak barátként érdeklődik irántam, és egyáltalán nem aggódik a közös munka miatt.

– Miért is aggódna? A Lima családban nem szokás szétválasztani a munkát a magánélettől – jegyezte meg szárazon. – Brock hat éve kérdezősködik rólad.

– Igen, de ezalatt szinte végig volt valakije, szóval ez nem jelent semmit.

– Ha te mondod…

– Anya! – sóhajtottam.

– Ha szerinted ez nem jelent semmit, akkor gyanítom, hogy nem mondott el neked mindent.

– Miről beszélsz?

Nyugtalanság uralkodott el rajtam.

– Ebbe inkább nem ütném bele az orrom – óvatoskodott anya.

– Na persze! – lendítettem a magasba a karom. – Nekem nem beszélsz a dolgairól, de az enyémeket simán kiteregeted neki.

– Ez nem ugyanaz – felelte.

– Nagyszerű.

– Akkor most végre összejöttök? – kérdezte.

Mély levegőt vettem, és tízig számoltam, mielőtt válaszoltam.

– Nem, anya. Nem jövünk össze.

– Ezt most nem értem.

A fejemet hátravetve felnyögtem.

– Mit nem értesz?

– Szereted őt.

Felsóhajtottam.

– Régen szerelmes voltam belé, de már nem az a lány vagyok, aki akkor voltam.

– Igen, már felnőtt nő vagy, de ez nem jelenti azt, hogy megváltoztak az érzéseid.

A plafonra emeltem a tekintetem.

– És ez a Grady fiú, akivel randiztál, gondolom, rendes ember. Vonzó, okos, és tetszettél neki. De téged nem érdekelt, és nem lett a dologból semmi. Igaz?

– Igen – húztam el a szám, mert már láttam, milyen irányba tart a beszélgetés.

Egyáltalán nem erre számítottam.

– Biztos vagy benne, hogy már nem vagy szerelmes Brockba? És ha szerelemről már nem is beszélhetünk, biztos, hogy nem is érdekel? Nem szoktál gondolni rá?

Anya egy pillanatra elhallgatott.

– Őszinte választ várok.

A konyhapulttól ellépve besétáltam a nappaliba.

– Nem is tudom.

– Ez nem őszinte válasz.

Amikor nem jött tőlem felelet, anya folytatta.

– Tudom, hogy sok mindenen mentél keresztül. Sok fájdalmat éltél át, és ha lenne rá mód, hogy legalább egy részét átvegyem tőled, megtenném.

– Tudom.

Az ablakhoz léptem, elhúztam a függönyt, és a házunk mögötti erdőt bámultam.

– És ez a fájdalom, a Brock okozta és a fizikai fájdalom nyilvánvalóan bizalmatlanná tett.

Némán figyeltem, ahogy a szél jobbra-balra rángatja a lecsupaszított ágakat.

– Nem hibáztatlak érte, ahogy senki más sem. De nem lenne szabad ennyire kerülnöd a kockázatot.

Az alsó ajkamat harapdálva inkább csöndben maradtam. Brockkal kezdeni hatalmas kockázatnak számítana.

– Az élet tele van kockázattal, Jillian. És nem ez a célod? Újra élni?

Most már azt kívánom, bár ne árultam volna ezt el neki, amikor végleg elköltöztem otthonról. Tudtam, hogy egyszer még a képembe vágja, és igaza lesz.

– Még mindig szereted? – kérdezte újra.

– Nem tudom – suttogtam maflán.

Anya halkan felnevetett.

– Szerintem tudod, mit érzel.

Én is azt hittem, mert igazság szerint mindennek ellenére, még amikor szívből gyűlöltem őt és minden közös emlékünket, valójában akkor sem szűntem meg szeretni.

– Együtt jöttök haza hálaadásra?

– Nem tudom, anya.

A nevetése fanyar mosolyt csalt az arcomra.

– Akkor hamarosan találkozunk, és ha az előérzetem nem csal, pont egy időben fogtok érkezni.

Még váltottunk pár szót az aznapi terveimről, többek közt a könyvszekrény összeszereléséről, majd elköszöntünk egymástól. Visszahúztam a függönyt.

Anya szájából olyan egyszerűnek tűnt minden, pedig nem volt az. De igaza volt. Az életben muszáj kockázatot vállalni.

Délután háromkor, épp amikor már nekiálltam volna a könyvszekrénynek, kopogtak az ajtón. Remegő gyomorral mentem ki az előszobába. Nem vártam senkit, de sejtettem, ki lehet az. Az ajtóhoz sietve ki sem néztem a kukucskálón, csak kinyitottam.

– Brock – suttogtam.

– Szia! – vigyorgott rám.

– Mit keresel itt? – pásztáztam körbe a folyosót, mintha ott bújnának meg a válaszok.

– Meglátogatlak.

Felvont szemöldökkel néztem rá.

– Na jó, jöttem leróni a napi jó cselekedetemet.

Gőzöm sem volt, miről beszél, de félreálltam az útból.

– És mi lenne az a jócselekedet?

Brock belépett, és ahogy elment mellettem, lehajolt és megcsókolt. Időm sem volt felocsúdni. Édes, rövid kis csók volt, mégis sikerült meglepnie vele.

– Ez lenne az? – csuktam be mögötte az ajtót.

Hátrapillantott rám.

– Tetszik az észjárásod, de nem. Azért jöttem, hogy összeszereljem a könyvszekrényeidet, amikhez a vásárlásuk óta nyilván hozzá sem nyúltál.

– Tényleg nem – vallottam be. – Emlékeztél rá?

Brock felém fordult.

– Én mindenre emlékszem, Jilly.

Borzongás futott végig a gerincemen. Elfordítottam a tekintetem.

– Tényleg azért jöttél, hogy összerakd a szekrényeimet?

– Igen – felelte, majd rövid szünet után hozzátette: – És mert látni akartalak.

Feléje sandítottam. Nem tudtam, mit válaszoljak.

– Tudom, hogy gondolkodási időt ígértem neked – folytatta.

– És szerinted most azt csinálod?

– Igen – villantotta rám a jellegzetes félmosolyát, amivel mindig levett a lábamról. – Szóval hol vannak azok a szekrények?

– Második háló az előszoba végén.

Úgy döntöttem, ha annyira össze akarja szerelni a szekrényeimet, én nem állok az útjába. Nekem az is elég, ha nézem. Éééés mellesleg kicsit sem bántam, hogy itt van.

– Hozok innivalót.

Gyorsan elindultam a konyha felé, mielőtt meggondolnám magam, és elküldeném, holott azt szeretném, ha maradna. Basszus, néha magamon sem igazodom el.

Kivettem két üveg vizet a frigóból, és bevezettem Brockot a vendégszobába. A helyiség szinte teljesen üres volt. Mindössze egy ritkán használt egyszemélyes ágyból, egy íróasztalból és egy éjjeliszekrényből állt a berendezés. Brock nem tett megjegyzést a hiányosságokra, hanem egyenesen a szekrényelemek felé vette az irányt.

– Hol a macskád? – kérdezte.

– Gondolom, az ágyamban. Délutánonként a takaróm alatt szeret szunyálni.

– Bírom azt a vakarcsot – nevetett Brock.

– Ő is téged, ami furcsa. Senkit sem szeret.

– Jó ízlése van – sandított rám. – Persze ki ne szeretne engem?

– Kac-kac!

A hátára meredve gyanakvás ébredt bennem.

– Beszéltél ma az anyámmal?

– Nem. Miért, kellett volna?

Megráztam a fejem, és felvettem a csavarokkal teli kis zacskót. Az ágyon ülve figyeltem, ahogy Brock az elemeket rendezgeti. Jól festett a lezser farmerjában és szűk, hosszú ujjú pólójában. Ahogy a szemem hosszasan elidőzött a kidomborodó mell- és karizmain, mindenféle gondolataim támadtak. Talán nem volt a legjobb ötlet, de nem tudtam ellenállni.

Az összeszerelési útmutatóval a kezében leült a bal oldalamra.

– Nem tűnik túl bonyolultnak – nézegette a lapokat.

– Nem is az. Csak lusta vagyok.

Brock elmosolyodott.

– Őszintén szólva csodálkozom, hogy nincs már itt egy rakás polcod tele könyvekkel.

A csavaros zacskót a kezemben forgatva vállat vontam.

– Még… nem jutott rá időm.

– Mióta is laksz itt?

– Fogd be! – mormogtam elfojtott mosollyal.

– De most elérkezettnek láttad az időt? Érdekes – dobta maga mögé az ágyra a papírt, és felállt.

Fogalmam sincs, mit talált olyan érdekesnek.

– Tervezek egy rakás könyvet elhozni, amikor hazamegyek hálaadásra.

– Mennyi az a rakás? – kérdezte, miközben kirakta a földre a fényesszürke lapokat.

– Jó sok.

Brock arcára szexi vigyor ült ki. Hiába is próbáltam volna tagadni, hogy annak találom.

– Remélem, az a „jó sok” befér majd a Porschéba.

– Egy szóval sem mondtam, hogy veled megyek – méregettem összeszűkült szemmel.

– De úgyis az lesz.

– Állati biztos vagy a dolgodban.

Ahogy rám nézett, lerítt róla, hogy minden oka megvan rá.

Kis idő múlva szimpla megfigyelőből átmentem segítőbe. Munka közben Brock elmesélte, hogyan újította fel a konyháját.

– Nem valami új házat vettél vagy építtettél? – kérdeztem.

– Új építésűt vettem, de egy-két dolgon változtatni akartam. Plusz nem volt túl sok hely ott, ahol én akartam – pörgette az imbuszkulcsot, mint egy vérbeli profi. – Egyébként is szeretem bepiszkolni a kezem.

– Tényleg? – emeltem fel meglepetten egy polcot, és egy helyben tartottam neki. – Mióta érdekel téged a felújítás vagy az építkezés?

– Ügyes kezem van – sandított rám a szempillái alól.

Elpirultam, és bizsergés töltötte be a gyomromat. Igen. Emlékszem.

– Miért kell mindent ilyen… perverzül mondani?

Brock nevetett.

– Szerinted ez perverz? Akkor még nem láttál semmit.

– Már alig várom – gúnyolódtam.

A fejét csóválva összecsavarozott két elemet.

– Egy csomó mindent nem fogok tudni megcsinálni. Már teljesen szétvertem a konyhát, úgyhogy jelenleg csak a grillezés vagy a kajarendelés marad.

– Nincs túl hideg grillezni?

– Engem nem zavar a hideg.

Felállította a szekrényt, és ő is felállt.

– Hová szeretnéd?

Megmutattam.

– Szóval totál kibelezted a konyhát?

– Majdnem.

Az ággyal szemközti falhoz vitte az első polcot, és visszafordult a következőért.

– Szeretném épségben megőrizni a szekrényeket, ezért próbálom óvatosan leszerelni őket.

Meglepett arccal figyeltem, ahogy felhelyezi a polcokat. Ezt az oldalát eddig nem ismertem.

– Nem kell ilyen döbbent képet vágni.

– Bocs! – ültem vissza az ágy szélére. – Csak nem tudtam, hogy érdekel az ilyesmi.

– Engem egy csomó minden érdekel, amiről neked fogalmad sincs. Nem ez az első eset, hogy valami jóra használom ezeket a kezeket.

Felvett egy újabb csomag csavart, és felszakította a műanyagot.

Már megint egy olyan furcsa megjegyzés… Elvörösödtem.

– Fékezd a piszkos gondolataidat! – nevetett Brock. – Arról beszélek, amikor megtanítottalak zárat feltörni.

Mivel éppen a polcokkal volt elfoglalva, szabadjára engedtem a vigyoromat.

– Igen, emlékszem. Tizenkettő voltam. Hasznos tudás egy kölyöknek.

– Sosem tudhatod, mikor lesz rá szükséged – nevetett Brock. – Egyébként meg ez a szekrényszerelés a legkevesebb, amit megtehetek érted.

Előrehajolva felvettem az A-val jelölt elemet.

– Hogyhogy? – kérdeztem.

Brock egy pillanatig mozdulatlanná dermedt, majd a földön térdelve felnézett rám.

– Amikor megsérültem, egy átkozott…

– Roncs voltál? – segítettem ki készségesen.

Keserű félmosollyal bólintott.

– Azt hittem, vége a karrieremnek. Szörnyű lelkiállapotba kerültem.

A poklok poklát járta meg akkoriban.

– De te mindig mellettem voltál. Amikor senki más nem bírta ki a közelemben, te akkor sem hagytál cserben.

Mély levegőt vett.

– Megszámolni sem tudom, hányszor jöttél át a nap közepén vagy akár éjszaka, hogy felvakarj a földről, és elvonszolj az ágyamig. Feltakarítottad a mocskomat, amikor szétcsaptam magam – folytatta undorral. – Ételt hoztál nekem, és gondoskodtál róla, hogy meg is egyem. Velem voltál, amikor lerészegedtem, és saját magamat sem bírtam elviselni. Szóval ezek után ez a kis munka igazán semmiség.

Lesütöttem a szemem, és az alsó ajkamba haraptam. Ezért van itt? Ezért… akar engem? Hogy jóvátegye a múltat?

Ez elég nagy butaságnak tűnt.

– Brock…

– Szeretnék mondani neked valamit. Beszélnünk kéne valamiről.

Megvárta, amíg a szemébe néztem.

– Aznap este, amikor megsérültél, amikor majdnem meghaltál, én nem voltam melletted… Az miattam történt.

– Hagyd abba! – A szívem fájdalmas görcsbe rándult. A polccal a kezemben közelebb csúsztam hozzá. – Nem te…

– Nem én akartalak kirabolni? Nem én húztam meg a ravaszt?

23. FEJEZET

Ahogy kimondta a szavakat, amikre általában gondolni sem mertem, hirtelen megrohantak az emlékek. Mintha egy vízzel teli kádból hirtelen kihúzták volna a dugót. Nem lehetett megállítani a gondolatözönt.

Nem tudom, hogyan jutottam át a parkolón, csak arra emlékszem, hogy a kocsim előtt állva a szemem elé kapom a kezem. Úristen! Brock simán lepattintott. Idáig vezettem, hogy vele legyek, csak kettesben, erre ő a Mona’sban bulizott mindenki mással – és azokkal a lányokkal. Ezt nem hiszem el. Dobott, mint egy darab szemetet.

A vállam rázkódott a néma zokogástól. Még csak fel sem fogta, mit művelt. Láttam az arcán. Egy pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy bármi rosszat csinálna. Mekkora hülye voltam! Egy komplett idióta az idétlen ruhámban, az idétlen sminkemmel. Nem csoda, hogy úgy nézett rám, amikor először meglátott. Nem azért bámult meg, mert végre nem a kishúgaként látott, hanem mert röhejesen néztem ki. Főleg azok mellett a lányok – legfőképp Kristen – mellett, akik feszülős farmereket és szoknyákat hordtak, úgy festettem, mint aki jelmezbálba készül.

Könnycseppek csorogtak le az arcomon. Leengedtem a kezem, és lecsúsztattam a retikülöm pántját a vállamról. Katie-nek igaza volt. Brock ma ágyba visz valakit. Ő egy másik nővel megy haza, én meg…

– Elnézést!

A könnyeimet nyeldesve megfordultam. Egy férfi állt mögöttem, egészen közel. Túl közel. Ahogy hátraléptem, a kocsim oldalának ütköztem. Szerencsére elég sötét volt a parkolóban, így a fickó nem láthatta a kisírt szememet. Viszont én sem láttam jól őt, és amit láttam belőle, az sem volt valami bizalomgerjesztő. Az arca beesett volt, a szeme homályos, és ha mély levegőt vettem, izzadság és zsíros étel bűze csapta meg az orrom. Kezét a sötét munkásnadrág zsebébe dugta. Kellemetlen érzés fogott el.

– Segíthetek? – kérdeztem.

– Igen.

A fickó oldalra döntötte a fejét, és ugató, száraz köhögés tört fel belőle.

– Van egy dolcsid?

Nem tudom, miért válaszoltam úgy, ahogy. Volt nálam készpénz, mégis megráztam a fejem.

– Sajnos nincs – fordultam vissza az autóm felé.

A férfi megragadta a hajam. Felsikoltottam, ahogy a fejem hátracsuklott. Ösztönösen feléje lendítettem a táskámat, de a következő pillanatban megdermedtem. Levegőt sem mertem venni. Egy pillanatig nem hittem a szememnek. Nem tudtam feldolgozni a látványt, pedig ott volt előttem, teljes valóságában. A pasas fegyvert szegezett az arcomnak.

– Úristen! – suttogtam kiszáradt szájjal.

– Ne mozdulj! – parancsolt rám. – Ide a táskát, és nem lesz baj.

Felemeltem a retikülöm azzal a szándékkal, hogy átadom neki minden készpénzem és az összes bankkártyám. Fájdalom hasított belém, ahogy előrelökte a fejem. Elvesztettem az egyensúlyom, és először oldalra tántorodtam, majd a földre zuhantam. Ahogy a durva burkolat felsebezte a térdem, felsikoltottam. Kiszaladt a levegő a tüdőmből. Elöntött a pánik.

– A francba is! Mondtam, hogy ne mozdulj! – csattant fel a férfi.

– Nem akartam.

A táska után nyúltam, de ahogy sietősen felkaptam, a tartalma a földre esett és szanaszét gurult. Megragadtam a tárcámat.

– Tessék! Vigye!

A fickó a szabad kezével elmarta a tárcámat. Mozdulatlanul hevertem, és közben éreztem, ahogy sav kúszik fel a nyelőcsövemen. Hányinger kerülgetett. Éreztem, hogy mindjárt…

– Csak hatvan dolcsi? Csak ennyi, ribanc?

Behunytam a szemem.

– Sajnálom, nincs nálam több. Ennyi…

– Ide a slusszkulcsot!

Ahogy a pisztolycső a nyakamhoz ért, éreztem, hogy hányni fogok.

– Mozgás! – sziszegte a pasas.

Előrezuhanva tapogatóztam a földön. Megtaláltam a kis műanyag flakonos parfümöt és a gyöngyös érmetárcát, amit a nagypapámtól kaptam az utolsó közös karácsonyunkon. Az ujjaim kitapintották a Brocknak szánt vékony nyakláncot, amit végül nem adtam át.

Végül meglett a slusszkulcs is. Felkaptam a földről. A szívem hevesen dobogott, ahogy remegő kézzel odanyújtottam a férfinak.

– Tessék!

Kikapta az ujjaim közül, és a pisztolyt rám szegezve gyorsan hátrálni kezdett. Nem mertem megmozdulni. Lélegzet-visszafojtva imádkoztam, hogy tűnjön el végre, és én is eltűnhessek…

Ebben a pillanatban több minden történt. Kinyílt a bár ajtaja, és hangos zene áradt ki a langyos éjszakába. A férfi káromkodott. Autóduda harsant, majd fülsüketítő durranást hallottam. Perzselő fájdalom hasított belém. Alig egy pillanatig tartott, aztán minden elsötétült.

Brock fájdalomtól eltorzult arccal nézett rám, és tudtam… tudtam, hogy ő is azt az éjszakát éli át újra.

– Nem kellett volna ott lenned – szólalt meg. – Azt hiszed, nem emlékszem arra a hétvégére? Úgy volt, hogy kettesben megünnepeljük a nagy visszatérésemet.

Nyers, keserű kacaj tört fel belőle.

– És tényleg úgy terveztem, de amikor odaértem… Nincs jó mentségem arra, amit tettem, pedig hidd el, sokáig kerestem. Újra és újra próbáltam magyarázatot találni arra, miért nem mentem ki utánad. De semmi olyan indokot nem találtam, ami megbocsáthatóvá tenné a viselkedésemet. És soha nem is fogok.

Letette a polcot, és a hajába túrt. A lágy tincsek egy része az arcába hullt.

– Ezt akkor nem mondtam el neked, pedig kellett volna. Nem akartad, hogy a szüleid megtudják, miért voltál a Mona’sban, és én ezt tiszteletben tartottam, de közben belülről felzabált a bűntudat. Amíg én versenyeztem, egy rakás pénzt nyertem, és nap mint nap láttam az apádat, aki annyit tett értem, te egy kórházi ágyon feküdtél az én hülyeségem miatt. Cserben hagytalak, és ezt soha az életben nem fogom megbocsátani…

– Ne mondd ezt! – könyörögtem.

Fájt hallani, hogy képtelen megbocsátani magának.

– Tény, hogy lekoptattál, és ez fájt. Nagyon fájt. De azért, ami utána történt, nem vagy felelős. Én nem hibáztatlak érte.

– Nem értem, miért nem – felelte éles hangon.

Volt idő, amikor őt okoltam, de ez nem tartott sokáig. Nem ő tehetett róla. Nem ő volt az az elborult, heroinfüggő ámokfutó, aki bármire képes volt egy kis pénzért. Volt, aki szerint Brockra kellett volna haragudnom emiatt, de én nem hallgattam rájuk. De még így sem tudtam megszabadulni annak az estének a fájdalmától, és ezek szerint ő sem.

Elemi erővel zuhant rám a felismerés. Hogyan élhetünk még mindig így? Én félek, hogy újra összetörik a szívem, őt bűntudat gyötri, amiért nem viszonozta a kamaszkori érzelmeimet, és felelősnek érzi magát azért, amiért… amiért meglőttek. Valamiért, amit nem is ő tett.

Egyikünk sem él igazán. Mi a francot művelünk?

– El kell ezt engednünk – suttogtam, és abban a szent pillanatban, ahogy ezt kimondtam, mintha megvilágosodtam volna.

Brocknak el kell engednie annak az estének az emlékét, és Isten a megmondhatója, hogy nekem is. Hat éven át nem sikerült feldolgoznom. Enélkül hogyan lehetnék igazán boldog, és hogy kaphatnám vissza az életem? Hogyan is működhetne ez a dolog Brockkal, ha mi ketten nem vagyunk rendben?

Halkan felsóhajtottam, és mintegy kábulatban az arcomhoz emeltem a kezem. Egy ujjamat az arcomon levő bemélyedésbe nyomtam. Már alig látszik, de a golyó átszakította a jobb orcámat, és a nyelvemet és a szájpadlásomat elkerülve kijött a másik oldalon. Szilánkokra zúzta az állam jobb felét, és közben szétroncsolt valamit, amihez a jobb fülemnek szüksége lett volna a halláshoz.

Szerencsés voltam. Túléltem, és még csak el sem torzult az arcom. A lövés utáni pillanatokból nem sokra emlékszem. Csak villanásszerű emlékek maradtak meg: a pánik, hogy nem kapok levegőt, a torkomból, számból és orromból ömlő vér fémes íze, a kiabálások, sikoltások hangjai. Az első tiszta pillanatom az, hogy a kórházi ágyon fekszem intubálva, nem tudok beszélni, és nem hallok a jobb fülemre.

Sokáig tartott a gyógyulás. Kilenc héten át megfigyelés alatt tartottak, majd többször vissza kellett mennem a kórházba helyreállító műtétekre. Egy teljes évet töltöttem otthon, mielőtt visszatértem Shepherdstownba, és hat évbe telt, mire rájöttem, hogy Brock és én még mindig a Mona’sban állunk, megragadva a pillanatban, amikor én kisétáltam, és ő nem jött utánam. Túl hosszúra nyújtottuk azt a pillanatot.

– Mire gondolsz? – kérdezte.

Szótlanul meredtem rá. Olyan fordulóponthoz értünk, amire nem számítottam. Mintha egy szakadék szélére sétálva lenéznék a mélybe. Merjek megint leugrani? Meg akartam próbálni, mert elegem volt abból, hogy le kell tagadnom az érzéseimet iránta. Belefáradtam, hogy folyamatosan küzdök ellene. Szerettem volna…

– Szeretném…

Brock csillogó szemmel nézett rám.

– Mit szeretnél?

Összeszűkült a torkom.

– Szeretném magam mögött hagyni a múltat. És ez az egész iszonyú félelmetes, de el akarok kezdeni élni. Kockázatot akarok vállalni, és… téged akarlak.

Ahogy ezt hangosan kimondtam, mintha mázsás kő gördült volna le a szívemről. Mintha a szememet kinyitva végre megláttam volna, milyen kék a mély óceán, vagy milyen szépen csillog a nap a hóval és jéggel borított tájban. Könnyek homályosították el a szemem, miközben elsuttogtam a szavakat, amik végtelenül sebezhetővé tettek.

– Akarlak téged, Brock.

Brock villámgyors mozdulattal kikapta a polcot a kezemből, és ledobta. A kezemet megragadva lovagló ülésben az ölébe húzott, és velem együtt lehuppant a földre. Amikor megcsókolt, a csókja a tegnap esti búcsúra emlékeztetett. Ezerféle érzés és gondolat kavargott bennem. Remegtem a karjában, miközben finoman a szám sarkára harapott, majd a nyelvével megsimogatta ugyanazt a részt. A nyelve gyengéden a számba hatolt, ízlelgetett, a magáévá tett – pedig már régen az övé voltam. Mindig az övé. Miközben elmélyítette a csókot, egy röpke pillanatra elöntött a félelem, mert minden fegyvere megvolt hozzá, hogy újra fájdalmat okozzon. De a mellkasából feltörő ősemberszerű mordulás az összes rossz érzést kisöpörte belőlem.

Mire Brock félbeszakította a csókot, a szám kellemesen megduzzadt.

– Van valami, amit tudnom kell – simította ki az arcomból a hajam. – Valamit, ami már régóta izgat. Régebb óta, mint hinnéd, vagy mint szabad lenne.

– Mi az? – próbáltam lelassítani a légzésemet.

A keze lecsúszott a testemen, egészen a csípőmig, és ahogy beszélt, a szája az enyémen mozgott.

– Tudni akarom, milyen az ízed.

Az ízem?

Tudtam, mire gondol. De mennyire, hogy tudtam! A vallomása megdöbbentett. Még egyszer sem randiztunk, és tegnap este csókolóztunk először úgy rendesen, és máris ezt akarja? És én bele is mennék a dologba? A testem nagyon is vágyott rá, minden porcikám kívánta, de időtlen idők óta nem csináltam ilyesmit senkivel. Még csak nem is csókolóztam. Hirtelen elbizonytalanodtam. A kezemet Brock vállára támasztva elhajoltam tőle.

– Brock, én…

– Mi a baj? – söpörte a hajamat a nyakam köré, és puszit nyomott a szám sarkára.

Kellemes borzongással a mellkasára csúsztattam a tenyerem.

– Én már… – próbálkoztam újra elpirulva. – Én már nagyon régen nem csináltam ilyet.

Brock keze megállt a combomon. Hátrahúzta a fejét, hogy a szemembe nézhessen.

– Milyen régen?

– Nagyon-nagyon régen – feszengtem. – Évek óta… nem csókolóztam, a többiről nem is beszélve.

Brock barna szeme szinte feketévé vált.

– Úgy érzem, mintha újra szűz lennék – nevettem erőltetetten.

– Baszki! – nyögött fel. – Ettől csak még jobban akarom. El sem tudod képzelni, mennyire.

A kezem a pólójába markolt, a szívem hevesen zakatolt.

– Engedd meg nekem! – kérlelt vágytól izzó szemmel. – Hadd juttassalak fel a csúcsra! Hadd segítsek, hogy elkezdhess igazán élni.

Elállt a lélegzetem. Hogyan is utasíthattam volna vissza? Úgy kívántam, mint még soha. A testem, a lelkem csak rá vágyott. Nem volt okom nemet mondani. Mindössze a kétségeim és a mélyen gyökerező bizonytalanságom tarthatott volna vissza. De az életben kockáztatni kell. Igen. Erről szól az élet. Néha bele kell vetned magad az ismeretlenbe, fejest ugrani a mélybe. De nekem volt védőhálóm. Tudtam, hogy Brock mindig ott lesz, hogy elkapjon.

– Jó – suttogtam.

Úgy éreztem, mintha egy ejtőernyős ugrásba egyeztem volna bele. Brock a homlokomra nyomta a száját.

– Hála istennek! – sóhajtott.

Elnevettem magam, mert szemmel láthatólag tényleg nagyon akarta. De a nevetés hamar elhalt, amikor újra megcsókolt, mélyen, szenvedélyesen. A nyelve végigsimította az enyémet, és megcsiklandozta a szájpadlásomat. Addig csókolt, amíg forogni kezdett velem a világ, és elolvadtam a karjában. A szája elindult az állam felé, és elidőzött azon a részen, amit szó szerint szilánkokból raktak össze a plasztikai sebészek. Egy pillanatra megdermedtem, de aztán a nyelve továbbhaladt lefelé. Az ujjaim majd kiszakították a pólóját, miközben forró csókokkal levándorolt a nyakamon. Harapdált és nyalogatott. A keze a combomról felcsúszott a mellemre. A bimbóm azonnal megkeményedett, szeretett volna meztelen lenni. Én is folytatásra vágytam, de Brock már továbblépett. Ahogy a csípőmbe markolva felemelt, megdöbbentem az erején. Nem vagyok az a nádszál, mégis játszi könnyedséggel mozgatott.

Mielőtt felocsúdhattam volna, a hátam a padlóra simult az ágy és a félkész könyvszekrény között, és Brock két oldalról mellém támaszkodva csapdába ejtett.

Kikerekedett szemmel bámultam fel rá, a pulzusom az egekbe szökött.

– Tudod, mióta vágyom erre?

A hasamra csúsztatta a tenyerét, és a vékony pulcsimat feltolva felfedte csupasz bőrömet.

– Úristen…

Az elismerő tekintetén felbátorodva megnedvesítettem a kiszáradt ajkam, és rákérdeztem:

– Mióta?

– Elég régen, hogy amikor múlt pénteken arra ébredtem, hogy hozzám dörgölőzöl, legszívesebben azonnal a lábaid közé dugtam volna a fejem – mormogta.

Az ujjait a leggingsem derekába akasztva elkezdte lehúzni rólam a nadrágot.

– Nincs rajtad bugyi? – nyögött fel.

Elvörösödtem, de engedelmesen megemeltem a fenekem, és néztem, ahogy deréktól lefelé lemeztelenít. Volt az a szörnyű szokásom, hogy otthon bugyi nélkül hordtam a leggingseket.

Brock a háta mögé hajította a ruhámat, és egyenesen a legintimebb testrészemre szegezte a szemét. Mohó tekintetétől elakadt a lélegzetem. Most már eszembe sem jutott leállítani.

– Gyönyörű vagy! – suttogta rekedten, és ahogy hallgattam, szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy őszintén mondja. – Annyira rohadtul gyönyörű!

Hevesen vert a szívem, miközben végigsimította a vádlimat, majd a térdemen átcsusszanva a belső combomat. A csípőm alatt megállt, és gyengéden széttárta a lábaimat. Hűvös levegő csapott meg. Alig tudtam lélegezni. Ösztönösen összezártam volna a lábaim, de Brock mélyen a szemembe nézett.

– Muszáj megtennem.

A hangja végigmorajlott rajtam.

– Semmi másra nem vágyom.

Mély levegőt vettem, és elengedtem magam. A szemében csillogó ígéret azt súgta, hogy nem fogom megbánni.

Lehajtotta a fejét, és puszit nyomott a köldököm alá, majd lejjebb kúszott, és széles vállával a combjaim közé helyezkedve szélesebbre tárta a lábaim. Se nyelni, se lélegezni nem tudtam, miközben a szája nedves csíkot húzva elindult felfelé a belső combomon, egyre közelebb és közelebb a legérzékenyebb pontomhoz. A tenyerem a szőnyegre simult. Brock borostája finoman karcolta a bőröm.

– Annyira gyönyörű! – mormogta.

Vágyakozó tekintete alatt megremegtem, ahogy a keze végigcsúszott a szeméremcsontomon, és eltűnt a mélyben. Ez most nem olyan volt, mint múltkor a nappali sötétjében. Csináltam már ilyet, kétszer is, de nem igazán izgatott fel. Sosem értettem, mit imádnak benne annyira a nők, de ahogy Brock minden idegszálával rám koncentrált, már most jobban élveztem, mint eddig bármit, pedig ott még hozzám sem ért.

Brock megnyalta az alsó ajkát, és komolyan nézett rám.

– Bízol bennem? – kérdezte.

A szívem hirtelen akkorára duzzadt, hogy úgy éreztem, felemelkedek a földről.

– Igen.

Brock elmosolyodott, és szinte rám vetette magát. Semmi figyelmeztetés, semmi teketória. Ahogy rám tapasztotta a száját, nagyot rándult a testem. A hátam homorú ívbe hajlott, az ereimben forróság áradt szét.

Brock nyelve harcba lendült. A csókja forró volt, nedves, mély és észvesztő. Addig mozgatta ki-be a nyelvét, míg végül nem bírtam tovább nézni. Hátracsuklott a fejem, és egyik kezemmel a hajába markoltam. Olyan erősen húztam, hogy felmordult.

– Úristen!

Nyers, elemi vágy söpört végig rajtam, miközben a nyelve ütemére ringattam a csípőm. Amikor megállt, fájdalmas nyöszörgés tört fel belőlem. Brock kuncogott. Elfojtott nyögés tört fel belőlem, mert a szája az érzékeny idegvégződések köré zárult, és egy ujja felcsusszant a nedves hüvelyembe.

– Istenem! – ziháltam a hajába kapaszkodva.

Más nem jutott az eszembe. Az agyam felmondta a szolgálatot, és átadta az irányítást a testemnek. Lovagoltam a nyelvén és az ujján, és amikor még egy ujját bevetette, kapkodni kezdtem a levegőt, és olyan hangok jöttek ki belőlem, mint még soha – apró nyögések és nyikkanások, amiket normál esetben szégyellnék, de most eszembe sem jutott ilyesmi. Most nem volt helye szégyennek és a múltbeli emlékeknek. Csak a jelen létezett, amit csinált velem, amit felkavart bennem. Csak a szája, az ujjai és a testem ütemes ringása.

Gyönyör perzselte a bőröm, és a bennem pislákoló kis szikra pillanatok alatt lángra kapott. Égtem. Jobban lángoltam érte, mint korábban. Amit most éreztem, azt korábban elképzelni sem tudtam volna.

– Brock! – lihegtem.

Hihetetlenül jól csinálta. A testem megfeszült, és kipattant a szemem. A szabad kezem vakon kapálózva az ágy oldalának csapódott. Brockból megint az a mély mordulás tört fel, és ez a hang elsöprő hatással volt rám. Felsikoltottam. Az izmaim megfeszültek, majd elernyedtek. A minden porcikámat betöltő gyönyör megolvasztotta a csontjaimat és a húsomat. Elvesztem a vad lüktetésben. Kielégült mámorban leengedtem a kezem.

Ahogy Brock felemelte a fejét a két combom közül, tehetséges szája férfias, önelégült mosolyra húzódott. Lenyalogatta az ujjait. Úristen! Lélegzet-visszafojtva, elkerekedett szemmel néztem. Ez a pasi… egyszerűen nincsenek rá szavak.

Brock felemelkedett, és a fejem mellett megtámaszkodva elnyúlt mellettem. Az ajka nedvesen csillogott.

– Akkor ugye elvihetlek a kocsimmal a családi hálaadásra?

Mit tehettem volna? Elmosolyodtam, majd halk nevetésben törtem ki. Hogy is mondhattam volna nemet ezek után?

– Igen. Veled megyek.

24. FEJEZET

Egy kicsit – na jó, inkább nagyon – aggódtam amiatt, mi lesz most velünk a munkahelyen. Vajon Brock úgy tesz majd, mintha mi sem történt volna? Vagy nincs gondja a nyilvános érzelemnyilvánítással? Nem tudtam, fel akarja-e fedni a kapcsolatunkat a kollégák előtt.

Igazából abban sem voltam biztos, hogy van mit felfedni. Csak mert a nyelvével kényeztetett, életem legcsodálatosabb orgazmusát kaptam tőle, és azt mondta, hogy kellek neki, még nem feltétlenül következik, hogy hivatalosan is egy pár vagyunk. Arra gondoltam, hogy ezt nem ártana tisztáznunk.

Hétfő reggel Brock beugrott az irodámba. Egyik kezével a mobilját tartotta a füléhez, a másikban egy lattét tartott. Letette elém a kávét, rám kacsintott, és már ott sem volt. Persze ez alatt a rövid találkozó alatt is totál elvörösödtem.

Tegnap még összeszerelte a másik könyvszekrényt, majd a nap további részében Will Ferrell-mozimaratont tartottunk. Többet nem beszéltünk arról a bizonyos éjszakáról és arról, ami velem történt. Pizzát rendeltünk, aztán este nyolc körül hazament. A búcsúcsókjánál azt kívántam, bárcsak most érkezett volna.

A délutáni elképesztő teljesítménye után nem hagyta, hogy viszonozzam a szívességet. Csak felállt, megkereste a nadrágomat, elégedett vigyorral felsegítette rám, majd újra nekiállt a szekrénynek. Szerettem volna én is tenni érte valamit, de amilyen béna vagyok, képtelen voltam összeszedni a bátorságom. Amikor Bennel jártam, sosem kezdeményeztem, és mivel az volt az egyetlen kapcsolatom, nem volt alkalmam gyakorolni a csábítás művészetét. El sem tudtam képzelni magam, miközben azt csinálom, de szerettem volna kipróbálni.

Tíz körül felnyaláboltam egy adag jelentést, és a konferenciaterem felé vettem az irányt a hétfői megbeszélésre. A papírokat a mellkasomhoz szorítva kiléptem az irodámból, épp akkor, amikor Brock is felbukkant. Megálltam, és várakozás közben éppolyan ideges voltam, mint régen.

Brock mosolyogva hozzám lépett.

– Tetszik ez a szoknya – suttogta a bal fülembe. – Kiemeli azt az isteni seggedet.

Kikerekedett szemmel körbenéztem. A kockairodák fala túl magas volt, hogy átlássak rajtuk, de reménykedtem, hogy senki sem hallotta. Lányos zavaromban azért megbotlottam a saját lábamban. Brock nevetve elkapta az alkaromat, hogy el ne essek. Megráztam a fejem, de gondolatban megjegyeztem ezt a szürke szoknyát. Többször kell hordanom, vagy be kell szereznem még néhány hasonlót.

Épp figyelmeztetni akartam Brockot, hogy ne tegyen nyilvános megjegyzéseket a fenekemre, amikor Paul kilépett az egyik iroda fala mögül. Világoskék szeme megvillant, amikor meglátta, hogy Brock keze a karomra fonódik. Az arcizmai egy pillanatra megfeszültek, de olyan gyorsan visszarendezte a vonásait, hogy talán csak a képzeletem játszott velem.

Felém biccentett, majd Brockhoz fordult.

– Megkaptam az edzői összefoglalót a Phillybe átküldött fiainkról.

Brock elengedte a karom, és elvette Paultól a papírt.

– Kösz! – indult el mellettem a konferenciaterem felé. – Rájuk nézünk, amikor a héten ott leszünk.

– Jól hangzik – feleltem.

Paulra sandítottam, aki valamivel mögöttünk lépkedett a jobb oldalamon.

– Mi a terv velük? – érdeklődtem.

– Ha az apád elégedett velük, ott tartja őket. Ha még nem állnak készen, visszajönnek ide további képzésre – magyarázta Brock.

Bólintottam. Megkerültük az asztalokat. Kint a terem ajtaja előtt még több munkatársunk beszélgetett. Éreztem, hogy Brock keze a könyökömhöz ér. Kérdőn felnéztem rá, Paul felé biccentett, aki meredten bámult rám. Arra következtettem, hogy valószínűleg mondhatott nekem valamit.

– Elnézést! – szabadkoztam.

Meglepett, hogy nem hallottam, mivel amit az előbb Brocknak mondott, az simán eljutott hozzám is. Talán halkabban beszélt hozzám? Nem hiszem. Nem tudtam, tud-e egyáltalán a hallásproblémámról, ha meg igen, akkor röhejesen nagy genyóság lett volna felhasználnia ellenem.

– Ne haragudj, nem hallottalak.

Paul higgadtan megismételte a mondandóját.

– Nálad vannak az új vendégek elégedettségi kérdőívei?

Homlokráncolva néztem rá, azon tűnődve, mi dolga lehet velük.

– Igen. Van valami konkrét oka, hogy látni szeretnéd őket?

Brock előttünk járva belépett a konferenciaterembe. A kollégák követték, de Paul nem mozdult.

– Meg kéne indokolnom?

Már a nyelvem hegyén volt, hogy a feletteseként jogom van bármelyik lépését megkérdőjelezni, de végül visszafogtam magam. Mély levegőt vettem.

– Pusztán nem értem, miért akarsz belenézni ezekbe, amikor ez nem a te hatásköröd.

– Valójában de.

Paul keresztbe fonta a karját a mellkasán, és hosszú, horgas orra fölött jeges pillantást vetett rám.

– Chase Byers a recepcióról be akar kerülni az edzők közé. Ki kell elemeznem a teljesítményét, hogy lássam, kiérdemelte-e az áthelyezést. Gondolom, Brock már említette neked – meredt rám.

Tátott szájjal a terem felé kaptam a tekintetem. Én most hallok erről először.

– Jillian! – érintette meg Paul a karomat. – Hallasz engem?

Visszafordultam felé. Na jó. Kizárt, hogy megint beszélt volna hozzám. Vagy teljesen elment az eszem?

– Mit mondtál? – kérdeztem.

– Nálad van Chase értékelése?

Elvörösödve lenéztem a kezemben tartott paksamétára, és gyorsan átlapoztam. Kikerestem Chase heti teljesítményértékelését, és átadtam Paulnak.

– Bocsánat. Tessék, itt van.

– Köszönöm – felelte nem túl meggyőzően.

– Nincs mit.

Dühös voltam, de inkább magamra, mint rá. A főnöke vagyok, mégis én mentegetőzöm előtte? Miért?

Paul szó nélkül faképnél hagyott, és bement az értekezletre. Egyszerűen nem értettem, mi baja van velem. Amikor mogorva képpel felnéztem, Brock kérdő tekintete rám szegeződött. Mindenki odabent várt, én meg kint totojáztam a padlóra meredve. Óriási.

Nagyot sóhajtva félresöpörtem a Paul-problémát. Miközben beléptem a terembe, és becsuktam az ajtót, megesküdtem magamban, hogy legközelebb jól helyreteszem ezt a bunkó pasast.

Kedd délután három körül megcsörrent a munkahelyi telefonom. Belső hívás. A kijelzőn az igazgató neve jelent meg.

– Halló! – szóltam bele mosolyogva.

– Gyere be hozzám! – mondta Brock, és már le is tette.

Végigsöpört rajtam a vágy. Le kellett csillapítanom magam. Biztosan csak valami munkaügy. Lezártam a számítógépet, belebújtam a magas sarkúmba, és felálltam. Lesimítottam magamon a bézs ruhát, amit a szekrényem mélyén találtam. Tényleg vennem kéne pár új göncöt.

Brock tegnap este sokáig maradt bent, így se munka után, se ma munka előtt nem találkoztunk. Este rám írt, és utasított – nem kért –, hogy álmodjak szépeket róla. Annyira giccses duma volt, hogy hangosan nevettem rajta.

Az üzenet, a tegnapi csók, amit hazaindulás előtt kaptam, az egész hétvége és mindaz, amit csinált… egyik sem tűnt valóságosnak. Annyira nem, hogy amikor tegnap este Abbyvel telefonáltam, hogy megbeszéljünk egy otthoni találkozót, nem is említettem a Brockkal történteket. Talán majd élőben elmesélem.

Az emelet viszonylag csendes volt, amikor átsétáltam hozzá. A nap ezen részében a többiek leginkább az edzőtermekben vagy a másodikon vannak, de mivel ez az utolsó munkanap az ötnapos ünnepi hosszú hétvége előtt, lefogadom, hogy sokan már most leléptek.

Betűrtem a hajam a jobb fülem mögé, és beléptem az irodájába.

– Csukd be az ajtót! – szólt rám.

Kellemes gyomorremegés fogott el, ahogy teljesítettem az utasítását.

– Mi újság? – kérdeztem.

Brock pötyögött még valamit a billentyűzeten, majd hátratolta a székét az íróasztaltól. Miközben tetőtől talpig végigmért, úgy éreztem, mintha levetkőztetne a szemével. Egy szót sem szólt, csak gőgösen terpeszkedett a székében, és engem bámult. Éreztem, hogy elvörösödik az arcom.

– Edzésre készülsz? – néztem a melegítőnadrágjára és Lima-logós pólójára.

Amikor utoljára láttam, még nem ez volt rajta.

– Hamarosan – támasztotta a karját a karfára, és összetette a kezeit. – De nem erről akartam beszélni veled.

– Hanem?

Brock szája titokzatos, szexi félmosolyra húzódott.

– Gyere ide!

Haboztam.

– Itt vagyok.

– Közelebb! – biccentett az asztala felé.

Odanéztem. Azt akarja, hogy az asztalára üljek? Ez elég necces munkahelyi viselkedés lenne.

Brock lehajtott fejjel, türelmesen várta, hogy eldöntsem, mi legyen a következő lépés: összeszedem a bátorságom, és odamegyek hozzá, vagy paradicsompiros arccal kirohanok az irodából.

– Nyugi, nem harapok – biztatott, majd hozzátette: – Legalábbis még nem.

Összepréselt szájjal a csukott ajtóra sandítottam. Ide senki sem lép be csak úgy. Ki merne figyelmeztetés nélkül rárontani a Fenevadra? Brock még mindig várt. Minden bátorságomat összeszedve előreléptem. Más talán nem csinálna ekkora ügyet ebből, de Brock közelében zavarban voltam. Bár a legtöbb pasi ilyen hatást váltott ki belőlem.

Hevesen dobogó szívvel megkerültem az asztalt, és megálltam Brock előtt. Ahogy lefelé fordítottam a tekintetem, elállt a lélegzetem. Brocknak merevedése volt. A szűk melegítő szinte mindent megmutatott. Amikor feljebb vittem a szemem, Brock vigyorogva nézett vissza rám.

– Gondolkodtam valamin – szólalt meg újra.

– Tényleg? – kérdeztem kétkedve.

Ilyen erekcióval valószínűleg csak egy dologra gondolhatott.

– Fél éjszaka ébren voltam – döntötte hátra a fejét. – Arról jutott eszembe, amit a hétvégén mondtál.

Sok mindent mondtam a hétvégén. Az asztalnak dőlve a peremnek támaszkodtam.

– Ennél több infóra lenne szükségem.

– Azt mondtad, hogy szeretnél elkezdeni igazán élni. Én pedig szeretnék ebben segíteni neked.

Nagyot dobbant a szívem.

– Szerintem már megtetted.

– Igen, kezdetnek nem volt rossz. Félre ne érts: nagyon élveztem, és alig várom, hogy újra a lábaid közt lehessek.

Leesett az állam. Ez komoly? Úgy beszél erről, mintha az időjárásról csevegnénk, vagy ilyesmi.

Brock előrehajolt.

– Mit csináltál, mióta otthagytál engem?

Otthagytam? Így élte meg, ami történt? Én sosem gondoltam erre, de ezek szerint ő igen.

– Hogy érted ezt?

– Annyit tudok, hogy egy darabig fősulira jártál, aztán dolgozni kezdtél. Mi volt még?

Szóra nyitottam a szám, de rájöttem, hogy nincs mit mondanom. Semmi. Olyan voltam, mint egy üres vászon. Kívül-belül egy nagy nulla. Gombóc gyűlt a torkomba, és égni kezdett a szemem.

– Hé! – fogta meg a csípőmet a lapátkezével. – Semmi baj.

– Persze, tudom – köszörültem meg a torkom. – Jól vagyok.

Brock mélyen a szemembe nézett.

– Nem azért kérdezem, hogy felzaklassalak.

– Tudom.

Fel sem merült bennem. Brock szorosabbra fonta az ujjait.

– Emlékszel, amikor a szüleid hintaágyán ültünk, és elsoroltad a helyeket, ahová el szeretnél jutni?

Nem jött ki hang a torkomon, ezért csak bólintottam.

– Elmentél valamelyikre?

Megráztam a fejem.

– De még szeretnél? – kérdezte. – Némelyiket talán fel is tudom idézni. Be akartad járni a Pacific Coast Highwayt. El akartál repülni a tengerentúlra. Skóciába, igaz?

– Igen – suttogtam.

A szívem teljesen megbolondult.

– Ha jól emlékszem, végig akartál autózni a régi 66-os úton. Látni akartad a világ legnagyobb üvegét, vagy mit.

Halkan felnevettem.

– A világ legnagyobb ketchupos üvegét – igazítottam ki.

Brock megrázta a fejét.

– Máig nem értem, mi olyan izgalmas egy…

– Az egy hatalmas ketchupos üveg! Ki ne akarná látni? Még fesztivált is szerveznek a tiszteletére!

Brock arcára visszatért a vigyor, ami mindig, de mindig megolvasztotta a szívemet.

– Te tényleg… imádni való vagy.

Féltem, hogy mindjárt sírva fakadok.

– Engem ugyan hidegen hagy a ketchupfesztivál, de szívesen elviszlek rá.

Ezt úgy mondta, mint kész tényt.

– Rengeteg időnk lesz kipipálni mindent a bakancslistádon, és…

Önkéntelen mozdulattal előrehajoltam. Nem gondolkodtam, és életemben nem sokadszorra átadtam magam az érzelmeimnek. A tenyerembe fogtam a kellemesen csiklandozó, borostás arcát, és a szájára tapasztottam a szám. Én csókoltam meg Brockot. Úgy csókoltam, ahogy tizennyolc évesen szerettem volna. Olyan csók volt, amiről akkoriban még csak nem is álmodozhattam.

Brock készséges alany volt. Mivel nem az a típus, aki tétlenül hagyja, hogy megtörténjenek vele a dolgok, gyorsan átvette az irányítást. A tenyere a tarkómra simult, és hevesen viszonozta a csókot. A vérem forró lávaként áradt szét az ereimben.

Egyszer csak megszakítottam a csókot, és elhúzódtam annyira, hogy a szemébe nézhessek. Ekkor villámként csapott belém a felismerés: újra beleszerettem Brockba.

„Kis szikrából sokszor nagy tűz lesz.”

Dante Alighieri
(Cs. Papp József fordítása)

25. FEJEZET

Uramisten! Tényleg szerelmes voltam belé. Ha őszinte akartam lenni magamhoz, igazából sohasem szerettem ki belőle igazán. Így történhetett meg, hogy alig két hónappal a viszontlátás után visszafurakodott a szívembe, és menthetetlenül befészkelte magát a legmélyére.

Sokkoló volt felismerni, milyen erős érzelmeket táplálok iránta, de nem akartam belemerülni az önmarcangolásba. Nem akartam, hogy a félelmeim visszafogjanak, mert valami nagy huncutságra készültem. Nem tudom, honnan vettem az ötletet. Talán akkor jött, amikor megláttam az erekcióját, vagy amikor felajánlotta, hogy segít nekem elkezdeni élni. Vagy talán az hozta meg a kedvem, hogy el akar vinni egy hatalmas ketchupos üvegnek rendezett fesztiválra. Esetleg mindez együttvéve, mert amire készültem, az egyáltalán nem vallott rám. De nem akartam ezen agyalni, mert most egyáltalán nem számított.

Megmozdultam, mielőtt a józan eszem vagy a félelem, hogy valaki ránk nyit, megállíthatott volna. Mielőtt komolyan felfogtam volna, hogy a Brock iránti szerelmem felismerésével kaput nyitottam egy fájdalmakkal teli világ lehetőségére.

Térdre ereszkedtem előtte, a térdére tettem a kezem, és terpeszbe toltam. Reszketeg sóhaja áramütésként bizsergetett végig, miközben felcsúsztattam a kezem a combján. Mély levegőt véve megérintettem a szerszámát a nadrágon keresztül. Forrón és keményen feszült a vékony anyagnak.

– Baszki! – nyögött fel.

A szék karfájába markolt, és felpillantva láttam, hogy az ujjpercei egészen elfehérednek a szorítástól. A légzése egyre gyorsabbá vált. A szemébe nézve azon tűnődtem, vajon leállít-e.

– A tiéd vagyok – nyögte ki.

Határtalan izgalommal töltött el, hogy az érintésem ilyen hatást vált ki belőle. Az álla megfeszült, a mellkasa fel-le járt. Nem tudtam betelni vele. A nadrágon át simogattam, ami újabb nyögést váltott ki belőle.

Furcsa, csodálatos áhítatban lebegve a nadrág derekához emeltem remegő kezem, és húzni kezdtem lefelé. Brock felemelkedve segített megszabadulni a szűk, fekete alsótól is. Előbukkant hosszú szerszáma.

Úristen!

Vastag, hosszú és tökéletes volt, és… azonnal érezni akartam az ízét.

– Ha így nézel rám, az egész véget ér, mielőtt elkezdődhetne.

Elmosolyodtam.

– Ugye azt nem akarjuk?

Megmarkoltam a tövénél. A tenyeremnek nyomta magát, forrón és simán, mint a selyem érintése. Ahogy előrelendítette a csípőjét, hátracsuklott a feje. Lassan fel-le húzogattam a markom, és közben szétoszlattam a farka hegyéből szivárgó gyöngyszínű cseppeket. Brock egyre gyorsabban kapkodta a levegőt.

– Jillian! – sóhajtotta.

Libabőr futott végig rajtam. A racionális énem sosem hitte volna, hogy egy nap itt térdelek majd Brock előtt az irodájában, és megteszem azt, amire most készülök.

Lehajoltam, és a számba vettem a makkját. A sós íz azonnal bevonta a nyelvemet. Reméltem, hogy jól csinálom a dolgot. A kezemet mozgatva mélyebbre engedtem.

– Úristen! – feszültek meg az izmai, miközben a nyelvemmel izgattam. – Jillian, én…

Valószínűleg időközben elfelejtette, mit is akart, mert csak egy káromkodásra futotta. Hatalmas, erős teste megfeszült, mint az íj. Visszahúztam a kezem és a szám a makkjáig, és elengedtem.

– Jól csinálom? – kérdeztem.

Brock elhomályosult szemmel nézett le rám.

– Nem tudnád rosszul csinálni. Nem tudsz olyat csinálni velem, amit ne élveznék.

Mosolyogtam. A farka lüktetett a markomban.

– Basszus! Ahogy itt térdelsz a farkammal a kezedben, és nyugodtan felmosolyogsz rám… Teljesen megőrjítesz.

Heves szívveréssel átadtam magam az ösztöneimnek. Brock csípője előrelendült, ahogy újra a számba vettem. Forróság áradt szét a testemben, és olyan gyönyört éreztem, mintha ő kényeztetne engem. A kéj csak fokozódott, amikor a tarkómra fonta a kezét, és az ujjai a hajamba markoltak. Apró szúrásokat éreztem a fejbőrömön. Nyögés tört fel belőlem, amit az övé követett. Megállt a keze.

– Ezt élvezted? – kérdezte.

– Mmm – mormogtam, mert tényleg meglepően izgató érzés volt.

– Ezt az eszembe vésem.

Az ígérete feltüzelt. Egyre hevesebben mozgatta a csípőjét, miközben remegve markolta a tarkómat. Nem tudtam, hogy magához húzni vagy eltolni próbál, csak annyit tudtam, hogy nem megyek sehová. A következő pillanatban teljes testében megfeszült, kiszaladt a tüdejéből a levegő, és pár másodperc múlva a számba élvezett.

Mire végzett, kicsit sajgott az állam, de megérte. Puszit nyomtam a makkjára, és lassan elengedtem. Visszahúztam rá az alsót és a nadrágot, és felemeltem a tekintetem. Brock félig behunyt szemmel, ellazulva pihegett. Időbe telt, mire rájöttem, hogy hosszú ideje most először látom ilyennek. Az arca békés volt, és gyönyörű. Lassan kinyitotta a szemét, villámmozdulattal fölém tornyosult, és a tarkómat szorítva megcsókolt. A mély, perzselő csók után a mellkasához húzott, és körém fonta a karját.

– Bárcsak minden munkanap így végződne! – sóhajtott fel.

– Mindegyik?

– Mindegyik.

Három órával és huszonkét perccel azután, hogy kiléptem Brock irodájából, belém hasított, hogy mit tettem. Térden állva leszoptam a főnökömet a munkahelyemen, vagyis az apám akadémiáján.

Úristen! Mióta is? Attól a péntektől eltekintve három éven át csak gépi szexben volt részem, erre röpke negyvennyolc óra leforgása alatt majdnem szűzből pornósztárrá avanzsáltam. Kész őrület volt, de közben valahol legmélyen büszkeséggel töltött el, hogy amit odabent tettem, az erőt adott. Szexinek éreztem magam. Nem is tudom, mikor fordult ilyen elő utoljára, már ha egyáltalán.

De ez Brock hatása volt. Mindig is megvolt az a mágikus képessége, hogy nagyon okos nőket nagyon buta tettekre késztessen. Mi lett volna, ha valaki ránk nyit? Például Paul. Már így is épp eléggé lenéz.

Úgy döntöttem, hogy Brockot hibáztatom a viselkedésemért.

Kissé idegesen csomagoltam be kedd este a hazalátogatásra. Nem volt hosszú út, mindössze három óra, így viszonylag minimális esélye volt, hogy ezalatt Rhage valami szörnyűséget műveljen Brock Porschéjával. Legalábbis ebben reménykedtem. Amiatt viszont jobban aggódtam, hogy a családom észreveszi, mi zajlik köztünk Brockkal. A közös érkezésünk láttán nyilván egyből beindul majd a pletykamalom, amivel az a baj, hogy még egymással sem tisztáztuk, hányadán állunk – bár úgy tűnt, Brocknak tervei voltak velem a jövőben, többek közt egy ketchupfesztiválon.

Úgy döntöttem, hogy nem kerítek nagy feneket a dolognak. Barátokként jelenünk meg a család előtt, és talán anyának bizalmasan elmondom, hogy járunk. Ez nem tűnt olyan komolynak. Egyelőre nem akartam mindenki előtt felfedni, hogy együtt vagyunk, hátha rosszul sül el a dolog. Bármennyire szerettem volna, nem tudtam figyelmen kívül hagyni ezt az eshetőséget. Gyűlöltem a fejemben visító kétkedő hangokat, de képtelen voltam elhessegetni a gyanút, hogy ami kettőnk közt történik, az nem a valóság.

Brock szerdán kora reggel a szemébe húzott baseballsapkával, kezében friss fánkot és kávét rejtő papírzacskót tartva kopogott be hozzám.

– Csodálatos vagy – martam el félálomban a kincseket.

– Tudom.

Ahogy felnyitottam a doboz fedelét, összefutott a nyál a számban a cukros finomságok láttán.

– Ha olyan csodálatos vagyok, megérdemlek egy csókot – fordította el a sapkája ellenzőjét. – Nem gondolod?

Azt gondoltam, hogy talán indok sem kell hozzá. A fejemet felszegve vártam, de nem hajolt le hozzám. Kinyitottam a szemem.

– Mosolyogj!

Az ajkamba haraptam.

– Brock, én…

– Hoztam kávét és fánkot. Jár nekem egy mosoly és egy csók.

Amikor nem mozdultam, a vállamra tette a kezét, és gyengéden megszorította.

– Mosolyogj, Jilly!

A szememet forgattam. Nem tudtam, miért csinálok ebből ekkora ügyet, hiszen az elmúlt napokban többször is rámosolyogtam. Csak éppen olyankor ösztönösen jött, nem agyaltam rajta. De meg tudom csinálni. Képes vagyok rámosolyogni. Végül is egészen közelről látta a vaginámat, tehát egy ferde mosoly igazán nem kéne, hogy zavarba hozzon.

De önkéntelenül is eszembe jutott a lány, aki a világtörténelem kurzuson mellettem ült, miután visszamentem a főiskolára. Megkérdezte, sztrókom volt-e. Nem sértésnek vagy gonoszkodásnak szánta, és látszott, hogy nem csak úgy kibukott belőle, hanem hetek óta izgatta a kérdés. Még azt is elmesélte, hogy a nagyapja is így mosolygott a sztrókja után. Az is eszembe jutott, hogy Ben sosem kért tőlem mosolyt.

De Brock nem a töriórás lány volt, és még kevésbé Ben, így érte megerőltettem magam. Éreztem, ahogy a szám jobb oldala felfelé görbül, a bal oldala pedig rándul egyet, és annyi. Brock végignézett az arcomon, majd a szeme a számra szegeződött. A nyakamra csúsztatta a kezét, és a hüvelykujjával a verőér fölötti részt masszírozta.

– Van valami, amit meg kéne értened – nézett a szemembe. – A régi mosolyod gyönyörű volt. Fénnyel töltötte be a szobát, és engem is felvidított akár pillanatokkal a meccs előtt. Most máshogy néz ki, de ha lehet, még a korábbinál is szebb.

– Persze! – próbáltam elhúzódni tőle.

Talán nem lettem torzszülött, de a mosolyom még így is távol áll a gyönyörűtől.

– Nem hazudok – tartotta a kezét a nyakamon. – Tudod, miért olyan csodás? Mert emlékeztet arra, amit túléltél. A mosolyod maga egy francos csoda, ahogy minden lélegzetvételed is. Sose szégyelld a mosolyodat! Büszkének kell lenned rá.

Hűha! Ez hihetetlenül kedves volt. Ilyen szépet még senki sem mondott nekem.

– Hiszel nekem? – kérdezte.

– Hiszek – suttogtam vissza.

– Helyes.

Lesütöttem a szemem, és szabadjára engedtem a mosolyom, miközben igyekeztem legyűrni a félelmemet. Megköszörültem a torkom.

– Először a fánk, most meg a gyönyörű mosoly? Csak nem szexre hajtasz?

Brock mély szemében vidám, huncut fény villant.

– Miért, működik?

Elnevettem magam. Megráztam a fejem, és lábujjhegyre pipiskedve megcsókoltam. A csípőmbe markolva tartott, miközben elmélyítette a csókot. Kellemes melegség töltötte be a mellkasomat. Brock felemelte a fejét, és kissé távolabb húzódott tőlem.

– Ezt most abba kell hagynunk.

– Miért? – kérdeztem elfúló hangon.

– Mert különben ma már nem jutunk ki a házból.

Szívesen megkérdeztem volna, mi ezzel a baj, de ehelyett vigyorogva kiszabadítottam magam a karjai közül.

Miután benyomtam két fánkot, megkerestem Rhage-et. Az ágy alatt lapult, és nem állt szándékában önként kimászni onnan. Végül a játékegerét kellett rángatnom előtte, és amikor félig kibújt, elkaptam, és akarata ellenére bevittem a karomban a nappaliba. Hevesen tiltakozott, ezért kénytelen voltam lefogni a lábát.

Brock felvont szemöldökkel figyelt bennünket. Már kihozta a hálóból a szuper cuki, mintás útitáskámat.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Igen – indultam el sóhajtozva a macskahordozó felé. – Csak kikészít ez a dög.

– Segítsek? – nevetett.

– Kösz, megoldom.

Tapasztalt macskahordozó-használóként tudtam, hogy nem szabad hagynom Rhage-et megkapaszkodni a bejárat oldalában. Amint sikerült betuszkolnom, utánadobtam a játékegerét, és rázártam az ajtót. Rhage a mogorva pofiját a rácsoknak nyomta.

– Ez olyan, mint egy börtön – jegyezte meg Brock.

– Ennek a macskának börtönben van a helye.

Rhage rám szisszent, ahogy felemeltem a hordozóját.

– Készen vagy?

Brock mosolya szinte láthatatlan volt, mégis nagyot dobbant tőle a szívem.

– Mindenre készen állok.

Egyórásnál hosszabb autóutakon általában egyből elalszom az anyósülésen, de most inkább Brockkal beszélgettem. Megtárgyaltuk, hogyan hozakodjunk otthon elő a táncstúdió ötletével. Avery és Teresa készített egy kezdetleges költségvetési tervet, amit meglobogtathatok az apám előtt.

Ezek után könnyedebb témákra terelődött a szó. Brock kérdésekkel bombázott a biztosítótársaságról, ahol korábban dolgoztam, és a most olvasott könyvemről.

Az út felénél üzenetem érkezett Abbytől. Olvasás közben összeszorult a torkom. Brockra sandítottam.

– Abby írja, hogy páran a bandából a Mona’sban lesznek ma este. Tudja, hogy hazamegyek, ezért engem is elhívott.

Brock fél arcát eltakarta a sapkája.

– Szeretnél menni?

Nem voltam biztos benne. A támadás óta nem jártam ott. Nem tudtam, milyen érzéseket váltana ki belőlem a hely, de szerettem volna találkozni Abbyvel és a többiekkel. Mindenképpen összefutottam volna velük, de a helyszín miatt a kellemes várakozásba rossz érzések vegyültek.

– Te szeretnél? – kérdeztem vissza.

– Ez nem az én döntésem.

– Nem segítesz.

Félmosolyra húzódott a szája.

– Kicsim!

Tetszett, hogy így hívott, mert ez korábban nem volt szokása.

– Ha szeretnél menni, mehetünk. Ha inkább otthon maradnál a családoddal, az is jó. És ha egyedül mennél a Mona’sba…

– Nem akarok egyedül menni – vágtam a szavába.

Felém sandított.

– De ha mégis, azt is megértem.

Lenéztem a mobilomra.

– Abby azt írja, hogy Colton is ott lesz, és mivel Roxy dolgozik, Reece is. Meg persze Jax és Calla.

– Klassz.

Lejjebb húztam az ujjamat a kijelzőn.

– Steph és Nick pont Martinsburgben lesznek Steph anyjánál, de mindenki más jön. Még Katie is.

Úgy éreztem, hogy ezer éve nem láttam Katie-t.

– Jó lesz újra találkozni a bandával.

– Csak rajtad múlik.

Az alsó ajkamba haraptam, és elhatároztam, hogy nem engedem a félelmet felülkerekedni.

– Szerintem menjünk! Legalább köszönjünk be. Mármint ha tényleg szeretnél velem jönni.

– Komolyan azt feltételezed, hogy nem akarok?

Feléje fordultam.

– Ha együtt jelenünk meg, az emberek azt hihetik, hogy… tudod, mindenfélét.

– Olyannak ismersz, mint akit érdekel, mit gondolnak róla mások?

Nem, de ezzel nem kaptam választ a burkolt kérdésemre azzal kapcsolatban, hogy együtt vagyunk-e, vagy sem.

– Akkor jó – mormogtam, és megírtam Abbynek, hogy valószínűleg ott leszek.

Brockot nem említettem, mert nem akartam kérdéscunaminak kitenni magam.

– Akkor ezek szerint megvan az esti programunk.

– Ezek szerint meg.

Visszatettem a telefont a táskámba, és hátrafordultam ellenőrizni Rhage-et.

– Van egy kérdésem, ami már régóta foglalkoztat – váltottam témát. – Miért vonultál vissza? Lehetett volna még pár jó éved.

Brock felnevetett.

– Úgy beszélsz rólam, mintha negyvenéves koromra mehetnék a süllyesztőbe.

– Háááát – cukkoltam.

Egyik kezét a volánon tartva vállat vont.

– Elfáradtam – magyarázta.

Bedugtam egy ujjam Rhage hordozójába, és megérintettem a mancsát, mire rögtön visszahúzta.

– Testileg vagy…

– Testileg és lelkileg is.

Közben felhagytam a próbálkozással, és hátat fordítottam a macskának.

– Tudod, hogy van ez – folytatta. – Az edzések szinte az egész napot elvitték. Az utazgatás nem volt rossz, de folyton azon kellett aggódni, lesz-e szponzorom a következő nagy versenyre, vagy hogy nem sérülök-e le újra. Kimerültem.

Ez mind teljesen érthető volt. Szerintem a rajongóknak fogalmuk sincs róla, mi mindent ad fel egy versenyző akár évi kettő vagy négy meccs miatt.

– És ha a súlyos sérülésektől eltekintünk is, minimum egy-egy orrtörés minden idényben becsúszik.

Vigyorogva a bal füléhez emelte a kezét, és végigsimította a hátulját.

– Na meg ott a karfiolfül.

– A tiéd nem is vészes – nyugtattam meg.

– Szerencsém volt – engedte le a kezét. – De tudod, az utolsó meccsemen éreztem valamit itt – tapasztotta a jobb tenyerét a mellkasa közepére. – Éles, szúró fájdalom volt. Nem szakadt el újra az izom, de abban a pillanatban rohadtul megijedtem. Nem akartam újra átélni azt a sérülést, és abból a pillanatnyi félelemből tudtam, hogy ideje abbahagyni. Nem mehetsz be úgy harcolni, hogy bármi is visszafog. Ha azon kapod magad, hogy habozol, vissza kell vonulnod.

Engem is megrémített a gondolat, hogy kiújulhat a sérülése. Még most sincs biztonságban, főleg, hogy gyakran ő maga edzi az új tehetségeket.

– Nem hiányzik? – kérdeztem.

– Néha, de ideje volt továbblépni. És ha az ember készen áll a befejezésre, akkor könnyebb megtenni.

Ahogy hallgattam, valami felmerült bennem. Azt mondta, hogy egy éve bontotta fel az eljegyzését Kristennel. Az utolsó meccse fél-egy évvel korábbra eshetett. Furcsának tűnt a volt menyasszonyáról kérdezni, de győzött a kíváncsiságom.

– Kristen mit szólt a visszavonulásodhoz?

Ha váratlanul érte vagy kellemetlenül érintette is a kérdésem, az arca nem árult el semmit.

– Azt hiszem, örült, hogy többet vagyok otthon, és végre marad időm közös programokra. Amikor versenyeztem, tíz-tizenkét órákat töltöttem a teremben. A sok edzés mellett nem nagyon maradt idő a kapcsolatunkra.

Hosszan fürkésztem az arcát.

– Ha jól értem, ezek után minden megváltozott.

Brock elmosolyodott.

– Kristennel sokáig együtt voltunk, de ezalatt ritkán tartózkodtunk egy időben egy helyen. Az ember csak akkor ismeri meg igazán a másikat – az álmait, a vágyait –, ha sok időt tölt el vele. Olyankor tényleg minden megváltozik.

– Szóval… nem jöttetek ki egymással.

Brock vállat vont.

– Nem igazán. De ő nem így látta.

Szerettem volna megtudni, miért kérte meg a kezét, ha úgy érezte, hogy nem ismeri igazán, de egy ilyen kérdés szörnyen keserűen hangzott volna.

– És mi a helyzet a te exeddel?

– Nem tudok róla sokat mondani.

Hátrasimítottam a hajam, és a szélvédőn át a végtelen aszfaltútra meredtem.

– A Shepherdön találkoztunk. Randira hívott, és…

– És mi? – nógatott.

Szégyelltem bevallani, miért voltam Bennel, de mivel őszinte órát tartottunk, kipréseltem magamból az igazságot.

– Igazából csak… magányos voltam. Tartozni akartam valakihez, és ő érdeklődött irántam.

Brock olyan hosszan hallgatott, hogy muszáj volt ránéznem. Oldalról az arca keménynek látszott, mint a fagyos márvány.

– Jól bánt veled?

Kényelmetlenül fészkelődtem.

– Furcsa kérdéseid vannak.

– Nem vitted haza bemutatni a szüleidnek.

– Ennek semmi köze ahhoz, hogyan bánt velem – jeleztem.

– Szeretett volna megismerkedni velük?

Elfordítottam a szemem.

– Nem.

– Szóval úgy bánt veled, ahogy megérdemled?

Feszengve keresztbe fontam a karom.

– Általában se túl jó, se túl rossz nem volt. Inkább valahol középen. De nem bántam meg azt a kapcsolatot, mert sokat tanultam belőle.

– Például mit?

– Hogy soha többé ne alkudjak meg.

Majdnem tizenegy volt, mire leparkoltunk a szüleim háza előtt. Gombóc szorongatta a torkomat, de megkönnyebbültem, hogy nem áll még vagy ötszáz autó a felhajtón. Legalább egyelőre nem rohan le minket az összes nagybácsi feleségestül és gyerekestül. A ház dupla ajtajára pillantva egyrészt kellemes izgalom töltött el, hogy láthatom a szüleimet, másrészt viszont némi feszültség költözött belém. A családom néha kissé… sok.

Brock leállította a motort. Éreztem, ahogy az ujjai az államra fonódnak. Magára irányította a tekintetem, és felém hajolva puszit lehelt a számra. Gyengéd, kedves csók volt, tele végtelen türelemmel.

– Felkészültél?

Amikor rájöttem, hogy észrevette a habozásomat, elhúztam a fejem, és a szemébe néztem. Meg akartam köszönni neki. Újra meg akartam csókolni. Rhage szánni való nyávogása kizökkentett a gondolataimból. Nevetve kicsatoltam a biztonsági övemet.

– Valaki biztosan készen áll.

Kiszálltunk. Mielőtt megfoghattam volna a macskahordozót, Brock már kiemelte a kocsiból. Rhage nyilván odavolt a gyönyörtől. A csomagokat hátrahagyva felsétáltunk a felhajtón. Mielőtt még a házhoz értünk volna, kinyílt az ajtó, és megjelent a hosszú, barna hajú, hatalmas szemű anyukám. Egyik pillanatban a verandán álltam ölelésre tárt karral, a következőben már anya szorításában találtam magam a fulladás határán.

– Anya! Megfulladok – viszonoztam az ölelést.

– Nem baj – szorított még erősebben.

Nevettem. Anya elengedett, és kisimította a hajamat az arcomból. Könnyes szemmel rám mosolygott, majd Brockhoz fordulva őt is anakondaölelésben részesítette. Tiszta mázli, hogy közben nem ejtette el Rhage hordozóját. Brock teli szájjal nevetett, miközben fél kézzel visszaölelte anyát.

– Drágám, engedd már be őket! – harsogott apa hangja a házból. – Órákig aszalódtak a kocsiban.

– Ne piszkálj! – szólt rá anya.

Elengedte Brockot, és belém karolva elindult befelé.

– Az ember azt hinné, mostanra rájött, milyen könnyen izgatott leszek.

– Az ember azt hinné – feleltem.

Anya nevetett. Az előtérbe lépve kellemes meleg fogadott bennünket. Apa hosszú léptekkel közelített felénk a keményfa padlón. A hajába ősz szálak vegyültek, és a szeme körüli ráncok is mélyültek, mióta utoljára láttam, de még mindig frissen, fitten mozgott.

– Szia, apa!

Anya karját elengedve félúton találkoztam apával, akitől szintén medveölelést kaptam, de legalább nem éreztem közben, hogy ropognak a bordáim.

– Minden rendben volt az úton? – kérdezte.

– Igen – léptem hátra.

– A város közelében volt egy kis forgalom – tette le a földre Brock a hordozót. – De semmi különös.

Anya lenézett Rhage-re.

– Muszáj volt magaddal hozni ezt az ördögfajzatot?

– Nem hagyhattam otthon.

– Tartsd a szobádban! – figyelmeztetett.

– Úgy lesz.

– Tényleg én vagyok az egyetlen, akit ez a macska szeret? – hajolt le Brock a hordozóhoz, és halálmegvető bátorsággal bedugta az ujját a rácson.

Anya egyikünkről a másikunkra nézett. Lefogadom, hogy azon agyalt, milyen gyakran találkozhat Brock a macskámmal.

– Igen, te vagy a kiválasztott – feleltem.

Apa a vállamra fonta a karját, és Brockra nézett.

– Annyira jó újra együtt látni benneteket!

– Örülök, hogy ezt mondod – nézett a szemembe Brock. – Mert Jillian és én összejöttünk.

26. FEJEZET

Most már legalább tudtam, Brock hányadán áll velünk. Mindazonáltal nem bántam volna, ha ezt nem a nagy nyilvánosság előtt jelenti be. Ha kettesben lettünk volna, még örömtáncot is lejtek a hírre. Annak meg külön örültem volna, ha nem a szüleim előtt történik mindez, mert innentől kicsit furcsává váltak a dolgok. Apa önelégült mosollyal hátbaveregette Brockot, mintha a szívem elnyerése felérne egy kemény meccs megnyerésével. Aztán keresztbe fonta a karját, és bölcsen bólintott, mint aki mindvégig tudta, hogy ez lesz. És anya… atya ég, anya úgy festett, mint aki menten elsírja magát, és nem csak egy-két könnycseppet készül elmorzsolni. Olyan műsorra készült, mintha Brock megtalálta volna az ifjúság forrását, és épp most adná meg neki a koordinátákat.

Igazság szerint örültem, hogy boldogok. Tényleg azok voltak. El kellett fordítanom a fejem, és az előtérben kiakasztott új festményre szegeznem a könnybe lábadt szemem. Arany homokos tengerpart az alkonyatban, vibráló kék és rózsaszín árnyalatokkal. Még ennél is jobban meghatódtam, amikor Brock átkarolta a vállam, és az oldalához húzott, miközben anya tovább áradozott arról, mennyire örül nekünk. Ez sokat számított neki. Eljöttünk hálaadásra, és holnap hosszú idő után végre újra együtt ül le az asztalhoz az egész család. Ez tényleg egy igazi családi vacsora lesz.

Brock felém hajolt, és a bal fülembe súgott.

– Jól vagy?

Bólintottam, és lenéztem a macskahordozóra. Rhage fújt és dühöngött odabent, miközben anya Brockban gyönyörködve feltehetőleg már esküvői meghívókról és babaruhákról ábrándozott. Bedugtam az ujjam a ketrecbe, mire a macska elhúzódott. Felsóhajtottam.

– Felviszem az emeletre. Kezd…

Kivágódott a bejárati ajtó, és tengernyi kis ember tódult be rajta. A hatodik sötét hajú kölyöknél elvesztettem a fonalat. Rögtön tudtam, hogy Julio bácsikámék érkeztek, mert az ő gyerekeiből egy egész baseballcsapatot lehetne összeállítani. Felegyenesedtem, mielőtt ledöntenének a lábamról. Brock közelebb húzódott hozzám, és újra átkarolt.

Belépett Julio felesége a legkisebb gyerekkel. Szinte hihetetlen, de kivételesen nem látszott terhesnek.

– Mondtam, hogy Brock van itt – kiabált hátra. – Az ő kocsija áll kint.

– Tudom, hogy az övé – kiabált vissza a nagybátyám.

– Jilly is vele van! – folytatta a helyzetjelentést Heather, majd megtorpant, és az arcomról a vállamra csúszott a tekintete, Brock kezére. – És Brock átkarolja!

Felugrott a szemöldököm. Brock halkan felnevetett. Anya lelkesen megosztotta a híreket.

– Jaj, drágám, Brock és a kislányom összejöttek.

– Micsoda? – kiáltott Julio. – Asszony, te miket…

– Összejöttek? – visított fel Heather.

Oldalra döntötte a fejét, mire a kisgyerek – fiú vagy lány, ki tudja – belekapaszkodott a hosszú, szőke hajába.

– Együtt vagyunk – magyarázta Brock, én meg csak álltam ott, mint egy faszent.

Anya akkorát sikkantott, mint a Muppet-babák egyik szereplője, aztán Heather felkiáltott:

– Brock és Jilly összejöttek!

– Jesszusom! – mormogtam félhangosan.

Brock megszorította a vállam. Egy másodperccel később az utolsó Lima gyerek – talán Hannah – berobogott a házba, egyenesen Rhage hordozójához, és gügyögve bedugta hozzá az ujját.

– Én nem tenném – nyúltam a gyerek felé.

– Ki ne engedd azt a bestiát! – figyelmeztette Julio. – Emlékszel, mi történt legutóbb? Majdnem elvesztetted az ujjad, és a macska kiszabadult. Egy fél napunkba telt megfogni.

– Ez túlzás – jeleztem szárazon.

Julio pont úgy nézett ki, mint amikor legutóbb találkoztunk: apa fiatalabb kiadása. Még nem őszült a haja, és ráncok sem húzódtak az arcán. Pár centivel magasabb volt nálam, és ma is a szokásos öltözékét viselte: fekete melegítőnadrágot és Lima-logós pólót. Ennyi. Ha odakint öt fok van és süvít a szél, akkor sem vesz fel mást.

– Nézzenek oda! – sétált át a bácsikám az előtéren a számtalan porontyát terelgetve, akik mindenhonnan lógtak: a bútorokról, a szüleimről, a falról.

Julio megállt Brock előtt, és barátságosan megpaskolta a mellkasát.

– Remélem, rólam nevezitek el az első fiatokat.

– Jesszusom! – ismételtem.

– Talán inkább rólam fogják elnevezni – mosolygott apa csillogó szemmel.

– És ha lány lesz? – kérdezte anya halál komolyan, miközben Heather a szabad kezével egyenként megölelt bennünket.

A csípőjén ringatott gyerek ezalatt a hajamba gabalyodott, és hosszú másodpercekbe telt kiszabadítani.

– Nem ejthetnénk a babatémát? – rángattam ki az utolsó tincsemet az unokaöcsém vagy -húgom vasmarkából. – Még egyáltalán nem tartunk ott.

– Én szeretnék gyerekeket – nézett le rám Brock.

Elakadt a lélegzetem.

– Bár talán nem egy egész focicsapatot, mint egyesek.

– Pedig jó buli összehozni egy focicsapatot – vigyorgott Julio.

Heather felém fordult.

– De megszülni őket közel sem akkora buli.

– Na jó – léptem el Brocktól lángoló arccal. – Nekem most fel kell…

A hordozónál guggoló gyerek egyszer csak hátraesett, és Rhage puskagolyóként kilőtt a ketrecéből, majd a fapadlón végigsuhanva eltűnt a nappali felé. Anya kiabált, a gyerekek visítoztak és fejvesztve menekültek.

– A francba, már megint! – motyogtam.

Valami a nappaliban hangos csörömpöléssel ripityára tört a földön. Nagyon sóhajtottam. Apa nevetve hozzám lépett, és puszit nyomott a homlokomra.

– Isten hozott itthon, Jilly.

Később, miután Brock megtalálta az átkozott macskát a télikert egyik dús levelű páfrányában, és felhozta a szobámba, a régi ágyam sarkában ülve rá vártam. A régi szobájában készülődött az estére. Korán megvacsoráztunk, aztán Julio és Heather hazavitték a gyerekeket. Holnap velük együtt az egész nagy család összegyűlik nálunk, ami érdekes programnak ígérkezik. Vagy inkább fullasztónak. Brockkal úgy terveztük, hogy csütörtök este vagy pénteken átrendezzük kicsit a helyet.

Lezuhanyoztam, és besütöttem a hajam, hogy laza hullámokban omoljon a hátamra. Most nem választottam el, mint máskor, hanem hagytam, hogy magától szétváljon középen. Egy mélyvörös, V nyakú vékony pulóvert vettem fel, mert tudtam, hogy a Mona’sban meleg lesz, hozzá sötét farmert és azt a csizmát, amit aznap este viseltem, amikor először összetalálkoztam Brockkal Martinsburgben.

A szépítkezés felidézte annak a régi estének az emlékét. Ahogy ültem a két embernek már szűkös, keskeny ágyon, és körülnéztem a szobámban, akaratlanul is eszembe jutott, mennyit változott azóta az este óta. Ahogy én is. Néha még mindig annak a fiatal lánynak éreztem magam, aki naiv reménnyel telve készülődött a szombat estére, máskor viszont a nyomát sem leltem magamban. A polcokon sorakozó könyveken végignézve nem akartam fejvesztve menekülni a régi szobámból. Nem éreztem nyomást a mellkasomban, sem szúró fájdalmat gyomortájékon. Minden tele volt emlékekkel, de nem kísértettek.

Félmosolyra húzódott a szám, ahogy a ma estére gondoltam. Az izgalomtól gombóc gyűlt a torkomba, de nem volt kellemetlen. Ma végre bulizni fogok. A Mona’sban. Találkozom a barátaimmal. Már alig várom.

Kopogás zökkentett ki a gondolataimból.

– Szabad!

Brock bedugta a fejét a résen.

– Bejöhetek, vagy Rhage rögtön kiszökik?

A nyitott gardróbra sandítottam.

– A szekrényben bujkál. Gyere be nyugodtan, csak csukd be magad után az ajtót!

Brock beoldalazott, és gyorsan biztosította a terepet. Ahogy jobban megnéztem magamnak, a kellemes gyomorbizsergés zsongássá erősödött. A borosta eltűnt. Brock férfias, szoborszépségű álla teljes pompájában tárult elém. Az ajkán halvány forradás húzódott, amit szerettem volna megérinteni, vagy még inkább megcsókolni. Fekete, gombos nyakú pólót és farmert viselt. Még ebben is képes volt úgy festeni, mint aki a saját magángépével szállt le közénk. Ő uralta a ruhát, nem pedig a ruha őt, és ettől fantasztikusan nézett ki.

– Nagyon bejön a felsőd – szólalt meg.

Pislogva felnéztem az arcára. Éppúgy gusztált engem, ahogy én őt. Hozzám lépett, és az ujjával végigsimította a pulcsim kivágását, egészen a mellem domborulatáig.

– Kifejezetten tetszik.

– Perverz – mormogtam.

Az arcára simítottam a tenyerem.

– Megborotválkoztál.

– Igen. Már ideje volt. Tetszik?

– Eddig is tetszett.

Az ajkamba harapva végigvittem a kezem az álla vonalán. Elképesztően sima volt a bőre. Ahogy lehajtotta a fejét, a tenyerem a tarkójára csúszott. A csókja édes volt, és így borosta nélkül teljesen más élményt nyújtott.

– Biztos, hogy menni akarsz? – kérdezte.

Halvány mosollyal a vállára hajtottam az arcom, és mély levegőt vettem.

– Itthon is maradhatunk – csúsztatta le a kezét a hátamon, egészen a fenekemig. – Megvárnánk, amíg a szüleid lefekszenek, aztán beosonnék hozzád, mint egy kamasz. Egész éjjel csak az enyém lennél.

Elnevettem magam.

– Menni akarok. Tényleg.

Ahogy felnéztem az arcára, gyökeret vert bennem a gondolat, hogy talán ő nem akar társaságba menni… velem.

– Biztosan szeretnél velem…

– Kicsim! – szorította meg a fenekem. – Ha azt akarod kérdezni, hogy biztosan szeretnék-e veled menni, kénytelen leszek elfenekelni téged.

– Arra befizetek – vontam fel a szemöldököm.

– Lefogadom, hogy élveznéd.

Valószínűleg igen, de nem ez volt a lényeg. Beszívtam a levegőt.

– Ha mindketten menni akarunk, akkor mire várunk?

Brock lassan elmosolyodott.

– Indulás!

Gyomorgörccsel szálltam ki Brock autójából. A csuklómon cuki kis retikül lógott. Dugig volt a parkoló, ami nem meglepő, tekintve, hogy a másnapi hálaadás a legtöbb embernek szabadnapot jelentett, amibe simán belefért egy kiadós macskajaj.

Én viszont nem terveztem berúgni, hogy a másnapot vécébe lógó fejjel töltsem. Minden bátorságomat összeszedve előreléptem, de ekkor teljesen akaratlanul az oldalsó területre tévedt a tekintetem, a szemeteskonténerek felé, ahol a személyzet szokott parkolni. Elég gyér volt ott a világítás. Amikor legutóbb itt jártam, én is ott álltam meg.

Hideg szél söpört végig az autók között, és az arcomba fújta a hajam. Megfagyott a vér az ereimben. El akartam fordítani a fejem. Nyugodt lélekkel be akartam menni a bárba, de nem tudtam.

– Jillian!

Balra kaptam a fejem. Eddig észre sem vettem, hogy Brock mellettem áll az autó előtt.

– Sajnálom – mentegetőztem.

– Semmi baj.

A lámpa sárgás fénye megvilágította az arcát. Aggodalom sütött a szeméből.

– Mire gondolsz? – fogta meg a kezem.

Kiszáradt a szám. A Mona’s ajtaja kinyílt, és nevetés áradt ki rajta.

– Arra az éjszakára.

Brock megszorította a kezem, és a mellkasára vonta.

– Teljesen érthető. Nincs ezzel semmi baj.

Megnedvesítettem az alsó ajkam, és lassan bólintottam.

– Azóta egyszer sem jártam erre. Messziről elkerültem a bárt. Csak…

Brock a nyakamat átkarolva magához húzott. Hosszú másodpercekig szótlanul álltunk összeölelkezve, mielőtt megszólalt:

– Tudod, én sem mentem a gyerekkori otthonom közelébe egészen… basszus, kábé a húszas éveimig.

Meglepetten néztem rá.

– Tényleg?

Bólintott.

– Akkor egyszer, és azóta sem.

Némán bámultam. Brock szinte sohasem beszélt a múltjáról. Régebben sem.

– Azt hittem, néha visszajársz oda.

– Az az egy alkalom volt. Találkoztam az apámmal – sóhajtott. – Még mindig részeges volt, és még mindig előbb mozdult az ökle, mint az agya.

– Sosem mondtad, hogy meglátogattad.

Vállat vont.

– Nem volt mit mondanom. Az öreg nagy ívben tett rám. Nem örült, hogy viszontlát, vagy hogy egyáltalán életben van a fia. Csak a drága ruhámat és a menő kocsimat látta, és már a következő üveg pia lebegett a szeme előtt.

Elszomorodtam.

– Anyukáddal is találkoztál?

Megrázta a fejét.

– Nem volt ott, de ez nem lepett meg. Sosem volt ott.

Iszonyatos szülők lehettek. Alkoholista, munkanélküli apa, aki folyton a kocsmában lógott, amikor meg nagy néha hazament – bár Brock nehezen vallotta be –, bokszzsáknak használta a fiát és a feleségét. Gondolom, az anyja ezért nem akart soha otthon lenni, de ki hagyja ott a gyerekét ilyen körülmények között? Ezt sosem tudtam megérteni, és soha nem is fogom.

– Azóta nem hajtok végig a régi utcánkon, és messzire elkerülöm azt a környéket.

A tenyerébe fogta az arcom, és a hüvelykujjával megsimogatta az összeroncsolódott államat.

– Megértem, te miért nem jöttél ide, és miért olyan nagy lépés, hogy most mégis megteszed.

Elfordítottam a fejem, és újra az oldalsó parkolóra tévedt a szemem.

– Jól vagyok. Csak… nem is tudom. Majdnem meghaltam itt.

Reszketeg sóhaj tört fel belőlem. Mélyre ástam a lelkemben, hogy felfedezzem a rejtett érzéseimet, de nem találtam semmit.

– Valahogy… azt hittem, ha visszajövök ide, az valami nagy megvilágosodás lesz vagy ilyesmi, de csak ürességet érzek.

– Bármit érzel is, legyen az harag, szomorúság vagy akár semmi, az mind teljesen rendben van.

Bólintottam, és a szemébe néztem.

– Te tervezel még találkozni a szüleiddel? – kérdeztem a hideg szélben borzongva.

– Nem. És emiatt nincs bűntudatom.

Felegyenesedett, hogy a háta elfogja előlem a szelet.

– Csak a túlélésre tanítottak meg, és még azt sem csinálták jól.

– De végül igazi túlélő lettél – mutattam rá.

– Szerencsém volt – mosolygott rám.

Megráztam a fejem.

– Ez nem szerencse. Benned valódi tűz lobog. Te nem puszta túlélésre születtél, hanem arra, hogy valami nagy dolgot érj el az életben. Sikerre születtél, és…

– És te talán nem? – fürkészte az arcom. – Azután, amit túléltél, és ahová eljutottál?

Lesütöttem a szemem. Nem tudtam, mit válaszoljak erre. Nem voltam benne biztos, hogy bennem is megvan ez a tűz, mert amíg ő kitartóan harcolt, én sok mindent feladtam.

De most nem akartam ezen gondolkodni.

– Menjünk be, mielőtt a többiek hiányolni kezdenek.

Brock egy pillanatra elhallgatott, majd komolyan rám nézett.

– Bármikor leléphetünk. Csak egy szavadba kerül.

– Rendben.

Ezért megérdemelt egy csókot. Lábujjhegyre állva puszit nyomtam a szájára. A hideg ellenére kellemesen átmelegedtem belülről. Ahogy elmélyítettük a csókot, a melegség forrósággá hevült. Brock mohón, szenvedélyesen csókolt, mintha fel akarna falni. A testem az övébe olvadt, és mélyről jövő, elhaló sóhaj tört fel belőlem.

– Biztosan be akarsz menni? – nyomta a homlokát az enyémhez.

Felnevettem.

– Igen.

– Akkor jobb lesz sietni, mielőtt meggondolom magam, és egy teljesen más irányba terelem a közös esténket.

Megemelte a csípőjét. Kikerekedett a szemem, ahogy a vastag, kemény farka a hasamnak nyomódott. Elpirulva hátraléptem, de ő nem engedett a közeléből. Kéz a kézben, most először együtt elindultunk a Mona’s bejárata felé.

27. FEJEZET

A hely sokat változott az évek során. A régi padlót, ami a rendszeres takarítás ellenére folyton piszkosnak és ragacsosnak tűnt, valami palakőre hajazó, elegáns burkolatra cserélték. A bárrészt is felújították. Formára még mindig lópatkóra emlékeztetett, de a régi polcok helyett új, fehér fénnyel megvilágított italkirakatot állítottak fel. A drágább piákat átlátszó, kék neoncsövekkel kiemelt polcokra tették. A falakra és a plafonra több helyen tévéket erősítettek. A magas, kerek asztalokat új, fekete darabokra cserélték, a bárszékeket újrakárpitozták.

Olyan sokan tolongtak a bár körül, hogy el sem láttam hátra, a biliárdasztalok melletti bokszos és nagyobb asztalos részig.

Most, hogy a Mona’s ilyen komoly ráncfelvarráson esett át, már nem úgy nézett ki, mint egy lepukkant út menti csehó. Ezek szerint a tulajdonosoknak, Callának és Jaxnek jól megy az üzlet. Callával összefutottam párszor az évek során, de sosem beszélgettünk a bárról. Jó volt látni, milyen szépen kipofozták.

Miután Brockkal kikerültünk egy idősebb párt, két ismerős arcot pillantottunk meg: Reece és Colton Anderst. A bárpultnak dőlve a falra erősített tévét nézték. Reece és a bátyja, Colton is rendőrök voltak, és sötétbarna hajukkal, klasszikus vonású arcukkal és vakító kék szemükkel mindketten saját zsarunaptárt adhattak volna ki. Komolyan, ha minden hónapnál csak az ő képük szerepel különböző beállításokban, akkor sem panaszkodott volna senki. A támadás óta többször is találkoztam már velük, főleg Coltonnal, aki mindig Abbyvel tart. A lövés utáni pillanatokról nincs sok valós emlékem, inkább csak bevillanások, de azt tudom, hogy Colton és Reece mellettem voltak. Leginkább a gyors észjárásuknak és tapasztalatuknak köszönhetem, hogy életben maradtam, ezért ők ketten azóta is különleges helyet foglalnak el a szívemben.

Colton látott meg minket először. Széles mosoly ült ki az arcára.

– Na végre! Csak ideértetek.

Ellökte magát a pulttól, és elénk sétált.

– Örülök, hogy látlak titeket.

Reece követte a bátyját. Amikor meglátta, hogy Brockkal egymás kezét fogjuk, a mosolya magasabb fokozatra kapcsolt. Szinte égett az arcom, miközben a férfiak fura félöleléssel üdvözölték egymást, engem pedig az Anders fiúk rendesen a karjukba zártak.

– Ezer éve nem láttalak – mondta Reece a jó fülembe. – Szuperül nézel ki.

– Köszönöm.

Utána Colton következett. Közben Brock mormogott valamit a bajusza alatt, amin Reece jót nevetett.

– Jól vagy? – kérdezte tőlem Colton. – Abby szerint igen, de tudod, milyen. Folyton aggódik mindenkiért.

– Jól vagyok. Tényleg – bontakoztam ki az öleléséből.

Elöntött a bűntudat. Voltak hosszabb időszakok, amikor nem beszéltem Abbyvel, sőt senkivel sem. Tudom, hogy a barátnőm aggódott értem.

– Amúgy hol van a feleséged?

Colton hátranézett, és előrebökött az állával.

– A lányok ott ülnek hátul – tette a vállamra a kezét, és egy nagy, kerek asztalra mutatott. – Látod őket?

A nyakamat nyújtogatva mintha Abby fejét láttam volna.

– Odamegyek köszönni – fordultam Brockhoz.

– Jó – felelte, de amikor indulni akartam, elkapta a karom, és visszahúzott.

A lendülettől a mellkasán kellett megtámaszkodnom.

– De előbb még…

Kinyitottam a szám, de belém fojtotta a szót egy csókkal. Gyors, de mély csók volt, mintha tudomást sem venne a körülöttünk levő tömegről. Amikor elengedett, kissé meginogtam, mire önelégült mosollyal nyugtázta a hatást.

– Majd én is megyek – mondta.

– Jó – feleltem kábultan.

Tartok tőle, hogy az adott helyzetben bármibe beleegyeztem volna. Brock a bal fülemhez hajolt.

– Ez állati cuki.

– Mi?

Idővel rájöttem, hogy csak állok, és bámulok fel rá, mint egy gyagyás. Egy „állati cuki” gyagyás.

– Akkor megyek – pislogtam.

Brock kuncogott. Sarkon fordulva búcsút intettem a dögös zsaruknak, és nekivágtam a tömegnek.

A hallásproblémám miatt kissé bizonytalanul mozogtam az emberek között, de aztán egy sor bárasztalt megkerülve végre megpillantottam a barátnőimet. Abby az asztalnál ülve a szívószálával játszott. Mellette Reece felesége, Roxy állt, aki pultosként dolgozott a Mona’sban. Nem ismertem túl jól, de vicces volt, jól vágott az esze, és őrülten tehetségesen festett. Bármit le tudott festeni. Abby mellett Calla ült. Hosszú, szőke haját lófarokba fogta. Arcán a halvány sebhelyek szinte észrevehetetlenek voltak. Éppen hangosan nevetett valamin, amit a mellette ülő barna szépség mondott. Meglepetten láttam, hogy Steph az, mögötte pedig Nick állt. Azt hittem, Martinsburgben lesznek Steph anyjánál.

Roxy látott meg elsőként.

– Úristen! Nézzenek oda, ki van itt!

Energikusan hozzám szökdécselt, és a karjába zárt.

– De jó, hogy eljöttél! – lelkendezett.

– Én is örülök, hogy látlak titeket.

Amikor elhúzódott tőlem, felnevettem.

– Bírom a szemüveged és a hajadat.

– Nekem is bejön – simította végig a szemüvegkerethez illő zöld tincseit. – Tudom, hogy még csak hálaadás van, de már elkapott az ünnepi hangulat. A zöld a karácsonyra emlékeztet. Reece pirosat akart, de azt inkább Valentin-napra tartogatom.

– Karácsonyra fehéret is választhattál volna – vetettem fel. – Tudod: hó, Mikulás-szakáll…

– Basszus! – kerekedett el a szeme a lencsék mögött. – Erre nem is gondoltam. Pedig a fehéret még nem is próbáltam.

Döbbenet, hogy létezik szín, amire még nem festette be a haját.

Abby felsikkantott, és felém nyújtotta a karját, de az útját állták.

– Jillian! Na végre!

– Bocs, kicsit elkéstünk – integettem neki.

– Izgi ez a többes szám – lökött meg a csípőjével Roxy.

– De még milyen izgi – nyújtotta felém ülve a karját Steph. – Azta! Állati dögös vagy! Micsoda cickók!

Elvörösödtem. Nick lehajtotta a fejét, és a válla rázkódott a néma nevetéstől.

– Mi az? – fordult hátra Steph. – Tök jól néz ki. A nőknek meg kell dicsérniük egymást, ha a másik megérdemli. Törvénybe kéne foglalni.

– Köszönöm – nevettem.

Steph volt a leggyönyörűbb hús-vér nő, akit valaha láttam. Egyenes, magabiztos csaj, aki gyakran és szabadon fejtette ki a véleményét, miközben a világ leghűségesebb barátja és legkedvesebb embere volt. Lehajoltam, hogy megöleljem.

– Azt hittem, Martinsburgbe mentetek – úristen, te terhes vagy! – dermedtem meg a mozdulat közben, amint megpillantottam a pocakját.

Steph nevetett.

– Igen. A hatodik hónapban vagyok.

– Előttünk is egy csomó ideig titkolózott – mondta Abby. – Egyszer csak elkezdett bő felsőkben járni…

– Amiből már sejthettük volna, hogy valami bűzlik – jegyezte meg Calla szárazon.

Steph csak a szemét forgatta.

– És felhagyott az ivással – folytatta Abby. – Amikor rákérdeztem, azt hazudta, hogy felszedett pár kilót, és diétázik.

Steph nevetve átvetette sötét haját a vállán.

– Nem akartuk senkinek elmondani, amíg biztosak nem voltunk benne, hogy… megmarad. Vártunk, amíg elmúlt a veszély.

– Ezért maradtunk itthon hálaadásra – magyarázta Nick Steph vállát masszírozva. – Inkább Steph anyukája jön ide, és nálunk vacsorázik.

– Annyira örülök!

Legszívesebben tapsikoltam volna, mint egy fóka.

– Gratulálok!

– Hol van Brock? – kérdezte Nick hangosan, hogy a zene és a bulizók zsivaja mellett is halljam.

A bár felé mutattam.

– Coltonnal és Reece-szel beszélget.

– Észre sem vettem.

Lehajolt, és puszit nyomott Steph feje búbjára.

– Itt hagyhatlak?

Steph bólintott.

– Ölelem Brockot.

Nick megpuszilta az arcát, aztán ahogy elment mellettem, összeborzolta a hajam, mint egy gyereknek. Csúnyán néztem rá, de szemmel láthatóan nem sikerült meghatnom.

Calla felpattant a székről, és gyorsan megölelt.

– Örülök, hogy itt vagy – mosolygott rám. – Rég nem láttalak.

– Igen, eltelt egy-két év. Fantasztikus lett a bár – néztem körbe.

– Köszi! – ült ki büszkeség az arcára. – Hosszú menet volt, és pár dolgot még mindig tervezünk Jaxszel. Felújítottuk a konyhát, de emellett szeretnénk kibővíteni a helyet. Hátul még lehetne terjeszkedni, de a munkálatok alatt be kéne zárnunk, ezért még meg kell keresnünk a megfelelő időpontot.

– Ez nagyon jól hangzik – mosolyogtam. – Milyen bővítésre gondoltatok?

Calla szeme izgatottan csillogott, ahogy Roxyra nézett.

– Felállítanánk még néhány asztalt, pár biliárdasztalt és egy színpadot.

– Az szuper lenne – feleltem.

Roxy bólintott.

– De még mennyire!

– Gyere, ülj ide a helyemre! – lépett oldalra Calla. – Vissza kell mennem a bárba, mert egyesek épp szünetet tartanak.

– Rólam beszél – mutatott magára Roxy.

Leültem Abby mellé. Végre meg tudtam ölelni.

– Úgy örülök, hogy itt vagy! – mondta a bal fülembe. – Később minden részletet hallani akarok rólad és Brockról.

– Meglesz – ígértem.

Abby mosolyogva hátradőlt.

– Amúgy nem Steph az egyetlen, aki babát vár.

Végignéztem a három nőn.

– Melyikőtök…

– Nem én – emelte fel a kezét Calla. – Jax és én egyelőre tökéletesen megelégszünk a laza nagybácsi és nagynéni szereppel.

Abbyhez fordultam, aki homlokráncolva nézett vissza rám.

– Gondolod, hogy nem mondtam volna el neked? – kérdezte.

– Szívből remélem, hogy de. Ez esetben nem marad más, mint…

Roxy nevetve megrázta a fejét.

– Akkor ki?

Steph felnevetett.

– A válasz ott áll előtted, és a képedbe hazudik.

– Na jó, én vagyok – igazította meg a szemüvegét Roxy. – Úgy a második hónapban járhatok.

Leesett az állam.

– Még én is alig tudom elhinni – paskolta meg a még teljesen lapos hasát. – Nem igazán terveztük ezt a dolgot.

– Más szóval párszor elfelejtette bevenni a gyógyszert – magyarázta Calla, mire Roxy a karjára csapott.

Abby megrázta a fejét.

– Kezdek aggódni az itteni víz miatt. Úgy tűnik, mindenki teherbe esik tőle.

– Én úgy hallottam, a vécédeszkától lehet elkapni a kórt – hülyéskedett Steph.

Nevetve hátradőltem a bokszban.

– Mostantól nem használom itt a vécét.

– Pedig egy Brock–Jillian-baba elég cuki lenne – morfondírozott Abby.

– Na most állj le! – emeltem fel a kezem, mintha ezzel távol tarthatnám a terhességet.

Nem mintha aggódnom kellett volna emiatt. Fogamzásgátlót szedtem, és még le sem feküdtünk egymással.

– Ne fesd az ördögöt a falra! – figyelmeztettem a barátnőmet.

– Nézzétek, ki van itt! – kiáltott fel Calla. – Mondtam neki, hogy ma beugrasz.

Hátrafordultam. Ahogy távolabbra néztem, tátva maradt a szám. Elsőre nem is hittem a szememnek, de amikor sűrű pislogás után még mindig őt láttam, már tudtam, hogy nem a hetvenes évek szelleme elevenedett meg előttem.

– Katie! – visítottam.

Semmit sem változott azóta, hogy utoljára láttam. Haját szoros, magas copfba fogta. Csillogó trapéznadrágot és élénk fukszia színű felsőt viselt, ami folyton lecsúszott a válláról. A lábát nem láttam, de a fejemet tettem volna rá, hogy magas talpú cipő van rajta. Csuklóján tucatnyi karkötő csilingelt, fel egészen a könyökéig.

– Hahó, csajszi! – mosolygott rám.

Egyik kezében egy felest tartott, a másikban valami sötét folyadékkal teli poharat.

– Ez a tiéd. Kóla. Tudom, hogy nem akarsz inni ma este.

Letette elém az italt. Nem értettem, honnan tudja, hogy nem tervezek inni.

– Köszönöm!

Vigyorogva lehajolt hozzám, és szorosan megölelt.

– Mondanom kell neked valamit, Jilly.

Az asztalnál mindenki elcsendesedett, mert ha Katie-nek mondanivalója volt, arra oda kellett figyelni.

– Remélem, ezúttal megfogadod a tanácsomat.

Összeszorult a torkom, mert pontosan tudtam, mire céloz. Legutóbb hallgatnom kellett volna rá.

– Lesznek még nehézségek, de most már megéri – nézett rám komolyan a tengerkék szemével. – Csak ki kell várnod.

Öhm… Nem tudtam, mit válaszolhatnék erre. Nyilvánvalóan Brockról beszélt. Egyszer azt mondta, hogy még nem éri meg a küzdelmet, amit én akkor úgy értelmeztem, hogy felejtsem el ezt a fickót.

– Na ne! – kiáltott fel Steph. – Az csak nem egy jegygyűrű az ujjadon? – Előrenyúlt, és elkapta Katie karját. – De bizony az!

– Micsoda? – kapta fel a fejét Abby. – Mikor mentél férjhez?

– És kihez? – kérdezte Roxy.

Calla, aki még nem ment vissza a pult mögé, meglepetten csóválta a fejét.

– Ismerjük az illetőt?

– Az elsőre igen a válasz – kuncogott Katie. – A múlt hétvégén házasodtunk össze Vegasban – lépett hátra egyet, és mindenkinek körbemutogatta a gyűrűjét. – És nem, még nem ismeritek. De ha majd találkoztok vele, odalesztek érte.

Alig jutottunk szóhoz a döbbenettől.

– És mikor ismerhetjük meg? – kérdezte Calla.

– Hamarosan – koppintott az orrára Katie. – Előbb, mint hinnéd.

– Egy pillanat! – ráztam meg a fejem. – Hogy jöttél össze ezzel a fickóval?

Katie felemelte a felespoharát.

– Maradjunk annyiban, hogy egy nagyon kitartó vendég volt itt a klubban – kacsintott rám, majd legurította az italt, és letette a poharat. – Már nyolc éve együtt vagyunk. Ideje volt szorosabbra fűzni a szálakat.

Steph döbbenten tátogott.

– Tessék? Nyolc éve van valakid?

– Igen – vont vállat Katie.

– És mi miért nem tudtunk róla? – nézett rá Roxy úgy, mint aki legszívesebben lecsapná egy péklapáttal.

– Ennyi drámakirálynő között mikor lett volna alkalmam beszélni róla? Minden energiám arra ment el, hogy megosszam veletek a bölcsességemet, és utat mutassak nektek – tette csípőre a kezét. – Mellesleg majd pont tőletek fogok párkapcsolati tanácsokat kérni…

Valamiért ezt hihetetlenül viccesnek találtam. Talán mert annyira betalált. Hátravetett fejjel nevettem, de úgy, hogy a végén már fájt az oldalam. Steph is úgy röhögött, hogy majdnem bepisilt. Katie mesélt nekünk az eddig eltitkolt férjéről, én meg közben a kólámat kortyolgattam. Teltek-múltak a percek. Calla és Roxy visszament a bárba. Katie lenyúlt egy széket a szomszédos asztaltól, és leült közénk.

Egyszer csak szétnyílt a tömeg, utat engedve Brocknak, aki dögös Mózesként átvágott az emberek között. A férfiak nagy része döbbenten, rajongó tekintettel bámulta a nagy Brock Mitchellt. Ha jó lett volna a fülem, biztosan hallottam volna egy csomó izgatott pusmogást. Brock biccentett a lányoknak, majd felhúzott a székből, és magához húzott.

– Hiányoztál – súgta a fülembe.

A derekába kapaszkodva felnevettem.

– Nem voltam olyan sokáig távol.

– Így is túl hosszú volt.

Megpuszilta a nyakamat, majd az államat.

– Rém cukik vagytok – jegyezte meg Steph.

– Tudom – felelte Brock.

A karját a derekamra fonva magához ölelt. A mellkasára tettem a kezem, ő pedig lehajolt, és megcsókolt.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Igen.

Felcsúsztattam a tenyerem a vállára.

– Jó ötlet volt úgy döntenünk, hogy eljövünk.

– Jó ötlet volt úgy döntened.

Oldalra döntött fejjel rámosolyogtam, és a mellkasára simítottam az arcom. Colton hozott Abbynek egy újabb italt, és lehajolva megcsókolta. Roxy a bárpult mögött állva kinyújtotta a karját a pult másik oldalán álló Reece felé, aki megfogta, és megcsókolta a feleségét. A bár közepén állva Calla mosolygott valamin, amit Jax mondott. Amikor elindult volna, Jax megragadta a derekánál, és a szuszt is kicsókolta belőle. A vendégek füttyögtek, Calla meg majd a föld alá süllyedt. Nick Steph széke mögött állva a vállát masszírozta. Steph arcán olyan békés, álmodozó kifejezés ült, mintha nem is egy zajos bár közepén ülne. Felnyúlt a vállához, és megszorította Nick kezét.

Mindannyian megszenvedték a maguk küzdelmeit, végigjárták a maguk útját, de most itt vannak, boldogan és szerelmesen.

Jobbra fordulva Katie kék szeme nézett vissza rám. Felvont szemöldökkel bólintott egyet, és ennyi elég is volt. Nem kellettek szavak, hogy megértsem. A fülemben csengett a korábbi jóslata.

Lesznek még nehézségek, de most már megéri.

Átöleltem Brock derekát. Éreztem az álla súlyát a fejem búbján. Miközben Colton a zenét túlkiabálva beszélt hozzá, erősen magához szorított. Néha tényleg úgy éreztem, hogy Katie valódi látnok.

Boldogan felsóhajtottam. Kemény döntés volt ma este idejönni, de eddig a pillanatig fel sem fogtam, mekkora szükségem van erre – bizonyos értelemben visszarepülni a múltba. El sem tudtam képzelni, mekkora hatással lesz ez rám.

Könnyebbnek éreztem a testem. A gondolataim súlya sem nehezedett rám annyira. Csordultig telt a szívem.

Brock két ujját az állam alá támasztva felemelte a fejem, és meleg, barna szemével az enyémbe nézett.

– Velem vagy? – kérdezte.

– Mindig.

28. FEJEZET

Az éjszaka közepén arra ébredtem, hogy egy kemény, elmozdíthatatlan test préselődik az enyémhez. Ahogy lassan elfordítottam a fejem, tisztulni kezdett a kép.

– Te mit keresel itt? – kérdeztem Brockot.

– Hiányoztál – ölelte szorosabban a derekam. – Plusz tegnap éjjel jófiú voltam, és nem jöttem be a szobádba.

Legnagyobb csalódásomra pontosan így történt. Reméltem, hogy belopózik majd hozzám, de a Mona’sból hazaérve egy gyors puszi után szétváltak útjaink.

A hálaadás a szokásos, csodálatos káoszba fulladt. A családom pont úgy viselkedett, ahogy vártam: hangosak, tolakodók és imádni valók voltak, ahogy kérdésekkel bombáztak bennünket. Vacsora után Brockkal előadtuk apának és a bácsikáimnak a javaslatunkat a két helyiség táncstúdióvá alakításáról. Apa nem vetette el rögtön az ötletet, Andrénak viszont kétségei támadtak. Felsoroltuk az érveket és az ellenérveket, és felvázoltuk a potenciális költségeket és bevételeket. Mire végeztünk, a társaság fele már elszivárgott focimeccset nézni, a maradékot viszont mintha sikerült volna meggyőznünk. Apa olyan lelkesedéssel böngészte a kimutatásokat, mint amikor egy új, ígéretes tehetségre bukkan.

– Ha a szüleim elkapnának itt… – szólaltam meg.

Elhallgattam, mert át kellett gondolnom, hová akarok kilyukadni ezzel.

– Na jó, a szüleimet nem zavarná. Sőt valószínűleg örömtáncot lejtenének az ágy mellett.

Brock kuncogva a nyakamba fúrta az orrát.

– Szerintem is.

– Nem furcsa ez egy kicsit?

– Csak egy kicsit – nyomott puszit a nyakamra.

Ficánkolva felé fordultam, és a derekára fontam a karom.

– Nem lesz neked kényelmes ez az ágy. Alig férsz el rajta – figyelmeztettem.

– Megoldom.

Megpuszilta az orrom hegyét.

– Különben is, csak aludni fogunk.

– Tényleg? – kérdeztem szárazon.

– Bizony – simogatta meg az orrával az arcom. – Bármennyire szeretnék is bebújni a formás lábaid közé, a szüleid házában nem lehet.

Meglepett nevetésben törtem ki.

– Te nem viccelsz.

– Nem. Tiszteletlenség lenne velük szemben.

– Megőrülök! Micsoda úriember lett belőled hirtelen – kuncogtam.

– Fogd be! – harapott gyengéden az ajkamba.

Halkan felnevettem.

– Eszembe jutott valami – szólaltam meg újra.

– Jaj, ne!

Megcsaptam a karját.

– Úgy volt, hogy a lányokkal tartok a szokásos vasárnapi reggelinkre, de mindenkinek családi programja van.

– Sajnálom – mormolta Brock az államat harapdálva.

Rámosolyogtam a sötétben.

– Szóval az jutott eszembe, hogy már szombaton visszamehetnénk. Egy nappal korábban, mint terveztük, hogy maradjon egy kis…

– Időnk kettesben?

– Igen – suttogtam. – Mit gondolsz? Holnap segíthetnél nekem összepakolni a könyveket, és utána még maradna időnk a szüleimre, mielőtt lelépünk.

– Szerintem – csúsztatta le a kezét a csípőmre – ez isteni ötlet.

– Sejtettem, hogy tetszeni fog.

Megmarkolta a fenekemet.

– Hogy jutott az eszedbe? – kérdezte.

– Nem is tudom.

Szombat este az autóból kiszállva nyirkos folyóillat csapta meg az orromat. Hazafelé jövet Brock megkérdezte, szeretném-e megnézni a házát, és úgy döntöttünk, hogy itt töltjük az éjszakát. Maradt még nálam egy váltás ruha másnapra, és mivel eddig nem volt alkalmam látni a helyet, lelkesen fogadtam az ajánlatát.

Alkonyodott, mire odaértünk. Brock kivette Rhage hordozóját és a csomagjainkat. A macska dühösen fújt.

A szememet forgatva követtem Brockot a széles lépcsőn, fel a hatalmas, üres verandára.

– A tornác körbeér a ház körül? – kérdeztem.

– Majdnem – halászta elő a kulcsát. – Az étkező előtt véget ér, és egy kis belső udvarba torkollik. A felső szinten is van egy terasz a hálószobák felől.

– Azta! – mormogtam.

A ház úgy negyedóra autóútra volt Shepherdstowntól, a folyó mellett futó sötét, szeles út mentén. A környéken csupa hatalmas ház állt, így nem lepődtem meg a méretes, kétemeletes épület láttán. Brock kinyitotta az ajtót, mire valahol bent pittyent egyet a riasztó. A szétömlő fény megvilágította a gigantikus előteret. Az egész szintet majdnem egyterűre tervezték, így egészen a konyháig el lehetett látni.

Brock letette az emeletre vezető lépcső mellé a poggyászt, és felém fordult.

– Csak emlékeztetnélek, hogy a konyha romokban áll.

– Nem baj.

– Persze, most ezt mondod – vigyorgott.

Az előszobai asztalkára dobta a kulcsait, és elindult befelé. A szabadon hagyott tetőgerendák rusztikus hangulatot adtak a helynek. Bár Brock városban nőtt fel, ez a férfias egyszerűség határozottan illett hozzá.

Ahogy felkapcsolta a lámpát a konyhában, elém tárult a nagy átalakítás látképe. Lenyűgözve néztem körül. A helyiségbe belefért volna az én teljes konyhám, nappalim és a lakásom néhány további része. A pultokat leszerelték, de a duplaajtós hűtő és a még használatlan sütő helyéből nagyjából sejteni lehetett a későbbi elrendezést. A szekrények felét levették és egymásra halmozták ott, ahol valószínűleg eredetileg egy asztal állhatott. A mosogató fölött hatalmas ablak terült el.

Letettem Rhage hordozóját, és közelebb mentem.

– Gyönyörű a kilátás a folyóra – ámuldoztam.

– Ez volt az egyik oka, amiért megvettem a házat. Majdnem minden szobából a folyóra vagy az erdőre látni. Maga a telek nem túl nagy, mégis annak érződik.

– Tényleg – léptem a belső udvarra nyíló ajtóhoz. – Közel s távol nem látni szomszédokat. Csak a folyó túloldalán levő házak fényei világítanak. Gyönyörű.

– A konyha viszont egy romhalmaz.

Feléje fordultam.

– De hatalmas, és ha elkészül, fantasztikus lesz.

Elmosolyodott.

– Egy egész focicsapatot beterelhetnél ide, és még mindig maradna hely – folytattam.

– Ne túlozz! – szélesedett ki a mosolya.

Letette Rhage cuccait az ajtó mellé, én pedig kinyitottam a hordozót. A macska hátralapított füllel kióvakodott a helyéről, és körülnézett az új helyen. Alig fél méterrel később letette a szőrös popóját, és a farkát csóválva, unottan üldögélt.

– Nem tűnik túl lelkesnek – jegyezte meg Brock.

Nevetve felegyenesedtem.

– Nem könnyű lenyűgözni.

Brock a fejét csóválva kivett nekem egy üdítőt a hűtőből.

Egy darabig a konyhában lógtunk, és figyeltük, ahogy Rhage felfedezi az összes rejtett zugot. Utána Brock körbevezetett a házban. Az étkezőben eddig használatlan asztal fogadott székekkel. A földszinten két nappali is volt, pontosabban Brock elmondása szerint az egyik médiaszobaként funkcionált, bármit is jelentsen ez. Az egyikben óriási tévé foglalta el a fél falat, a másikban csak pár széket és cserepes növényt láttam, amik akár anya melegházából is származhattak. Volt még egy dolgozószoba, a falakon egy csomó fénykép a versenyzői korszakából egy nagyképernyős tévé társaságában.

– Még mindig nem pakoltál ki teljesen? – mutattam a sarokban álló két nagy dobozra.

A nappaliban is láttam párat. Brock nevetve kivezetett a dolgozóból.

– Terveztem, de aztán a konyha elvonta a figyelmem. És te – nézett végig rajtam.

Rámosolyogtam.

– Most bűntudatot kéne éreznem.

– De nem érzel.

– Nem.

Brock felvette a táskáinkat, és felvezetett az emeletre.

– Négy hálószoba van idefent. Az egyiket vendégszobának rendeztem be. Egyelőre semmi extra. Később majd kezdek valamit a többivel is.

A széles előszobán áthaladva a szélesre tárt dupla ajtók láttán az volt a benyomásom, hogy ez a ház egy nagy család számára épült. És Brock akart gyerekeket. Nem egy egész csapatnyit, mint a nagybátyám, de tervezett családot. Rájöttem, hogy mostanra talán tényleg megérett rá, hogy megállapodjon, és apa legyen.

Brock bement egy szobába, és felkapcsolta a kislámpát. Most először láttam a hálóját. A ház többi helyiségéhez hasonlóan ez is meglehetősen üresnek hatott. Széles, tükrös komód állt egy ajtó mellett, ami vagy a fürdőre, vagy a gardróbra nyílt, és még egy a túloldalon, a teraszra vezető ajtónál. Ezeken kívül két éjjeliszekrény volt itt. A komódon sorakozó, talán valami drága dohányt rejtő fadobozkáktól eltekintve nem sok személyes tárgyat láttam. Semmit, ami arra utalna, hogy lakik itt valaki. Másoknál ezt talán aggasztó jelnek tekintettem volna, de Brockot sohasem érdekelte a lakberendezés. A szüleim házában levő szobája és a fiatalon bérelt lakása pont ugyanígy nézett ki.

Ahogy végigpásztáztam a szobát, a nagy ágyon megállt a tekintetem. Izgalom áradt szét a gyomromban. Tudtam, hogy a ma éjszaka más lesz, mint a többi. Nem tudtam, miben, és talán csak egy megérzés volt, mégis biztos voltam benne, hogy más lesz.

Kissé feszült voltam, miközben a nagy szobát átszelve az erkélyajtóhoz mentem. A függönyt félrehúzva kikukucskáltam. A fák fölött ragyogó hold fénye visszatükröződött a Potomac folyó lassan hömpölygő vizén. Ahogy hátranéztem, láttam, hogy Brock felvesz a komódról egy kis teamécsest, meggyújtja, majd rám mosolyogva az éjjeliszekrényre teszi. Másodperceken belül finom almaillat töltötte be a helyiséget.

– Biztos nem baj, hogy Rhage szabadon rohangál? – babráltam idegesen a függönyt. – A dolgát az alomtálcába intézi, de nem garantálhatom, hogy nem szed szét mindent.

– Nem baj.

– Félek, hogy tönkretesz valamit.

– Ne aggódj miatta!

Felé fordulva figyeltem, ahogy kibújik a laza pulóveréből, és a sarokban álló székre hajítja. Utána a fehér ing következett, és már elő is villant a tökéletes felsőteste. Kiszáradt a szám, miközben a tekintetem lejjebb csúszott a hasizmokra és a csípő két oldalán lefelé futó gusztusos mélyedésre.

Akinek ilyen teste van, az mi vonzót találhat az enyémben? Féltem, hogy erre a kérdésre sosem kapok választ.

Nem viselt övet, ezért a nadrágja a csípőjére lógott, és kilátszott a szűk bokszeralsója. A tetkóira tévedt a szemem. Az egyik mellizmát farkasfej díszítette, a másik oldalról egy szétterjesztett szárny indult a váll felé, és cirkalmas motívumokkal futott le a karján. Egy kardot magasba tartó arkangyal lángcsóvákkal körülvéve, alatta, az alkarján egy koponya. A csuklójánál piros és fekete sávok alatt egy szem. Ahogy kissé elfordult, hogy letegye a mobilját az éjjeliszekrényre, egy tűzből és hamuból újjáéledő főnixmadár villant elő. A hatalmas tetoválás csaknem az egész hátán szétterült. Kíváncsi voltam, vajon tervez-e további mintákat magára varratni.

– Tetszik a látvány? – kérdezte Brock.

Fülig pirulva a szemébe néztem.

– Tényleg meg kell ezt kérdezned?

Brock szája félmosolyra húzódott. Megint lejjebb csúszott a tekintetem, ezúttal a nyakában lógó ezüstláncra. Nem terveztem ott hosszasan időzni, és már majdnem elindultam a bámulatos hasizma felé, amikor megláttam a láncon fityegő díszt. Megállt a szívem, és egy pillanatra elakadt a lélegzetem. A szám elé kaptam a kezem. Brock aggódva nézett rám.

– Jól vagy? – kérdezte.

Megszólalni sem tudtam, csak némán bámultam a kis medált. Úgy megszédültem, hogy alig álltam a lábamon. Hat év után is felismertem azt a nyakláncot.

– Jillian! – indult el felém Brock. – Mi a…

– A nyaklánc – tört fel reszketeg sóhaj belőlem. – Rajtad van a nyaklánc.

Egy pillanatig mintha nem értette volna, miről beszélek, de aztán a medálra tette a kezét.

– Te nem is tudtad?

– Nem – pislogtam vissza a könnyeimet.

– Aznap éjjel találtam – magyarázta. – Miután téged elvitt a mentő. Minden olyan gyorsan történt. Colton az oldaladra fektetett, hogy elállítsa a… hogy könnyebben lélegezz, amíg a mentő odaér, aztán elindultatok. Megláttam a táskádat a földön, és arra gondoltam… szóval az járt a fejemben, mennyire rosszulesne neked, ha tudnád, hogy ott hever a koszban.

Úristen! Az ajkamba mélyesztettem az ujjaimat, miközben Brock levette a kezét az ezüstmedálról.

– Amikor összeszedtem a cuccaidat, megtaláltam ezt. Tudtam, hogy nekem szántad. Mindig ilyenekre vadásztál nekem. El akartam mondani, hogy nálam van, de…

Elhallgatott.

De annyi minden történt. A világ kifordult a sarkából. De megtalálta a Szent Sebestyén-medált, amit neki vettem, és vacsora közben akartam átadni.

Brock a szemembe nézett.

– Azóta mindig a nyakamon van.

Megtalálta, és meg is tartotta.

– Sokáig ez volt az egyetlen módja, hogy közel érezhesselek magamhoz.

29. FEJEZET

A bennem kavargó érzelmek belém fojtották a szót. Gondolkodás nélkül Brockhoz léptem, és a nyakláncra fontam az ujjaimat. Már meg is feledkeztem róla, ő viszont nem.

– Miért sírsz? – kérdezte Brock elhaló hangon.

– Sírok? – köszörültem meg a torkom.

– Igen – törölte le a könnycseppeket a hüvelykujjával. – Hogy lehet, hogy nem érzed, amikor sírsz?

– Nem tudom.

Lehajtottam a fejem, és a meleg mellkasára simítottam az arcom. Brock halkan nevetve átölelt.

– Ha tudom, hogy a nyaklánc megríkat, nem hordtam volna.

– Nem erről van szó.

Még mindig szorongattam a láncot. Valószínűleg majdnem megfojtottam vele, de nem tudtam elengedni.

– Már el is felejtettem, de te nem.

– Én nem.

Felemelte a fejem, hogy a szemébe nézzek.

– Sohasem felejtettelek el. Mindenre emlékszem, amit valaha tettél.

Gyengéden lefejtette az ujjaimat a medálról, majd a szájához emelte a kezem, és puszit nyomott a tenyerembe.

– Az összes kis ajándékodat megtartottam. Ott vannak a komódon a dobozban. Megnézheted, ha…

Elhúztam a kezem, és a nyakába kapaszkodtam, hogy el ne essek, miközben megcsókolom. Elég béna voltam a kezdeményezésben, de Brock nem vette észre, vagy ha mégis, nem bánta. A derekamat erősen szorítva magához húzott. A csókunk gyengéden indult, lassan fedeztük fel egymás száját. Ha száz éven át csinálnánk, akkor sem unnám meg. Soha. Ahogy belelendültünk, a testem életre kelt.

Brock nyelve az enyémet kereste, és a hasamnál éreztem, ahogy egyre duzzad és keményedik odalent. Erős lüktetést éreztem. Hátrahúztam a fejem, és a szemébe néztem. Forróság öntötte el az arcom, amikor felidéztem a kezét és csodás nyelvét a lábaim közt. Egyre jobban feszített a vágy.

Brock szinte feketébe olvadó szemmel nézett le rám. Az ádámcsutkája nagyot ugrott nyelés közben. Elengedte a csípőmet, és a pólóm szegélyéhez vitte a kezét.

– Szabad? – kérdezte.

Bólintás közben a torkomban dobogott a szívem. Félmosollyal az arcán megmarkolta a pólóm anyagát, és gyorsan áthúzta a fejemen. Nem tudom, mit csinált vele, mert csak arra tudtam gondolni, hogy itt állok előtte egyszerű, fekete melltartóban és farmerben.

Ahogy a tekintete a domborulataimra szegeződött, megkeményedett bimbóm nekifeszült a kosárnak.

– Látni akarlak. Minden porcikádat.

Reszketeg sóhaj tört fel belőlem.

– A tiéd vagyok.

– Úristen! – mormolta, és a száját az enyémre tapasztva lélegzetelállító, őrjítő csókba kezdett.

Észre sem vettem, hogy az ujjai közben a kis kapcsokat babrálják a hátamon. A melltartó szétpattant. Brock oldalra döntött fejjel, még hevesebben csókolt, miközben lecsúsztatta a pántot a karomon. A melltartó a földre esett. Brock leengedte a kezét. Kigombolta a farmerem sliccét, lehúzta a cipzárt, és elkezdte lefelé rángatni a nadrágomat. A combomnál elakadt. Felemelte a fejét, és hátralépett, hogy lenézhessen rám. Olyan szenvedéllyel falta a mellem látványát, mintha a szemével simogatna, majd letérdelt, és lehúzta rólam a farmert. Reszkető kézzel a vállába kapaszkodtam, miközben felemeltem a lábam, hogy segítsek neki. Érdes tenyerét felcsúsztatta a combomon, és az ujjait a bugyim pántjába akasztotta. Tudni sem akartam, mi van rajtam. Biztosan valami csíkos fiúgatya. Felvehettem volna valami szexibbet.

Brock puszit nyomott a hasamra, és a combjaim közé csúsztatta a kezét, majd hátradöntött fejjel felnézett rám.

– Ez itt… – simította végig a legintimebb részemet.

Felszisszentem, és elöntött a pír, mert tudtam, hogy érzi, mennyire felizgultam. Elképesztően nedves voltam.

– Ez itt szintén gyönyörű – fejezte be a gondolatot.

Nevetni akartam, de a torkomon akadt a hang, amikor a hüvelykujja körözni kezdett az érzékeny pontok körül, majd ördögi vigyorral odahajolt, és a szája vette át a feladatot.

– Brock! – kiáltottam, ahogy erősen szívogatta a bőröm a vékony anyagon keresztül. – Úristen!

– Úgy látom, ezt élvezted – nevetett, miközben az ujjait a bugyi derekába akasztotta. – Lefogadom, hogy enélkül a zavaró vacak nélkül még jobban fogod élvezni.

Jesszusom! Válaszolnom sem kellett, mert mindketten ugyanarra gondoltunk. Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy megszabadítson a bugyimtól. Amikor végzett, hátrahajolt, és felnézett rám.

Hirtelen szerettem volna eltakarni magam. Sokat látott már belőlem, de még nem mindent. Ez volt az első ilyen alkalom, és nem csak vele. Ben előtt sosem vetkőztem le teljesen. Mindig magamon tartottam a melltartót vagy a pólót, és mindig sötétben csináltuk. Ő soha, soha nem nézett úgy rám, mint most Brock. Mintha fel akarna falni.

Én puha voltam azokon a helyeken, ahol neki kőkemény izmok dagadtak. Amikor leültem, mindenfelé hurkák buggyantak ki a testemen, de Brockot ez szemmel láthatólag cseppet sem zavarta. Lecsúsztatta a kezét a karomon át a derekamra, majd a csípőmre.

– Annyira gyönyörű vagy! – sóhajtott fel.

Úgy éreztem, hihetek neki.

– Baszki, már attól el tudnék élvezni, hogy nézlek.

Ebben nem voltam olyan biztos, de jólesett hallani. Sőt, imádtam.

Brock felállt, végigsimította a lábam és a derekam.

– Maradj itt!

Figyeltem, ahogy a szemét mindvégig rám szegezve az éjjeliszekrény felé nyúl, kivesz a fiókból egy kis fóliacsomagot, és az ágyra dobja. Aztán levette a nadrágját, az alsóját, és végül ő is éppolyan meztelen volt, mint én. Úristen! Beleszédültem a látványba. Lélegzet-elállító teste volt. Kész mestermű vibráló színekkel és formákkal. Előtte is tudtam, hogy átlagon felüli méretekkel rendelkezik, de így is ámulattal csodáltam vastag és hatalmas szerszámát.

– Ez tetszik – suttogta mély, rekedtes hangon. – Szeretem, ahogy nézel.

Nagy nehezen az arcára emeltem a tekintetem.

– Azt mondod, gyönyörű vagyok, de te…

– Én mi?

Nem találtam szavakat. Brock hozzám lépett, és a csípőmre tette a kezét. Barna szeme megcsillant, érzéki ajka felfelé görbült. A mellbimbóm a mellkasához dörzsölődött, ahogy lehajolt hozzám, és a bal fülembe súgta:

– Alig várom, hogy benned lehessek.

Beleborzongtam a szavaiba. Behunytam a szemem.

– Akkor ne várj tovább!

A farka a hasamnak nyomódott. A hüvelykujjával végigsimította az állam, és hátradöntötte a fejem.

– Én egy pillanatot sem akarok várni – biztattam.

A világ legizgatóbb hangját hallatva a csípőmbe markolt.

– Basszus! – tapasztotta a száját az enyémre.

Lassan, mélyen csókolt. Feszítő vágy öntött el a két lábam közt. Brock addig hátrált velem, amíg a lábam az ágynak ütközött, és gyengéden lenyomott a matracra. Amikor elszakadt a számtól, kinyitottam a szemem, és felnéztem rá.

Mosolyogva a mellemhez nyúlt, és a hüvelykujját végighúzta a bimbómon. Hevesen vert a szívem, ahogy az ágyra térdelt. A farkára fontam a kezem. Olyan volt, mint a selyemmel bevont, forró acél. Fel-le simogattam. Brock felnyögve az óvszer után nyúlt, majd a csuklómat megragadva eltolta simogató kezem, hogy felvegye a gumit. Feljebb csúsztam az ágyon, és a könyökömre támaszkodva vártam rá. A szemembe nézve fölém mászott. A combomhoz érve a vállával szélesebb terpeszbe tolta a lábaimat. A nyelvét végighúzta a belső combomon. Hátracsuklott a fejem, és az ujjaim a hajába markoltak, miközben egyre közelebb éreztem magamon a leheletét. Ahogy a nyelve a két lábam közé hatolt, mély nyögés tört fel belőlem.

– Imádom az ízedet – indult el felfelé, a köldököm alatti részt harapdálva. – Éjjel-nappal tudnám ezt csinálni, és nem unnám meg.

– Én pedig nem panaszkodnék.

– Nem bizony – csiklandozta a lehelete az érzékeny mellemet. – Nem panaszkodnál.

A makkja a hüvelyemhez simult. A száját az egyik mellemre tapasztotta, miközben a kezével a másikat izgatta. Lélegezni sem tudtam. A testem felemelkedett a matracról, hogy minél közelebb legyek hozzá. A nyelve, a fogai és az ujjai gyönyörrel töltöttek el. Erősen a hajába markolva a lábára kulcsoltam a lábam.

– Brock! – ziháltam türelmetlenül.

Felemelte a fejét, és megcsókolt, majd finoman ráharapott az alsó ajkamra. A medálja a két mellem közé csúszott.

Felemeltem a csípőm.

– Kérlek, Brock!

– Imádom, ahogy könyörögsz – nyúlt le közénk. – De ezt most nem kell kétszer kérned.

Megrándult a testem, amikor végre, végre elkezdett belém hatolni. Nem akartam arra gondolni, milyen régóta vágyom erre, és milyen sokáig vártam rá. Nem volt idő gondolkodni, mert csak látni és érezni akartam. Kinyitottam a szemem, és néztem, ahogy egyre mélyebbre merül bennem. Volt valami izgató a látványban. Ahogy Brock az arcomra emelte a tekintetét, a szemében vad, szinte állatias tűz égett.

– Ne hunyd be a szemed! – suttogta. – Úristen, de szűk vagy!

– Mondtam, hogy nagyon régen nem csináltam ilyet.

A teste megremegett. Egy pillanatig mozdulatlan maradt, majd előrelendítette a csípőjét. Felkiáltottam. Szinte már túl sok volt a feszítő, mindent betöltő érzés. Gyönyör és fájdalom határán sodródtam.

– Imádom ezt a hangot – mormolta a számba. – Gondoskodom róla, hogy berekedj, mire végzek veled.

Nem viccelt. Mozogni kezdett, és bár időbe telt, de végül a csípőm felvette a ritmusát. Tökéletes szinkronban voltunk. A fejem mellé könyökölve a számra tapasztotta a száját, és ahogy egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt bennem, a nyelve ütemesen követte a tempót.

Elkezdődött. A mélyről jövő, feszítő érzés, ami összerántotta az izmaimat. Mint egy túlhúzott rugó. Kiestem a ritmusból, és a körmeimet a bőrébe vájva, kéjesen nyöszörögve ringattam a csípőm. Olyan közel voltam az orgazmushoz, hogy majd belehaltam.

– Jillian! – nyögött fel Brock.

Nagy, erős teste remegett rajtam. Tudtam, hogy visszafogja magát, és kimondtam azt, amit sohasem hittem volna, és tudtam, hogy a végén égek majd miatta, de abban a pillanatban semmi nem érdekelt.

– Dugj meg! – suttogtam a szájába.

Mintha egy vadállat szabadult volna el. Brock felemelkedett, és a karját a derekam alá csúsztatva a hasamra nyomta a tenyerét, miközben hevesen mozgatta a csípőjét. Minden behatolásnál fellendült a testem. Mozdulni sem tudtam, ahogy egyre mélyebbre hatolt. Lefogott és… kefélt.

Imádtam. Egész testemben remegve magamhoz öleltem, a másik kezemmel pedig a takarót markolásztam.

– Igen! Úristen…

Nem kaptam levegőt. Egyre nőtt bennem feszültség, és mintha nem is én lettem volna. Hátracsuklott a fejem, és elhomályosult körülöttem a világ.

– Gyorsabban! Kérlek!

Brock káromkodva felnyögött, ahogy keményen, mélyen belém hatolt. Elvesztettem az eszem. Orgazmus közben a nevét kiáltottam. Forró gyönyör söpört végig rajtam. A hátam felemelkedett az ágyról, miközben ő folytatta. A csípője a matrachoz szegezte az enyémet, és közben a nevemet mantrázta, mint valami imát vagy átkot. Éreztem, ahogy megremeg, és mélyen bennem mozdulatlanná dermed, majd a teste végre átadta magát a lüktetésnek, és a gyönyöre egybeolvadt az enyémmel.

Hosszú percekig egyikünk sem mozdult. Én nem tudtam. A lábamban és a karomban mintha elolvadtak volna a csontok. Brock puszit nyomott a vállamra, aztán a nyakamra. Felé fordítottam a fejem, és megcsókoltuk egymást. Lassú, szívszorítóan édes csók volt.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Azt hiszem, meghaltam – simogattam a hátát. – De a jó értelemben.

Brockból reszketeg nevetés tört fel. Megpuszilta a homlokom, és lassan kihúzta magát belőlem. Enyhe égő érzést hagyott maga után.

– Mindjárt visszajövök – gördült az oldalára.

Ahogy felállt, és bement a fürdőbe, igen kellemes látványt nyújtott. Megszabadult az óvszertől, és visszajött hozzám.

– Kérsz valamit? Egy kis vizet? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Kösz, nem.

Pár pillanatig csak állt, és nézett engem, aztán elkezdte kihúzni alólam a takarót. Az ernyedt testemmel nem voltam nagy segítség, de megoldotta. Bemászott mellém az ágyba, és betakart bennünket. Egyik karját alám csúsztatva magához húzott. Hosszú másodpercek teltek el csöndben, mielőtt újra megszólalt.

– Tudom, hogy nyálasan hangzik majd, de muszáj kimondanom. Én még soha nem éreztem ilyet senkivel. A szex nekem általában a kielégülésről szól, tudod? Csak el akarok menni. De most azt akartam, hogy minél tovább tartson. Életemben először.

Kellemes melegség öntött el. Az ajkamba haraptam, majd én is kiböktem a magam vallomását.

– Én meg még soha senkitől nem kértem, hogy dugjon meg.

Brock egész testében remegett a nevetéstől.

– Esküszöm, amikor meghallottam, majdnem ott helyben elélveztem. Kimaradt volna a legjobb rész.

– Az egész jó volt.

– Igen – mormogta. – Nagyon jó.

Ahogy újra csend telepedett közénk, a szempillám lassan leereszkedett. Már majdnem elaludtam, amikor Brock újra megszólalt.

– Hazudtam.

– Miről? – suttogtam a hasa domborulatait simogatva.

Rövid szünet után válaszolt:

– Amikor tönkretettem a randidat azzal a sráccal, akkor nem véletlenül futottam össze veletek.

Mosolyogva a mellkasára simítottam az arcom.

– Rájöttem.

– És az első este, amikor először találkoztunk az étteremben, az sem véletlen volt.

Az ujja megállt a felkaromon.

– Anyukád említette, hogy ott leszel. Csak úgy mellékesen, talán nem is emlékszik rá. Nem terveztem, hogy beszélek veled, csak… csak látni akartalak, és nem bírtam hétfőig várni.

Kinyitottam a szemem. A mellkasa felemelkedett a mély sóhajtól.

– És amikor megláttalak, muszáj volt beszélnem veled. Azért voltam ott, hogy veled találkozzak.

Haragudhattam volna anyára, de úgy döntöttem, hogy nem vonom kérdőre.

– Őrült zaklató – mormogtam.

Brock ujjai szorosabban kulcsolódtak a karomra.

– Vállalom.

A gyertya pislákoló fényében mosolyogva behunytam a szemem.

30. FEJEZET

A Brocknál töltött éjszaka után és a hálaadást követő hetekben minden megváltozott köztünk, de közben ugyanolyan maradt. Bármilyen giccsesen hangzik is, az egész olyan volt, mint egy valóra vált tündérmese, de a korábbi kislányos álmodozásaim köszönő viszonyban sem voltak a valósággal. Annak idején nagyjából nulla tapasztalatom volt a romantika terén, és az a kevés, amit Ben mellett szereztem, egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedt, valahányszor Brock hozzám ért, megcsókolt vagy szeretkezett velem – az ágyban, a kanapén, a konyhapulton vagy akár a falnak döntve. Nem tudott betelni velem, és én sem vele. Még sohasem éreztem ilyet. A nap nagy részében nem csináltam mást, mint a kettesben töltött időről ábrándoztam. A szívem a fellegek közt járt, és az agyam hűen követte.

Brock sokszor aludt nálam, mivel az én lakásomhoz használható konyha járt, és azt hiszem, a folyamatos tagadása ellenére Rhage-et is megszerette. Hétvégenként bepakoltam a macskacuccokat, és átmentünk a házába, ahol kaját rendeltünk, és a képességeimhez mérten segítettem neki felújítani a konyhaszekrényeket, ami egy csomó csiszolással és egyéb fizikai munkával járt. Mindketten kulcsot adtunk a másiknak a lakásunkhoz. Én szedtem a fogamzásgátlót, amiről Brock is tudott, de mellé óvszert is használtunk.

A munkában sem rejtette véka alá, hogy együtt vagyunk. Nyilvánosan megcsókolt egy-egy irodán kívüli megbeszélés előtt, és önelégült, cinkos mosolyt villantott rám mindenki szeme láttára, ha ebédszünetben összejött egy gyors menet. Úgy tűnt, a kollégáknak nincs ezzel gondjuk. Kivéve persze Pault. A gúnyos fintora csak még gúnyosabbá vált, amikor rájött, hogy Brock és én együtt vagyunk. Amikor az egyik értekezleten bejelentettük, hogy az apám megfontolja a két második emeleti helyiség táncstúdióvá alakítását, úgy forgatta a szemét, hogy majd kiesett a helyéről. De ez sem tudott kihozni a sodromból.

A dolgok nemcsak testi értelemben változtak meg Brockkal. Végre ellazultam mellette. Amikor mosolyogtam, nem érdekelt, hogy nézek ki, és sokkal kevesebbet aggódtam amiatt, mit gondolnak rólam az emberek. A fontos tárgyalásokon már nemcsak reménykedtem benne, hogy a partnereim a bal oldalamon ülnek majd, hanem gondoskodtam róla, hogy így legyen. A hazulról hozott könyvek mellé vettem egy csomó újat, ezért újabb könyvszekrényt kellett beszereznem. Reménykedtem benne, hogy Brock ezt is összeszereli majd, és megint az lesz a vége, mint legutóbb.

Minden megváltozott, pár kis dolog mégis változatlan maradt. Már nem beszélgettünk annyit arról az éjszakáról, amikor minden megváltozott. Nem felejtettük el, de azt hiszem, mindketten elfogadtuk, hogy megtörtént, és az emlék örökre velünk marad. A részünk volt, de már nem állt közénk. A Kristen-témát viszont még mindig kerültük, bárhogy próbáltam is puhatolózni. Képtelen voltam uralkodni a kíváncsiságomon. Tudni akartam, miért maradtak együtt, és valójában miért szakítottak. Csakhogy Brock mesterien eltérített minden olyan beszélgetést, ami ebbe az irányba terelődhetett volna, és nem igazán értettem, miért. Nyilván rájöttem, hogy kényelmetlen neki a téma, és ennek nem örültem, az viszont tetszett, ahogy belém fojtotta a kérdezősködést. Általában az ügyes kezét vagy a száját vetette latba a cél érdekében.

Minden együtt töltött nappal halványodott bennem a félelem, hogy ez az egész csak álom, ami bármikor véget érhet. Már nem ez járt a fejemben minden együtt töltött percben, és a rémálmok is megszűntek. Csökkent a félelem, de továbbra is ott lebegett a levegőben, mint a megperzselt fa szenes illata. A kétség velem maradt. Kevesebb volt belőle, mint korábban, sokkal kevesebb. De megmaradt.

Egy hétfő reggel Brock segített feldíszíteni a műfenyőmet. A parkolóra néző ablak előtt állítottuk fel. Nem volt egy hatalmas fa, talán másfél méter magas, és nem is valami dús, de az ágak fehérre festett végei a havat idézték, és előre felragasztott bogyók is díszítették.

– Hogy akadályozod meg, hogy Rhage szétkapja az egészet? – kérdezte Brock egy arany égősort bogozva.

– Sajátos szertartást alakított ki a fával – pillantottam hátra a macskára.

Már egészen közel ült, és várakozással szemlélte a ténykedésünket.

– Ezért nem akasztok fel gömböket. Még a törhetetlennek sem lenne értelme. Pillanatok alatt lelökdösné őket.

– De az angyalhajat és az égőket békén hagyja?

– Igen. Felmászik a fa közepéig, és onnan bámészkodik, mint valami dzsungellakó.

Brock kuncogva bedugta a vezetéket a konnektorba. Átadtam neki, amin eddig dolgoztam. Mosolyogva néztem, ahogy feltekeri az égősort a fára. Hosszú utat tettünk meg, de ez már a mi fánk volt, és ebben volt valami varázslatos.

– Csodálkozom, hogy nem kezdted meg a karácsonyi készülődést már hálaadás előtt – igazgatta el az égőket az ágakon.

Nevettem.

– Az utóbbi években visszafogom magam.

– Azért még most is elég korán van.

– Nem is – halásztam ki az ezüst angyalhajat a dobozból. – December van.

– Tizenkettedike – mutatott rá.

– Na és?

Lenéztem Rhage-re, aki a lelógó angyalhajjal szemezett. Gyorsan felkaptam a végét, hogy ne legyen alkalma megcáfolni a korábbi kijelentésemet.

– Te is állítasz fát? – kérdeztem.

Brock vállat vonva felvett egy csillagot.

– Mi nem nagyon készültünk a karácsonyra.

– Mármint… te és Kristen?

Bólintott.

– Az ő szüleinél töltöttük az ünnepet, mióta…

– Mióta nem az én családommal?

Eszembe jutott az utolsó közös ünnep, amikor leüvöltöttem a fejét.

– Igen – sandított felém. – Gondoltam, jobb lesz így. Nem akartam tönkretenni az ünnepedet.

Némi bűntudatot éreztem, mivel Brock családtagnak számított nálunk, és a kiborulásommal kigolyóztam őt, más szempontból viszont teljesen nyugodt volt a lelkiismeretem. Nem tudom, ez mit mond el rólam.

– A lényeg, hogy nem sokat dekoráltunk. Sem akkor, amikor külön éltünk, sem akkor, amikor együtt.

Könnyedén felbiggyesztette a csillag csúcsdíszt a fa tetejére. Nekem ez több órába és egy rakás káromkodásba került volna.

– Ezt például egyszer sem csináltuk.

– Tényleg? – néztem rá meglepetten. – Ez annyira… nem is tudom, milyen.

Brock szája fanyar mosolyra húzódott.

– Nem számít.

Pár pillanatnyi néma töprengés után rájöttem, hogy igaza van.

Vigyázva, nehogy Rhage farkára lépjek, felakasztottam az angyalhajat.

– Hiányozni fogok, amikor szerdán elutazom? – lépett hátra, hogy legyen helyem befejezni a díszítést.

– Talán – hajtottam vissza az angyalhaj végét az ágra.

Brock az apám kérésére Philadelphiába megy az ottani központunkba, hogy megnézzen egy-két ígéretes tehetséget. Szombat délután tervezett visszajönni.

Felegyenesedtem, és egyet hátralépve gyönyörködtem a fában – a fánkban.

– Olyan szép!

– Én látok itt valami még szebbet – ölelte át a derekamat, és a mellkasához nyomta a hátam. – Mellesleg sértőnek találom, hogy csak „talán” fogok hiányozni.

Az alkarjára tettem a kezem.

– Nem is tudtam, hogy ilyen érzékeny vagy – nevettem.

– Pedig az vagyok.

Ahogy felemelte a fejét, a borostás álla végigkarcolta a nyakam. A bőrömre nyomta az orrát.

– Szeretem, ha simogatják az egómat.

Az érintésétől felbátorodva leengedtem a kezem, és magam mögé nyúltam. Az ujjaim megkeresték a sliccét. Felforrósodott az arcom.

– Más részed is szereti, ha simogatják?

Brock mély, rekedt nevetése bizsergéssel töltött el.

– Az a részem mindig.

– Nem mondod!

Az ajkamba haraptam, amikor keményedni kezdett a tenyerem alatt. Hozzám nyomta a csípőjét.

– Mmmm.

Magamban mosolyogva kiszabadultam az öleléséből, és feléje fordultam. A sötét, szinte már feketébe hajló szeme teljesen elvette az eszem. A szívem hevesen kalapált. Hátraléptem egyet.

– Hová-hová? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Megkívántam egy szelet sütőtökpitét a hűtőből.

Brock a szemembe nézett.

– Én is megkívántam egy kis desszertet.

– Te is kérsz egy szeletet?

– De még mennyire!

Egy szempillantás alatt előttem termett, és mielőtt felocsúdhattam volna, lehajolt, és a lábam alá kanyarította a karját. A következő pillanatban már a levegőben voltam, és a hasam a vállának nyomódott. Nevetve tűrtem, hogy a karácsonyi égők lágy fényét magunk mögött hagyva a hálóba cipeljen.

– Nem pont ilyen pitére gondoltam – jegyeztem meg.

– Biztos vagy benne? – markolt a fenekembe.

Sikkantás tört fel belőlem.

– Élvezted, mi?

Tényleg élveztem. Mire végre letett a földre, a hajam az arcomba hullott, és kapkodtam a levegőt. Brock rekordsebességgel vetkőztetni kezdett. Repült a pulóver, a leggings, a melltartó és a bugyi. Teljesen meztelenül álltam előtte. Vágy söpört végig rajtam, miközben néztem őt. Kezdtem elveszteni az önuralmamat. Izgalom és forróság keveredett bennem, ahogy hátranyúlt, és a pólója nyakát megragadva áthúzta a fején. A teste… esküszöm, majdnem kicsöppent a nyálam.

Brock hozzám lépett, és izmos combját a két lábam közé tolta. A mellkasára nyomtam a tenyerem. Megcsodáltam kemény, hullámzó izmait. Nem csókolt meg. A szája sokkal lejjebbre indult, a mellem felé. Ajkát a bimbómra tapasztva végighúzta rajta a nyelvét. Minden gondolat kiröppent a fejemből. Hátracsuklott a fejem, és nyers, mindent elsöprő gyönyör pulzált az ereimben.

– Pont ilyen desszertre vágyom minden este – szólalt meg füstös, mély hangon.

Kezét a csípőmre csúsztatva mozgásra ösztökélt. Finoman ráharapott a bimbómra. Felszisszentem, majd kiáltás tört fel belőlem. Nem kellett az irányítása, mert a csípőm magától kezdett ringatózni. A combjához dörgölőztem. A hirtelen jött gyönyört megérezve azon tűnődtem, vajon el tudnék-e így menni. Cseppet sem tűnt lehetetlennek. De nem volt alkalmam kideríteni, mert Brock megragadott a derekamnál, és az ágyhoz vitt. Forró ajka a nyakamra tapadt, de én a számon akartam érezni. A hajába markolva az enyémhez húztam a fejét. Mély, észvesztő csók volt. A lábamat az övére fonva felemeltem a csípőm, és hozzá dörgölőztem. A farmerja okozta súrlódás őrületes dolgokat művelt velem, de még többet akartam.

– Érezni akarlak magamban – suttogtam a hálószobám sötétjében. – Most!

Meglepett a saját erőszakosságom. Brockból férfias, állatias hang tört fel.

– Türelem! – utasított.

– Nem! – nyöszörögtem.

Éreztem a számon, ahogy elmosolyodik.

– Nekem kell türelemre tanítanom téged?

Az érzéki kérdés belőlem is mosolyt csalt elő.

– Talán.

Ekkor figyelmeztetés nélkül egy kezével megmarkolta mindkét csuklómat, és a hasamra nyomta a kezem, miközben a bőrömet csókolva és nyalogatva elindult a testemen egyre lejjebb és lejjebb a mellem, majd a köldököm irányába.

– Tárd szét a lábaid! – parancsolta.

Miközben engedelmeskedtem neki, az ujjaim a levegőt markolászták. Lélegzet-visszafojtva vártam a száját és a nyelvét. Már majd beleőrültem a várakozásba, amikor a szája a két lábam közé ért, és egy hosszú ujj felcsusszant a hüvelyembe. Hangosan nyögve élveztem, ahogy egészen az őrület határáig izgat. Amikor már majdnem elélveztem, hirtelen megállt.

– Brock! – ziháltam.

Kinyitottam a szemem. Szótlanul felemelkedett, és a nadrágját a combjára letolva kiszabadította magát. Még a sötétben is magamon éreztem perzselő tekintetét. Meg akartam érinteni, de leszorította a kezem. Rájöttem, hogy így akarom őt: csupaszon, akadályok nélkül. Már beszélgettünk a védekezésről és az óvszerről. Tudta, hogy gyógyszert szedek, de gumit is használtunk. Mostanáig.

Forró, kemény farka hegye a nyílásomhoz ért. A fejem fölé emelte és az ágyra nyomta a kezem. Ahogy a hátam fellendült a matracról, a szája a mellemre tapadt. A bőrömön éreztem a medál hűvös, fémes érintését.

– Istenem! – suttogtam.

Brock felemelte a fejét. A szabad kezével végigsimította az állam és a mellkasom. Levegő után kapkodva élveztem a simogatását a hasamon, a csípőmön.

– Szeretnélek az ágyhoz kötözni. Mit szólnál hozzá?

Türelmetlenül fészkelődtem alatta.

– Azt hiszem… tetszene.

– Ó, de még mennyire, hogy tetszene!

Megmarkolta a farkát, és belém hatolt kicsit.

– De meg akarlak érinteni – mondtam.

– Tudom.

Lassan, kínzóan lassan mozgott. A feszítő, égető érzés most is ott volt, de élveztem, és még többre vágytam belőle. Brock remegő testtel araszolt egyre beljebb.

– Ez tökéletes – nyögte.

Egyszer csak előrelendítette a csípőjét. Elakadt a lélegzetem. A mérete mindent betöltött, szinte már túl sok volt, és ahogy mozogni kezdett bennem, féltem, hogy ezt már nem élem túl. Majd belehaltam, hogy megérinthessem, de nem szabadulhattam a szorításából, ezért inkább átadtam magam az édes fájdalomnak.

Miután teljes hosszában belém hatolt, Brock egy darabig mozdulatlan maradt, majd ringatni kezdte a csípőjét. Lassan kihúzta magát, majd újra mélyre csúszott. Minden mozdulata örvényeket kavart a testemben. Ahogy gyorsult a tempó, izzadságcseppek ütköztek ki rajtam. Brock megragadta a csípőmet.

– Kulcsold rám a lábad!

Készséggel engedelmeskedtem neki. Nem hittem, hogy ez lehetséges, de innentől az eddiginél is mélyebbre hatolt bennem.

– Nem bírom tovább! – sóhajtottam.

– Pedig még csak most jön a java.

Újra és újra előrelökte magát, és közben hozzám dörgölőzött. A fejem oldalra csuklott, és egyre nőtt bennem a gyönyörteli feszültség. Az orgazmus ellopta a lélegzetemet és a hangomat. Még a nevét sem tudtam kimondani. Pár pillanattal később ő is követett. Az arcát a nyakamba fúrva megremegett a teste.

Időbe telt, mire lecsendesült a vihar. Brock felemelte a fejét, puszit nyomott a nyakamra, és lefejtette az ujjait a csípőmről.

– Most már jöhet az a pite.

Nevetve feléje fordítottam a fejem, és megcsókoltam.

– Kérsz rá tejszínhabot?

Felkönyökölt.

– Van itthon tejszínhabod?

– Persze.

– Ne mozdulj! – utasított.

Legördült az ágyról, talpra szökkent, és kiment a szobából. Pár perc múlva visszajött a pitével és egy flakon tejszínhabbal. De a tejszín nem a pitére került. Brock az éjjel megmutatta, mennyivel jobb célokra lehet használni.

31. FEJEZET

Kedden kora reggel csörgött az irodai telefonom. Épp csak elolvastam a hírek főcímeit, és még nem álltam készen semmilyen komolyabb agymunkára a reggeli kávém előtt. Amikor megláttam, hogy külső hívás a philadelphiai akadémiánkról, sejtettem, hogy vagy apa az, vagy Brock.

– Halló!

– Szia, drágám! – szólt bele apa. – Kihangosítottalak. Brock is itt van velem.

– Hiányzom? – kérdezte Brock.

Elhúztam a szám, de közben elpirultam. Ettől a szüleim előtti évődéstől kuncogni támadt kedvem, mint egy tizenhárom éves tinilánynak.

– Kibírható – feleltem mosolyogva.

– Au! – nevetett. – Ezért büntetés jár, ha hazaérek.

Kikerekedett a szemem. Hogy tehet ilyen célzásokat az apám előtt? Legszívesebben az asztal alá bújtam volna szégyenemben, de közben mozdulni sem tudtam, mert szinte a csuklómon éreztem a kezét, ahogy lenyom, és…

Jesszusom!

A tenyerembe támasztottam az állam, és megköszörültem a torkom. Erre inkább nem is reagálok.

– Szóval… mi újság? – váltottam témát.

– Gondoltuk, megosztunk veled egy izgalmas hírt – mondta apa.

Kiegyenesedtem. A szemem körbepásztázta az üres irodát, és megállt a kis, egyméteres karácsonyfán. Tegnap este vettem a diszkontban, és ma reggel hoztam be. Már rajta volt az égősor, sőt még egy időzítőre is beruháztam, hogy végig világítson, amíg itt vagyok.

Az egyetlen hír, amire gondolni tudtam, a táncstúdió volt.

– Jó hír? – kérdeztem reménykedve.

– Ha rossz hír lenne, gondolod, hogy az irodában lennék? – nevetett Brock.

A remény izgalommá fokozódott.

– Apa áldását adja a tervre?

– Áldásom adom a tervre – felelte apa.

Felugrottam a székemből, és örömtáncot lejtve némán belesikítottam a kagylóba.

– Köszönöm – szólaltam meg erőltetett nyugalommal. – Nem fogod megbánni.

– Fogadjunk, hogy táncolsz – jegyezte meg Brock kajánul.

– Dehogyis! – szökdécseltem tovább a szék körül.

– De van egy feltételem – folytatta apa. – A barátaidnak alá kell írniuk egy minimum nyolc évre szóló hűségszerződést. Sok pénzt áldozunk erre a stúdióra, és nem szeretném, ha otthagynának minket, mielőtt megtérülne.

– Teljesen érthető – huppantam le felspannolva a helyemre. – Biztos vagyok benne, hogy beleegyeznek.

– Beszélj velük még ma! – kérte apa. – Ha elfogadják a feltételeket, a jövő hétre összerakom a szerződést, és még karácsony előtt lepapírozhatjuk az üzletet.

– Meglesz.

Úgy szorítottam a kagylót, hogy szinte recsegett.

– Köszönöm, hogy hiszel ebben – hálálkodtam apának.

– Nem is annyira a projektben hiszek, mint inkább benned – felelte. – És persze Brockban. Mindkettőtökben.

Ahogy elöntöttek az érzelmek, gombóc gyűlt a torkomba. Elhomályosult körülöttem a világ. Apa ilyet mondott nekem? Olyan régen vártam már erre! Igyekeztem valami hivatalosnak tűnő választ kicsikarni magamból, aztán a következő pillanatban már Brock vette át a szót.

– Levettelek a kihangosítóról – mondta. – Minden rendben? Jól vagy?

– Fantasztikusan – feleltem halk, rekedt hangon, majd az utóbbi, közösen eltöltött hetek hatása alatt hozzátettem: – Csak akkor lehetnék jobban, ha itt lennél velem.

Brock pillanatnyi hallgatás után válaszolt:

– Megyek, amint lehet.

– Tudom.

– Beszélj a lányokkal, hadd örüljenek ők is!

Sikerült elérnem Teresát, aki bekapcsolta Averyt a hívásba, és a hír hallatán versenyt visongtak a fülembe. Úgy felpörögtek, hogy aggódtam, nehogy Teresánál beinduljon a szülés.

– Köszönjük! – hálálkodott Avery a sírás határán. – El sem tudod képzelni, milyen sokat jelent ez nekünk – nekem. Fogalmad sincs róla.

Megint elhomályosult a szemem.

– Szerintem van. Annyira örülök, hogy segíthetek nektek!

Mély levegőt véve igyekeztem lecsillapítani magam.

– Szóval elfogadjátok a nyolc év hűségidőt?

– Hát persze! – vágta rá Teresa.

– Igen – erősítette meg Avery.

– Akkor minden rendben. Visszajelzek apámnak, és jövő hétre remélhetőleg meg is lesz a szerződés. Ha mindenki aláírta, jöhetnek a kivitelezők felmérni a terepet.

Nem volt könnyű véget vetni a hívásnak, mivel a csajok alig akarták abbahagyni a hálálkodást. Több köszönömöt már nem bírtam volna ki sírás nélkül. Megbeszéltük, hogy vasárnap együtt reggelizünk – feltéve, hogy Teresa babája nem születik meg addigra –, és már előre megfenyegettek, hogy szanaszét ölelnek majd.

Egész nap vigyorogtam, mint a fakutya. Segítettem két különleges embernek valóra váltani az álmukat, és ami még fontosabb, az apám hisz bennem.

Pénteken ebéd után Paul bejött az irodámba egy papírköteggel a kezében. Nem kopogott, nem kérdezte, zavar-e, csak besétált.

– Szeretném, ha ezek minél előbb eljutnának Brockhoz – dobta le a paksamétát az asztalomra.

Felvont szemöldökkel meredtem a bunkó módon elém hajított lapokra, és már éppen megjegyeztem volna, hogy ha látom is Brockot hétfő előtt, ilyesmivel akkor sem fogunk foglalkozni, amikor valami megragadta a figyelmem. Felvettem a papírokat, és gyorsan átfutottam őket.

– Mi ez? – kérdeztem.

Paul már az ajtónál járt, ezért utána kellett szólnom. Visszafordult, és pimasz tekintettel nézett rám.

– Mik ezek az eladási tervek és becslések?

Paul elhúzta a száját.

– Neked minek tűnnek?

Úristen! Ritkán fordult elő, hogy komolyan kijövök a sodromból, de most veszélyesen közel álltam hozzá.

– Úgy látom, ez egy javaslat két második emeleti helyiség felhasználására. A C és a D teremre.

– Jól látod – fonta össze a karját a mellkasán.

Oldalra döntött fejjel néztem rá.

– Nyilván tudod, hogy én már beadtam egy igényt arra a két teremre.

– Annak a táncizének? Na ne röhögtess! Az úgysem fog összejönni – nevetett.

Konkrétan a képembe nevetett. Elszámoltam tízig, aztán még egyszer megismételtem.

– Még nem történt meg a hivatalos bejelentés, de a táncizé zöld jelzést kapott a C és a D teremre. Ami ezt illeti… – emeltem fel a beadványát – A smoothie-s ötletednek másik helyiséget kell keresned.

Paul úgy pislogott rám, mintha két fejem lenne.

– Tessék?

– Az apám rábólintott a táncstúdióra. Hétfőre elkészül a szerződés.

– De nekem kellenek azok a termek.

– Sajnálom – toltam ki a papírköteget az íróasztalom szélére. – A C és a D már foglalt. Biztosan találsz egy…

– A D-hez ragaszkodom. A villanyvezetékek és a tervrajz alapján csak abban lehet konyhát kialakítani – érvelt kivörösödött arccal.

Megráztam a fejem. Nem tudtam, mi mást mondhatnék még neki.

– Ez szemétség! – csattant fel Paul olyan vehemenciával, hogy önkéntelenül is ugrottam egyet a székben, és összerezzentem.

Aztán gúnyos nevetés tört fel belőle.

– Persze miért is vagyok meglepve? Naná, hogy a te agyament ötletedet választják.

Ahogy hátat akart fordítani nekem, valami elpattant bennem. A gerincem egyenes vonalba merevedett, mintha egy fémrúddal rögzítették volna.

Ez így nincs rendjén. Nem beszélhet így velem. Nem nézhet így rám. Azt el tudom fogadni, hogy nem kedvel, de akkor is tisztelettel tartozik nekem – a pozíciómnak és a hatalmamnak. Mit is ígértem magamnak korábban? Azt, hogy nem leszek többé lábtörlő. Ez már nem a tizenkilenc éves Jillian, aki hagyja, hogy mások átgyalogoljanak rajta, vagy aki annyira fél egy fickótól, hogy Stephnek kell megmentenie. Én már nem ő voltam. Rohadtul nem. Nem azért éltem túl egy arclövést, hogy egy jelentéktelen kis puhapöcs ilyen hangnemben beszéljen velem.

– Paul! – szóltam utána.

Unott arccal visszafordult.

– Mi az?

Felállt a szőr a nyakamon. Ez volt az. Ez a stílus. Ettől feszültek pattanásig az idegeim.

– Kérlek, csukd be az ajtót, és ülj le!

Megvillant a szeme.

– Mindjárt kezdődik az edzésem.

– Kérlek, csukd be az ajtót, és ülj le! – ismételtem. – A tanítványodnak várnia kell pár percet.

Nem hagyhattam, hogy valami kifogással lelépjen. Egy pillanatig habozott, de végül megfordult, és becsukta az ajtót. Láttam, hogy mozog a szája, és sejtettem, hogy valami csúnyát mormoghat a bajusza alatt. Csigalassan sétált a székhez. Leült, és kihívó tekintettel meredt rám. Mély levegőt vettem.

– Amint azt talán te is tudod, félig süket vagyok. A jobb fülemre egyáltalán nem hallok, de ha valaki halláskárosodást szenved, az kénytelen jobban odafigyelni mások beszédére. Figyelnünk kell a szájmozgást, a testbeszédet.

Paul nem rejtette véka alá, mennyire unja az előadásomat. A két kezemet összekulcsolva az asztallapra támaszkodtam.

– Nem kell hallanom a motyogásodat, sem a szándékosan lehalkított beszédedet ahhoz, hogy tudjam, mennyire nem tisztelsz.

– Tessék? – nézett rám meglepetten.

– Olyan stílusban beszélsz velem, mintha nem fognád fel, hogy a főnököd vagyok.

Paul keskeny vonalba préselt szájjal feszengett a székében.

– Nekem Brock a főnököm.

– Ebben igazad van. Ő a főnököd, de én is az vagyok – feleltem higgadtan. – A távollétében pedig egyedül én. Nem kell kedvelned, de elvárom a tiszteletet.

Enyhén elpirult.

– Nem értem, miből gondolod, hogy nem tisztellek. Szerintem kissé túlreagálod a dolgot.

Pillanatokra voltam attól, hogy valóban „túlreagáljak” valamit.

– Ne akard bemesélni, hogy az egészet csak benéztem.

Eltűnődtem, vajon ismeri-e egyáltalán ezt a kifejezést.

Paul fújtatott egyet. Egy pillanatra kitágult az orrlyuka, aztán mintha megnyugodott volna.

– A tisztelet nem alanyi jogon jár. Ki kell érdemelni.

Igyekeztem megőrizni a hidegvérem.

– És miért nem érdemeltem ki a tiszteletedet?

– Az apádé az akadémia, és a főnök szeretője vagy. A kisujjadat sem kellett mozdítanod ezért az állásért.

Azta! Ez már tényleg a pofátlanság netovábbja. Úgy elöntött a düh, hogy legszívesebben ott helyben kirúgtam volna. Igaz, hogy az ilyesmit először Brockkal kellett egyeztetnem, de biztos voltam benne, hogy ez esetben igazat adna nekem. Csakhogy kirúgni túl könnyű lett volna.

– Hadd magyarázzak el neked valamit, Paul! Én a Lima Akadémián nőttem fel. A világon mindent tudok erről a helyről. Számomra ez nemcsak egy munka, hanem a családi örökségem. Az ereimben csörgedező vér építette ezt a helyet. Ha az nem zavart, amikor a nagybátyám volt a főnököd, akkor ellenem sem lehet kifogásod. A második beszólásodat válaszra sem kéne méltatnom, mégis megteszem. Igen, Brockkal járok. Szóval ez jusson eszedbe, amikor legközelebb hozzám szólsz.

Paul elsápadt.

– Brock semmilyen formában nem kivételez velem a kapcsolatunk miatt, és biztos vagyok benne, hogy sem ő, sem az apám nem értékelné az ilyen gyanúsítgatást. És ami a legfontosabb: nekem sincs ínyemre. Ez az utolsó ilyen beszélgetésünk – figyelmeztettem felszegett állal. – A folytatás rajtad áll. Dolgozhatunk együtt azon, hogy a Lima Akadémiát olyan hellyé tegyük, amilyet az apám megálmodott, és közösen tovább is fejleszthetjük ezt az álmot. Vagy kereshetsz magadnak másik állást. Választhatsz. Ne akard, hogy én hozzam meg helyetted a döntést.

Paul nem válaszolt.

– Végeztünk – zártam le a beszélgetést.

Pár pillanatig némán ült, majd kurtán bólintott. Figyeltem, ahogy feláll, és merev tartással kisétál az irodából. Az ajtót félig nyitva hagyta maga mögött. Amint eltűnt a látóteremből, nevetve kifújtam a levegőt. Reszketeg, fojtott nevetés volt, mert egyszerűen nem mertem elhinni, amit tettem. Nemcsak kiálltam magamért és a döntéseimért, de pár brutális verbális pofont is kiosztottam. Legszívesebben vállon veregettem volna magam, de aztán valami még jobb jutott az eszembe: este megajándékozom magam egy adag sajtos sült krumplival.

Mosolyogva a számítógépem felé fordultam, és munkához láttam. Istenien éreztem magam. Erősnek, magabiztosnak, keménynek. Steph is ezt érezheti, és ez óriási.

Órákon át mosollyal az arcomon válaszolgattam az e-mailekre. Már majdnem négy óra volt. A reggel behozott kis fa fényei világítottak a fogyatkozó délutáni fényben. Éppen eldöntöttem, hogy megtámadom a nasiautomatát, amikor halkan kopogtak az ajtómon. Ahogy felpillantottam, elállt a lélegzetem. Kristen Morgan állt előttem. Először azt hittem, rosszul látok, de pár pislogás után be kellett látnom, hogy tényleg ő az. Sötétkék farmerjében és testre simuló, fehér garbójában úgy festett, mint egy divatmagazin címlaplánya.

Talán Brockhoz készült, csak rossz irodába jött? És ha igen, mit akarhat tőle?

– Tudom, hogy nem számítottál rám, de remélem, szánsz rám pár percet – fonta szépen manikűrözött ujjait a kilincsre. – Beszélnem kell veled.

– Miről? – meredtem rá döbbenten.

Kristen belépett az irodámba, és becsukta maga után az ajtót.

– Brockról. Megérdemled, hogy megtudd az igazságot.

32. FEJEZET

– Milyen igazságot? – néztem rá értetlenül.

Kristen a székre mutatott.

– Szabad?

Milyen udvarias!

Bólintottam, mire leült, és letette a táskáját a földre. Ebben a pillanatban magamhoz tértem a felbukkanása okozta sokkból.

– Egy pillanat! – támaszkodtam az asztalomra.

Nagyon nem tetszett ez az egész.

– Nekem itt valami bűzlik. Egész életünkben tíz szót, ha váltottunk, erre most idejössz, hogy elmondj nekem valami nagy igazságot?

– Teljesen érthető a gyanakvásod – tette keresztbe a végtelen hosszú lábát. – Ha te állítanál így be hozzám, én is ugyanígy éreznék.

Halványan mosolygott, de a szeme mást mondott.

– Tudom, hogy Brock nincs itt. Ezért jöttem ma.

Borzongás futott végig rajtam.

– Honnan tudtad, hogy ma távol lesz?

– Évekig együtt voltunk, sőt el is jegyzett. Sok közös barátunk van, aki az apádnak dolgozik – magyarázta. – Egyikük megemlítette, hogy Phillyben van.

Persze, valaki „megemlítette”. Rohadtul nem tetszett a gondolat, hogy egy ottani alkalmazott jelentéseket ad le Brockról Kristennek. Az ösztönöm azt súgta, hogy azonnal vessek véget ennek a beszélgetésnek, mielőtt még megmérgezhetne az „igazságaival”. Nem ismertem jól ezt a nőt. Brock ugyan soha semmi rosszat nem mondott róla, mégis gyanakodtam, hogy nem puszta emberbaráti szeretetből jött ide.

– Elég sok dolgom van ma – kezdtem. – Nem igazán…

– Brock elmondta neked, hogy terhes voltam? – vágott a szavamba.

Elnémultam, és egy pillanatra a szívem is megállt. Időbe telt, mire sikerült kipréselnem magamból egy szót.

– Tessék?

– Ezek szerint nem. Sejtettem – döntötte oldalra a fejét, amitől a világosszőke haja a vállára omlott. – Gondolom, téged sem lep ez meg annyira. Gyerekkorotok óta ismeritek egymást. Tudhatod, hogy nem túl bőbeszédű.

Velem mindig sokat beszélgetett. Hirtelen úgy éreztem, hogy forog velem a szoba.

– Terhes voltál?

Sűrű szempilláit leeresztve lassan bólintott.

– Még viszonylag a kapcsolatunk elején történt. Talán két éve lehettünk együtt. Gyógyszert szedtem, de nem voltam túl alapos az ilyesmiben – nevetett halkan. – Akkoriban elég felelőtlen voltam, Brock pedig…

Mély levegőt vett.

– Mivel most együtt vagytok, már te is tudod, milyen. Szeret… kefélni.

Keserű íz áradt szét a számban. Kezdett egyre kellemetlenebbé válni a téma.

– A baba… nem maradt meg – folytatta, mielőtt válaszolhattam volna. – Nagyon kiborultam. Akkoriban nem akartam teherbe esni, de amikor megtörtént, boldog voltam, és Brock is örült. Akartam azt a babát, és Brockot is. Szerelmes voltam belé. Amikor elvetéltem, teljesen összetörtem.

Nem tudtam, mit mondjak erre. Brock sosem említette Kristen terhességét, pedig ilyesmit szerintem nem titkolna el előlem. Másrészről viszont szinte sosem beszélt Kristenről.

– Miután elvesztettem a babát, három hónappal később Brock megkérte a kezem – folytatta. – Mint tudod, igent mondtam.

Kényelmetlenül fészkelődtem a székben.

– Sajnálom, hogy elvesztetted a kisbabádat. Nem tudtam róla, de nem értem, miért mondod ezt most el nekem.

Ahogy azt sem, hogy Brock miért nem.

– Azért, mert amikor Brock eljegyzett, tudtam, miért csinálja. Próbáltam meggyőzni magam, hogy nem az történt, amitől féltem, de hiba volt áltatnom magam.

Ahogy Kristen rám nézett, furcsán csillogott a szeme, mint aki a könnyeit tartja vissza.

– El akartam hinni, hogy szerelemből készül elvenni, de ez nem volt igaz. Azért kérte meg a kezem, mert bűntudata volt. Felelősnek érezte magát a vetélésem miatt.

– Miért?

– Akkoriban nehéz időszakon ment át a kapcsolatunk. Sokat utazott, én pedig egyedül voltam, és állandóan idegeskedtem. Rengeteget veszekedtünk. Nem ő tehetett arról, ami történt, mégis magát hibáztatta.

Őszintének hangzott. Nem tudtam, hogyan dolgozzam fel a hallottakat.

– Ezért akart elvenni. Igyekezett boldoggá tenni, és egy darabig működött is a dolog, de idővel rájöttem, hogy csak a bűntudat tartja mellettem. Nem a szerelem. De ő már csak ilyen.

Visszatért a borzongás. Szinte megfagyott a vér az ereimben.

– Brocknak lelkiismeret-furdalása volt a vetélésem miatt, de ez semmi nem volt ahhoz képest, ami miattad emésztette – sütötte le a szemét, miközben a válla megfeszült. – Ott voltam aznap este. Tudtam, ki vagy, amikor láttalak beszélni Brockkal. Láttam, mennyire odavagy érte, ő meg szinte levegőnek nézett – rázta meg a fejét. – Annyira nyilvánvaló volt. Te elmentél, ő meg ottmaradt velem. Sajnáltalak.

Ez csodálatos. A kezem ökölbe szorult, a körmeim a tenyerembe vájtak.

– Ott voltam vele, amikor valaki berohant a Mona’sba azt kiabálva, hogy valakit meglőttek. Nem mentünk ki rögtön. Colton és Reece kirohant. Már nem emlékszem, kitől tudtuk meg, hogy te vagy az áldozat, de valahogy kiderült. Brock meglátott téged a földön. Csak egy pillanatra látott, mert az egyik testvér hátratolta, de sohasem felejtem el az arcát – révedt a távolba. – Ahogy magát hibáztatta a vetélésemért, ugyanúgy magát okolta azért, hogy téged meglőttek.

– Nem az ő hibája volt – vágtam rá.

– Én tudom, és te is tudod. De senki, még te sem változtathatsz azon, amit akkor érzett. Főleg azután, hogy karácsonykor elvitt hozzátok. Jobb, ha tudod, hogy nem akartam menni. Őt is távol akartam tartani, mert tudtam, milyen hatással lenne rád és rá.

Elfacsarodott a szívem.

– Kristen, én…

– Mindvégig, amíg együtt voltunk, a bűntudat velünk maradt. Olyan volt, mint egy gennyes fekély, ami az életünk minden zugát megfertőzte.

A körmeim fájó lyukakat fúrtak a bőrömbe.

– Hat éven át egyfolytában csak rólad beszélt.

Halkan felszisszentem. Kristen arca egészen kipirult beszéd közben.

– Végig tartotta a kapcsolatot a családoddal, de anyukáddal külön is beszélgetett rólad. Gyakran kihallgattam őket, de Brocknak egy szót sem szóltam. Azt hittem, ha tudja, hogy jól vagy, előbb-utóbb megnyugszik, és végre szívvel-lélekkel részt tud venni a közös életünkben. De nem így történt. Sosem tudta elengedni a témát – nevetett fel keserűen. – Szerinted hogyan éreztem magam ettől? Rosszabb volt, mint valaki olyannal lenni, aki mást szeret.

Képtelen voltam megszólalni. Az ujjbegyeimet a számra nyomva vártam a folytatást.

– Tulajdonképpen könnyebb lett volna, ha szerelmes beléd. Akkor legalább olyasvalaki miatt veszítettem volna el, akit szeret, nem pedig valami elcseszett bűntudat miatt.

Vörös ajka keskeny vonalba préselődött.

– Még rá is kérdeztem, mielőtt felbontotta az eljegyzést, hogy szerelmes-e beléd – hogy egy olyan férfival voltam-e hat éven át, aki mást szeret.

Forgott körülöttem a szoba. Nem akartam hallani, amit mondani készült, mégsem állítottam meg. A ma reggeli kemény csaj eltűnt, a mostani meg csak ült sóbálvánnyá válva, és tehetetlenül várta a katasztrófát.

– Nemet mondott. Nem szeretett téged abban a formában, amitől féltem.

A szemébe néztem. Értettem, amit mond, nem kellett magyarázkodnia. Arra utalt, hogy Brock nem szerelmes belém. És ha teljesen őszinte akartam lenni magamhoz, talán igaza volt. Egyszer sem mondtuk ki ezt a szót egymásnak, de nem Kristennek, hanem nekem kellett volna kiderítenem, szeret-e engem úgy, ahogy én őt, vagy egyáltalán tud-e úgy szeretni. Csakhogy már késő volt.

– Amikor úgy döntött, hogy visszavonul a versenyzéstől, és elkezdett apáddal beszélgetni az itteni állásról, tudtam, hogy megtalálja a visszautat hozzád – megtalálja a módját, hogy helyrehozzon valamit, hogy csillapítsa a bűntudatát. Akkor lett elegem az egészből.

Kristen hangja most először csengett dühösen.

– Nem akartam, hogy idejöjjön, mert tudtam, hogy nem az igazgatói poszt vonzza. Ez nem erről szólt. Hozzád akart közel kerülni. Választás elé állítottam, ő pedig választott: téged és a bűntudatot. Ezért szakítottunk.

– Értem – bukott ki belőlem. – Ez elég betegen hangzik, és nem igazán tudok rá mit mondani. Sajnálom, hogy köztetek nem működtek a dolgok, de…

– Azt hiszed, csak kitaláltam? Azt akarod mondani, hogy sohasem beszélt neked a bűntudatáról?

De beszélt.

Kristen felszegte az állát.

– Azt is elmesélte, hogy többször is kerestem, mióta ideköltözött?

– Tessék? – kaptam fel a fejem.

Kristen előrehajolt.

– Vissza akartam szerezni. Nem szégyellem bevallani. Sok mindent megbeszéltünk. Azon a hétvégén, amikor hazajött…

– Hogy aláírja a házeladási papírokat? – állt görcsbe a gyomrom.

Emlékszem, hétfőn kialvatlanul, nyúzottan jött vissza, Kristen pedig követte. Egy szóval sem említette, hogy az exe újra össze akar jönni vele, vagy hogy rendszeresen beszélnek.

– Lefeküdtetek egymással?

Kristen az ajkába harapott.

– Szeretnék igennel válaszolni, mert talán, de csak talán, ha örökre kizárnád őt az életedből, végre továbbléphetne, és elkezdhetne élni. De nem fogok hazudni. Én próbálkoztam – nevetett fel újra éles, keserű nevetéssel. – Nem történt semmi, pedig elhiheted, hogy én mindent megtettem.

Kedvem lett volna felpofozni. De úgy rendesen. Az sem érdekelt, hogy akkor még nem voltunk együtt Brockkal. A nő, aki tudja, hogy Brockkal járok, épp arról mesél nekem, hogyan próbálta elcsábítani.

– Hallod te, miket beszélsz? – csattantam fel.

– Igen. Pontosan tudom, hogy hangzik mindez.

– Akkor miért vagy itt? – kérdeztem rá sokadszorra. – Mi értelme?

– Csak segíteni próbálok neked. Nem akarom, hogy te is elkövesd azt a hibát, amit én. Ne csinálj te is bolondot magadból!

– Tényleg? – ugrott fel a szemöldököm. – Azt várod, hogy ezt el is higgyem? Először bevallod, hogy még mindig szerelmes vagy a pasimba, aztán meg azzal jössz, hogy segíteni akarsz nekem?

– Már nem vagyok szerelmes belé. Megtanultam a leckét – felelte. – És igen, szívességet teszek neked, mert ha ennyi év után még mindig szerelmes vagy belé, akkor pont ugyanannyi időt vesztegettél rá, mint én. Nem szerelemből van veled, hanem azért, mert azt hiszi, hogy tönkretette az életedet.

Tátva maradt a szám.

– Amikor megtudta, hogy otthagytad a főiskolát, kiborult. Amikor megtudta, hogy jársz valakivel, akit nem mutatsz be a szüleidnek, kiborult. Amikor megtudta, hogy szakítottatok, és egyedül élsz, megint csak kiborult. Valahányszor történt valami rossz az életedben a lövés óta, mindig magát hibáztatta.

Úristen!

– Talán őrültségnek tartod ezt az egészet. Talán nem is hiszel nekem, de én tudom, hogy Brock a csillagokat is lehozná neked az égről – vette fel a táskáját a földről. – Csak éppen nem azért, amiért szeretnéd.

Remegni kezdett a kezem.

– Most menj el!

Kristen úgy csóválta a fejét, mintha valami futóbolond lennék, aki most utasított vissza tízmillió dollárt.

– Meg kéne kérdezned magadtól, hogy miért most. Miért van veled? Ha annyira akart és szeretett téged, miért várt hat évet?

Ezer oka lehet annak, hogy két embernek hat évbe telik újra egymásra találni, és mindegyik hihető. De én tudtam, hogy Brockot erős bűntudat gyötri amiatt, ami velem történt. Mindenki tudta.

– Ráadásul úgy érzi, hogy nem csak neked tartozik, hanem az apádnak is. Kétszeresen is csalódást okozott. Ha most veled van, azzal jóváteheti, hogy annak idején cserben hagyott téged és az apádat is.

Összeszorult a torkom, mert ez már nekem is többször az eszembe jutott. Úgy éreztem, mintha Kristen a legsötétebb gondolataimban vájkált volna.

– Ne legyél olyan, mint én – állt fel. – Ne vesztegess éveket az életedből arra, hogy meggyőzöd magad valamiről, ami nem igaz. Brock nem szerelemből van veled.

Az ajtó felé fordult, de még egyszer visszanézett rám.

– Sok szerencsét, Jillian.

Miután Kristen elment, még sokáig ültem mozdulatlanul, a hallottakon rágódva. Képtelen voltam legyinteni rá vagy elfelejteni, mert… volt benne valami. Határozottan volt benne valami.

„A tegnap hamu, a holnap fa.
Csak ma ég a tűz fényesen.”

Ősi eszkimó közmondás

33. FEJEZET

Nem sírtam. Még csak ki sem borultam, miután Kristen elment. Nem hívtam fel Brockot. Befejeztem a munkát, aztán hazamentem anélkül, hogy útközben beszereztem volna a várva várt sajtos sült krumplit. Otthon a vendégszobában találtam magam, ahogy a családi házból elhozott gyönyörű könyveket bámulom. Valójában inkább csak bambultam a semmibe, és azon rágódtam, amiket Kristen mondott.

Álmomban sem hittem volna, hogy egyszer felbukkan nálam. Ha csak egy része is igaz volt annak, amit magáról bevallott, sokkolóan őszinte volt hozzám. De nem mindenen lepődtem meg. Mindig is féltem attól, hogy Brock azért tért vissza az életembe, és azért van velem, mert a kötelességének érzi. Ez a gondolat olyan mély sebet ejtett rajtam, hogy fizikai fájdalmat éreztem. A félelem mázsás súlyként nehezedett a mellkasomra, elvette az étvágyamat, és lenullázta az elmúlt napok győzelmeit. Gyűlöltem ezt az érzést.

Az agyam nagyobbik része a szőnyeg alá söpörte volna Kristen figyelmeztetését, és a régi Jillian biztosan ezt tette volna. Benne még nem lobogott tűz. Ő megalkudott volna, és úgy tett volna, mintha minden rendben lenne, mert az könnyebb és biztonságosabb, mint szembenézni a fájdalommal. De tudtam, hogy képtelen lennék elfelejteni a hallottakat. Minden szó befészkelte magát a fejembe, és ha erőszakkal ki is akarnám űzni, akkor is megmérgezné minden tettemet és Brock minden szavát.

A könyvek felé nyúlva végigsimítottam a gerincüket, majd leengedtem a kezem.

Én már nem az a lány vagyok. Ez a beszélgetés a felszínre hozta a kétségeket, amiket az utóbbi hetekben igyekeztem mélyen elásni magamban, és fájdalmas nyomokat hagyott a bőrömön és a lelkemen. Nem tehettem úgy, mintha ez az egész meg sem történt volna. Nem tüntethettem el valami varázslattal. Nem békélhetek meg a félelemmel, ami már Kristen felbukkanása előtt gyökeret vert bennem.

Beszélnem kell Brockkal. El sem tudtam képzelni, mit mondhatna, ami eloszlatná a kétségeimet, mert ez már nem csak róla szólt. Hagytam, hogy Kristen szavai mélyen belém ivódjanak a saját problémáim – a kétségeim, az önbizalomhiányom, a félelmeim – miatt. Nem tudtam, hogy egyedül magamban kell-e keresnem megoldást, és ha igen, hogyan találhatok rá.

Egy kéz végigsimította a meztelen karom, levándorolt a csípőm felé, és lehúzta a takarót a lábamról. A combomon kalandozó kérges ujjak érintése nyomán libabőr ütközött ki rajtam.

– Kicsim! – borzolta meg egy mély hang a hajamat a halántékom körül.

Meleg, kemény mellkas simult a hátamhoz. Kinyitottam a szemem, és zavartan oldalra fordítottam a fejem.

– Brock?

Puszit nyomott a szám sarkára.

– Úgy kérdezed, mintha meglepne – karcolta végig a nyakam vonalát a borostás állával. – Ki más mászna be melléd az ágyba az éjszaka közepén?

Félálomban elmosolyodtam, és már majdnem cukkolni kezdtem a lehetséges jelöltekkel, de ahogy teltek a másodpercek, és egyre éberebb lettem, úgy szállingóztak vissza a fejembe a nap eseményei. Elhúzódtam, és felkapcsoltam a lámpát az éjjeliszekrényen. Lágy fény töltötte be a szobát.

Mit keres itt Brock? Csak szombat délutánra vártam.

– Hová mész?

A derekamnál fogva visszahúzott magához, és mielőtt megszólalhattam volna, a számra tapasztotta a száját. Önkéntelenül viszonoztam a csókot, sőt készségesen utat engedtem a nyelvének. Brock alsóteste az enyémhez nyomult, és a farmerján keresztül is éreztem az erekcióját. Ahogy a csípőjét ringatva hozzám dörgölőzött, elakadt a lélegzetem. Azonnal felizgultam. Nem tudtam eldönteni, hogy ő képes ilyen gyorsan elvenni az eszem, vagy alapból ennyire rá vagyok kattanva.

– Hiányzott ez a hang – mormolta a számba. – Korábban vissza kellett jönnöm, hogy hallhassam.

Éreztem, hogy pillanatokon belül elvesztem a csatát a vágyaimmal szemben. Le kellett állnom, amíg még nem késő, mert bár elképesztően kívántam őt, muszáj volt beszélnem vele. Minden akaraterőmet összeszedve a mellkasára nyomtam a tenyerem.

– Brock!

– Baszki, ez is hiányzott. Imádom, ahogy kimondod a nevem – csúsztatta fel a kezét a pólómon egészen a mellemig, miközben az enyémre nyomta a homlokát.

Felforrósodott a testem. Egek, de könnyen el tudná terelni a figyelmemet! Finoman eltoltam magamtól.

– Beszélnünk kell – mondtam.

– Beszélgethetünk – simította végig a szájával az állam, majd az ajka közé csípte a fülcimpámat. – Vagy mást is csinálhatunk.

– Nem lehet.

– Dehogynem – kuncogott. – Az ember egyszerre több dolgot is tud csinálni.

– Nekem az nem megy – vallottam be.

Már most az egekben járt a pulzusom. Brock végigfuttatta az ujjait a mellem vonalán, egészen a kemény bimbóig.

– Az nem az én bajom – mormogta.

Majdnem elnevettem magam, de féltem, hogy a kitartása végül engem is magával ragad. A pulóverébe markoltam.

– Kristen bejött ma hozzám az irodába.

A szavaim úgy hatottak rá, mintha nyakon öntötték volna egy vödör jeges vízzel. A keze és a csípője mozdulat közben megállt, és a fejét felemelve, sötét szemmel lenézett rám.

– Tessék?

– Kristen bejött ma az akadémiára, hogy beszéljen velem.

– Miről?

Az őszinte csodálkozása egyértelművé tette, hogy fogalma sincs róla, milyen intim titkokat osztott meg velem az exe. De talán van rá némi halvány remény, hogy Kristen nem mindenben mondott igazat.

Brock szemébe néztem.

– Sok mindenről.

Homlokráncolva legördült rólam, és az oldalára fordulva a könyökére támaszkodott. A másik keze a hasamon maradt.

– Miért van az az érzésem, hogy nem fog tetszeni, amit hallani fogok?

A vágy úgy elillant, mintha sosem lett volna.

– Jó kérdés.

– Gondolom, nem sütirecepteket akart cserélni veled – vigyorgott.

Konkrétan vigyorgott.

– Nem tűnsz túl feszültnek a látogatása miatt.

– Miért kéne annak lennem? – csúsztatta le a kezét a pólóm aljához. – Persze nem örülök, hogy idejött, mert nincs semmi keresnivalója a közeledben.

Az arcát fürkészve próbáltam megfejteni a valódi érzéseit.

– Sohasem beszélsz Kristenről.

– Mit kéne mondanom? Együtt voltunk, aztán vége lett.

– Évekig jártatok – mutattam rá kissé döbbenten. – Eljegyezted. Ez azért nem ugyanaz, mint két hónapnyi randizás után szakítani.

Brock egy pillanatra elhallgatott.

– Miről akart beszélni veled? – kérdezte újra.

– Sok mindenről – ültem fel.

A keze lejjebb csúszott, de a karja a derekamra fonódott addig, amíg hátra nem kúsztam a fejtámlához. Az ajtórésen kinézve megláttam Rhage-et, aki az előszobában lődörögve próbálta eldönteni, bejöhet-e vagy sem.

– Kifejtenéd? – szólalt meg Brock.

Visszafordultam felé.

– Miért nem tudtam róla, hogy Kristen terhes volt?

– Elmondta neked? – hüledezett. – Mi a francnak?

– Szóval igaz?

– Baszki! – szántotta végig az ujjaival a haját. – Igen. Pár éve teherbe esett, de elvetélt. Azért nem beszéltem róla, mert gondolni sem szeretek rá.

Majd hozzátette:

– És azért sem, mert úgy gondoltam, nem akarsz tudni róla.

Vegyes érzelmek kavarogtak bennem, miközben kisimítottam a hajamat az arcomból. Nem tudtam, mit gondoljak erről az egészről. Megkönnyebbültem az őszinteségén, és megdöbbentett, hogy eddig eltitkolta előlem ezt a fontos információt, de közben valahol meg is értettem az indokait. Csakhogy a buta, értelmetlen féltékenységemet nem hagyta nyugodni, hogy titkolózott előttem.

Féltékeny voltam, mert teherbe ejtett valakit, de közben pontosan tudtam, mennyire nevetséges, sőt borzalmas reakció ez.

Mély levegőt vettem.

– Biztosan fájt, amikor Kristen elvesztette a babát.

Brock a hátára feküdt, és megdörzsölte az arcát.

– Mindkettőnknek szörnyű volt – felelte.

– Sajnálom.

– Neked nincs mit sajnálnod – sóhajtott fel. – Nem álltam készen az apaságra. Eszembe sem jutott, amíg Kristen teherbe nem esett, de idővel hozzászoktam a gondolathoz, és örülni kezdtem neki.

A mellkasára tette a kezét, és felfelé döntötte a fejét, hogy a szemembe nézzen.

– Nem ez volt nekünk megírva a csillagokban.

– Kristen szerint bűntudatod volt a vetélés miatt.

Brock összevonta a szemöldökét.

– Azt mondta, hogy felelősnek érezted magad, és végül a bűntudatod miatt kérted meg a kezét.

Brock szeme elsötétült.

– Mi mást mondott még?

Nem tagadott. Görcsbe állt a gyomrom.

– Azt… azt mondta, hogy sohasem szeretted igazán.

Brock álla megfeszült.

– Fogalmam sincs róla, miért mondta ezt neked, de fontos volt nekem. Talán még szerettem is, de tény, hogy szerelmes nem voltam belé. Ezt jól látta.

Megrándult az arcom. Egy szörnyű, borzalmas kis részem örült annak, hogy Brock még senkinek sem adta oda igazán a szívét, másrészt viszont nem értettem, hogyan tölthetett valakivel hat évet, hogyan ejthette teherbe, és hogyan kérhette meg a kezét anélkül, hogy szerelmes lett volna belé. Bár tudjuk, hogy az emberek a szerelmen kívül számos egyéb okból maradhatnak együtt. Anyagiak, gyerekek, magány… És néha egyszerűen csak ez jelenti a könnyebbik utat. Innen nézve a bűntudat sem rosszabb indok, mint bármelyik másik.

De most arról a nőről beszélünk, akit aznap este választott helyettem. Már túlléptem ezen, vagy legalábbis igyekeztem. Talán örökre ott motoszkál majd a tudatalattimban, és ezzel nincs is semmi baj egészen addig, amíg él bennem a szándék, hogy egyszer igazán megbocsássak.

De mi van, ha Brock hosszú évekig velem marad, miközben nem szeret, vagy nem úgy szeret, ahogy kellene?

– Mi mást mondott még neked, Jillian?

– Bevallotta, hogy próbált visszaszerezni téged. Miért nem mondtad, hogy többször is megkeresett? – lobbantam haragra.

– Miért kellett volna?

– Ezt komolyan kérdezed? A barátnőd vagyok, és…

– Igen, a barátnőm vagy, és éppen ezért nem akartalak aggasztani egy tapadós nő hülyeségeivel, aki képtelen felfogni, hogy köztünk mindennek vége.

Repestem az örömtől, hogy a barátnőjének nevezett, de igenis szólnia kellett volna Kristen dolgairól.

– Ez mind szép, de akkor sem titkolhatod el előlem, ha valaki rád száll. Jogom van tudni róla.

Úgy tűnt, hogy vitatkozni akar, de végül csak sóhajtott.

– Mi értelme stresszelni valamin, aminek semmi jelentősége? Nem csallak meg se Kristennel, se mással. Tudom, hogy régen nem tudtam elkötelezni magam, de ismersz: ha együtt vagyok valakivel, akkor nincsenek kilengések. Emiatt egy pillanatig sem kell aggódnod.

Tudtam, hogy Brock a végsőkig lojális – akár a saját kárára is. Nem a megcsalástól féltem.

– Mit mondott még? – kérdezte. – Mert a fejemet teszem rá, hogy még nincs vége.

Nem volt.

– Azt mondta, hogy lelkiismeret-furdalásod van amiatt, ami aznap a Mona’sban történt velem.

– Így igaz, de ezt már megbeszéltük – ráncolta a homlokát. – Nem értem…

– Azért vagy velem, mert velem akarsz lenni, vagy csak a bűntudatod miatt?

Egy darabig némán meredt rám, mint aki nem találja a szavakat, de végül csak sikerült.

– Ezt komolyan kérded?

– Igen.

– Nem hiszem, hogy válaszolnom kéne rá.

Félelem és feszültség szikrázott bennem.

– Szerintem kellene.

– Tényleg ezt gondolod rólam? – ült fel. Megint a hajába túrt, majd a tarkójára kulcsolta a kezét. – Tényleg?

– Ez egy komoly kérdés.

– Mi értelme lenne bűntudatból veled lennem? – villant meg a szeme. – Pontosan mit mondott neked Kristen?

– Azt, hogy csak bűntudatból maradtál vele, és most velem is ezt csinálod.

Brock a fejét rázva káromkodott a bajusza alatt.

– És te is így gondolod? Komolyan?

– Nem tudom, mit gondoljak.

Hátrasöpörtem a hajam, és csavartam rajta egyet.

– Időre van szükségem.

És térre, hogy nyugodtan gondolkodhassak.

– Késő van. Jobb lenne, ha most hazamennél.

– El akarsz küldeni? – ugrott fel a szemöldöke.

Felkeltem, levettem az ágytámláról a hosszú kardigánomat, és belebújtam.

– Igen.

– Hát akkor megszívtad, mert nem megyek sehová.

– Dehogynem!

Felnézett rám az ágytámla mellől.

– Kizárt, hogy magadra hagyjalak ezekkel az elcseszett gondolatokkal. Nem engedem, hogy bebeszéld magadnak ezt a sok baromságot, amit annyira el akarsz hinni rólam.

Nem hittem a fülemnek.

– Én nem akarom elhinni ezeket – védekeztem.

– Biztos vagy benne? Mert állati gyorsan rám sütötted, hogy bűntudatból vagyok veled. Hogy bűntudatból kefélek veled.

Összerezzentem.

– Miért kell így beszélned erről?

– Talán nem tetszik? Akkor próbáld az én helyembe képzelni magad! – vágott vissza.

Volt benne valami.

– Megértem, miért olyan könnyű bevenni ezt a baromságot, de azért nem kéne ennyire alábecsülnöd.

Lenyeltem a torkomat szorongató gombócot, és keresztbe fontam a karom a mellkasomon.

– Nem becsüllek alá, de nem értem, hogyan lehet, hogy nem szeretted őt.

– Mi köze ennek hozzánk? – vágott vissza. – Basszus, erre nem tudok válaszolni. Nem tudom, miért nem szerettem annyira, hogy vele akarjak maradni. Csak megtörtént.

– Azért kérted meg a kezét, mert elvesztette a babát?

Brock megrázta a fejét, és leengedte az állát.

– Nem tudom. Talán igen. Talán ez is benne volt. Boldoggá akartam tenni. Próbálkoztam.

Összehúztam a mellkasomon a kardigánt, és elfordítottam a fejem.

– Kristen azt mondta, hogy a miattam érzett bűntudatod…

– Mi az istent számít, hogy mit mondott neked? – csúszott ki az ágy szélére.

– Igenis számít! Többet érdemlek annál, mint hogy valaki bűntudatból maradjon velem – kiabáltam. – Olyan férfit érdemlek, aki ugyanúgy szeret engem, ahogy én őt!

Brock megdermedt. Szerintem levegőt sem vett. Aztán leesett, hogy mit mondtam. Úristen! Kifutott a vér az arcomból, aztán hirtelen elvörösödtem.

Az imént hangosan kimondtam, hogy szeretem.

34. FEJEZET

Tényleg azt mondtam Brocknak, hogy szeretem? Mit mondtam, gyakorlatilag az arcába üvöltöttem.

Annak idején mindenki és mindenki anyja is tudott róla, hogy szerelmes vagyok belé. Még maga Brock is, aki, mint kiderült, igyekezett tudomást sem venni az érzéseimről. De az akkor volt. Fiatal, naiv lány voltam, ő meg az elérhetetlen, feltörekvő sztár, aki nem mert másképp nézni rám, mint a kishúgára. Sok idő eltelt azóta. Most már elég idős voltam hozzá, hogy tudjam, mit jelentenek ezek a szavak és érzések.

– Mit… mit mondtál? – eresztette le a kezét a térdére Brock.

Ó, jaj! Szorosan összehúztam magamon a kardigán széleit, és úgy pislogtam az ajtó felé, mintha onnan várnám a felmentő sereget.

– Azt mondtam, hogy többet érdemlek annál, mint hogy valaki bűntudatból maradjon velem.

– Nem erre a részre gondoltam – felelte vészjóslóan higgadt hangon.

Megremegett a szám, és a szívem majd kiugrott a helyéről. A korábbi szavaim forró hamuként égették a nyelvemet. A szeretlek szót könnyű kimondani. Az emberek lazán dobálóznak vele, de én úgy gondoltam, sőt biztos voltam benne, hogy aki igazán komolyan gondolja, annak nehezére esik. A régi Jilliannek nem lett volna bátorsága megismételni, de én már nem ő voltam. Kihúztam magam, és felszegtem az állam.

– Azt mondtam, hogy… szeretlek.

Brock arcán megfejthetetlen kifejezés suhant át.

– Szeretsz engem?

– Igen – nyeltem nagyot. – Nyolcévesen szerelmes voltam beléd. Tizenkét évesen is. Húszévesen is, és… most is.

Brock felállt.

– Ha mindvégig szerettél, és most is szeretsz, miért nem kérdeztél meg, mire gondoltam, amikor először megláttalak az étteremben? Miért nem kérdeztél meg, mit éreztem, amikor megtudtam, hogy újra találkozol azzal a sráccal? Kérdezz meg, milyen érzés volt először melletted ébredni! Kérdezd meg, mit éreztem az első csókunknál!

Ahogy felém lépett, egész testemben megborzongtam.

– Megkérdezhetted volna, milyen volt először beléd hatolni, és mit érzek azóta is minden egyes alkalommal. Ha mindvégig szerettél, miért nem kérdezted meg, én is szeretlek-e téged?

Kiszökött a tüdőmből a levegő. A szavai lágy selyemként öleltek körbe. Úgy egy méterre tőlem megállt.

– Azért nem beszéltem Kristenről, mert az életemnek az a szakasza lezárult. Minden, ami köztünk volt, már csak a múlt, és semmi köze ahhoz, ami most történik. Rohadtul semmi köze hozzánk. Talán kegyetlenül hangzik, de ez az igazság. De tényleg el kellett volna mondanom, hogy hívogat és üzenget nekem. Akkor megbeszélhettük volna, és felkészülhettél volna arra a sok szarra, amit a nyakadba zúdított. Ez az én hülyeségem. Sajnálom.

A kardigánt markoló ujjaim ellazultak.

– Ami a vetélés miatt érzett bűntudatomat illeti… Felzaklatott, hogy Kristen elvesztette a babát? Igen. Sajnáltam őt? Lelkiismeret-furdalásom volt-e amiatt, hogy nem voltam mellette? Mert nem voltam ott. Éppen Ausztráliában versenyeztem, amikor történt. Emiatt tényleg bűntudatom van, mert ott kellett volna lennem, amikor ez történt vele, de nem érzem magam felelősnek a vetélése miatt. Nem tudom, mivel magyarázta ezt az elméletet…

– Azt mondta, hogy akkoriban sokat veszekedtetek, és fájt neki, hogy olyan sokat vagy távol.

Száraz, keserű nevetés tört fel belőle.

– Lehet, hogy ő engem hibáztat, de igazából nem volt köztünk akkora dráma. Néha tényleg veszekedtünk, de csak a szokásos dolgokon. Vagy mit tudom én. A lényeg, hogy a közhiedelemmel ellentétben nem keresem megszállottan az olyan helyzeteket, amikben bűntudatot érezhetek.

Elengedtem a kardigánt, és leeresztettem a karom.

– Ami pedig azt a részt illeti, hogy bűntudatból lennék veled… – préselte össze a száját. – Nem tagadom, hogy sokáig gyötört a lelkiismeret-furdalás, és a mai napig rám tör néha. Tudom, hogy te nem engem hibáztatsz. Volt idő, amikor azt kívántam, bárcsak haragudnál rám, de most már örülök, hogy nem így van. De tényleg elhinnéd, hogy ezért jöttem össze veled?

Brock elhallgatott, és behunyta a szemét, mintha nehezére esne folytatni a beszédet, és ebben a pillanatban rájöttem, mennyire megbántottam. Fájdalmat okoztam ennek a testileg és lelkileg bivalyerős férfinak. Megsebeztem a kétségeimmel. Elfacsarodott a szívem.

– Mire… mire gondoltál, amikor megláttál az étteremben? – kérdeztem.

Brock szempillája felemelkedett.

– Arra gondoltam, milyen jó, hogy megkerestelek. Arra gondoltam, hogy gyönyörűbb vagy, mint azt valaha elképzelni mertem, és arra gondoltam… hogy bár kockázatos lépés megszólítanom téged, mert könnyen rájöhettél volna, miért vagyok ott, mégis vállaltam a veszélyt, mert hallanom kellett a hangodat.

Reszketeg sóhaj tört fel belőlem.

– Mit éreztél, amikor megtudtad, hogy újra találkozom Gradyvel?

Brock szája megrándult.

– Lyukat akartam ütni az öklömmel a falba.

– Hogy érezted magad, amikor először mellettem ébredtél? – kérdeztem rekedt hangon.

– Békésebben, mint valaha – lágyult el a tekintete. – Úgy éreztem, mintha hazaérkeztem volna.

Úristen! Elhomályosult a szemem.

– És amikor megcsókoltál? Amikor végre lefeküdtünk egymással?

– Olyan volt, mint az első, a legjobb és az utolsó.

Hosszú lábával még egyet lépett felém, és már előttem állt. Felemeltem a fejem, ő pedig a tenyerébe vette az arcom.

– Azt hiszem, már csak egy kérdés maradt.

A szemembe gyűlő könnycseppek elmosták az arcvonalait.

– Szeretsz engem?

– Szeretlek – nyomta a homlokát az enyémre.

Kellemes borzongás futott végig rajtam.

– Úgy szeretlek, ahogy már fiatalabb korunkban kellett volna. Szeretlek, mert nemcsak édes vagy, de jó ember is. Szeretlek, mert olyan tűz lobog benned, amiről te nem is tudsz, de én érzem. Erős vagy. Egy túlélő.

Egy könnycsepp lecsordult az arcomon. Brock letörölte a hüvelykujjával. Nem tudtam beszélni. Nem mertem megszólalni, mert sírás lett volna a vége. Ilyen gyönyörű szavakat a legmerészebb álmaimban sem hallottam. Nevettem és sírtam volna egyszerre. Táncolni és ölelkezni akartam. Brock szeret engem.

– És az irántad érzett szerelmemnek a világon semmi köze nincs a bűntudathoz – simította végig az arcom, egy újabb könnycseppet elkapva a hüvelykujjával. – Még sohasem éreztem így senki iránt. Te vagy az első – tapasztotta a száját az arcom bal oldalán húzódó mély forradásra. – És mindig is te leszel az egyetlen.

Megcsókolta a szám bal sarkát, aztán lehajtotta a fejét az államhoz.

– Szeretlek, Jillian.

Nem találtam szavakat. A vállába kapaszkodva felé fordultam, és vakon kerestem a száját. Ettől a ponttól pillanatokon belül valami csodálatos káoszban találtuk magunkat. A pólóm a földre került, és hamarosan Brock pulóvere is követte. Addig vetkőztettük egymást, míg végül egyetlen réteg textil sem maradt közöttünk. A keze a csípőmre feszült, majd egyetlen erőteljes mozdulattal felemelt, és a hátamra fektetett. Elakadt a lélegzetem, ahogy fölém kerekedett, és a karjával meg a testével fogságba ejtett.

Ahogy megcsókolt, szerelem és szenvedély íze áradt szét a számban. A szívem összevissza kalapált, és forró, folyékony láva csörgedezett az ereimben.

– Szeretlek! – fogtam a kezembe az arcát, hogy a szemembe nézzen. – Mindig szeretni foglak.

– Mindig szerettél.

Innentől elfogytak a szavak, és az ajkak, a fogak, a nyelvek és a kezek beszéltek helyettük. Brock finoman a mellbimbómba harapott, majd nagyot szívott rajta, és forró csókokkal elindult lefelé a hasamra. Ott sem állt meg. Miközben minden porcikámat végigszántotta a nyelvével, reszketeg sóhajok törtek fel belőlem. A szerelmem hangjai. Forró, gyönyörteli fájdalom feszített. Vágy és szerelem kavargott bennem, és ahogy a szája a csiklómra zárult, a nevét kiáltottam. Hátracsuklott a fejem, miközben felcsúsztatta belém az ujját. Gyorsan elélveztem. Brock újra fölém tornyosult, belém hatolt, és a nyelve birtokba vette a számat. Szinte állatias ösztönnel mozgott. Kemény karjába kapaszkodva a derekára kulcsoltam a lábam, és már azt sem tudtam, hol kezdődök én, és hol végződik ő. A fejem fel-le csúszkált a matracon Brock heves mozdulataitól. A szája elszakadt az enyémtől, és hamarosan a fülemen éreztem forró, kapkodó leheletét.

Keféltünk. Szerelmeskedtünk.

A csípőjét ringatva közénk csúsztatta a kezét, amivel az őrület határára kergetett. A végletekig nőtt bennem a feszültség, majd hirtelen megtörtént: másodszor is elmentem, éppolyan intenzíven, mint elsőre. Amíg én kiélveztem a bizsergető lüktetést, Brock mintha elvesztette volna az uralmat a teste fölött. Olyan tempóban és olyan hévvel kefélt, hogy egészen az ágy szélére csúsztam. A fejtámla ütemesen a falnak csapódott.

– Szeretlek! – nyögte, majd ő is átadta magát a mindent elsöprő kielégülésnek.

Izzadó testünk egymáshoz simult, és hosszú percekig némán öleltük egymást. Nem tudom, mennyi idő telt el, mire felemelkedett rólam, és az oldalára gördülve magához húzott. Úgy szorított, mintha soha nem akarna elengedni.

Úgy csókolt, mint még soha. Én legalábbis úgy éreztem. Lassan, gyengéden, mélyen. Könnyek szöktek a szemembe. Ez a szerelem.

Később, miután a testünk már rég elernyedt, és a szívverésünk lelassult, ébren feküdtem az alvó Brock mellett.

Újra és újra végigpörgettem a fejemben a szavait. A ferde mosolyt le sem lehetett törölni az arcomról, de nem érdekelt. Annyi mindent mondott, ami miatt megérte mosolyogni. A szerelmi vallomása önmagában is elegendő indok lett volna, de nem az egyetlen.

Azt mondta, tűz lobog bennem. Ezt hallani, és tudni, hogy komolyan gondolja, sokat jelentett nekem. Azt, hogy fényévekre jártam attól a Jilliantől, akivel felnőtt. Már nő voltam, akit szeretett. És tűz lobogott bennem. Mindkettő fontos volt számomra, de a második… Istenem, az a világot jelentette nekem. Amikor eldöntöttem, hogy belépek a Lima Akadémiára, elindult bennem a változás. Sőt már korábban. Lassú, gyakran fájdalmas folyamat volt, de a vágy, hogy másképpen éljek, merjek kockázatot vállalni és élményeket szerezzek, már Brock felbukkanása előtt megjelent bennem. A személye sokat segített elérni a célomat, de nem ő csinálta. Én voltam.

Vannak, akik tűzzel születnek. Ezerrel égnek, mindenbe szenvedéllyel vetik bele magukat, de egyetlen dolog vagy ember iránt sem tudnak igazán elköteleződni. Megvan bennük a tűz, de már félúton kiég, mert mindig azon rágódnak, mit kéne még tenniük, és mit tehettek volna.

Másokban szintén megvan ez a tűz, a vágy és az eltökéltség a sikerre minden tettükben és döntésükben. Az ő lángjuk talán meginog egyszer-egyszer, de sohasem huny ki teljesen, mert nem az érdekli őket, mit kéne tenniük az életben, hanem hogy mit tudnak tenni.

És vannak, akik nem is tudnak a bennük élő tűzről. Csak pislákol bennük, várva, hogy valaki vagy valami lángra lobbantsa. Én sosem hittem volna, hogy bennem is megvan, de igenis ég. Néha csak pislákol, máskor hevesen, elolthatatlanul lobog, de kioltani nem lehet. Soha.

Lenézve magamba szívtam Brock gyönyörű arcának és testének látványát. De ennél sokkal több volt benne. Intelligens volt, és hozzám hasonlóan igazi túlélő. Jószívű, hűséges férfi, aki szívvel-lélekkel törődött a szeretteivel. Ezért volt benne bűnbánat. Nem kötelességtudatból. Kristen ebben tévedett velünk vagy inkább velük kapcsolatban, nekem pedig nem lett volna szabad kételkednem Brockban. Szívem szerint felkutattam volna Kristent, hogy behúzzak neki egyet, vagy legalább az orra alá dörgöljem, mekkorát tévedett. Esetleg mindkettőt. De… mi értelme lett volna? Mi értelme lett volna akár egy másodpercet is fecsérelni valamire vagy valakire, aki még mindig a múltban él? Már így is túl sokáig csináltam, de ebből elég volt.

Leengedtem a fejem, és megcsókoltam a medált és a láncot, amit olyan régen vettem, és aznap éjjel akartam odaadni Brocknak. Amit azóta minden áldott nap hordott. Aztán a fejéhez emeltem a szám, és őt is megcsókoltam. Egy álmos félmosoly volt a jutalmam.

Nem volt több tegnap. Csak ma. Csak holnap.

„A belső tűz az ember legfontosabb értéke.”

Edith Södergran

A SZERZŐRŐL

A New York Times és a Usa Today bestsellerszerzője, Jennifer L. Armentrout Nyugat-Virginiában él. J. Lynn néven is megjelentet könyveket. Szabadidejében általában olvas, edz, zombifilmeket néz, vagy úgy tesz, mintha írna. Otthonát férjével és Lokival, a hiperaktív Jack Russell terrierrel osztja meg. Farmjukon alpakákat, kecskéket és birkákat tartanak.

MÉLTATÁSOK

„Hálás vagyok JLA-nek, amiért szereti az olvasóit, és olyan könyvekkel lát el minket, amik azonnal beszippantanak. Mint mindig, most is tűkön ülve várom a folytatást.”

– Jeraca, amazon.com

„Jennifer L. Armentrout megint elérte, hogy végigolvassam az éjszakát. Mindig többre és többre vágyom tőle.”

– Valerie StuckInBooks, amazon.com

„Végre itt van! Az utolsó könyv beváltotta, sőt fölülmúlta minden reményemet. Csak azt sajnálom, hogy hamar vége lett.”

– The Reading Faery, amazon.com

„A sorozat miatt kezdtem el Jennifer L. Armentrout-könyveket olvasni. Sajnálom, hogy máris véget ért.”

– Avid Reader, amazon.com

„Jennifer L. Armentrout eddigi könyveihez hasonlóan ez is fantasztikus volt! Egy zseniális sorozat tökéletes befejezése.”

– Amanda @Stuck In YA Books, amazon.com

„Mivel tudtam, hogy ez az imádott sorozatom záróregénye, olyan lassan olvastam, amennyire csak tudtam, hogy minden szót kiélvezhessek. Keserédes, szívmelengető, gyönyörű történet.”

– Mariya Naydenova, amazon.com