J. L. ARMENTROUT

FOREVER

mindörökké veled

with you

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2023

Írta: Jennifer L. Armentrout

A mű eredeti címe: Forever With You (Wait for You Book 5.)
Copyright © 2015 by Jennifer L. Armentrout.

All rights reserved.

Fordította: Rácz Kata

A szöveget gondozta: Késmárki Anikó

A művet eredetileg kiadta:

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers

Borító: Zsibrita László

Ez a könyv egy kitalált történet. A nevek, a szereplők, a helyszínek
és az események a szerző képzeletének szüleményei.

Valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel
való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet
a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2064-7174

ISBN 978 963 373 490 2

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2023-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu
www.konyvmolykepzo.hu
Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor
Korrektorok: Széli Katalin, Schmidt Zsuzsanna
Készült a Generál Nyomdában, Szegeden
Felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített,
illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül
sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában
– akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást
és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Az olvasóknak.

Nélkületek nem születhetett volna meg.

1. FEJEZET

A zsúfolásig telepakolt költöztetős doboz vészjóslóan megbillent a kezemben, ahogy oldalra léptem, és a csípőmmel belöktem az autóm hátsó ajtaját. Lélegzet-visszafojtva mozdulatlanná dermedtem a parkolóban, egy hatalmas motor mellett, miközben a doboz veszélyesen imbolygott.

Egy. Kettő. Három. Négy. Öt.

A doboz végre abbahagyta a mozgást és a rázkódást, amikor elértem hatig. Kifújtam a levegőt. Túlságosan értékes volt a tartalma ahhoz, hogy elejtsem. Amire persze gondolnom kellett volna, amikor millió más dolgot is belepakoltam.

Most már késő.

Sóhajtva kikémleltem a kartondoboz széle fölött, hogy lássam a járdát és a lakásom bejáratát, aztán próbáltam úgy elindulni, hogy semmiképp ne ejtsem el a dobozt vagy törjem ki a nyakam. Hál’ istennek és az öregfiú – vagy az öreglány – trombitát fújó angyalainak, hogy a földszinten volt a lakás.

Nagyon bíztam benne, hogy egy ideig nem kell újra költöznöm. Bár nem kellett sok cuccot összepakolnom, azért ez is hatalmas púp volt a hátamon. A nagyobb holmikat – ágyat, kanapét és egyéb bútorokat – szerencsére már ideszállították. Nem is gondoltam volna, hogy a kollégiumi szobámban ennyi hülyeséget felhalmoztam.

Sikerült átjutnom a járdára, a széles lépcsősor elé, ami a felsőbb emeletekre vezetett, de a karomban az izom egyre erősebben sajgott. A doboz ismét inogni kezdett, én pedig magamban akkorát káromkodtam, amire apám és még az ő apja is büszke lett volna.

Már csak pár lépcsőfok, mondogattam magamnak, csak pár lépcsőfok, és… A doboz kicsúszott a markomból. Behajlított térddel próbáltam utánakapni, de már túl késő volt. A törékeny holmikkal teli doboz zuhanni kezdett.

– A jó édesanyját annak a szarházi fattyúnak, hogy ba…

A doboz hirtelen megállt, fél méterrel a beton fölött, amin úgy meghökkentem, hogy még a káromkodásfolyam is félbeszakadt. A doboz nagy súlyát már nem én tartottam, amitől a nyilvánvalóan gyenge karizmom megkönnyebbülten sóhajtott fel. Először az jutott az eszembe, hogy talán kifejlesztettem valamiféle szuperképességet, utána azonban megláttam két jókora, nem hozzám tartozó kezet a doboz oldalán.

– Mindig is csodáltam, amikor valaki mondatba tudja foglalni a „szarházi” szót.

A szemem elkerekedett a hihetetlenül kellemes hangtól. Ritkán szoktam elpirulni. Leginkább soha. Igazából többnyire miattam szoktak elpirulni mások. Most viszont elvörösödtem. Az arcom úgy felhevült, mintha a naphoz nyomtam volna a pofimat. Egy pillanatig csak bámultam azt a kezet. Hosszú, elegáns ujjai voltak, közepesen sötét bőre és ápolt körmei.

Aztán a doboz felemelkedett, és ahogy én is felegyenesedtem, a pillantásom a doboz fölé kalandozott, a széles vállak, a hang forrása felé.

Jesszus, micsoda pasi…

Ott állt előttem a magas, sötét hajú és bőrű, jóképű férfi élő megtestesítője. Sok szexi pasit láttam már, de ő messze felülmúlt mindenkit. Lehet, hogy a különleges színei tették. Oldalt felnyírt, de a tetején kicsit hosszabbra hagyott sötétbarna haja, kiálló, magasan ülő járomcsontja és éles vonalú, szögletes állkapcsa. A bőrének volt némi sötét, olívás beütése, ami egzotikus származást sejtetett. Talán spanyol? Nem voltam benne biztos. A dédnagyapám kubai volt, és néhány külső jegyéből egy keveset én is örököltem.

A férfi átható tekintettel pillantott rám sűrű szempillái mögül, de a szeme nem e világinak tűnt. Világoszöld a pupilla körül, a szélén viszont szinte már kék. Biztosan csak valami optikai csalódás, de akkor is megbabonázott.

A pasi lenyűgöző volt.

– Főleg, amikor egy csinos lány szájából hangzik el – tette hozzá, és a szája egyik sarka felfelé görbült.

Összekaptam magam, mielőtt még törölgetni kellett volna a lecsöppenő nyálamat.

– Köszönöm. Én biztos nem tudtam volna megmenteni a dobozt.

– Szívesen. – A tekintete végigpásztázta az arcom, majd lejjebb siklott, bizonyos területeken tovább időzve, mint máshol. Mivel nyakig benne voltam a dobozolásban és a futkározásban, edzős nadrágot és szűk pólót viseltem a hűvös idő ellenére. Az edzős nadrágot pedig nem igazán lehetett hosszúnak nevezni. – És nyugodtan fejezd be azt a „szarházi fattyú” kezdetű mondatot. Kíváncsi lennék, milyen további kombinációkkal állsz elő.

Az ajkam mosolyra húzódott.

– Biztosan emlékezetes lenne, de az a pillanat már tovaszállt.

– Milyen kár! – A pasi, kezében a dobozzal, oldalt lépett. Egymás mellett álltunk, és bár elég magas vagyok, így is egy jó fejjel fölém magasodott. – Mondd, hova vigyem!

– Köszönöm, de innen átveszem – nyúltam a doboz felé.

Felvonta sötét szemöldökét.

– Nekem nem gond. Hacsak nem akarsz megint káromkodni, mert akkor megfontolom.

Elnevettem magam, és lesütöttem a szemem. Közben végigmértem. Bőrdzsekit viselt, de nagyobb összegben mertem volna fogadni rá, hogy szépen kidolgozott izmok lapulnak a kabát alatt.

– Hát, jó. Arra van a lakásom.

– Mutassa az utat, hölgyem!

Rávigyorogtam, átsimítottam hosszú lófarkamat a vállam felett, azzal elindultam balra.

– Majdnem sikerült végeznem a doboz elejtése nélkül – magyaráztam, miközben kinyitottam az ajtót. – Ilyen közel voltam hozzá!

– Mégis olyan távol – kacsintott egyet, amikor rávillantottam a tekintetem.

Tartottam neki az ajtót.

– Igaz.

Követett befelé, majd megállt. A lakásomban elég nagy kupleráj uralkodott. Amit már sikerült kipakolnom, az a kanapén és a parkettán hevert szanaszét.

– Pontosan hová tehetem?

– Itt jó lesz – mutattam az egyetlen üres területre a kanapé közelében.

Odasétált, és óvatosan letette a dobozt. Én pedig, mint valami tüzelő szuka, nem bírtam ki, hogy ne vegyem számba a testi adottságait, amikor lehajolt. Szép. Amikor felegyenesedett és felém fordult, elmosolyodva fűztem össze a két kezem.

– Most költöztél ide? – pillantott körbe. Dobozok álltak halomban a konyha előtt és a kis étkezőasztalon is.

Elnevettem magam, ahogy ismét megjelent az a félmosoly.

– Tegnap költöztem be.

– Látom, lesz még dolgod, mire a végére jutsz. – Felém lépett, leszegte az állát, és kezet nyújtott. – Egyébként Nick vagyok.

Megfogtam a kezét. A szorítása meleg és határozott volt.

– Én meg Stephanie, de szinte mindenki Stephnek hív.

– Örülök, hogy megismertelek. – A keze még mindig szorította az enyémet, ahogy lejjebb engedte a szempilláit. – Nagyon örülök, hogy megismertelek, Stephanie.

Melegség áradt szét a gyomromban, ahogy kimondta a nevem.

– Szintén – mormogtam, és ráemeltem a tekintetem. – Végül is, ha nem jártál volna erre, valószínűleg még mindig ott kint káromkodnék.

Nick felnevetett. Tetszett a hangja. Nagyon is.

– Valószínűleg nem ez a legjobb módja, hogy új embereket ismerjünk meg.

– Úgy tűnik, nálad remekül működött.

A félmosoly lassan kiszélesedett, teljes mosollyá alakult, és ha eddig úgy gondoltam, hogy jóképű, az a közelébe sem ért annak, ahogy most vélekedtem. Azta! Ez a pasi legalább olyan szexi, mint amennyire segítőkész.

– Beavatlak egy kis titokba – szorította meg a kezem Nick, mielőtt visszahúzta a kezét. – Nem kellene sokat erőlködnöd, hogy lenyűgözz.

Jaj, kicsi fülem azonnal hegyesen ágaskodott. Ezt a csábítást!

– Ezt igazán… Jó tudni. – Közelebb léptem, és hátrahajtottam a fejem. Halvány kölniszag lengte körbe, friss illat. – Szóval, Nick, te is itt laksz?

Megrázta a fejét, mire egy sötét hajtincs hullott a homlokába.

– A város másik felén van a lakásom. Csak arra vártam, hogy csinos hölgyeknek segítsek becipelni a dobozokat a lakásukba.

– Hát, az nagy kár.

A szeme felcsillant, világoszöld szivárványhártyája elsötétedett. Egy pillanatig állta a tekintetem, majd elváltak egymástól az ajkai.

– Az bizony. – Újból felemelte a kezét, és meglepetés száguldott végig rajtam, ahogy megérintette az arcom, és a szám sarka felé húzta az ujját. – Volt itt egy kis piszok. Már nincs.

Felgyorsult a pulzusom, és ahogy őt néztem, életemben először elakadt a szavam. Vagány csaj voltam mindig is. Basszus, még az apukám is azt mondta, hogy kemény vagyok, mint a kád széle. Talán nem a legszemléletesebb hasonlat, de igaza volt. Amikor vágytam valamire, megdolgoztam érte. Ez a mentalitás már gyerekkoromban belém ivódott. Jegyek. Középiskolai tánccsapat. Fiúk. Diploma. Karrier. De minden vagányságom ellenére ez a férfi megingatott, és kiestem a szerepemből.

Érdekes.

– Mennem kell – szólalt meg Nick, miközben leengedte a kezét. A mosoly az arcán, az a huncut félmosoly arról árulkodott, hogy pontosan tisztában van vele, milyen hatást gyakorol rám. Az ajtó felé indult, de hátrapillantott a válla fölött. – Amúgy egy közeli bárban vagyok pultos. Mona’s a neve. Ha unatkoznál… Vagy ha ismét próbára tennéd a művészien cifra káromkodás képességét, gyere, látogass meg!

Tudtam olvasni a férfiakban. Sokat csiszolgattam ezt a képességet, ez pedig felhívás volt keringőre. Csak úgy egyenesen kimondta, és ez tetszett nekem. Visszafogottan elmosolyodtam, épp úgy, ahogy ő.

– Észben tartom, Nick.

Finom porréteg lepte a karom, amikor elléptem az egymásra pakolt, szakadozott dobozok mellől, és még épp időben emeltem fel a fejem. Akkora erővel szakadt ki belőlem a tüsszentés, hogy a fejem fölé libbent a copfom, és kis híján arcon vágott.

Előregörnyedve vártam pár másodpercet. Újabb tüsszentés készülődött, és nem tévedtem. Ismét nagyot tüsszentettem, meg is lepett, hogy ezúttal sem döntöttem le az egymásra pakolt dobozokat.

Felegyenesedtem, a vállam mögé igazítottam a copfom, és egy pillanatig hagytam, hogy belém ivódjon mindez, a poron és a bőrömön keresztül, egészen a csontjaimig. Végre megcsináltam!

Elköltöztem.

Nem csak egy lakásba abban a városban, ahol felnőttem vagy ahol főiskolára jártam, hanem egy új, másik államba, és huszonhárom év óta most először nem csupán egy húszperces autóútra laktam anyukámtól. Még a főiskolán is olyan kollégiumban laktam, ami nem volt túl messze a házától.

Nehéz volt – sokkal nehezebb, mint sejtettem. Tizenöt éves korom óta ketten voltunk anyuval. Nem volt könnyű otthagyni őt, még akkor sem, ha ő is pontosan ezt akarta. Meg is sirattam, ami az én esetemben nagy szó. Alig szoktam sírni. Egyszerűen nem vagyok az az… érzelmes típus.

Hacsak nem épp az állatvédők reklámja megy a tévében, mondjuk kifejezetten az, amelyiknek az Arms of an Angel az aláfestő zenéje. Uh! Na, olyankor tini nindzsa harci hagymahámozók ólálkodnak a szemem alatt.

Szemetek!

Néhány nap alatt végeztem a pakolászással, és amikor körülnéztem, rohadt jól éreztem magam attól, amit véghez vittem.

Az egy hálószobás lakás egész aranyos volt, bár igazából két hálószobásat kerestem. Azonban egyszer az életben muszáj volt észszerűen gondolkoznom, és azzal, hogy maradtam az egy hálószobásnál, egy vagyont spóroltam. Szép, nagy, folyosószerű konyhája volt rozsdamentes acél felületekkel és egy gáztűzhellyel – egy gáztűzhellyel, amit valószínűleg sosem fogok használni, köszönhetően az irracionális félelmemnek, hogy felrobbanok.

Azonban a nappali és a háló elég tágas volt, és le mertem volna fogadni, hogy lakik itt egy zsaru is, ugyanis mióta ideköltöztem, láttam időnként egy járőrkocsit a parkolóban.

És valakinek, aki itt lakik, van egy nagyon szexi, Nick nevű barátja.

Szuper!

Odaléptem a konyhapulthoz, ahol otthagytam egy bekeretezett képet, poros ujjaimat a pamutsortomba töröltem, majd kezembe vettem. Óvatosan kicsomagoltam a buborékfóliából, amiben biztonságban lapult. Az ajkamat összepréselve végighúztam a hüvelykujjamat az ezüstkereten.

Középkorú, jóképű férfi mosolygott vissza rám, homokszínű katonai terepruhában, háttérben a végtelen sivataggal. Fekete filccel firkantottak rá egy üzenetet.

Közel sem olyan szép, mint te, Stephanie.

A szám belsejét rágcsálva a hálószobába indultam a képpel. A szürke ágytakarót és a fehér, kopottas bútorokat anyukámtól és a nagyszüleimről kaptam ajándékba. Az egész szobának bensőséges, vidékies hangulatot kölcsönzött.

A komódon álló tévé fölé egy polcot szereltem, amire most ágaskodva feltettem a fotót egy másik mellé. A fősulis csajokkal voltam rajta, amikor előző évben Cancunban jártunk a tavaszi szünet alatt. Mosoly bujkált az ajkamon.

A fekete bikini nem nagyon takarta a mellem. Sem a fenekem, ha jól emlékszem – igazából ez minden, amire emlékeztem abból a tavaszi szünetből. Nos, erre meg arra az ikerpárra a Texas A&M Egyetemről…

Az tuti, hogy minden sokkal nagyobb Texasban.

A fotók mellett az egyik oldalon szürke gyertyák álltak, és szerintem nagyon jól néztek ki.

Mintha oda tartoznának.

Tettem egy lépést hátra, és pár pillanatig csak néztem a fényképeket, majd nagy sóhajjal elfordultam. Az éjjeliszekrényen álló óra szerint túlságosan korán volt még ahhoz, hogy fellőjem a pizsamát, és bár mindent kipakoltam, nem voltam fáradt. A gondolataim Nick felé kalandoztak, és a tegnap említett bár felé, ahol dolgozik. Amikor tegnap elkocsikáztam bevásárolni, láttam is.

Az ajkamba harapva álltam egyik lábamról a másikra. Miért ne mehetnék el inni egyet? Egy ital pedig akár egész izgalmas dolgokhoz is vezethet. Száz százalékig támogattam a kötetlen kalandokat. Igaz, sosem értettem, és nem is fogom megérteni az ehhez kapcsolódó kettős mércét. Hogy azzal semmi gond nincs, ha a pasik hajtják az élvezeteket, de ha egy nő teszi ugyanezt, az már nem oké.

Az én világomban nem így volt.

Ha Nick épp ott lesz, és ugyanolyan kihívóan viselkedik, mint tegnap… Nos, akkor egész érdekesen alakulhat ez az este.

Olyan szívesen hazavittem volna Nicket, hogy mindenféle rosszaságot műveljek vele – egy csomó szórakoztató dolgot meztelenül, aminek a gondolatába is fülig belepirulok. De minimum zavarba jövök, mert ezeket a dolgokat nyilvános helyen képzeltem el.

Nem így történt.

A legkevésbé sem.

Jól fejbe kólintott az azonnali vágy. Pusztán zsigeri szinten vonzódtam ehhez a pasihoz, és voltam elég vagány csaj ahhoz, hogy ezt ki is mondjam.

Az a mohazöld tekintet ismét találkozott az enyémmel. Sűrű szempilláit lesütve eltakarta különleges, világoszöld szemét. Istenem, mindig úgy bejöttek a sötét hajú, világos szemű pasik! Meglepő kontraszt, ami meglehetősen egészségtelen dolgokat művelt a pulzusommal. Még sosem láttam, hogy valakinek ilyen színű a szeme. Egyértelműen zöld volt, de ahányszor kilépett a bárpult fölötti erős fény alól a sötétbe, mintha vízkékké változott volna.

Az a szempár jó néhány plusz pontot jelentett.

– Nagyon kíváncsi vagyok, úgyhogy muszáj megkérdeznem. Mi az ördög hozott téged Plymouth Meetingbe, Steph?

Az ismerős hangra megpördültem a bárszéken és felnéztem, majd azon kaptam magam, hogy egy babakék szempárba bámulok, ami Cameron Hamiltonhoz tartozott. Amikor beléptem a Mona’sba, meglepődve láttam, hogy páran ott vannak a főiskoláról. Még most is értetlenül álltam a tény előtt, hogy Cameron és a bandája mit keresnek itt, több órára a természetes élőhelyüktől, nevezetesen a Shepherd Egyetemtől.

Köszöntem, majd hamar a bárpulthoz iszkoltam, bár biztos voltam benne, hogy egy csomó kérdésük lenne, de ha teljesen őszinte akarok lenni, kizökkentett, hogy találkoztunk. Nem számítottam rá, hogy bárki ismerőssel fogok találkozni, arra meg végképp nem, hogy nem egy, hanem mindjárt két pasi is itt lesz, akikkel… Nos, elég közeli kapcsolatba kerültem az életem egy bizonyos szakaszában.

Szóval egy cseppet kínosan éreztem magam, ugyanis sosem tudtam igazán, hányadán állok Cam és Jase Winstead barátnőivel. Arra már rég rájöttem, hogy egy csomó lány eredendően nem igazán rajong azokért a nőkért, akiknek közük volt a pasijukhoz, mindegy, mennyire nélkülözte a komolyságot az a korábbi viszony. Nem minden lány ilyen, de a legtöbben… Igen, a legtöbben igen.

Amit én… Nos, iszonyú nagy baromságnak tartottam.

Nagyjából minden lány egy pasi exe. Mintha saját magukat gyűlölnék.

Úgyhogy próbáltam kitérni előlük, amikor mindannyian a Shepherdre jártunk, ami egész jól működött egészen addig az estéig, amikor megtudtam, hogy Teresa – Jase barátnője és egyben Cam húga – hisztérikus sikongatásban tört ki, miután megtalálta a kollégiumi szobatársa holttestét. Azóta pedig, hiába volt köztünk ez-az Jase-zel korábban, Teresa mindenáron barátkozni akart velem. Annyira fura volt, és arra a lányra emlékeztetett, akivel gólya koromban barátkoztam össze a Shepherdön – Lauren Leonardre.

Uh! Ahogy a neve eszembe jutott, legszívesebben kiköptem volna az italt valakinek az arcára. Úgy csinált, mintha barátok lettünk volna, pedig közben mélységesen gyűlölt engem, ugyanis a srác, akivel akkoriban járt, csókolózott velem, egy évvel azelőtt, hogy ők ketten egyáltalán megismerkedtek volna.

És nem is volt valami emlékezetes csók, cseppet sem érte meg a dráma, amit Lauren hozott a fejemre.

– Ezt én is kérdezhetném – böktem ki végül, kezemben a poharammal.

Könnyed mosoly jelent meg Cam ajkán, ahogy nekidőlt a pultnak, és lazán összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Ugye ismered Calla Fritzet?

– Hallottam már róla. – A szőke lányra pillantottam, aki egy pasi derekát ölelte át, akiről lerítt, hogy katona. Felismerem. Apu is pont így nézett ki. A megjelenéséről egyenesen ordított, hogy tudom, hogyan kell eltörni az összes csontodat, de az erkölcsi kódexem van olyan erős, hogy megakadályozzon ebben… Hacsak nem fenyegeted az enyémeket. A srác vöröses, hullámos haja igazán vagány külsőt kölcsönzött neki.

– A pasijáé, Jaxé a bár. Régen az anyjáé volt, de az hosszú történet. – Cam kis szünetet tartott. – Mindegy, Teresa jóban van Callával, úgyhogy amikor eljön meglátogatni, mi is vele tartunk. És mivel olyan közel van Phillyhez, jó kirándulócélpont.

– Ó – mormogtam. Kicsi a világ. – Épp most vállaltam el egy melót a Lima Akadémián, és kivettem egy lakást nem messze innen.

– Komolyan? – kérdezte Nick, mire mindannyian odanéztünk, a gyomrom pedig kellemesen összerándult és ugrott egyet. – Te Brock „a Fenevad” Mitchell edzőjének dolgozol?

Az ajkam mosolyra húzódott a Nick hangjában rejlő nyilvánvaló ámulat hallatán. Ahányszor felmerült Brock neve, többnyire ezt a reakciót váltotta ki. Brock feltörekvő MMA-harcos volt, és helyi erő. Mintha mindenki dicsőítette volna.

– Igen, de magával „a Fenevaddal” még nem találkoztam. Most épp Brazíliában van, legalábbis úgy tudom.

Nick a bárpultra könyökölt, szeme vitathatatlan vizslatással siklott rám.

– Akkor te is MMA-s lennél?

Hátravetett fejjel elnevettem magam.

– Öhm, nem. Irodai munkát kaptam. A vezérigazgatónak fogok segíteni.

– Szuper – jegyezte meg Cam. – Ez volt a főszakod, igaz? Üzleti menedzsment.

Bólintottam, és különösebben nem lepődtem meg rajta, hogy emlékszik. Régen barátok voltunk, és Cam rendes srác. Meg Jase is. És ha már itt tartunk, amikor odapillantottam a csapatukra, akik most egy biliárdasztal körül tömörültek, úgy tűnt, mintha Jase egy… fojtófogással ölelné Teresa nyakát.

Jól van. Elmosolyodtam.

– És meddig maradtok? – kérdeztem az italomba kortyolva, miközben a bárpultos lány rózsaszín keretes szemüvegben haladt el Nick mellett, és olyan tekintettel nézett rá, amit nem egészen értettem.

Nick nem törődött vele.

– Vasárnap megyünk haza. – Cam ellökte magát a pulttól. – Ne légy már hülye! – folytatta vigyorogva, amikor a plafonra emeltem a tekintetem. – Pattanj le a székről, aztán gyere oda dumálni egy kicsit, jó? – Amikor ismét bólintottam, Nickre pillantott. – Ugye átjössz Jaxhez holnap este?

– Attól függ, mikor szabadulok el innen, de igyekszem.

Érdekes. Tehát Cam és Nick haverok. Ezt megkönnyebbülten hallottam. Camet jó emberismerőnek tartottam, és azt már tudtam, hogy Nick egy segítőkész, elbűvölő teremtés, de úgy éreztem, most már nyugodt szívvel kijelenthetem, hogy Nick nem sorozatgyilkos.

Én az italomat szorongattam, Cam pedig visszabotorkált a biliárdasztalokhoz. Még nem döntöttem el, hogy odamegyek-e hozzájuk. Talán igen. Talán nem.

– Kérsz még egy rumos kólát?

A szám mosolyra húzódott Nick zengő, mély hangjára. Beszélgettünk egy keveset, mióta lehuppantam a bárszékre, és úgy tűnt, örül, hogy ott vagyok.

Megütöttem a lottófőnyereményt ezzel a pasival!

– Most nem, de köszi. – Legkevésbé sem akartam berúgni. Rámosolyogtam, és jólesett, amikor sejtelmes pillantása ismét lejjebb siklott. – Hétvégén mindig ilyen sokan vannak itt?

Azt észrevettem, hogy Nick kiválóan ért a csevegéshez, de a foglalkozását tekintve ez nem is csoda. Mindenkivel ugyanúgy bánt. A nők csapatokban járultak elé a bárpultnál. A másik pultos, a rózsaszín szemüveges lány úgy tűnt, higgadtan kezeli mindezt.

– Nem tudom, hogy szerinted most tényleg sokan vannak-e, de szombaton általában jóval nagyobb a tömeg. – Lepillantott a pultra, majd folytatta. – Szóval együtt jártatok suliba? – kérdezte, és az állával Cam felé intett.

– Aha. – Előrehajoltam, és a pultra könyököltem. – Nem is tudtam, hogy ismernek itt bárkit. Totális meglepetés…

– Kicsi a világ – jegyezte meg, egy az egyben a korábbi gondolatomat visszhangozva. – De ti nem álltok olyan közel egymáshoz.

Kijelentés volt, nem kérdés.

– Ezt miből gondolod?

– Hát, ha úgy lenne, gondolom, már ott lennél velük. Vagy…

Nick jó megfigyelő volt.

– Vagy mi?

Az ajka félmosolyra húzódott, miközben összekulcsolta a karját a mellkasa előtt. A mozdulattal felhívta magára a figyelmemet. Abszolút vizuális típus vagyok. Nem mintha bárki hibáztathatott volna érte. A fekete inge ráfeszült a kidolgozott bicepszére.

– Vagy szívesebben töltöd az idődet velem.

A hasamban tekergőző érzés még intenzívebbé vált.

– Ennyire nyilvánvaló?

– A legjobb értelemben. – Megfogott egy üveget. – Örülök, hogy benéztél. Ahányszor kinyílt az ajtó, odanéztem, hátha te leszel az.

– Komolyan?

– Komolyan mondom. – Lustán elmosolyodott. – Végeztél a kipakolással?

– Aha.

– Voltak még további szarházis mondataid?

Elnevettem magam.

– Néhány akadt, igen.

– Egy kicsit sajnálom, hogy lemaradtam róla.

– Sosem késő. – A poharammal játszadoztam, miközben a szemébe néztem, és álltam a tekintetét. – Amúgy van vezetékneved, Nick?

– Blanco – felelte némi tétovázás után. – És neked?

– Keith. – Elvigyorodtam, ő pedig leengedte a karját. – Van még egy kérdésem.

Közelebb hajolt, és a kezét a pultra tette.

– Halljuk!

– Van barátnőd? – Egy kissé elakadt a lélegzetem, amikor hirtelen közelebb hajolt. A szánk elég közel volt ahhoz, hogy ugyanazt az oxigént lélegezzük be. – Vagy barátod?

Nicknek a szeme se rebbent.

– Egyik sincs. És veled mi a helyzet?

Csak úgy hemzsegtek a bónuszpontok!

– Nincs – feleltem, és jólesett a bizsergető érzés, ami végigörvénylett a gerincemen, miközben a lehelete melegítette az ajkamat.

Félrehajtotta a fejét, az ajka egy vonalba került az enyémmel, és alig egyujjnyi távolság maradt közöttünk. Éreztem, ahogy felhevülök.

– Van valami terved ma estére, Stephanie Keith? – kérdezte mélyebb, reszelősebb hangon.

Megráztam a fejem, a pulzusom pedig boldog táncot járt az ereimben. Nick vigyora olyan mosollyá szélesedett, amiről pontosan tudtam, hogy a

nők eldobták tőle az agyukat. – Most már van.

2. FEJEZET

– Mindenképp várj meg – mondta egy lassú vigyorral, miközben fogott két üres poharat, én meg felkeltem a székről. – Egykor végzek. Legfeljebb húsz perc és ott vagyok.

Nem válaszoltam, miközben hátrálni kezdtem a pulttól, csak röviden intettem neki. Nem kételkedtem benne, hogy eljön-e, és pajkos izgalom zümmögött az ereimben. Magamban mosolyogva megpördültem.

A rózsaszín szemüveges lány ott állt közvetlenül előttem, olyan közel, hogy majdnem nekimentem. A bárpult mögött sokkal magasabbnak tűnt, azonban a százhetvenöt centimmel fölé magasodtam. A hajában lévő rózsaszín csík passzolt a szemüvegéhez, azonban egyáltalán nem ez tűnt fel rajta. Közelebb lépve láttam, hogy halvány monokli húzódik a szeme alatt.

Mi a…?

Felém nyújtotta a kezét.

– Szia, Roxy vagyok.

– Helló. – Kezet ráztam vele. – Én…

– Steph. Tudom. A barátaid mindent elmeséltek rólad – magyarázta, és nem volt könnyű kifejezéstelen arccal néznem rá, úgy megdermedtem. Isten tudja, miket mondtak neki rólam! – Együtt jártál velük főiskolára.

– Igen. – Odakaptam a pillantásomat Teresára és Jase-re, akik Jax- szel és Callával voltak. Avery és Cam már hazamentek. – Meglepett, hogy itt találkoztam velük.

– El tudom képzelni. – Roxy meleg és meglepően valódi mosollyal nézett rám. – Mindegy, csak hallottam, hogy nemrég költöztél ide, és gondoltam, köszönök, meg szólok, hogy remélem, nem most jöttél utoljára a Mona’sba.

Oké. Ez elég fura kijelentés.

– Tetszik a hely… hangulata, úgyhogy valószínűleg jövök még.

– Ezt örömmel hallom! – Barna szempár ragyogott fel a szemüvege mögött. – Szívás, ha az ember új városba költözik, és nem ismer senkit.

Bólintottam.

– Eléggé. Szerintem az ember nem is tudja igazán, milyen fontosak a barátok, amíg el nem keveredik valahová, ahol nincs neki egy sem.

Együttérzés ült ki az arcára.

– Tudom, hogy ez így nagyon a semmiből jön, de vasárnaponként Katie, egy nagyon klassz, bár elég fura csaj meg én reggelizni járunk. Nagyon örülnénk, ha csatlakoznál harmadiknak, ami időnként igazából négyes. Akkor nem maradnál barátok nélkül – tette hozzá újabb széles mosollyal.

Hűha. Ez a lány igazán… barátságosnak tűnt, de valamiért olyan érzésem volt, mintha lemaradtam volna valamiről. Mintha egy beszélgetés közepébe csöppentem volna.

Mielőtt lehetőségem lett volna kitalálni, mit válaszoljak az ajánlatra, Roxy folytatta.

– És amúgy Nick nagyon rendes pasi.

Arckifejezésem kezdett veszteni valamicskét a szenvtelenségéből. Csak Nick miatt volt ennyire barátságos velem? Nyilván. Lehet, hogy bírja őt, és látta, hogy csevegtünk, és megbeszéltünk valamit későbbre. De közben olyan furcsán nézett rá, amikor elment mellette! Ez amolyan tartsd közel magadhoz az ellenségeidet/versenytársaidat féle dolog? A bennem zsizsegő izgatottság tompult egy keveset.

Jaj, annyira cinikus vagyok! Csak a korábbi élményeimet tudom okolni emiatt.

– Téged érdekel? – kérdeztem, ugyanis bár nem nagyon ismertem, még új voltam a városban, és legkevésbé sem akartam rálépni valakinek a lábujjára.

Roxy rám meredt egy pillanatig, majd hátravetette a fejét, és röhögésben tört ki, miközben ide-oda lengedezett a copfja.

– Ja, az ember lánya szívesen összegyűrné vele a lepedőt, de nekem van pasim, akit nagyon szeretek, szóval nem. Nickkel barátok vagyunk. Csak szólni akartam, hogy jó fej, és hát… – Elharapta a mondat végét, majd megvonta a vállát. – Ja, csak ezt akartam mondani.

Fogalmam sem volt, hogy mit mondhatnék erre.

– Oké. Ezt… Öhm, jó hallani. – A vállam fölött hátrapillantva láttam, hogy Nick minket néz. Újból Roxy felé fordultam. – Én most lelépek. Örülök, hogy megismertelek!

– Rendben – csiripelte derűs mosollyal. – Majd találkozunk!

Mosolyogva kikerültem, és odaintettem Teresa meg Jase felé, aztán elhúztam a csíkot. Hűs, friss levegő fogadott kint, annyira, hogy be kellett kapcsolnom a fűtést a kocsiban. Az ősz kétségtelenül megérkezett, és a tél sem fog sokáig elmaradni.

A hazafelé tartó rövid út alatt a gondolataim folyton visszakanyarodtak a meglepő találkozásra a shepherdös ismerőseimmel, a Roxyval folytatott váratlan, gyors beszélgetésre, majd arra, ami feltehetőleg ma este történni fog.

Fogalmam sem volt, mit hámozzak ki a Roxyval folytatott beszélgetésből. Még mindig úgy éreztem, mintha lemaradtam volna valamiről, és őszintén szólva, nem voltam hozzászokva ahhoz, hogy egy vadidegen ilyen barátságos és közvetlen legyen, főleg velem. Többször is rám sütötték már, hogy tartózkodó és undok vagyok.

Az az igazság, hogy nem vagyok undok vagy barátságtalan. Csak általánosságban nem megy a cseverészés azokkal, akiket nem ismerek, és ami a legfontosabb, súlyos „flegma-picsa-fej”-kórban szenvedek.

Ha kaptam volna egy dollárt minden alkalommal, amikor valaki azt mondta, mosolyogjak, mostanra több pénzem lenne, mint Anglia királynőjének.

Miután beléptem a lakásba, összeszedtem a dobozokat az ajtó mellől, és gyorsan kivittem a jókora kukába a ház mögé. Miközben bedobtam őket a nyíláson, a szépen gondozott gyepet kémleltem. Nem volt nagy terület, mivel a fák sűrűn meredeztek az ég felé, csupasz ágaik csontvázujjakra emlékeztettek. Megfordultam, és végigsiettem a parkolón. Éjszaka elég félelmetes volt itt a távoli forgalom zaja mellett.

Amikor visszaértem a lakásba, ránéztem az órára a tűzhelyen, majd végigszökdécseltem a folyosón a fürdőszoba felé. Ideje volt egy kis kozmetikának – bár annak mindig ideje van.

Vigyorogva kivettem egy új borotvát a mosdókagyló alatti szekrényből, és nekiláttam, miközben ugrált és kellemes gombócba szorult a gyomrom. Egy kissé kergének éreztem magam készülődés közben, mintha ledöntöttem volna egy doboz energiaitalt.

Ideges izgatottság zümmögött bennem, mint egy állhatatos kolibri. Nem mintha nem tudtam volna, mit csinálok. Hiszen ismertem olyanokat, akiknél jóval kevesebb idő telt el az első szia meg az utolsó helló között. Nem hülyeség a ma éjszakai tervem. Ha eljutunk addig, hogy lekerül rólunk a ruha, vagy óvszerre van szükség, nálam van, ha nála nincs is.

Az idegesség abból a tényből fakadt, hogy őrülten vonzódtam hozzá, pusztán fizikai szinten. Semmi egyéb.

Egy egyéjszakás kaland után csak akkor üresedik ki az ember, ha többre számít, én pedig semmi másra nem számítottam, csupán az arcomra kiülő vidám mosolyra. Hogy őszinte legyek, sosem vágytam többre egy pasitól, csupán néhány általános elvárásom volt, úgymint a kölcsönös tisztelet, a biztonság és esetenként a barátság.

Sosem voltam szerelmes.

Nem mintha nem hittem volna benne. Ó, hittem én benne, nagyon is! De én arra a szerelemre vágytam, ami a szüleim között volt – arra az örökké tartó fajta szerelemre, és eddig a közelébe sem jutottam annak, hogy ezt megtapasztaljam.

És amíg ez így alakult, semmi problémám nem volt azzal, hogy belekóstoljak ebbe-abba. Mármint megvennél egy kocsit anélkül, hogy mennél vele egy tesztkört? Nem hinném. Kuncogtam egyet magamban.

Visszavettem a farmerom, de mezítláb maradtam, és egy beépített melltartós, pántos topot húztam. A hajamat leengedve hagytam, és visszatipegtem a konyhába, hogy elhozzak egy öngyújtót a pultról. Meggyújtottam a gyertyát, amit a kisasztalra tettem. Fűszeres sütőtök illata töltötte meg a levegőt, miközben visszamentem a konyhába, és a kosárba tettem a gyújtót.

Hangos motor bőgött fel odakint, én pedig megpördültem, és a sütő órájára pillantottam. Negyed kettő. Lehet, hogy ez már ő?

Odasiettem a nagy ablakomhoz, és nagyon óvatosan félrehúztam a függönyt, hogy kikukucskáljak, mint valami eszelős.

– Azt a rohadt! – suttogtam.

Nick volt az.

Nick motoron.

Eszembe jutott, hogy csütörtökön láttam odakint parkolni, de már teljesen megfeledkeztem róla. Közvetlenül a bejárat előtt állt meg, és levette a sisakját, miközben leszállt a motorról. Felemelte az egyik karját, és ujjaival megborzolta a haját. Néztem, ahogy az ülés mögötti rész felé fordul. Valamit felemelt, és ekkor döntöttem úgy, hogy inkább eljövök az ablaktól.

Megpördültem, és mély levegőt vettem, majd várakoztam, a szívverésem pedig felgyorsult, örömtáncot járt a mellkasomban. Lassuló léptekkel odamentem az ajtóhoz, és kinéztem a kémlelőnyíláson, hogy meggyőződjek róla, hogy tényleg ő az, mielőtt kinyitom.

– Szia! – köszöntött félmosollyal. Az egyik kezében kék műanyagzacskó himbálózott, a másik karja alatt pedig a sisakját szorongatta.

Hátraléptem.

– Azt mondtad, húsz perc.

Követett befelé, és bakancsos lábával becsukta maga mögött az ajtót.

– Vagy kevesebb. Azt a részt elfelejted.

– Á, igen!

Nick felemelte a zacskót, ahogy beviharzott mellettem a konyhába.

– Hoztam valamit. – A pultra tette a zacskót, belenyúlt, és kivett két üveget. – Van sörnyitód?

Felkapcsoltam a lámpát, és a sütő melletti fiókból előszedtem egyet.

– Almasör? Azt szeretem. Honnan tudtad?

Elvette tőlem a sörnyitót, és gyakorlottan pattintotta le a kupakokat.

– Gondoltam, biztosan valami édeset szeretsz. – Felém nyújtotta az egyik üveget.

Az üveg hűsítette a tenyeremet.

– Meg a keményet… – Rám villant a tekintete, mire elvigyorodtam. – Mármint ha piáról van szó.

Nick elnevette magát.

– Te ezt most komolyan kimondtad?

– Komolyan. – Mosolyogva emeltem az üveget a számhoz, és aprót kortyoltam belőle.

Levette a bőrdzsekijét, és a pultra dobta a zacskó mellé.

– Azt hiszem, bírlak.

– Azt az „azt hiszem”-et elhagyhatnád – mondtam. – Csak hogy pontosítsunk.

Újabb nyers nevetés buggyant ki belőle, és megfogta az üvegét.

– Hát, ha már ilyen őszinték vagyunk egymással, nem reménykedtem benne, hogy tényleg eljössz a bárba.

Felvont szemöldökkel engedtem le az üveget.

– Jaj, tényleg?

– Aha. – Megmozdult a torka ivás közben. – Igazából tudtam, hogy meg fogsz jelenni. Elkerülhetetlen volt.

– Elkerülhetetlen? – ismételtem. – Azért ez elég erős szó.

Átható tekintete egybeforrt az enyémmel, és többszörös erővel tért vissza belém a tekergőző érzés.

– Ez az igazság.

– Te aztán egy öntelt rohadék vagy, mi?

– Akkor te meg egy öntelt liba?

Nevetve dőltem a pultnak vele szemben.

– Lehet.

– Nekem tetszik. Látszik, hogy az a fajta ember vagy, aki nem játszmázik.

Az italomat dajkálva kereszteztem a lábam a bokámnál.

– Ezt ilyen hamar meg tudod mondani?

Bólintott.

– Abban a pillanatban, amikor tegnap találkozott a tekintetünk, tudtam, hogy az a fajta lány vagy, aki tudja, hogy megáll a forgalom, ha elsétál az utcán. Megvan benned ez a plusz. Nincs egyetlen szemérmes vagy szégyenlős porcikád sem!

– És ezt már abból tudtad, hogy a szemembe néztél? – horkantam fel.

– Igazából inkább abból az apró és szűk nadrágból, amit tegnap viseltél – jegyezte meg, ami meglepett. – A hozzád hasonlóan hosszú lábú nők mind tudják, hogy minden pasi, akivel találkoznak, elképzeli, ahogy az a láb a dereka köré fonódik.

Pislantottam, mert ismét kizökkentett. Kellett egy pillanat, mire összeszedtem magam.

– Szóval tetszik a rövidnacim?

– Kurvára tetszik a rövidnacid. – Vigyorogva emelte az üveget a szájához.

Lehet, hogy inkább azt kellett volna felvennem.

– Hát, úgy fest, két rövid beszélgetés alatt kiismertél, én viszont közel sem vagyok olyan jó megfigyelő, mint te. Én semmit sem tudok rólad.

– Ez nem igaz – dorgált meg kedvesen. – Tudod a vezeték- és a keresztnevem. Meg hogy hol dolgozom.

– Azta! Ennyi erővel az életrajzodat is összedobhatnám! – Néztem, ahogy ismét félmosolyra húzódik az ajka. – Mi lenne, ha játszanánk egyet? Egy kérdést egy kérdésért.

Az ajkát lebiggyesztve félrehajtotta a fejét.

– Jó, benne vagyok. Hölgyeké az elsőbbség.

Lesöpörtem a hajam a vállamról, és kortyoltam egyet.

– Hány éves vagy?

– Huszonhat.

– Még kisbaba vagy.

Összevonta a szemöldökét.

– Te hány éves vagy?

– Huszonhárom – feleltem.

– Micsoda? – nevetett, és ráncba szaladt a bőr a szeme körül. – Ennek semmi értelme. – Kis szünetet tartott. – Hacsak nem kifejezetten az idősebb pasikra buksz, vagy ilyesmi.

Csettintettem a nyelvemmel.

– Most nem te kérdezel. Hanem én. Egész életedben itt éltél?

– Néha igen, néha nem. A közelben születtem. – Csillogott a szeme.

– Válaszolj a kérdésemre!

– Többnyire nem az idősebb pasik jönnek be, de őszintén szólva, nem tudom, kik jönnek be.

– Akkor az esélyegyenlőség híve vagy?

– Nick, azt hiszem, nem igazán érted, hogy működik ez a játék. Elvigyorodott.

– Bocsi.

– Jártál főiskolára, vagy jársz most főiskolára? – kérdeztem.

Nick felvonta az egyik szemöldökét.

– Ez nem két kérdés?

– Jaj, lebuktam! Akkor válassz egyet.

Leszegte az állát.

– Jártam főiskolára. Most élsz először távol az otthonodtól?

Belekortyoltam az italba, és figyeltem, ahogy Nick hüvelykujja mozog a saját üvegén.

– Amíg iskolába jártam, kollégiumban laktam, de most először költöztem el az államból. És lediplomáztál?

Bólintott.

– Igen.

A kérdés ott volt a nyelvem hegyén. Tudni akartam, miért dolgozik pultosként. Kíváncsi voltam, de nem ítélkező módon, ugyanis semmi bajom nem volt a pultos munkával. Valószínűleg többet keresett nálam, de lenyeltem a kérdést. Ez már túl… személyes volt nekem. Elvettem egy ujjamat az üvegről, és kitaláltam egy másikat.

– Mi a kedvenc hobbid?

– A dugás mellett? – kérdezte, tekintetét elrejtette a sűrű szempillája.

Nagyot ugrott a gyomrom. Te jó ég, ezt most komolyan kimondta, és a testem bizonyos, lényeges pontjai különféle izgalomba jöttek ennek hallatán.

– Aha, amellett!

– Hmm… – A pillantása a mennyezetre siklott, majd a száját elhúzva visszanézett rám. – Ha egyet kéne választanom, azt mondanám, hogy amikor a kezemmel dolgozhatok.

Éles, kéjes érzés örvénylett végig rajtam.

– Valamiért úgy érzem, ennek kettős jelentése van.

Megvonta a vállát, és ivott egy kortyot.

– És mi a helyzet veled? Kedvenc hobbi?

– A dugás mellett?

Nick mély hangon nevetett fel, de a tekintete többé nem volt álmatag.

– Aha, amellett – ismételte meg az én szavaimat.

– Öhm… – Hüvelykujja fel-le siklott az üveg nyakán, és nem tudtam megállni, hogy ne képzeljem el, ahogy az én testemen is hasonlóképp mozog az az ujj. Kiszáradt a szám, a gondolataim pedig mocskos területre tévedtek. Ráemeltem a tekintetem. – Akkor azt mondom, hogy a filmnézés. Több ezret láttam már szerintem.

– Érdekes. – A sörösüveg szája fölül vizslatott.

Félretettem a sört, és a csípőm két oldalán megmarkoltam a pultot, várakozva a következő kérdésére. Jól elhúzta az időt.

– Tudod mit? – Félretette a saját üvegét, eltolta magát a pulttól, mire én kihúztam magam, így az én kezem is lecsúszott a pultról. – Nem azért jöttem, hogy kérdezz-feleleket játsszak.

Félrehajtottam a fejem.

– Na ne mondd! – Édesen mosolyogtam, pedig úgy éreztem, hogy elnehezülnek a melleim, és mintha sűrűbbé vált volna a vérem.

Ismét azzal a sanda mosolyával nézett rám.

– És te sem a válaszaimat akarod hallgatni.

A szemébe néztem, ahogy lépett egyet előre, és közvetlenül előttem megállt. A testem minden porcikája érzékelte a közelségét.

– Ha megint úgy felelek, hogy na, ne mondd, akkor az szóismétlésnek számít?

– Csak egy kicsit – mormolta, majd felém hajolt, és a derekamra tette a két kezét. – Akkor baszódjanak meg a kérdések, és térjünk rá arra, amire mindketten várunk.

A remegés elindult lefelé a mellkasomból a hasam mélye felé.

– Te aztán nem kerülgeted a forró kását, igaz?

– Nem. – A keze megszorított, mire a tekintetem az övébe akaszkodott. Állta a pillantásomat. – És te sem. Neked is eleged van a kérdésekből.

– Igazán? – Elakadt a lélegzetem, ahogy erősebben megmarkolt.

– Igazán. – Lehajtotta a fejét, így a szája közelebb került a fülemhez. –

Akarod tudni, hogy honnan tudom? Már abban a pillanatban izgalomba jöttél, amikor azt mondtam, a dugás a hobbim. – Felemelte az egyik kezét, és anélkül, hogy megszakította volna a szemkontaktust, a hüvelykujjával végigsimított a mellem hegyén. Biztos kézzel megtalálta és dörzsölni kezdte a mellbimbómat. – És ez itt másodpercről másodpercre egyre keményebb.

Édes Jézus! A villámcsapásszerű kéjes érzés a mellemből lőtt ki, majd szétszóródott, és minden idegvégződésemet felvillanyozta. Elakadt a szavam, ami újdonság volt számomra.

– És szeretném megköszönni, hogy ezt a felsőt vetted fel. – Visszatette a derekamra a kezét. – Legalább annyira tetszik, mint az a rövidnadrág.

A mellkasára simítottam a tenyerem, és lefelé indultam a hasán. Az ujjhegyeim követték az izmok kemény körvonalait.

– Akkor szerintem az is tetszeni fog, amit a farmer alatt viselek.

Mély hang tört fel belőle, a keze pedig a derekam felé siklott, majd le a fenekemre.

– Alig várom, hogy kiderüljön.

– Akkor ne várj! – Az ingébe markoltam, mire nyers nevetés tört fel belőle. Felpillantottam, és elengedtem az inget. – Ez csak a ma estéről szól.

– Akkor egy rugóra jár az agyunk, igaz? – Lépett egyet hátra, és belenyúlt a farzsebébe. Elővette a pénztárcáját, és kinyitotta. Ezüstös csomagolás villant, muszáj volt nevetnem.

– Óvszer a pénztárcában? – kérdeztem. – Milyen közhelyes!

– És felkészült – tette, hozzá kacsintva. A pultra dobta a pénztárcát és az óvszert. Majd megragadta az inge szélét, felhúzta, és levette magáról. A váll- és felkarizmai megfeszültek, ahogy odadobta az inget is a dzsekije mellé.

Te jó ég, muszáj volt megbámulnom. Ez a pasas aztán jól karbantartotta magát! A mellkasa szépen kidolgozott, a dereka karcsú volt.

A hasa pedig valódi műalkotás. Az izmai kidomborodtak, de nem voltak eltúlzottan kidolgozva. Egy futó vagy egy úszó testére emlékeztetett. Meg akartam érinteni.

– Te jössz.

Alig kaptam levegőt. Nem vagyok az a szégyenlős típus, de remegtek az ujjaim, ahogy megmarkoltam a felsőm szegélyét. Furcsa módon nem igazán értettem, de az, hogy nem igazán ismertük egymást, megkönnyítette a levételét. Talán azért, mert az égvilágon semmi elvárásunk nem volt egymással szemben, és mert csak erről az egy éjszakáról szólt az egész.

Nick szeme lassan elvándorolt a tekintetemről, és teljesen leállt az agyam. Az ajka és az álla feszes tartása alapján úgy éreztem, mintha túl közel merészkedtem volna a nyílt lánghoz, azonban átható, forró tekintete lobbantott igazán tűzre. A szeme éhesen csillogott, ami mellbevágó élmény volt, és kiszorította a levegőt a tüdőmből.

Némán felemelte az egyik kezét, és a mellemre tette. Fojtott nyöszörgés tört fel belőlem. Végighúzta a hüvelykujját a megkeményedett bimbón, majd az ujjai közé vette. Ívbe feszült a hátam, mire öntelt mosoly terült szét az arcán.

– Gyönyörű vagy – mondta érdes hangon. – Lefogadom, hogy a többi is kurvára lenyűgöző lesz.

Zakatolt a szívem, és rekedt volt a hangom, amikor megszólaltam:

– Szeretnéd kideríteni?

– Nem is értem a kérdést.

Elmosolyodva ragadtam meg a csuklóját. Lehúztam az ujjait a hasamon, a farmerem gombjáig. Nem kellett elmagyaráznom, mit akarok. Nick rekordidő alatt gombolta ki a nadrágot.

– Igazad volt. – Végighúzta az ujjait a bugyi vékony pántján, majd megfordított. A keze végigsimított a csipkén.

– Ez is nagyon tetszik.

A tanga csupán egy leheletvékony textildarab volt, nem szabott gátat a Nickből áradó forróságnak, ahogy a kezét a combjaim közé csúsztatta.

– Istenem – szólalt meg rekedt suttogással. – Te már készen állsz.

Készen álltam.

Attól a pillanattól készen álltam, hogy világossá tette a szándékait. Kezével a lábaim között magához húzott. A farmerén keresztül súlyosan és keményen préselődött hozzám. A gerincem ívben meghajlott, lihegő sóhaj tört fel belőlem, Nick ujjai pedig munkához láttak, a csipke alá csúsztak, szétkenték az alatta összegyűlt nedvességet. Megragadtam a karját, magamhoz húztam, a másik kezem a pultra csaptam. Megkapaszkodtam, ő pedig szorosan hozzám simult, a mellkasa egybeforrt a hátammal. A vágy pezsgő életre kelt bennem, ahogy az ölemet a kezéhez dörgöltem, miközben meleg lehelete a halántékomat simogatta.

– Csinálhatjuk itt is, ha akarod. Felveszlek, és felrakom azt a cuki kis seggedet a pultra. Vagy nekinyomlak a hűtőnek. – Az ajka súrolta a fülkagylómat. – De mehetünk az asztalra is, vagy a kanapén is szívesen megduglak. – Egyik kezét felcsúsztatta az oldalamon, amitől borzongás futott végig rajtam, és végül megállapodott a mellemen. – Vagy itt helyben megduglak hátulról. – Az ajka végigszánkázott a nyakamon, és a vadul lüktető verőeremen állapodott meg. Pontosan abban a pillanatban harapott belém, amikor még egy ujját bevetette. Felnyögtem. – Mondd, mit szeretnél!

Te jó ég…

Szavai a szakadék szélére sodortak. Közel jártam, annyira közel! Varázslatos ujjai voltak, és ha ezt így folytatja, már azelőtt vége lesz, hogy elkezdtük volna.

– Így – lihegtem.

– Ez az – mordult fel Nick.

A bugyim a bokámra hullott, majd dübörgő szívem mennydörgő zakatolása mellett is meghallottam a cipzárja surranását. Az óvszer eltűnt a pultról, és már azelőtt felkerült rá, hogy türelmetlenkedni kezdtem volna.

Nick megszorította a derekam, majd a lábujjaimra emelt, aztán egyik keze eltűnt, és egy másodperccel később megéreztem a lábaim között. Nem kellett odanéznem, hogy tudjam, milyen nagy. Aztán megéreztem. Belém hatolt, centiről centire, olyan lassan, hogy minden idegvégződésem sajgott, miközben teljesen belém csusszant. A csipetnyi fájdalom elszállt, és a nyomás már-már maga alá gyűrt.

Az egyik karjával átölelte a derekamat, és magához húzott. Nyers morgással búgott a fülembe, eszméletlenül hódító volt. Mozogni kezdett, kibe szánkázott bennem. Semmi lassúság. Minden lökés mély volt, gyors, tökéletesen pontos. Ez… Ez csak a dugásról szólt, és pontosan azt csináltuk – azt csináltam. Hátralöktem magam minden egyes döfésre, legalább ugyanolyan határozottan.

Nem igazán tehettem mást. Mindkét kezem a pultra simult, és ahogy Nick rám hajolt, a felsőtestemet a pulthoz szorította. A hűvös felület sokként érte felhevült bőrömet.

A testünk találkozásának hangjai, a saját lihegésem, nyögéseim és az ő mordulásai megtöltötték a konyhát. Csak nőtt és nőtt a feszültség, egyre intenzívebbé vált, míg már a lábujjaim is bizseregni kezdtek. Nick felcsúsztatta az egyik kezét a hátam közepére, és a hajamba markolva szegezett oda, miközben az ágyéka újra és újra a fenekemnek csapódott.

Az orgazmusom robbanásszerűen érkezett, és esküszöm, szinte belevakultam. Felsikoltottam, és a testem mozdulatlanná vált, mintha kifeszítettek volna, Nick viszont tovább mozgott, majd mélyen belém hatolva hozzám dörgölte magát. Elöntött az élvezet, ami minden egyes lökéssel csak intenzívebb lett. Rekedt kiáltása csatlakozott az enyémhez, miközben összerándult, és végül mozdulatlanná vált.

Utórengések ráztak minket. Apró remegések futottak végig rajtam. Kábultan hagytam, hogy a pult hűvössége lehűtse az arcom. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után nyitottam csak ki a szemem, és azon kaptam magam, hogy a tűzhely tetejét bámulom. Lusta mosolyra húzódott az ajkam.

Hűha! Nem gondoltam volna, hogy ennyire hamar felavatom a konyhát.

Nick kihúzódott belőlem, közben végighúzta a kezét a hátamon, pár másodpercig elidőzve a derekamon, majd hűs levegő cirógatta meg a bőröm.

– Élsz még? – kérdezte.

Nem akartam megmoccanni.

– Még nem tudom.

Nevetése hallatán szélesebb lett a mosolyom. Eltoltam magam a pultról, és lehajoltam, hogy összeszedjem a fehérneműmet.

– Húha – mordult fel. Nyilván alaposan megszemlélt magának ebben a pozícióban. – Nincsenek szavaim – folytatta. – Kurvára nincsenek szavaim.

A bugyimat magamra kapva megfordultam. Már majdnem teljesen be volt gombolva a nadrágja, amikor kidobta a szemetesbe a gumit. A felsőmért nyúltam, és amikor megint lehajoltam, meglepetten tapasztaltam a combom között összegyűlt nedvesség mennyiségét.

Egy ideje már nem szexeltem, de atyaég, ez azért egy kicsit durva.

Magamra rángattam a felsőt, és lesimítottam az alját. Nickre emeltem a tekintetem, mire félmosolyt villantott rám.

– Nekem sincsenek szavaim – ismertem be.

– Úgy fest, tényleg egy rugóra jár az agyunk. – Felkapta a farmeremet a földről, odajött hozzám, és legnagyobb meglepetésemre segített felvenni, a keze elidőzött a folyamat közben. Amikor végzett, hátralépett. – Későre jár.

– Igen. Tudsz így vezetni?

Pillanatnyi meglepettség villant át az arcán.

– Azt hiszem, annyi agysejtem még maradt, hogy hazaérjek.

– Veszélyes, ha az ember szétdugja az agyát – jegyeztem meg. – Biztos vagyok benne, hogy jár mellé kezelési útmutató és figyelmeztetés az óvatos vezetésre.

Nick hátravetett fejjel elnevette magát, és magára kapta a kabátját.

– Istenem, nagyon bírlak téged!

– Még jó.

Továbbra is vigyorogva csóválta a fejét, majd fogta a sisakját.

– A maradék sör a tiéd. – Az ajtó felé indult, én pedig lassan lépkedtem utána. Kinyitotta az ajtót, majd felém fordult. Találkozott a tekintetünk, és a szeme zöldje világos és meleg volt. – Ez az éjszaka egészen…

– Csak egy éjszaka volt – fejeztem be helyette. – Jól éreztem magam.

– Még jó – utánozott, én pedig elnevettem magam.

– Légy óvatos! – mondtam neki.

Nick kinyitotta a száját, mintha mondani akart volna valamit, azonban úgy tűnt, meggondolta magát. Egy gyors mozdulattal lecsapott, mielőtt észrevehettem volna, mit csinál. A szám sarkára nyomta a száját, az érintés rövid, mégis teljesen meglepő volt. Kizökkentett a gyönyörteli állapotomból, és elkerekedett a szemem, miközben felemelte a fejét.

– Majd találkozunk!

Nem feleltem, mert egyáltalán nem voltam képes rá, ő meg megfordult, és kilépett az ajtón, majd becsukta maga mögött. Azt sem tudom, meddig álltam ott, de valamikor a szám sarkához emeltem a kezem. Bizsergett a bőröm.

Régóta nem került ilyen közel hozzá egyetlen pasi sem, hogy megcsókoljon.

3. FEJEZET

– Jól vagyok. Remekül! – A visszapillantó tükörben túlságosan tágra nyílt a kék szemem, ahogy a kormányt szorongattam, amíg el nem fehéredett a kezem. – Menni fog. Sima ügy lesz!

Lelkesítő beszédemmel nem törődve nyugtalanul mocorgott a gyomrom. Elengedtem a kormányt, és a táskámért nyúltam. Kinyitottam, és elővettem egy kis üvegcsényi savlekötőt, hogy bedobjak belőle egyet. Nyolc évvel ezelőtt voltam utoljára ilyen ideges, és akkor a legjobb barátnőm nyitott orrú cipőjére hánytam.

Ma nem fogok hányni.

Hátralevő életem első hivatalos napján biztos nem.

Oké. Ez így egy kicsit drámaian hangzik. Azonban tényleg fontos nap volt a mai, mivel ez volt az első napom a vezérigazgató asszisztenseként a Lima Akadémián. A sok tanulás után tényleg fogalmam sem volt, hogy mire számítsak. Lehet, hogy azt a munkát fogom végezni, amire éveken át készültem a főiskolán, de az is lehet, hogy kávét kell főznöm a főnökömnek, és tisztítóba hordani a ruháit. Ha az utóbbi jön be, az elég szívás, de azt is megteszem. Valahol el kell kezdeni, mindegy, hogy hol. Bele kell ölni az időt.

Mély levegővétellel becsuktam a táskámat, és kiszálltam a kocsiból. Lesimítottam a ceruzaszoknyámat, majd egy újabb reszketeg lélegzetvétel után elindultam a parkolóházban, magas sarkúm kopogása a dübörgő szívem ritmusát visszhangozta.

A Lima Akadémia egy hatalmas belvárosi épületben volt, ami egykor gyárépületként szolgált, mostanra azonban teljesen felújították, és az Egyesült Államok egyik vezető sportközpontjává vált.

Sokszor jártam már az épületben, először az interjúk során, majd később is, hogy némi eligazítást kapjak. Az első emelet egy korszerű edzőterem volt, a létező összes kardio- és súlyzógéppel felszerelve. A második és a harmadik emeletet szorítok, ketrecek és szőnyegek borította területek foglalták el, amerre a szem ellátott. A Lima Akadémia nem csupán az MMA-ra vagy a ketrecharcra fókuszált. Ökölvívókat, kick-boxosokat, karatésokat, brazil dzsiudzsicusokat, krav magásokat is edzettek, esténként pedig néhány alkalommal önvédelmi órákat tartottak a szélesebb közönségnek. A negyedik és az ötödik emeleten még átalakítás zajlott. Andrew Lima, az akadémia tulajdonosa és alapítója még több kiképzőringet akart felállítani. Az irodák mind a hatodikon voltak, kivéve Lima irodáját, ami a hetediken.

Az interjúztatás során egyszer sem találkoztam Andrew Limával, vagy a család többi tagjával, akik állítólag mindannyian neki dolgoztak az akadémián. Csak Marcus Browserrel interjúztam, akinek az asszisztense leszek.

A liftbe a második emeleten szálltam be, ami a parkolóházból nyílt, és elindultam a hatodikra. Csupa görcs volt a gyomrom, és izgatott várakozás bugyogott bennem, amikor kiléptem, és szembetaláltam magam a tejüveg ajtóval és a felirattal: A Lima Akadémia irodái.

Mr. Browser irodája hátul volt, az egyterű iroda munkaállomásai és a különálló irodák mögött. Halvány mosolyt illesztettem az arcomra, és elindultam a központi folyosó felé, miközben végigkísért a körülöttem zajló beszélgetések lágy zümmögése.

Mielőtt még odaértem volna Browser irodájához, kinyílt az ajtó, és ő lépett ki rajta. A középkorú és fitt Mr. Browser otthonosan mozgott vasalt nadrágjában és céges pólójában. Nem volt egyedül. Egy másik férfi állt mellette nejlon melegítőnadrágban és szintén céges pólóban.

– Á, tökéletes időzítés! – Mr. Browser szeme körül összeráncolódott a sötét bőr, ahogy mosolygott. – Ő itt Stephanie Keith, az új asszisztensünk. Ms. Keith, ő pedig Daniel Lima. Ő irányítja ezt a sportközpontot.

Átvettem a bal kezembe a táskámat, és kinyújtottam a jobbot. Határozott, meleg kézfogása volt.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Lima.

– Csak szólíts Dannek! Túl sok Lima rohangál itt, hogy így hivataloskodjunk. – Mosolyogva engedte el a kezem. – És Marcus túloz.

Mr. Browser felhorkant, azonban nem tűnt el a mosolya, miközben Dan folytatta.

– Én a kick-box- és a bokszedzéseket irányítom.

– Dan pedig túlságosan szerény – magyarázta Mr. Browser, és összefonta a karját a mellkasa előtt. – Az összes területen segítséget nyújt. Andre és Julio nélküle egy sarokban sírdogálna valahol.

Fogalmam sem volt, kikről beszélnek, úgyhogy bólogattam és mosolyogtam. Úgy tippeltem, Andre és Julio is a terjedelmes Lima család tagjai.

– Mennem kell – szólalt meg Dan. – Örülök, hogy találkoztunk, Stephanie. Sok szerencsét! – Végigsimított a kopasz fején. – Szükséged is lesz rá, ha ennek a fickónak dolgozol.

Mr. Browser a plafonra emelte a tekintetét, miközben Dan elindult kifelé.

– Igazából ő a legkezelhetőbb az összes Lima közül. Ezt jól jegyezze meg!

– Hányan vannak még? – érdeklődtem.

– Akik itt dolgoznak? Öten, beleértve Andrew-t. Van még egy csomó unokatestvér, unokaöcs, és a jó ég tudja, még kicsoda, ugyanis, esküszöm, fél Philadelphiával rokonságban állnak, de a legtöbbel úgysem fog találkozni. Viszont egyedül a két testvérnek van nagyobb szava az enyémnél – magyarázta. – Nos, most, hogy már ön is hivatalos tagja az akadémiának, hagyom is a rizsát.

Öhm…

Lassan pislantottam.

– Oké. Nem bánom, ha hagyja a rizsát.

Sötét szeme derűsen csillant meg.

– Amit a Lima testvérek mondanak, itt az történik. Rajtam kívül kizárólag nekik felel, és csak ők adhatnak önnek feladatot.

A szemem sarkából láttam, hogy néhány fej felénk fordul a nyitott irodából.

– A marketingesek folyton a nyakára fognak járni, ebben biztos vagyok – folytatta Mr. Browser –, mindenféle baromságot fognak kérni magától, például, hogy fénymásoljon, meg elküldik majd beszerzőkörökre. Ez nem a maga munkája. Megvan erre az ember. – Bal oldalra pillantott. – Igen, Will, rád gondolok, te lusta dög.

Mély nevetés tört fel valahonnan a fülkék falai mögül, és gyanítottam, hogy Will lehet az.

– Na most, Deanna Cardinali viszi a HR-t, akivel a papírmunka rendezése során már találkozott. Neki is fog segíteni, és nemsokára itt lesz, hogy beszéljen magával. Ez. – Körbemutatott a széles, U alakú fülkén mögöttem. – Ez az új otthona. Könnyen elérem, ha szükségem lesz önre.

Az asztal felé fordulva egy kissé megszédültem. Teljesen zöldfülű voltam, ám az asztal, a számítógép és a telefon, a nyomtató és az irattartók az enyémek voltak. Na, jó. Igazából a vállalaté volt mind, de az enyém.

Itt fogok telefonálgatni, jegyzetelni, kézikönyveket összedobni, hívásokat és üzleti utakat szervezni, iratokat rendezgetni, és Mr. Browser szerint nem törődni a sales és marketing csapattal. Itt fog indulni a karrierem a legaljáról, és itt fogok feljebb mászni a ranglétrán Mr. Browser pozíciójáig. Lehet, hogy nem pont itt, a Lima Akadémián, de valahol biztosan. Ez csupán a tapasztalatszerzésről szól, ami egy napon majd kifizetődik.

Szélesen mosolyogtam, miközben az íróasztalra tettem a táskámat.

– Értettem.

– Helyes! – Mr. Browser lépett egyet hátra, majd a zsebébe nyúlt, és elővett egy sárga cetlit. – És most menjen el a tisztítóba a ruhámért!

Megközelítőleg két napba és három órába telt, mire beigazolódott Mr. Browser figyelmeztetése a sales osztályon dolgozó srácokkal kapcsolatban. Ketten voltak, és esküszöm, elsőre alig tudtam megkülönböztetni őket.

Egyforma hajuk ugyanolyan szándékosan kuszán állt, egy heti adag hajzselét kentek fel egy napra. Mindketten fehér galléros pólót viseltek, ami legalább két számmal kisebb volt a szükségesnél, mintha a Gap babaosztályán vásároltak volna. Mindketten… szerfelett edzettek. Izmaik brutálisak voltak. Kemény vállak, vastag nyak, bowling golyóra emlékeztető bicepszek, a kezük meg húsos ököl.

És mindketten többet bámulták a mellem, mint amennyit beszélgettek velem.

Fogalmam sem volt, mit láttak, amikor a mellkasomat bámulták. Hacsak nem volt röntgenlátásuk, egyik ruhám sem árulkodott az égvilágon semmiről. És ha épp nem a mellemet bámulták, akkor a lábamat vagy a fenekemet nézték. Meg sem próbálták leplezni. Amikor rajtakaptam őket, a vigyorukba némi kajánság vegyült.

Megpróbáltak a saját ruhájukért is elküldeni a tisztítóba, meg kávéért, kinyomtattatni velem a beszámolóikat, hogy megbeszéléseket szervezzek, meg mindent az égegyadta világon. Alap esetben nem volt problémám azzal, ha hoznom kellett valakinek egy kávét, ha már úgyis elmentem egyért, ám ők mindig megvárták, amíg visszaértem az irodába.

Csütörtök reggel, miután visszaértem Mr. Browser dupla eszpresz- szójával meg az aktuális, friss bazsarózsával az irodájába, a Szteroid Ikrek egyike épp az asztalom körül lebzselt. Majdnem biztos voltam benne, hogy Rick az kettejük közül.

Úgy tettem, mintha nem látnám, miközben becsuktam magam mögött

Mr. Browser irodájának ajtaját, és az asztalomhoz léptem. Letettem a kapucsínómat, és reményteljes pillantást küldtem a telefon felé. Nem villogott rajta új üzenet. Francba.

A táskámat az íróasztal alá tettem, bekapcsoltam a számítógépet, és rákattintottam egy Word dokumentumra. Egy kicsit kipofozták az új munkavállalóknak szóló csomagot, és Deanna megkért, hogy dolgozzam át az üdvözlő levelet, valamint a céges iránymutatásokról szóló dokumentumot. Mindkettőt frissíteni kellett az új infókkal, amiket előző nap kaptam meg tőle. Végigfutottam a jegyzeteimet, és megakadt a szemem azon a néhány szón, amit sietve firkantottam le, miközben fogalmam sem volt, mit akartam leírni.

Nehéz léptek közelítettek.

Erősebben koncentráltam a jegyzeteimre, és megmarkoltam a kapucsínómat. Égnek meredtek az apró szőrszálak a tarkómon. Szó szerint éreztem, ahogy a tekintete belefúródik a koponyám hátsó felébe. Vajon meddig kell még úgy tennem, mintha nem venném észre, mielőtt elmegy? Elkerekedett szemmel vártam, hogy teljenek a másodpercek. Vajon túl nyilvánvaló lenne, ha felemelném a telefont, és úgy tennék, mintha felhívnék valakit?

Rick a fülke másik oldalán jelent meg, közvetlenül velem szemben.

– Szia, Stephanie!

Nyilvánvaló, hogy nem fog működni, ha nem veszek róla tudomást. Belekortyoltam a gőzölgő, karamellás csodámba, és kipréseltem egy sziát. Nem akartam hülye picsa lenni, de ez a fickó meg a Szteroid Iker párja rendesen kiakasztotta a baromméterem.

Vastag karjával megtámaszkodott a falnál.

– Mit csinálsz?

Üres arckifejezéssel a képernyőre mutattam a kisujjammal.

– Dolgozom.

– Azt látom – felelte rettenthetetlenül. – De min dolgozol?

Elfojtva a sóhajomat, letettem a thermopoharamat.

– Az alkalmazottak belépőcsomagján.

– Ez rém unalmasan hangzik. – Ujjával dobolt a falon. – Mit csinálsz munka után?

Jaj, ne! Rávillant a tekintetem, és persze most se az arcomat nézte. A mellkasomat bámulta, mintha abban rejlene a válasz az élet nagy kérdéseire.

– Van egy kis dolgom ma este.

A szeme meg se moccant.

– Páran elmegyünk este a Saintsbe, itt van az utca végén. Ha meggondolod magad, gyere te is!

– Majd észben tartom. – Vártam még egy másodpercet, és mivel a tekintete továbbra is a mellemre szegeződött, megköszörültem a torkom.

Rick felpillantott, volt benne annyi tisztesség, hogy egy kicsit zavarba jöjjön, amiért rajtakaptam, hogy a mellem bámulja. Rózsaszín pír árasztotta el barnára sült arcát.

– Ja, igen, szóval min is dolgozol épp?

El kellett ismernem, hogy Rick igazán jól végzi a munkáját. Szerencsére ő meg a csodaikre nem sokat tartózkodtak az irodában. Rick általában a konditeremben volt, új tagsági kártyákat állított ki, súlyokat emelgetett, vagy ilyesmi.

– Az alkalmazotti kézikönyvön – emlékeztettem, és reménykedő pillantást vetettem a telefonra.

– Á, nálad is csak a sok unalmas hülyeség – jegyezte meg.

Ha választhattam volna bármiféle szupererőt abban a pillanatban, azt választottam volna, hogy csörrenjen meg a telefonom vezényszóra.

– Nem tudom, miért ide fentre vettek fel téged – folytatta, én pedig lassan felhúztam a szemöldököm. – Úgy értem, rohadt dögös vagy.

Azon kezdtem tűnődni magamban, hogy mennyire lenne fura, ha nem is tudom, mondjuk, beleverném a fejemet a billentyűzetbe.

– Ha odalentre osztottak volna be, baromi sok bérletet eladhatnánk, főleg pasiknak. – Felnevetett, amolyan éles, magas, visító hangon, én pedig fontolóra vettem, hogy inkább mégis a monitorba verem bele az arcom. – Szerintem elfecsérlik a tehetségedet azzal, hogy itt rejtegetnek. Nyilvánvaló, miért vettek fel.

Pislogtam, majd ránéztem.

– Hogy mondod?

Kacsintott, nekem meg ökölbe szorult a kezem.

– Mindenki tudja, akinek van szeme, hogy a külsőd miatt, szóval elég nagy pazarlásnak tűnik, hogy itt ücsörögsz fent, és unalmas szarságokon dolgozol. Jól jönne egy hozzád hasonló ember a csapatunkba.

A döbbenettől a szavam is elállt, miközben a pasira meredtem. Most komolyan azt mondta, hogy kizárólag a külsőm miatt vettek fel? Mármint ezt így konkrétan az arcomba?

– Basszus, azt értettem, hogy a legutóbbi csajszi miért itt fent dolgozott.

Nem sok néznivaló akadt rajta, ha engem kérdezel. Azért remélem, te nem úgy végzed, mint ő. Mindegy is – zárta le a témát, és a kezével a fülke falára csapott, miközben kifelé hátrált. – Ha meggondolod magad, ott leszünk a Saintsben. Vendégem vagy egy italra.

Inkább ragadtam volna egy reptéren a hóvihar közepén.

Rick eloldalgott, nyilván nagyon magabiztosnak érezte magát a beszélgetésünk után, én pedig a monitor felé fordítottam a tekintetem. Összemosódtak a szavak, miközben a gépet bámultam. Bénultság dermesztette meg az ereimet. Egész biztosan tudtam, hogy nem azért vettek fel, mert Mr. Browser szerint csinos vagyok. Hanem azért, mert remek volt a tanulmányi átlagom. Mert brillíroztam azon a rohadt interjún. Azért, mert megfelelően képzett voltam.

Rákattintottam valamire a képernyőn, és a fejemet megrázva elűztem a gondolataimat, amik a Rickkel folytatott beszélgetés után maradtak bennem. Legalábbis a legtöbbet. Vajon ki lehetett az a lány ebben a pozícióban, és mi a fene történhetett vele?

4. FEJEZET

A fekete-fehér tűsarkú, hátul egy cuki kis masnival igazán édes volt, de közben kegyetlen is. Szegény lábujjaimat úgy összeszorította, és biztos voltam benne, hogy teljesen lejött a bőr a sarkamról.

A népszerű feltevéssel ellentétben a szépségért nem kellene megszenvedni, és mindegy, milyen cuki volt az a cipő, nem érte meg a szúró fájdalmat, amit minden egyes lépésnél éreztem.

A szekrényem mélyére vágtam, és belebújtam egy lapos sarkúba, amiért a lábam igazán hálás volt. Megmozgattam a lábujjaimat, majd két kezemmel végigszántottam a hajamon.

A Lima Akadémián töltött első két hetem kimerítő volt, de jó, szórakoztató és gyümölcsöző értelemben, ha nem veszem számításba a Szteroid Ikrekkel történő incidenseket. Igazi tapló volt mindkettő – szerencsére aránylag ártalmatlan tapló –, de többnyire könnyű volt nem tudomást venni róluk. Főleg amióta megtanultam, hogy hogyan mímeljek telefonálást azonnal, amikor meglátom őket belépni az irodába.

Mindennap kaptam valamiféle kulimunkát, ami azt jelentette, hogy vagy gyalog, vagy kocsival kellett bejárnom Philadelphia zsúfolt utcáit, hogy megszerezzek valamit Mr. Browser számára, amire mindenképp szüksége volt. Azonban mindeközben tanultam is, és az új munka izgalma még cseppet sem fakult meg, még úgy sem, hogy a sales csapat csupa seggfej pasiból állt, akik szívesebben bámulták a fenekem vagy a mellem, mint hogy dolgozzanak.

Egy ásítást elfojtva becsuktam a szekrényem ajtaját, és hosszú, vágyakozó pillantást vetettem az ágyamra. Elindultam felé, aztán megtorpantam. Tegnap este nyolc óra körül leültem pár percre, aztán azzal a lendülettel ki is dőltem, és egyhuzamban végigaludtam az éjszakát.

Ráadásul amúgy sem voltam kifejezetten álmos, inkább csak meglehetősen fáradt. Nagyon reméltem, hogy nem betegedtem meg, vagy ilyesmi. Legkevésbé sem volt szükségem arra, hogy valami nyavalya miatt ne tudjak dolgozni menni, így azután tudtam, hogy szerencsésebb lenne otthon maradnom pihenni, de halálra untam magam. És péntek este volt.

És hiányoztak a csajok.

Egyelőre Skype-on tartottam a kapcsolatot Yasmine-nel és Denise- szel, a két lánnyal, akik a főiskolás éveim alatt végig velem voltak, amikor csak időnk engedte; de sajnos ritkábban tudtunk beszélni, mint aminek örültem volna. Yasmine-nek Atlantába kellett költöznie, Denise meg Baltimore-ban élt, ami túl messze volt innen. Amint berendezkedtem, meg akartam látogatni Denise-t.

Fogtam a táskámat, és a kocsimhoz indultam. Az az igazság, hogy magányosnak éreztem magam, és el kellett mennem otthonról. Régen mindig akadt valaki, akivel elmehettem valahova, itt viszont még nem nagyon barátkoztam össze senkivel.

Nos, Nicket leszámítva, de az nem épp egy hosszú távú kapcsolat volt. Legalábbis egyelőre nem. Aztán ki tudja? Akár barátok is lehetünk, de úgy biztosan nem fogok senkivel megismerkedni, ha a lakásomban csücsülök, és Odaát-maratont tartok.

A Mona’s parkolója elég szépen megtelt, és miközben befelé tartottam, azon merengtem, hogy vajon dolgozik-e Nick… És igen, azon is, hogy esetleg vannak-e tervei későbbre. Az utóbbi gondolat mosolyt csalt az arcomra.

Zene és biliárdgolyók ütközésének zaja fogadott, amikor beléptem az ajtón. Örültem, hogy csak egy kardigánt vettem fel, elég fülledt idő volt odabent, eloldalaztam két srác mellett, és a bárpult felé közelítettem.

Elsőként a szemüveges lányt láttam meg – Roxyt. Most más színű volt a szemüvege és a csík is a hajában. Ma este mindkettő kék volt, és a felsője is passzolt hozzá. Nevetés tört fel belőlem, amikor megfordult, és elolvastam, mi áll rajta.

Egy pultos tudja, mi az a fejfájás.

A másik, rövid, aranybarna hajú srác, akiről lerítt, hogy katona, szintén a pult mögött állt. Ha jól emlékeztem, ő Jax, a tulajdonos. Roxy a csap mellett tett-vett; beoldalaztam két bárszék között.

Csupán néhány másodperc telt el, amíg a szemüveges tekintete átsiklott rajtam, majd visszavillant rám. Meglepetten kerekedett el a szeme.

– Hát visszajöttél!

Milyen fura kijelentés.

Roxy a tulaj felé fordult, és azt kiabálta:

– Visszajött!

Öhm.

Jax felvont szemöldökkel pillantott felénk, majd megcsóválta a fejét. Roxyt nem izgatta, hogy a srácot hidegen hagyja a tény, és úgy festett, mintha mindjárt cigánykereket hányna örömében.

– Úgy örülök, hogy itt vagy! – lelkendezett, és nekidőlt velem szemben a bárpultnak. – Mit adhatok?

– Erre semmi…

Mielőtt tiltakozni kezdhettem volna, a férfi már fel is pattant.

– Persze, biztos úr! – nyögte.

Biztos úr? Roxy pasija zsaru? Valamiért nehezemre esett elképzelni egy rendőrrel.

– Parancsolj! – szólalt meg Reece.

– Köszi. – Leültem, és a lábam hálás volt érte. – De nem kellett volna.

Reece elfoglalta azt a helyet, ahol eddig ácsorogtam.

– Nem oké, ha egy pasi ül, miközben egy hölgy áll. Ennyire egyszerű. – Nyújtózkodva a bárpultra dőlt, és megérintette az ajkát az egyik ujjával.

Rózsaszín pír terjedt szét Roxy arcán, de azért adott neki egy puszit. Amikor épp elhúzódott volna, Reece előrenyúlt, és keze a lány tarkójára kulcsolódott. Egy helyben tartva oldalra félrehajtotta a fejét, és elég jól belemerült a dologba.

Te jó ég!

Ahogy néztem őket, éreztem, hogy elkerekedik a szemem, és legyezgetni kezdtem magam. Nem semmi csók volt, sőt, annál is több, és egyszerűen nem akart véget érni. Roxy egyik karja Reece válla köré kulcsolódott, és már-már arra számítottam, hogy a pasi áthúzza a bárpulton. Óvatos mosoly bujkált az ajkamon, de az ámulat mellett halvány bizonytalanság költözött belém. Valami nyugtalanságféleség, azonban egy korábban tapasztalt érzés színezte. Nem tudtam, miért éreztem így ebben a pillanatban, de letettem a söröm a pultra a táskám mellé.

Pár lépéssel arrébb Jax felénk fordult.

– Most komolyan?

Mély, zengő nevetéssel Reece elengedte Roxyt, aki fátyolos tekintettel húzódott el tőle. Valaki füttyentett egyet, mire hevesen pislogni kezdett. Résnyire húzott szemmel nézett a pasijára, és megigazította a szemüvegét.

– Borzalmas vagy! – dorgálta meg. – És szörnyű első benyomást tudsz tenni az emberekre.

– Szerintem csodás első benyomást teszek rájuk – jegyezte meg Reece, és vigyorogva nézett rám. – Reece Anders vagyok, Roxy élete szerelme.

Nem tudtam ellenállni ennek a vigyornak.

– Steph Keith vagyok.

– Ó, a hírhedt Steph Keith! – Roxyra pillantott. – Hol van…

– Szüneten. – Roxy mosolya túl ragyogó volt, túl széles. – Bocsi a közjátékért. Egyáltalán nem normális.

– És szomjas is vagyok – közölte Reece a sörcsappal szemezve.

Roxy félrehajtotta a fejét.

– Látod Jaxet? Miért nem mész oda hozzá egy italért?

– Jaj, de undok vagy! – mormolta, de vigyorgott, amikor ellökte magát a pulttól. – Mindjárt jövök. – Sarkon fordult, és Jax felé indult, aki a pult túlsó végénél állt. Amikor kikerült, az ujjával megérintette a vállam. – Szeretem, ha ilyen belevaló.

Elnevettem magam, Roxy pedig elgyötörten nyöszörgött, amivel Reece cseppet sem törődött.

– Elég keményfejűnek tűnik – jegyeztem meg, amikor odaért Jaxhez.

– El sem tudod képzelni, mennyire. – Elkerekedett a szeme a szemüveg mögött. – De… De csodás ember, és hihetetlenül szerencsés vagyok, szerencsésebb, mint gondolnád.

– Ó, úgy érzem, lapul itt egy sztori.

Lágyan elmosolyodott.

– Lapul. Én… – Elkalandozott, miközben egy újabb mosoly terült el az arcán. – Tökéletes!

Amikor észrevettem, hogy a hátam mögött bámul valamit, odapillantottam a vállam fölött. Leesett az állam. Belépett egy nő, és én… Én nem is igazán tudtam, mit visel.

Valami ruhát. Azt hiszem. Egy ruhát, ami… fekete ragasztószalagból készült? Legalábbis úgy nézett ki. Testhezálló darab volt, nem több néhány stratégiai pontossággal elhelyezett pántnál, ami valami fekete anyagból készült. Keresztül-kasul futott a karcsú testén, nem sok teret hagyva az ember képzeletének, elnézve a melle oldalsó domborulatát, amit elég jól lehetett látni. Tűsarkúja pedig elég magas volt ahhoz, hogy beszarinak érezzem magam, amiért a lapos cipőm mellett döntöttem.

Megindult felénk, a csípője ringása szinte minden férfi tekintetét odavonzotta a bárban. A magas, szoborszerű szőkeségnek egy életre elegendő önbizalma volt.

– Tudod, mire van szükségem – mondta Roxynak, aki már meg is fogott egy tequilás üveget. A nő felém pillantott, és rágógumi-rózsaszín ajkával csücsörített. – Hú, de dögös vagy!

Kinyitottam a szám, de fogalmam sem volt, hogy reagáljak erre.

Egyáltalán. Semennyire. Zéró.

– O Steph. – Roxy letett egy felest a pultra. – Steph, ő itt Katie.

– Szia! – intettem az ujjaimmal.

Tekintete lejjebb siklott, hogy még a pasiknál is arcátlanabbul szemügyre vegyen.

– Várj! – Rózsaszín végű, állati hosszú körme súrolta a felespoharat. – Az a Steph?

– Az a Steph – felelte Roxy. – Ő lépett be elsőként a bárba Aimee után. – Éreztem, hogy komoly jelentősége van a szavainak. – És…

Ráncolni kezdtem a homlokom. Az előbb Reece „a hírhedt Steph- ként” hivatkozott rám, most meg én vagyok „az a Steph”? Mi a jó franc folyik itt?

– Azta! Hát ez szuper! – A szájához emelte a poharat, és profiként döntötte le az italt. – Ez valami hihetetlenül szuper! Tudtam. Rohadtul éreztem! – Megpöcögtette a halántékát az ujjával. – Látó vagyok.

Megkukulva ráztam meg a fejem, ahogy Roxyra pillantottam. A pultos lány arca kezdett elvörösödni, és felvonta az egyik vállát.

– Katie-nek hajszálpontosak az előrejelzései.

– Ez egy adottság. Egy átok. Egyik este leestem a bezsírozott rúdról. Bevertem a fejem. Hosszú történet, de később majd biztos lesz időm elmesélni. – A csípőjével a bárpultnak támaszkodott, én meg csak bámultam rá. – Az a te táskád?

Amikor bólintottam, odanyúlt érte, én pedig totálisan letaglózva figyeltem, ahogy kinyitja, és kiveszi belőle a telefonomat. Normál esetben kikeltem volna magamból, most viszont csak szájtátva néztem, ahogy az ujjai a telefonom fölött röpdösnek.

– Írtam Roxynak meg magamnak egy üzenetet. Most már megvan a számunk, és nekünk is a tiéd. Már nem menekülsz előlünk. Örökbe fogadunk, te leszel a legeslegjobb jó barátnőnk a világon. – Visszacsúsztatta a telefonomat a táskámba, és letette elém a pultra. – Vasárnap velünk reggelizel. Most persze nyilván azt gondolod, hogy „az kizárt dolog”, de el fogsz jönni.

Még mindig leesett állal bámultam rá.

– Annyi mindent kell elmesélnünk! – Katie Roxy felé fordult, és beszélni kezdett, de abbahagyta, és összeütötte a két kezét. – Csodás az időzítésem. Mint mindig!

Egy pillanatig fogalmam sem volt róla, hogy miről beszél, aztán megláttam őt. Nicket. Ugrott egyet a szívem, ami legalább annyira meghökkentett, mint Katie. Ritkán ugrabugrált a szívem, és alig jutott eszembe Nick az elmúlt két hét alatt. Na, jó, ez nem száz százalékig igaz. Egyszer-kétszer, vagy esetleg tízszer gondoltam rá, de azok a gondolatok tova is szálltak. Úgyhogy a reakcióm, ahogy elvörösödött az arcom, és ahogy megmerevedett a gerincem, meglepett. Nick a bár túlsó feléből érkezett, egy folyosó felől. Most is fekete inget viselt, ami úgy tűnt, mintha másodpercekre lenne attól, hogy a varrás mentén szétpattanjon, a hajába túrt, és pont olyan fincsin nézett ki, ahogy emlékeztem rá.

Odament Jax mellé, aki Reece-szel beszélgetett, és jól szemügyre vett bennünket, miközben ahogy a pultra emelt egy üveges rekeszt, az inge alatt mozgolódtak és megfeszültek az izmok. Reece mondott valamit, mire Nick nevetve hátralépett. Hangos volt és ragályos, mert az én ajkam is felfelé görbült. Válaszolt valamit, és könnyed mosollyal az én irányomba fordult. A tekintete révetegen a bárpult fölé siklott.

Egy pillanat alatt egybeforrt a tekintetünk.

Nick megtorpant, mintha láthatatlan falnak ütközött volna. Különös feszültség költözött a vonásaira, és leolvadt a mosoly az arcáról. Döbbenet ült ki rá, aztán már felénk tartott a pult másik oldalán, nem törődve Roxyval, aki olyan pillantással lépett arrébb, mintha csak egy vödör popcorn hiányozna a boldogságához.

– Szia, Nick! – búgta Katie.

Nick vele sem törődött, csak bámult rám a pult másik feléről, és olyan hideg volt a tekintete, mint a hűs menta. Apró gombóc kerekedett a hasamban, amikor mindkét kezét a bárpultra tette, és lehajtotta a fejét. Csak arra tudtam gondolni, hogy merre jártak azok az ujjak, amikor legutóbb láttam, és hogy előbb-utóbb visszakeverednek-e majd oda, mert hát miért is ne.

– Stephanie – szólalt meg azon a mély hangján, és a gomolygó vágy feszesen kígyózott bennem. – Te meg mit keresel itt?

5. FEJEZET

Nick kérdése úgy tiporta a földbe a vágyakozás bimbózó indáit, mintha csak belém nyúlt volna, és a markával elkapta volna. Felszisszenve hátrébb húzódtam, és összeugrott a gyomrom.

– Hogy tessék’

– Jaj, ne – suttogta Roxy oldalra fordulva. Valaki úgy lengetett egy húszdollárost, mint egy fehér zászlót, hogy magára vonja a figyelmét.

– Mekkora seggfej vagy! – mondta Katie Nicknek, majd felém pördült. – Küldd el a francba! Annál kellemesebb lesz a végén a győzelem. Vasárnap találkozunk! Pápá!

Miután Katie kereket oldott, halvány rózsaszín pír öntötte el Nick orcájának közepét. Halkabbra vette a hangját.

– Azt hittem, volt egy megállapodásunk.

Lehet, hogy amikor beléptem ma a Mona’sba, egy másik univerzumba csöppentem? Mintha minden beszélgetésnek csak a felét hallottam volna.

– Miféle megállapodásunk?

Félrehajtotta a fejét.

– Két hétig vissza sem jöttél a bárba.

– Öhm. Igen. Sok volt a dolgom. – A hajam lecsúszott a vállamról, ahogy előrehajoltam, a vége súrolta a pultot. – Azt hiszem, nem igazán értem, hogy hova tart ez a beszélgetés.

– Nem jöttél vissza azóta, hogy kavartunk – magyarázta hűvös, mohazöld szemmel. – Úgyhogy gondoltam, egy rugóra jár az agyunk.

– Ezek szerint nem.

Nick röviden hátrapillantott a válla fölött, és végigpásztázta a bárt. A válla megfeszült, amikor ismét a szemembe nézett. Amikor megszólalt, olyan halk volt a hangja, hogy alig hallottam.

– Az csak egy éjszaka volt. Egyetlen alkalom. Semmi értelme visszajönnöd, főleg neked.

Hűha! Ebben a kijelentésben annyi minden sántított, hogy nem is tudtam, hol kezdjem. Felszínre tört bennem a harag, elárasztotta az érzékeimet, amiért elég hálás voltam, ugyanis a heves érzelmek alatt metsző… csalódottság érzés húzódott. Nem ismertem valami jól Nicket, de a közösen eltöltött rövid idő alapján azt hittem, egy rugóra jár az agyunk. Hát, ezek szerint biztosan nem. Egy ekkora seggfejé meg az enyém nem járhat egyre.

– Hadd próbáljam megérteni! – szólaltam meg meglepően szenvtelenül.

– Azt hitted, nem fogok visszajönni, mert kavartunk?

Hosszú pillanatig nem felelt.

– Mindig is így működött. Egy éjszaka. Te magad mondtad.

Mindig is így működött? Húha! Kis híján elnevettem magam, pedig semmi vicces nem volt az egészben.

– És csak hogy meggyőződjem róla, hogy egy rugóra jár az agyunk, azt hiszed, kizárólag azért jöttem, hogy lássalak?

Az ajka egyik sarka felfelé kunkorodott.

– Hát, különben miért jöttél volna? A hozzád hasonló lányokhoz jobban passzolnak a belvárosi bárok meg szórakozóhelyek.

Lassan szétnyílt az ajkam.

– A hozzám hasonló lányokhoz?

– Tudod, hogy gyönyörű vagy. Tudod…

– Várj egy kicsit! – utasítottam, és mindkét kezemet a pultra tettem. – Nyilvánvaló, hogy sem most, sem korábban nem járt egy rugóra az agyunk, Nick. Nem ismersz engem. Nem ismerlek téged. És őszintén, a külsőmnek semmi köze ahhoz, hogy milyen bárokba járok.

Nick pislantott, és meglepetés áradt szét a vonásain.

– Jó, én…

– Hihetetlen vagy. – Felálltam, és levettem a táskámat a pultról. – Ha jól tudom, ez a bár nem a te lábaid előtt hever, és a nap sem körülötted forog. Lehet, hogy másoknak, más nőknek megmondhatod, hogy mit csinálhatnak és mit nem, de ez nálam soha, de soha nem fog működni.

Összeugró szemöldökkel húzódott el, de még nem végeztem.

– Sosem bántam meg semmit, amit tettem. Mostanáig.

Az igazság beismerése jobban fájt, mint kellett volna. Elfordultam, mielőtt még fejbe vágtam volna a táskámmal. Kettőt sikerült lépnem, mire meghallottam, hogy a nevemet kiáltja.

– Stephanie! Steph!– Kis szünet következett. – Basszus!

Többen is felszisszentek, és épp akkor pillantottam hátra a vállam fölött, amikor Nick egy tornász ügyességével ugrotta át a pultot. Néhány centivel fölötte. Leesett az állam, amikor tökéletes guggolásban ért földet, és rugalmasan mozgott. Ő valami szuperlény? A mozdulatai meglehetősen… lenyűgözőek voltak.

Roxy Jax mellett állt a pult mögött. Mindketten megdermedtek a mozdulat közepén, miközben kiszolgáltak valakit. A folyadék túlcsordult a poháron, amibe Roxy italt töltött. Jaxen látszott, hogy tépelődik, hogy kinevesse Nicket, vagy kiabáljon vele.

A feszültségtől megdermedtek az izmaim, amikor Nick egyenesen felém indult. A kezét az enyém köré fonta, gyengéd volt a szorítása. Legalább jó egy fejjel magasabban tornyosult fölém, és legszívesebben a napfonatába vágtam volna.

– Beszélnünk kell – jelentette ki.

– Szerintem a legkevésbé sem kell beszélnünk – csattantam fel.

Ellágyult a tekintete.

– Ezzel nem értek egyet. Beszélgessünk! – Egy sötét hajtincs hullott a homlokába. – Kérlek!

Legszívesebben még most is odacsaptam volna neki a táskámmal, vagy még inkább, bemutattam volna a térdemet a legérzékenyebb testrészének, azonban a bár nagy része, ha nem mindenki, minket bámult. Már így is elég nagy jelenetet rendeztünk – pontosabban Nick. Minden szempár ránk szegeződött. Forróság kúszott fel a nyakamon.

– Azt akarod, hogy térdre ereszkedjek, és könyörögjek? – kérdezte, és az ajka ismét mosolyra görbült. – Mert megteszem. Itt és most.

– Dehogy teszed.

Megcsillant a szeme a tompa fényben.

– Megtenném.

Már fájt az állkapcsom, úgy csikorgattam a fogam.

– Rendben. Beszélhetünk.

– Tökéletes. – Nick kacsintott, megfordult, és kézen fogott.

– Nem kell fognunk egymás kezét.

– De, kell! – Rám pillantott a válla fölött, ártatlanul kerekedett el a szeme. – Félek, hogy meggondolod magad, és elszöksz, én meg tök szomorú lennék.

Undok pillantással néztem rá, miközben kifelé vezetett. Mindenki minket bámult. Egy gyors pillantásból kiderült, hogy Roxy összeszedte magát, és már nem locsolta a bárpultot. A folyosó felé indultunk.

– Nick! – Jax jelent meg a bárpult hozzánk közelebb eső oldalán. – Légyszi, ne kelljen kitakarítanom később az irodát!

Eltátottam a szám. Szinte szikrát szórt a szemem.

– Hát, arra nem lesz szükség.

– Bírom a csajt. Nagyon. – Jax vigyorogva fordult újra a pult felé.

– Hát persze, hogy bírod – motyogta Nick.

A szabad kezemmel bemutattam neki, de nem látta, csak behúzott engem egy szűk folyosóra. Jobboldalt kinyitott egy ajtót, és miután beléptem, azonnal kirántottam a kezem az övéből, ő pedig berúgta magunk után az ajtót.

Egy fekete bőrkanapéra dobtam a táskám, és szembefordultam vele. Most, hogy kettesben voltunk, legszívesebben az összes káromkodásomat rázúdítottam volna. Tettem felé egy lépést, és ökölbe szorított kézzel kinyitottam a szám.

Nick egy szempillantás alatt ott termett előttem. Olyan gyors volt, hogy én csak álltam ott, mint egy idióta, miközben ő belépett az intim szférámba, és az állam alá tette a kezét. Jókora meleg kezén széttárta az ujjait, hüvelykujja végigsimított az ajkam két oldalán.

A szemembe nézett, és a tekintete pont olyan túlfűtött volt, mint aznap éjjel a lakásomon.

– Most kegyetlenül őszinte leszek.

– Mintha eddig nem lettél volna az – vágtam vissza, és a csuklójáért nyúltam. Rákulcsoltam az ujjaimat.

Nick mosolygott, még a fehér fogait is megvillantotta.

– Látod? Erről beszélek!

– Miről?

– A viselkedésedről – felelte, és közelebb húzott magához. – Amikor így nekem esel, csak arra tudok gondolni, hogy megint mélyen benned akarok lenni.

Ismét eltátottam a szám. Ezek szerint egész éjjel tátott szájjal fogok mászkálni.

– Általában nem szoktam repetázni. A dolgok… megbonyolódnak olyankor, veled viszont… – Elhalkult, és meleg volt a lehelete az ajkam mellett. A testem egy rohadék volt, ugyanis tiltott borzongás tekergőzött a hasam mélyén. – Hát, ez esetben hajlandó vagyok kivételt tenni.

Először nem is voltam benne biztos, hogy jól hallottam. Az nem lehet, hogy komolyan arra utalt, amire gondoltam, azonban a keze lassan lejjebb vándorolt a nyakamról a vállamra. Eltűnt közülünk a távolság. Az öle a hasam alsó feléhez préselődött, és jaj, igen, nagyon is komolyan gondolta.

A kezemet a mellkasára téve erősen meglöktem. Nick hátrafelé bukdácsolt, és valahol a lelkem mélyén tudtam, hogy csak azért, mert váratlanul érte a mozdulatom.

– Ezt komolyan gondoltad? – kérdeztem.

– Tudomásom szerint igen – válaszolta.

– Akkor viszont te vagy a legostobább faszfej – vágtam vissza, és éreztem, hogy kezd felgyülemleni bennem az ingerültség, és eluralkodik rajtam.

Megrándult az ajka széle, és a száját összepréselve elkapta a tekintetét.

– Szerinted ez vicces? – Csípőre tett kézzel meredtem rá. – Mégis mi abban a vicces, hogy azt hiszed, hogy újra „mélyen bennem leszel”? Szívesebben tépkedném ki egyenként a szőrszálaimat.

Rám siklott a pillantása.

– Két hete még semmi bajod nem volt vele, hogy le kellett vetkőznöd előttem.

– Nem volt. Aztán kinyitottad a szád, és kijött belőle az a soviniszta baromság, és tönkretetted az összes bizsergést.

– Soviniszta baromság? – ismételte, és kisöpörte a haját a homlokából. – Oké. Tudom, hogy egy fasz voltam. Hidd el, tudom, de te meg én…

– Egy éjszaka volt. Igazad van. Kavartunk. Minden elvárás nélkül távoztál tőlem, és ez részemről is rendben volt. Ezt akartam. De te nyilvánvalóan azt hiszed, hogy körülötted forog a világ. – Résnyire húztam a szemem. – Élveztem, ami történt, de csak azért, mert szeretem a szexet, nem feltétlenül vagyok kétségbeesett, ribanc vagy idióta.

Hátrált egy lépést, és a derekára csúszott a keze. Meglepetés villant át az arcán.

– Sosem használtam rád egyik jelzőt sem.

– Nem? – Keserűen felnevettem. – Lehet, hogy nem pontosan ezt a három szót használtad, de az, hogy szerinted csak azért jöttem ide, hogy lássalak, arra utal, hogy szerinted elkeseredett vagyok. Hogy azt hiszed, megkaphatsz, miután úgy beszéltél velem, arról árulkodik, hogy nem gondolsz rólam túl sokat. És azt hiszed, hogy egy éjszaka után megmondhatod, hova menjek és hova ne? Biztosan azt hiszed, hogy idióta vagyok.

Felszökött a szemöldöke.

– Steph…

– Ne! – Felemeltem a kezem, hogy megállítsam. Nem kizárt, hogy a középső ujjamat is kinyújtottam, amikor kikerültem, és felkaptam a táskám. – Ezt a beszélgetést azzal zárom, hogy… Mi lenne, ha megbaszódnál?

6. FEJEZET

Pamut alvósortban meg egy régi, Shepherd egyetemes pulcsiban ültem, és alig múlt éjjel egy. Miután hazaértem a bárból, megettem fél doboz jégkrémet. Épp a szürke halszálkamintás párnát szorítottam a mellkasomhoz, miközben elkezdődött a visszaszámlálás a tévén, és a kamera ráközelített Drew Barrymore-ra. Nagy volt a szeme, és azt a reményt és izgatott várakozást tükrözte, amit minden lány érez abban a pillanatban, amikor megtudja, hogy élete igaz szerelme hasonlóképp érez iránta.

Istenem, ez – ez – volt az egyik kedvenc filmes jelenetem az egész világon. Az a néhány pillanat, ami után Sam megjelenik a baseball- pályán, bizonyítva, hogy a lány árulása ellenére fontos neki Josie.

Basszus, akkora lúzer vagyok!

De nem bántam semmit. Semmit az égvilágon.

Az egyik főiskolai barátnőm, Cora, borzasztóan utálta Drew Barrymore- t. Nagyon fura volt az egész, de az ő utálata sem változtatott azon, hogy mennyire szerettem ezt a filmet.

Pedig nem is volt különösebben romantikus, hogy egy huszonvalahány éves lány visszamegy a középiskolába, és úgy tesz, mintha tinédzser lenne, miközben beleszeret az überszexi és érzékeny angoltanárába. Manapság nem lehetne leforgatni egy ilyen filmet, azonban volt valami abban az első csókban, ami megolvasztotta a szívem.

A párnát szorongatva felültem, miközben lejárt az idő, és látszott szegény Josie-n, hogy összetört a szíve. A kamerák a közönséget pásztázták, hogy rögzítsék az emberek együttérző arckifejezését, majd halk mormogás kezdődött, ami éljenzéssé fokozódott. Mindenki megfordult, és ott állt ő. Sam. Azaz Michael „játssz velem papás-mamást” Vartan. Lerohant a lelátón, és éreztem, hogy utat tör bennem egy lányos visítás, és egyre erősebben szorítottam a párnát…

– Aú! – Elejtettem a párnát, és a mellem köré fontam a karom, majd odanyúltam, ahogy váratlanul beléhasított a fájdalom. Már reggel is érzékeny volt. – Jaj!

Épp számolgatni kezdtem fejben, hogy mikor fog megjönni, amikor egy kopogás az ajtón kizökkentett.

– Mi a franc?

Némi nyugtalanság kerített hatalmába. Mindjárt éjjel fél kettő, és áll valaki az ajtó előtt? Ne már! Az idő tulajdonképp lényegtelen volt, tekintve, hogy alig tudta valaki, hogy hol lakom.

Lekaptam a kanapé karfájáról a távirányítót, és megállítottam a filmet, pont akkor, amikor Sam odaért a pályára. Ismét kopogtak, amikor felálltam. Lejjebb húztam magamon a pulcsimat, és az ajtóhoz osontam, miközben sorozatgyilkosok jelentek meg a lelki szemeim előtt. Felágaskodtam, és kinéztem a kémlelőnyíláson.

– Na ne már! – motyogtam.

Nick állt az ajtó másik oldalán, kezét a farmerje zsebébe csúsztatva nézegetett körbe az üres folyosón. Ostobán bámultam az eltorzított képét. Fogalmam sem volt, miért vettem észre, hogy nincs nála a sisakja, ugyanis ez cseppet sem számított. Mégis mit keresett itt? Meg voltam róla győződve, hogy a ma esti utolsó szavaim világossá tették, hogy egyáltalán nem vagyunk jóban. Nick arrogáns volt, de nem lehet olyan hülye, hogy idejöjjön, hátha lesz valami.

A kíváncsiság a másodperc törtrésze alatt győzedelmeskedett a józan eszemen. Tudtam, hogy le kéne kapcsolnom a villanyt, és ott kéne hagynom, de a kilincs felé nyúltam, és kinyitottam az ajtót.

Nick felém fordult, és kivette a kezét a zsebéből. Világoszöld szeme egy pillanatra lejjebb siklott, egészen a puha zokniba bugyolált lábfejemig, majd vissza fel. Most komolyan? Összepréseltem az ajkam, keresztbe tettem a karom a mellkasom előtt, és felvontam az egyik szemöldököm.

Halvány rózsaszín pír jelent meg az arcán, és bűnbánó mosollyal nyújtotta felém a kezét.

– Szia! Nick Blanco vagyok.

Öhm, tessék? Szemügyre vettem a kezét, majd rávillant a tekintetem.

– Arra gondoltam, kezdhetnénk elölről – folytatta, és megmozgatta az ujjait. – Elég szerencsétlen volt a kezdés.

– Én úgy gondolom, hogy… a kezdés elég jól sikerült.

Felderült a mosolya.

– Oké, igazad van. Elég jól sikerült a kezdés.

– De aztán tönkretetted. – Egyik lábamról a másikra álltam. – Teljesen tönkretetted.

Egy pillanatra megtört a mosolya.

– Igazad van. Ezért is vagyok itt. – Újra megmozgatta az ujjait. – Újra akarom kezdeni.

Gyanakvás vert gyökeret bennem. Általában nem szoktam paranoiás vagy bizalmatlan lenni, azonban most nem értettem a helyzetet.

– Miért?

– Miért? – ismételte, és a keze ott lebegett közöttünk.

Bólintottam.

– Igen, miért? Kavartunk egyszer. Ennyi. És nekem úgy tűnik, hogy semmi problémád azzal, ha soha többé nem kell látnod a képemet. Sőt, örülnél is neki, úgyhogy miért is akarod újrakezdeni?

A megállapításom bizonyára váratlanul érte, ugyanis halvány mosoly villant az arcán.

– Nem… Nem tudom.

Mindkét szemöldököm felszökött.

– Nem tudod?

Csóválta a fejét.

– Többnyire nem szokott zavarni, ha soha többé nem látok egy lányt. Így működöm, így szeretem.

Elkerekedett a szemem.

– Hát… Legalább őszinte vagy, de ez csak még inkább megerősíti a kérdésemet.

–Tudom. – Nick ujjai ismét táncra perdültek, engem hívogatva. – Csak… Figyelj, bemehetnék, hogy beszéljünk? Kicsit hűvös van kint, és nem hiszem, hogy a szomszédaid értékelik a hajnali beszélgetésünket.

A válla mögé pillantottam, és ismét egyik lábamról a másikra álltam.

– Nem is tudom…

– Nehéz megtörni téged. – Leengedte a kezét.

– Azért, mert megnemtörhető vagyok.

Az ajka felfelé görbült.

– Nem hinném, hogy a megnemtörhető egy létező szó.

– Mi vagy te, valami nyelvtannáci??

Visszatért a vigyora, ellágyítva keményebb vonásait.

– Az a típus vagyok, aki némán javítgatja mások nyelvtani hibáit.

– Azta! Tehát nem egyszerűen egy pöcs vagy, hanem egy idegesítő pöcs.

Nick zengő hangon felnevetett, ami meglepett. Ugyanaz a nevetés volt, amit a bárban is hallottam az este, mielőtt észrevette, hogy ott vagyok. Mély, ragályos nevetés.

– Te pedig mindig kimondod, amit gondolsz, igaz?

– Többnyire igen – feleltem. – Van ezzel bármi problémád?

– Nincs. Egyáltalán nincs. – Meglepettnek hangzott. – Akkor most beengedsz, vagy ennyi volt?

Agyalni kezdtem, hogy mit tegyek. Nick tapló módon viselkedett velem, és a kavarással kapcsolatos nézetei elég ósdiak voltak. Azt hiszi, megmondhatja a lányoknak, akikkel egyszer szexelt, hogy többé nem mehetnek vissza a bárba? Mi a szar? Viszont az is lehet, hogy a lányok tökéletesen tisztában voltak azzal, hogy mire vállalkoznak. Én nem tudtam, de valamiért Nick úgy gondolta, hogy igen.

Az emberek hibáznak és egy csomó mindent elszúrnak, én pedig aztán nem fogok ítélkezni, de ez már megtörtént. És az igazat megvallva, a haragom alatt sértettség is lapult. Bár nem sokat vártam Nicktől, nem számítottam efféle fogadtatásra. Fájt. Én is ember vagyok.

– Egyébként nem tudom, tisztában vagy-e már vele, de Reece is ebben a házban lakik. Feljebb – mondta, és felfelé siklott a tekintete. Nem. Ezt nem tudtam. – És Roxy sok időt tölt itt. Valószínű elég kínos lesz, hogy miután zárás után elindulnak, én itt fogok ácsorogni, amikor megérkeznek.

Résnyire húztam a szemem.

– Egyiküket sem láttam még, de most már értem. Többször is láttam itt egy rendőrautót.

Bizonytalanság villant csinos arcán, majd felsóhajtottam, és hátraléptem.

– De nem lesz semmi! – figyelmeztettem.

Felemelte a sűrű szempilláját.

– Nem azért jöttem. Komolyan – tette hozzá, amikor észrevette a kétkedő tekintetem. – Bármilyen nehéz elhinni, és nem fogok hazudni, amikor rád nézek, a szex nem egy távoli gondolat, de nem ezért jöttem.

– Te is mindig kimondod, amire gondolsz.

– Lebuktam. – Belépett, én pedig becsuktam mögötte az ajtót.

– Tudom, hogy késő van, de nem volt meg a számod, különben felhívtalak volna.

– Vagy megvárhattad volna a reggelt is.

A fejét csóválva pillantott rám.

– Az a helyzet, hogy egész éjjel abba őrültem volna bele, ha nem jövök ide, hogy legalább megpróbáljak beszélni veled.

Nem tudtam, mit hámozzak ki ebből az egészből, úgyhogy a számat harapdálva kikerültem. Nick a tévére pillantott, és felvonta a szemöldökét.

– A bambanő?

– Ha egyetlen rossz szót szólsz erről a filmről, indulhatsz is kifelé.

Megadóan emelte fel a kezét.

– Egy szót sem akartam szólni.

– Aha… – Lezuttyantam a kanapéra, és az ölembe vettem egy párnát. – Akkor most bocsánatot fogsz kérni, vagy mi?

Nick leült a kanapéra, tekintetét a kimerevített képernyőre szegezte. Egy pillanat erejéig elvesztem a látványában. Ennek a pasinak minden szög előnyös volt. A profiljával, azzal a magas járomcsontjával és karakteres állával jó pár borotvareklám főszerepét megkaphatná.

– Én… Én sajnálom, ahogy viselkedtem. Bizonyos esetekben elég nagy pöcs tudok lenni – folytatta, és hosszan kifújta a levegőt. – Tudom, hogy ez nem kifogás. Tudom, hogy nem érdemelted meg, ahogy viselkedtem. Az egész az én hibám.

Úgy döntöttem, hogy egy kicsit visszaveszek a flegmázásból.

– Amikor ma este elmentem a Mona’sba, én őszintén nem azért voltam ott, mert ott dolgozol.

– Tudom.

Mély levegőt vettem.

– De azért némi bónuszt jelentett az, hogy ott vagy.

Rám villant a szeme, és állta a pillantásom.

– Nem akkora bónusz. Csak kisebb – tettem hozzá.

Nick elmosolyodott, és hátradőlt a kanapén.

– Kisebb bónusz, mi? Mindegy, ezzel is beérem. – A bal kezét felemelve kisöpörte a haját a homlokából. – Meg… megleptél.

A párnát szorongatva elkaptam a tekintetem.

– Hogyhogy?

– Nem tudom – érkezett a mostanra ismerős válasza. – Nem igazán ismerlek, úgyhogy bármi lehetne meglepő benned, de ez… Ez annál mélyebb.

– Azért leptelek meg, mert szerintem nem valami szép dolog, hogy elvárod tőlem, hogy be se tegyem többé a lábam a bárba? – Hitetlenkedés vegyült a hangomba.

– Tudom, hogy hangzik ez az egész. Hidd el, tudom. – Amikor érezhetővé vált a hangjában az elgyötörtség, ismét felé fordítottam a tekintetem. Most összevont szemöldökkel bámulta a tévét. Gyorsan elkaptam a tekintetem, amikor mély levegőt vett. – Nem szoktak párkapcsolataim lenni.

Nevetés kúszott fel a torkomon, és visszafojtottam.

– Ez elég… közhelyesen hangzik.

Elnevette magát, és a szemem sarkából láttam, ahogy a szája alatt végigsimít a hosszú ujjaival.

– Igen. De az ilyesmi dolgok… Hát, nem nekem valók. A… nők, akikkel összejövök, tisztában vannak ezzel. Nem vezetek félre senkit.

– Engem sem vezettél meg, de komolyan nem gondoltam volna, hogy így kikészülsz, ha elmegyek a bárba.

– Gondolom, azt hittem, nem jössz el. Mármint az első alkalommal tudtam, hogy eljössz, de nem gondoltam volna, hogy másodszor is megjelensz. – Kis szünetet tartott, és hallottam a falióra ketyegését. – Valószínűleg semmi értelme annak, amit mondok.

Nem igazán volt, de szerettem volna megérteni. Egyesek szerint, aki kíváncsi, hamar megöregszik, de én inkább azt az elvet vallom, hogy a tudás meghosszabbítja az életet.

– Mondtál valamit a bárban… Valamit arról, hogy vannak szabályok.

– Aha.

Tekintetem lassan visszasiklott az arcára. Nem ártott volna abbahagynom a bámulást, de nem bírtam megállni.

– Tényleg vannak szabályaid ezzel kapcsolatban?

– Neked nincsenek? – kérdezte.

– Nem. Nekem… – elharaptam a mondat végét. Ez jó kérdés volt, és most megfogott. Nekem is voltak szabályaim. – Na, jó, talán nekem is vannak. Mindig védekezem. Mindig figyelek rá, hogy ne legyenek más elvárásaim, mint a másiknak. Muszáj, hogy kedveljem a másikat. Kell lennie valami kapcsolódásnak – folytattam. – De olyan nincs, hogy soha többé nem akarom látni őket.

A fejét nekidöntötte a kanapé támlájának, és felém fordította az arcát.

– Ezt a szabályt azért hoztam, hogy senkinek ne legyenek téves elvárásai. Nem szeretem, ha… megbonyolódnak vagy összekuszálódnak a dolgok.

Ezen elgondolkoztam.

– Vagy csak nem szívesen kerülsz közel másokhoz.

– Te igen? – kérdezte halkan.

– Aha.

– Akkor miért szexelsz egy olyan pasival, akivel épp csak akkor találkoztál? Nézd… Nem mondom, hogy ez rossz dolog. Nagyon örülök, hogy megtetted… velem. De azt hiszem, így nehéz közel kerülni másokhoz.

Mocorogni kezdtem, és felhúztam a lábam a mellkasomhoz, közben arrébb toltam a párnát.

– Talán csak annyi, hogy nem okoz gondot együtt lógnom valakivel, vagy megismerni valakit, akivel szexeltem.

Mosolya fanyarrá vált.

– Oké. Megfogtál. – Kis szünet következett. – De miért nincs pasid? Egy olyan lány, mint te, biztosan nem sokáig marad szingli.

– Nem tudom, mennyire örülök, hogy folyton „olyan lányként” hivatkozol rám – vallottam be.

– Ez nem sértés. – Komoly tekintete találkozott az enyémmel, én viszont elkaptam a pillantásom. – Tényleg nem az.

A térdem köré fontam a karom, és úgy döntöttem, ezt most elengedem.

– Már régóta nem volt pasim.

– Ez baromság.

Elnevettem magam.

– Teljesen szándékosan.

– Fejtsd ki! – kérte. – Több részletre van szükségem.

– Miért olyan meglepő? Neked sincs barátnőd, pedig jó pasi vagy. Oké, egy pöcs vagy, de egy csomó csaj szemet hunyna efölött a szép hasizmodért cserébe.

– Szerinted szép a hasizmom?

A plafonra emeltem a tekintetem.

– Tudod, hogy remekül néz ki a hasad.

Elnevette magát.

– Mondtam már, miért nincs barátnőm. Nem akarok párkapcsolatot.

– Hát, én sem.

Kis szünet következett.

– Úgy fest, sok a közös bennünk.

Ránéztem, és ujjaimmal a térdemen doboltam.

– Én is azt gondoltam.

– Múlt időben?

Lassan bólintottam.

– Nekem semmi bajom a kapcsolatokkal. Csak határozottan úgy vélem, hogy nem érdemes olyanra pazarolni az időnket, akivel nem látjuk a közös jövőt. Ez nem azt jelenti, hogy nem élvezhetitek egymás társaságát, csak miért tennénk bele plusz energiát, amikor tudjuk, hogy úgysem vezet sehová? – Megvontam a vállam. – Ez az én mottóm.

– És még sosem találkoztál senkivel, akivel úgy érezted, hogy tartotok valamerre?

– Nem.

– Húha – mormogta. A távolba révedt a tekintete.

Megálltak az ujjaim.

– Te igen?

Egy pillanattal később felhúzta az egyik vállát.

– Egyszer már igen. Kiderült, hogy tévedtem. – Ismét megjelent a mosoly, aztán ugyanolyan gyorsan el is tűnt. – Jó nagyot.

– Tehát… Ahogy már mondtam, nem szeretsz közel kerülni másokhoz.

– Nem – vágta rá a homlokát ráncolva. – Nem ez a helyzet.

Felvont szemöldökkel elnevettem magam.

– Hát jó. Mindegy. – Leengedtem a lábam, és kinyújtóztattam magam előtt. Miközben megmozgattam a lábujjaimat, magamon éreztem a tekintetét, és bár győzködtem magam, hogy ne tegyem, rápillantottam. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, majd nagyot nyelve másfelé néztem. – Egyébként elfogadom a bocsánatkérést.

– Igen? – kérdezte lágyan.

Nem akartam ránézni, úgyhogy a zoknimat bámultam.

– Ettől függetlenül még mindig egy pöcsnek tartalak.

– Egy kicsit nehéz elhinni, hogy tényleg elfogadod a bocsánatkérésemet, ha tényleg így gondolod.

– Hát, sokat segít, hogy ennyire vonzó vagy. Ennyire felszínes vagyok. – Hazudtam. Ennyire nem voltam felszínes, de tetszett a reakciója.

Meglepett nevetés tört fel belőle.

– Úgy érzem, mintha engem itt kihasználnának.

– Ne gondolj többet a felszínességem mögé, mint kéne – javasoltam egy vigyorral küzdve.

– Akkor, gondolom, ez azt jelenti, hogy…

– Ha ennek a mondatnak bármi köze lesz a szexhez, inkább be se fejezd.

Nick felkacagott.

– Igazából azt akartam mondani, hogy akkor, gondolom, ez azt jelenti, hogy… – Elharapta a mondat végét, és amikor ránéztem, olyan kisfiús mosoly ült az arcán, amit még sosem láttam vele egykorú férfin. – Na, jó, hazudtam. Csakis a szexhez van köze.

Az arcomon végighúztam a kezem, hogy elrejtsem a mosolyom.

– Te… Rémes vagy.

– Lehet. – Eltelt egy szívverésnyi idő. – Amúgy tetszik a hajad, csak mondom.

Szerencsére még mindig az arcomon volt a kezem, úgyhogy nem látta egyre szélesedő mosolyomat. Már elfelejtettem, hogy két copfba kötöttem a hajam, amikor hazaértem.

– Köszi. – A hangomat elnyelte a kezem.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze. – Leengedtem a kezem, és felé fordultam:

Leszegte az állát, amitől az a rohadt hajtincs megint a homlokába hullott.

– Az előbb engem néztél, ugye?

A francba! Próbáltam küzdeni ellene, de éreztem, hogy forróság kúszik fel a nyakamon.

– Annyira beképzelt vagy! Nem néztelek.

– Szerinted beképzelt, szerintem figyelmes. – Nick megmoccant, mielőtt válaszoltam volna, felém nyúlt, és meghúzta az egyik fonatom. Finoman húzta meg, az ujjai a fonat köré kulcsolódtak. – Akkor rendben vagyunk?

Beletelt egy pillanatba, mire válaszoltam, és nem is igazán tudtam, miért. Valahol mélyen már tudtam a választ, és kipréseltem magamból.

– Igen.

– Akkor jó. – Lejjebb csúsztatta az ujjait, végigsimított a fonaton, és nem bírtam megállni, hogy ne nézzem az ujjait, ahogy szépen haladnak lefelé. – Eljössz még a Mona’sba?

Egy rövid levegővétellel felemeltem a tekintetem, de ő a hajamat nézte.

– Lehet.

– Mondj igent!

A szívem gyorsabban kezdett verni.

– Igen.

– Ez könnyen ment.

– Hogy találkozzak Roxyval – tettem hozzá, és elmosolyodtam, amikor felnevetett. – De mindenképpen odaköszönök neked is, ha épp ott leszel.

– Feltétlenül. – Mosolyogva újra meghúzta a copfom, majd a vállamra dobta. A keze a köztünk lévő térben időzött, majd megfogta az arcom. A mozdulat kizökkentett, mire végighúzta a hüvelykujját az ajkam alatt. – Tényleg nagy kár.

A homlokomat ráncoltam.

– Micsoda?

– Mi – felelte halkan, és még egyszer végigsimított a hüvelykujjával, amitől elakadt a lélegzetem. – Hogy olyanok vagyunk, amilyenek. Nagy- nagy kár.

7. FEJEZET

A sült szalonna és a juharszirup illatától megkordult a gyomrom, mintha egy szörny tört volna elő egy horrorfilmből. Azt sikította, hogy etess meeeeeeg!

Az üres recepció előtt megállva sportcipőbe bújtatott lábammal lábujjhegyre álltam, és végigpásztáztam a bokszokat, hátha látok valamelyest ismerős arcokat. Roxy és Katie szombat este kezdtek el üzengetni, és legszívesebben ott helyben bele is egyeztem volna, hogy találkozom velük vasárnap reggel, azonban az egyre fokozódó könyörgéssel teli üzeneteket egészen szórakoztatónak tartottam. Katie egy ponton azzal fenyegetett, hogy betör a lakásomba, és bajuszt rajzol az arcomra, ha nem megyek el.

Az volt a vicces, hogy amúgy sem mondtam volna nemet nekik. Persze, Katie-n, akivel csak röviden futottam össze, látszott, hogy nincs ki mind a négy kereke, de az nem baj. Ki vagyok én, hogy ítélkezzem? Hiányoztak a régi barátaim meg a hetente, esetenként háromhetente megrendezett találkozóink. Általában bevallottan társasági lény voltam, és a magány posványa, amiben dagonyáztam, nem vitt semerre.

Kiszúrtam Roxyt meg a kék szemüvegét a nyüzsgő étterem hátsó felében. A bokszok közötti folyosó tömve volt ragadós zselével összekent rohangáló gyerekekkel, meg idősebb emberekkel, akik igyekeztek megzabolázni őket, miközben feléjük tartottam.

Roxy haja kusza kontyba volt kötve, és sanda tekintettel nézett rám.

– Te tényleg elmentél futni, mielőtt idejöttél. Nem hazudtál.

– Nem. Igyekszem mindennap futni. – Leültem Katie mellé, aki a péntek estéhez képest meglehetősen alulöltözöttnek tűnt a babakék vállról lelógó pulóverében, ami úgy nézett ki, mintha teleszórták volna flitterekkel. Szőke haját lófarokba fogta a tarkójánál. – Muszáj edzenem – magyaráztam, és letettem a táskám Katie és közém. – Annyit eszem, mint öt éhező főiskolás srác. Elég zavarba ejtő, hogy mennyit tudok zabálni egy ültő helyemben.

Katie felnevetett.

– Nekem nincs ilyen gondom. Azt eszem, amit csak akarok, de egy grammot sem hízok. Sőt, inkább fogyok. – Megvonta a vállát. – Nektek szívás lehet.

Roxy ádáz tekintettel nézett rá.

– Amúgy nem muszáj ám az orrunk alá dörgölni.

– Ne utálj azért, mert ilyennek születtem! – Katie elvigyorodott, amikor Roxy a plafonra emelte a tekintetét. – „Mert megérdemlem!”, ahogy a reklámban is mondják.

Horkanva felnevettem.

Megjelent a pincérnő az asztalunknál, és kattintott egyet a tollal, amit a köténye zsebéből vett elő. Felvette az italrendelésünket, majd elviharzott, hogy elkészítse, fehér edzőcipője csikorgott a padlón.

– Örülök, hogy eljöttél! – szólalt meg Roxy az asztalra könyökölve. – Már aggódtunk, hogy le kell nyomoznunk, és kényszerítenünk kell, hogy velünk egyél.

Ismét nevettem egyet.

– Hát, nem lett volna könnyű dolgotok!

– Engem nehéz lerázni. – Roxy vigyorgott. – Meggyőztelek volna.

Amikor eszembe jutott a monokli, amivel először láttam, úgy döntöttem, valószínűleg igazat mond.

– Örülök, hogy elhívtatok. – Elhallgattam, amíg a pincérnő visszatért az italainkkal, majd újból eltűnt, és folytattam. – Na, azt már tudom, hogy Roxy a bárban dolgozik, de veled mi a helyzet, Katie?

– A Mona’sszal szemben, a klubban. – Katie beleborított egy csomag cukrot a kávéjába, aztán fogott még öt másikat, és egyetlen, lenyűgöző mozdulattal letépte a szélüket. – Az egy sztriptízbár.

– Ó! – Hogyhogy nem vettem észre a sztriptízbárt a Mona’sszal szemben?

Katie beleöntötte a cukrot a kávéjába.

– Vetkőzöm. Nem táncolok. Pénzért leveszem a ruháimat, és elég jó pénzt kapok érte.

Pislantottam.

– Az menő.

Metsző tekintetét rám szegezte.

– Nem zavar?

– Engem nem, ha téged nem. – Roxyra pillantottam, aki buzgón törölgette a szemüvegét, és apró mosoly bujkált az arcán. Fogtam az üdítőmet, és nagyot kortyoltam belőle.

Katie oldalra fordította a fejét, és vizslatni kezdett.

– Tényleg?

Megvontam a vállam.

– Tényleg. Őszintén, szerintem tök menő, hogy ennyire vagány csaj vagy.

Szép lassan mosoly terült el az arcán.

– Neked is meg kéne próbálnod. Egy csomó pénzt kereshetnél vele! Basszus, még én is fizetnék neked, hogy…

– Katie – sóhajtotta Roxy, és a tenyerébe támasztotta az állát. – Ne toborozz már kezdő sztriptízeseket! Mindig ezt csinálod, amikor megismersz valakit. És eddig senki nem ment bele.

Elvigyorodtam, ahogy elképzeltem, amint a fura szőke csaj a város utcáit járja olyan nők után kutatva, akik le akarják vetni a ruháikat.

– Nem hiszem, hogy menne. Felmennek oda, aztán el is felejteném, hogy hogyan kell levenni a ruháimat.

– A ruha levétele a legegyszerűbb rész – közölte Katie komolyan.

Roxy kétkedve nézett.

– Az a sztreccs futónadrág aztán nem sok teret hagy a képzeletnek! Ha olyan testem lenne, mint neked, egész nap meztelenül mászkálnék.

– Nincs problémám a meztelenkedéssel, ha… Nem is tudom, intim helyzetről van szó – mondtam –, de mások előtt vetkőzni teljesen más tészta.

– Ezt jó tudni – szólalt meg a pincérnő tollal a kezében. – Tudjátok már, hogy mit ennétek?

– Égés – dünnyögtem magamban elkerekedett szemmel.

Roxy kuncogott, és gyorsan leadtuk a rendelést. Katie kását rendelt meg egy gofrit, én pedig az omlett mellett döntöttem szalonnával. Roxy valami gyümölcsös izét meg bagelt kért. Figyeltem, ahogy a pincérnő távolodik, majd megszólaltam.

– Hátakkor…

– Szerintem nem árt, ha a pincérnő tisztában van a meztelenkedési feltételeiddel – jelentette ki Roxy, és nekidőlt a viseltes piros ülésnek. – Na, és milyen a meló a Lima Akadémián?

– Kilenctől ötig szexi pasik vesznek körbe, igaz? – Katie úgy felvillanyozódott, mintha valaki megkongatott volna egy harangot. – Főleg Brock az. Mmm. Te jó ég! Szívesen hemperegnék egyet Brockkal, amikor csak szeretné – mondta, én pedig majdnem kiköptem az italom, amikor hozzátette –, külön kapukód nyitná neki a puncimat.

– Úristen! – suttogta Roxy vihogva. – Ez a kép! Sosem fogom tudni kitörölni az agyamból.

Én viszont cseppet sem vágytam erre a képre a fejemben.

– Igazából nem sok embert látok, és még Brockkal sem találkoztam. Szerintem jövő héten jön vissza, vagy valami ilyesmi, de elég klassz meló amúgy. Sokat rohangálok, de végül is számítottam rá. – Kihúztam magam, és keresztbe tett lábbal ültem. Mindig így szoktam ülni. Fura, de másképp nem volt kényelmes. – Mindenki kedves. Jó, azt a két pasit leszámítva, akik a sales részlegen dolgoznak.

– Bunkók veled, vagy mi? – érdeklődött Roxy.

Megráztam a fejem.

– Nem igazán. Csak nyomulósak és ellenszenvesek. Az egyikük azt mondta, kizárólag azért vettek fel, mert jól nézek ki. – Lófarkamat a vállam mögé dobva a plafonra emeltem a tekintetemet. – És ezt bóknak szánta. Komolyan. Mintha meg kellett volna köszönnöm neki.

– Azta! – Roxy a homlokát ráncolta, mire lecsúszott a szemüvege az orrán. – Mekkora seggfej!

– Az, igen. – Ezzel nem tudtam vitatkozni. – Mondott valamit egy lányról, aki régen ugyanebben a pozícióban dolgozott, de másra nem emlékszem, csak még arra, hogy azt mondta, reméli, én nem úgy végzem, mint az a lány.

Az összes vér kiszaladt Roxy arcából, de olyan gyorsan, hogy azonnal előrehajoltam.

– Úristen, jól vagy? – kérdeztem, azon tűnődve, hogy nincs-e valami betegsége.

– Aha. Igen. Csak… – Elharapta a mondat végét, és megigazította a szemüvegét.

– Várj! – Katie az orrát ráncolta. – Nem ő volt az a lány, akit megtámadott az az eszelős Kip Corbin?

– De – erősítette meg Roxy halkan.

Valami biztosan volt a felszín alatt, és nem kellett sokat várnom, mire Katie előállt a részletekkel.

– Ha engem kérdezel, ha egy pasinak keresztnév a vezetékneve, az nem sok jóval kecsegtet – mondta, én pedig összepréseltem az ajkam, ugyanis ebből nem sok értelmet tudtam kihámozni. – Kip Corbin, az az elmebajos gyakorlatilag hónapokig koslatott Roxy után, és egy csomó másik nőt megtámadott.

– Micsoda? – A szemem kidülledt, a hangom pedig egy oktávval

magasabban szólalt meg.

A beszélgetésünk szünetelt, míg a pincérnő kihozta az ételt, és az összes ínycsiklandó finomsággal teli tányér érintetlen maradt, amíg Roxy a villájával játszadozott.

– Fölöttem lakott a fickó – mondta. – Normálisnak tűnt. Nyilván nem volt az. Gyakorlatilag egy pályakezdő sorozatgyilkos volt.

Leesett az állam.

– Egy csomó másik lányt is megtámadott. Én szerencsés voltam. – Feszült mosolyt villantott, aztán eszembe jutott a sérülés, amit láttam rajta. Ez megmagyarázta. Jó ég! Elöntött a jeges rémület. – Reece épp időben jelent meg, és… – Visszatért a szín az arcába, ahogy az étellel teli tányérjára meredt. – Nagyon szerencsés voltam.

– Igazi lovag fehér lovon. – Katie a villájával bökdöste a kását a tányérjában. – De az a lány, aki régebben a Limánál dolgozott, ő volt a vezérigazgató utolsó asszisztense.

Azt a rohadt!

És Rick úgy állította be, mintha szegény nő távozása nem is lett volna akkora ügy. Istenem, ez a pasi még annál is undorítóbb, mint gondoltam! Elég volt egy pillantást vetnem Roxyra, és látszott rajta, hogy nincs valami jól. Felé nyúltam, és megszorítottam a kezét.

– Sajnálom. Nem akartam felhozni.

– Semmi baj. – Ő is megszorította a kezem. – Nem tudhattad. És az már a múlt.

– Kip Corbin pedig meghalt. – Katie a szájába tolt egy adag kását. – A csaj, aki régen a Limánál dolgozott, Isaiah unokatesója volt. És persze nyilván nem tudod, ki az az Isaiah, de előbb-utóbb biztosan összefutsz vele a Limánál. Azt hiszem, ő az akadémia alapítója, vagy ilyesmi, vagy nem tudom, hogy hívják azokat, akik pénzt adnak a dolgokra. – Megint evett egy falatot. – Mindenesetre Isaiah gyakorlatilag egyenlő a maffiával. Ezt mindenki tudja. Jobb nem keresztezni az útját.

Élesen Roxyra kaptam a tekintetem.

– Komolyan?

– Komolyan. – A villájára bökött egy epret. – Kip végül felakasztotta magát a börtönben, de elég gyanús volt a dolog. Senki nem húzhat ujjat Isaiah-val, és nem szórakozhatnak az övéivel.

Fogtam a késem és a villám, majd nekiláttam elképesztően kicsi darabokra vágni az omlettemet. Szexi MMA-sok. Szexi pultosok. Egy sorozatgyilkos. Most meg egy gengszter? Mintha csak egy romantikus regényben élnék! Vagy egy Hallmark-filmben. Jézusom!

– Beszéljünk másról – javasoltam. Roxy merev válla megkönnyebbülve lazult el. Más témát kerestem, és ismerős terepen maradtam – a Shepherdstown és az itteni hely közötti kapcsolatnál. – Még mindig le vagyok döbbenve, hogy mindenkit ismertek a Shepherdről. Milyen kicsi a világ!

– Ugye? – kiáltott fel Roxy felvillanyozott tekintettel. – Elég bizarr. Csodás, de őrülten bizarr. Tudom, hogy ők is ugyanúgy meglepődtek, mint te. Azt is tudom, hogy nem ismered valami jól Callát, de remélem, jól kijöttök majd, amikor megint erre jár. Többnyire minden második hétvégéjét itt tölti Jaxszel.

– Az szuper lenne – mormogtam, és a villámmal a számba tettem az omlettet.

Katie felvihogott.

– Ezt olyan lelkesen mondtad, mint egy kisgyerek, aki karácsony reggelén zoknit talál a csomagjában. Mi a baj? Nem bírod Callát?

– Nem. Mármint bírom őt, csak nem ismerem, de…

– De mi? – pedzegette Katie.

Ide-oda bökdöstem a sárga löttyedt halmot a tányéromon, és nem tudtam, mit feleljek, mert nem tudtam pontosan, hogy Calla mennyit tud, és mit árult el belőle Roxynak. Fogtam egy szelet szalonnát, és rágcsálni kezdtem. Mire a végére értem, úgy döntöttem, őszinte leszek, mert hát miért is ne?

Nem mintha szégyellnem kellett volna bármit, amit Calla elmondhatott Roxynak.

– Csak nem biztos, hogy kedvel engem – böktem ki, és kerestem egy másik szelet sós, zsíros szalonnát.

– Micsoda? – Roxy ajkai szétváltak, és feljebb tolta a szemüvegét az orrán. – Miért gondolod?

– Hát, talán azért, mert egy időben volt közöm Camhez… És Jase- hez is. – Belekortyoltam a hideg üdítőmbe. – Nem akkor, amikor együtt voltak Averyvel meg Teresával, vagy ilyesmi, de… Hát, igen, egyes lányokat nem érdekli, hogy ezek a dolgok a múltban történtek, még előttük. És Calla nagyon jóban van Teresával.

– Ó! – Roxy pislantott egyet-kettőt. – Calla sosem említett ilyesmit.

Az ajkamat összeszorítva ellenálltam a késztetésnek, hogy jól pofán vágjam magam. Hát, lehet, hogy ez sokkal rosszabb témaötlet volt. Ez az,

Steph!

– Hát… – Egy vállrándítással felemeltem a kezem. – Mindenesetre emiatt nem állok túl közel egyik lányhoz sem.

– Pedig mindegyikük annyira örült, hogy újra lát téged – feszegette tovább a kérdést Roxy a homlokát ráncolva. – Egyikük sem beszélt sunyin a hátad mögött, vagy nézett rád ferde szemmel. Pedig én mérföldekről kiszúrom a sunyiságot. A különleges radarom mindig érzékeli.

Hmm. Lehet, hogy semmi bajuk velem? De abban sem voltam biztos, hogy Teresa tud az egyszeri kalandomról Jase-zel. Avery megtudta, hogy mi történt Cam és köztem, azonban ő mindig is kiismerhetetlen volt. Lehet, hogy jobb lett volna tartani a számat. Alig ismertem ezeket a lányokat, és épp most árultam el nekik, hogy kavartam két sráccal, akit ismertek.

Tovább tologattam az omlettet a tányéromon.

– Biztosan azt gondoljátok, milyen ribancos…

– Nem. Én nem – jelentette ki Roxy határozottan. – Szerintem egyáltalán nem.

Mosolyra húzódott a szám.

– Bár sokan máshogy hiszik, a pasik listája, akikkel együtt voltam, nem olyan hosszú, mint a karom.

– Az enyém olyan hosszú, mint a lábam – jelentette ki Katie, és hátravetette a fejét. Összeszaladt a szemöldöke. – Vagy várjatok! Inkább olyan hosszú, mint két lábam meg egy karom.

– Húha! – mormogta Roxy láthatólag lenyűgözve.

– Akkor úgy fest, te nyertél. – A mosolyom tovább szélesedett, amikor ránéztem. – De fura velük lenni… Averyvel és Teresával. Ami furcsa, mert az egyik barátnőm, Yasmine is kavart Cammel, és vele egyáltalán nem furcsa a viszonyom.

– Yasmine szerelmes volt Cambe, Cam pedig belé? – kérdezte Roxy. – Mert ha nem, az valószínűleg megmagyarázza. – Bedobott egy darab sárgadinnyét a szájába. – És te sem voltál szerelmes belé, igaz?

– Nem. Ez jogos.

– Tuti, hogy jó pár csaj igazi lotyónak tart – nevetett Katie.

Leolvadt a mosoly az arcomról.

– Hát, igen, ebben én is biztos vagyok. Igazából tudom, hogy páran így gondolják. – Hirtelen eszembe jutott Nikki Glenn, egy lány, akivel együtt jártam angol irodalomra másodéven. – Az egyik ilyen csaj pár éve borotvahabbal felírta az autóm motorháztetőjére, hogy „szemét lotyó”.

Roxy szeme elkerekedett a szemüvege mögött.

– Azta!

– Szeptemberben, a hőség kellős közepén. – Az ajkamat lebiggyesztve bólintottam. – Jaja. Végül le kellett festetnem. Az nem jön le. És el tudjátok képzelni, hogy néztek rám, amikor behajtottam a kocsival a fényezőhöz?

– Lefeküdtél a pasijával, vagy egy kocsi elé lökted a kutyáját? – kérdezte Katie.

Ezúttal én nevettem fel.

– Nem. Sosem feküdtem le senkivel, legalábbis tudtommal, akinek volt valakije. És állatokat sem lökök autók elé. Ez a csaj azért akadt ki rám, mert jóban voltam a pasijával. Évek óta ismertem a srácot, már jóval azelőtt, hogy a lány bekerült a képbe. Együtt jártunk gimibe, és az egyik évben együtt mentünk a bálba. Ennyi. Ő úgy gondolta, hogy a hírnevem alapján bizonyára minden pasival lefeküdtem, akivel valaha beszéltem. – Kis szünetet tartottam, ahogy visszaemlékeztem. – Ironikus, mert ők már nincsenek együtt, és én továbbra is szoktam beszélni a sráccal, ha találkozunk.

Megvontam a vállam.

– Az a vicces, hogy Donnie, így hívták a srácot, hatalmas szívtipró volt Nikki előtt. Na, az ő listája biztosan legalább kétlábnyi és kétkarnyi hosszú, és a lánynak semmi baja nem volt azzal, hogy egy kisebb városrésznyi csajjal lefeküdt, de basszus, engem nem bírt elviselni, pedig én még csak az arcára sem adtam soha egy puszit se.

– Ezt sosem bírják – helyeselt bölcsen Katie.

– Én ezt nem értem. – Roxy kontinens méretű krémsajtot lapátolt a bageljére. – Mármint miért érdekel bárkit, hogy a másik kivel volt együtt, ha az már a múlté, és mindenki óvatos volt? Semmi megdöbbentő nincs a kölcsönös beleegyezésen alapuló szexben, vagy bármi is történt két ember között. Én sem abban a tudatban létezem, hogy Reece sosem volt mással rajtam kívül, és ő is tudja, hogy voltak más pasijaim. És biztos vagyok benne, hogy Avery meg Teresa sem gondolják úgy, hogy a srácoknak nem volt kapcsolatuk más lányokkal. Ez az egész mentalitás úgy hülyeség, ahogy van.

– Igen, az – motyogtam a tányéromat bámulva, és egy ismerős, régi érzés gyülemlett fel bennem. Hogy mit gondolnak rólam mások, főleg azok, akik jóformán idegenek voltak számomra, cseppet sem hatott rám, általában egyáltalán nem zavart. De őszintén kedveltem Camet és Jase-t, úgyhogy ebből kifolyólag bírtam a barátnőjüket is, és… Igen, arra vágytam, hogy ők is bírjanak engem. Nem akartam, hogy azt higgyék, ott ólálkodom az árnyékban, hogy aztán lecsaphassak a pasijaikra. Azonban az igazat megvallva, voltak idők, amikor a Nikki Glennhez hasonló idegenek véleménye igenis hatott rám. Amikor a sugdolózás és a nyers tekintetek mélyebbre szántottak bennem, mint kellett volna – amikor a „ribanc” és a „kurva” szavakat annyi méreg itatta át, hogy az még engem is letaglózott.

Sosem értettem igazán, ébredtem rá, ahogy ott ültem, és a maradék paprika vörös és zöld kockáit bámultam, hogy miért zavarják annyira az embereket mások szexuális szokásai – főleg a nőké. Azt hinné az ember, hogy a nők elfogadóbbak a többi nő döntéseit illetően, de az a szomorú helyzet, hogy a legtöbben nem azok. Sok esetben jóval rosszabbak a pasiknál. Én sem ítélkezem azok felett, akik várni akartak a házasságig, vagy úgy hitték, hogy a szex egyenlő a szerelemmel. A legkevésbé sem érdekelt, hogy valakinek két partnere volt eddig, vagy ötven. Akkor másokat miért érdekel?

– Tudod mit? Szard le! – mondta Katie, és nekilátott a gofrinak, ami olyan széles volt, mint a tányérja. – Nekem ez a mottóm. Mert figyelj csak! Azért utálnak, mert mindketten ugyanazzal a sráccal hemperegtetek, akinek akkor épp nem volt senkije, eközben úgy istenítik a pasit, mintha tök véletlenül megcsúszott volna séta közben, egyenesen bele a te vaginádba! Ezt mi úgy mondjuk, hogy ostoba kettős mérce, és amit a mi köreinkben úgy is hívunk, hogy „Törődj a magad dolgával!”. Teljesen mindegy, hányszor magyarázod el az ilyen embereknek, nem fogják megérteni. Soha. Haver, ez az ő bajuk. Nem a tiéd.

– Igaz – bólogatott Roxy.

– A nők egymás legrosszabb ellenségei, tudod? – folytatta Katie. – Feleségek és barátnők jönnek el a klubba, és rám vannak kiakadva, mert az ő férjük vagy barátjuk a saját szabad akaratából idejött. Mintha csak azért, mert vetkőzöm, el akarnám csaklizni az agyatlan férjüket. – Olyan hevesen forgatta azt a kék szemét, hogy már attól féltem, ott ragad. – És ha ribanc vagyok amiatt, hogy szingli csávókkal szórakozom, ameddig az biztonságos, tőlem aztán a középső ujjamra is tetoválhatják ezt.

Hirtelen, anélkül, hogy értettem volna az okát, hátul égni kezdett a szemem, és úgy éreztem, hogy egy kicsit beleszerettem Roxyba és Katie-be abban a pillanatban.

Ők az én embereim!

Roxy pillantása Katie-ről rám vándorolt, és a mosolya gyengéddé és pajkossá változott.

– Ha már a szívtiprókról beszélünk, szóba kell hoznom Nicket.

Különös szorítást éreztem a szívem tájékán, miközben a számba lapátoltam az utolsó falat omlettet. Nick. Jaj, az a Nick fiú! Annyira igyekeztem nem gondolni rá meg az utolsó szavaira.

Hogy olyanok vagyunk, amilyenek.

Mi az ördögöt jelent ez, és miért akkora kár? És miért kellett olyan állatira szexinek és közben egy valódi rohadéknak lennie, ha a másik nemmel beszélt? Uhh. Dupla-tripla uhh.

– Igen – mondta Katie. – Na, most térjünk rá a fincsi témákra! – Felém fordult. – Szóval te meg Nick kavartatok. Mellesleg gratula! Képzelem, elég jó és szép kis kemény dugás lehetett.

Az omlós tojás és a felkockázott paprika, amit az imént megettem, kis híján a torkomon akadt. Gyorsan lenyeltem, majd vontatottan beszívtam a levegőt.

– Tessék?

Roxy, aki már befejezte az evést, ellentmondást nem tűrő tekintetét rám szegezte, ami anyukámat is büszkeséggel töltötte volna el.

–Tudjuk, hogy kavartatok.

– Ezt ő mesélte? – buggyant ki belőlem.

Roxy elvigyorodott.

– Nem, de csak megerősítetted, amit már úgyis tudtunk.

Résnyire húztam a szemem. A francba!

– Ha nem ő volt, akkor honnan tudtátok?

– Onnan, amit múltkor mondott neked pénteken a bárban – magyarázta Katie. – Nem számított rá, hogy visszajössz. Ez pedig azt jelenti, hogy ti bizony rosszalkodtatok. Ilyen az ő munkamódszere.

– Akkor ti tudtok az ő… Az ő szabályáról? – A szívószál csomagolásával kezdtem babrálni, harmonikára hajtogattam az egészet. Bár már őszintén megbocsátottam neki, felfortyant bennem a harag. – Mindenki tudott róla, csak én nem?

– Hát, mindenki, aki ismeri, tud róla. – Roxy összevont szemöldökkel vett szemügyre. – Nem fektette le az alapszabályokat vagy ilyesmi, mielőtt nekiláttatok a dolognak?

Ez egy annyira furcsa beszélgetés volt, ha jobban belegondoltam.

– Nem igazán. Legalábbis nem úgy, hogy megértsem, mit mond. A legnagyobb baromság, amit valaha hallottam, hogy nem mehet vissza a lány a bárba, miután lefeküdt vele.

– Meglepődnél, hogy hány csaj egyezett bele gond nélkül – jegyezte meg Roxy szárazon, majd az asztalra könyökölve előredőlt. – De ha részükről ez rendben volt, nekem tök mindegy, viszont amikor lerendezted ott a bárban, hát az elképesztő volt! Ne érts félre! Nicket a barátomnak tartom, és azért jövünk ki egymással, mert csak barátok vagyunk, de bárcsak felvettem volna azt a jelenetet!

Én örültem, hogy nem tette.

– Annyira sajnálom, hogy lemaradtam róla! – Katie nagyot sóhajtott. – De jól helyre tetted! Kellett is már neki. Basszus, egy csomó emberre ráférne időnként!

– Hú, és amikor átugrott a pulton, hogy megállítson, amikor indulni akartál? – Roxy a kezével legyezgette az arcát. – Meg kell kérnem Reece-t, hogy legalább heti egyszer tegye meg értem is ugyanezt.

Köhintve elnevettem magam.

– Hát igen, az elég hatásos volt.

– Én meg arról is lemaradtam. – Katie lebiggyesztette az ajkát. – Ekkora szívást!

Roxy vigyorgott.

– Na, akkor beszámolsz a részletekről?

– Úgy fest, már így is mindent tudtok. – Kiegyenesítettem a szívószál csomagolását, majd újra hajtogatni kezdtem. – Nem sok részlet maradt.

– Mindig vannak részletek – helyesbített Katie. – De azt nem kell megkérdeznem, hogy mennyire jó a srác, mert elég egy pillantást vetni rá, és az ember tudja, hogy ügyes.

Pír futott végig Roxy arcán.

– És nem is efféle részletekre vagyunk kíváncsiak. Tudom, hogy elment hozzád péntek este, miután végzett a Mona’sban. A kocsija ott parkolt a ház előtt.

Ezek szerint kocsit is vezet. A fejemet csóváltam.

– Valóban benézett péntek éjjel, de nem csináltunk semmit. Igazából csak azért jött, hogy bocsánatot kérjen.

Roxy szemöldöke a homloka tetejére szökött, és egymásra néztek Katie- vel.

– Hogy micsoda?

A mellettem ülő hüledező lányra pillantottam.

– Azért jött, hogy bocsánatot kérjen a viselkedéséért. – Kis szünetet tartottam. – Gondolom, elég megdöbbentő ez a megnyilvánulás a részéről.

– A megdöbbentő az nem kifejezés! – Roxy sűrűn pislogott. – És a bocsánatkérés után bepróbálkozott?

– Nem igazán – feleltem, és elengedtem a papírt, hogy kiegyenesedjen.

– Azta! – jegyezte meg Katie.

Nem tudtam eldönteni, hogy ez most jót vagy rosszat jelent.

– Az az igazság, hogy úgy tűnt, mintha őszintén bánná a dolgot. Egy picit beszélgettünk, aztán elment, de tett arra is utalást, hogy visszajöhetnék a bárba.

– Azta! – ismételte Roxy.

– Ez komolyan ennyire meglepő? – Hátradőltem, és a tányéromra dobtam a csomagolást.

Roxy lassan bólintott.

– Az, ha Nickről van szó. Figyelj, nem tudom, hogy mondhatnám ezt szépen, de…

– Egy pöcs? – fejeztem be helyette, és amikor megrándult az arca, le kellett gyűrnöm a vigyoromat. – Hidd el, tudom, hogy egy pöcs. Még sosem találkoztam olyan pasival, aki így viselkedett, azután, hogy összejöttünk. És csak azért bocsátottam meg neki, mert mint említettem, tényleg látszott rajta, hogy őszintén sajnálja. Ez azonban nem teszi semmissé a korábbi viselkedését.

– Aha, tényleg egy pöcs – értett egyet Roxy. – De néha nagyon jó fej tud lenni. Mellettem állt, amikor én… Azután, ami azzal a rohadékkal történt, de elköteleződési problémái vannak – fejezte be.

– Nem gondolom, hogy rossz arc lenne – mondtam. – Csak szerintem nem alkalmas kapcsolatra.

Roxy egy pillanatig csendben maradt, és végigsimított a haján, majd megállt, amikor a copfja tövéhez ért.

– Szerintem komolyan én vagyok az egyetlen lány barátja. Callá-hoz alig szól. Elég fura. Mintha nem is létezne számára.

Oké, ez tényleg fura. Eszembe jutott, hogy azt hitte, találkozott az igazival, de kiderült, hogy tévedett. Vajon Calla lehetett az? Nem tudtam annyit a lányról, hogy akár megkockáztassak egy efféle lehetőséget.

– De ő ilyen. – Roxy összevont szemöldökkel folytatta. – És még mi sem állunk olyan közel egymáshoz. Nem valami beszédes típus. Néha egészen belelendül, és olyankor sokat magyaráz, de többnyire inkább csendes megfigyelőként van jelen.

Most, hogy belegondoltam, akkor sem beszélt sokat, amikor az első éjjel összejöttünk. Viszont akkor mindkettőnknek más dolgok jártak a fejében.

– Pénteken egészen megeredt a nyelve.

– Az elég árulkodó volt. – Roxy homloka kisimult. – Amikor visszajöttél pénteken a bárba, egyszerűen tudtam, hogy volt köztetek valami.

– Persze, hogy tudtad, mert az első este, amikor Steph besétált a bárba, én megmondtam.

Katie felé fordultam.

– Igazán?

– Ne feledd! Különleges képességeim vannak. – Ujjával megkocogtatta a halántékát. – Én megmondtam.

– Tényleg – erősítette meg Roxy egy ragyogó mosollyal, az én arcomra pedig bizonyára az volt ráírva, hogy Mi a franc? – Katie azt mondta Nicknek, hogy valaki be fog lépni a bárba, akibe bele fog zúgni, és meg fogja találni a másik felét. Erre tessék!

– Mit tessék? – kérdeztem nyersen.

– Aznap este megjelentél a bárban. – Izgatottan tapsolt. – És most itt tartunk.

Egy pillanatig csak bámultam magam elé, aztán elnevettem magam.

Most már értelmet nyert a sok fura megjegyzés egy része, amit Roxy és Katie tett, amikor először találkoztam velük.

– Nem értem, miért akkora ügy ez. Nick nagy játékos, aki általában nem szokott bocsánatot kérni, vagy normálisan viselkedni a lányokkal, akikkel lefeküdt. Attól sem lett vonzóbb számomra, hogy mindezt megtudtam. És ti magatok mondtátok, hogy egy pöcs.

– Jó, egyértelműen az, viszont az jelent valamit, hogy veled másképp viselkedik – vágott vissza Roxy, majd hunyorított. – Kivéve, ha te nem akarod, hogy jelentsen bármit is.

– Nem akarja – felelt Katie, és élesen rávillant a tekintetem. – Különben össze fogja törni Nick szívét.

Letaglózva bámultam rá.

– Én nem fogom senki szívét összetörni.

– Ó, dehogyisnem. Nem szándékosan, de meg fog történni. – Komolyan beszélt, és szomorúság ült ki az arcára, ahogy a szemembe nézett. – Bizony, meg fog történni.

A fejemet rázva fordultam Roxy felé. Ő megkövülten bámulta Katie-t.

Az égnek emeltem a kezem.

– Miért beszélgetünk erről egyáltalán? Az, hogy elfogadtam a bocsánatkérését, és hogy úgy fest, barátkozni akar, nem jelenti azt, hogy bármelyikünk is fontolgatná a lehetőséget, hogy megismételjük.

– Az emberek változhatnak – jegyezte meg Roxy.

Kedvesen rápillantottam.

– Légyszi, ne tedd hozzá, hogy „a megfelelő ember kedvéért”.

Roxy pofákat vágott.

– Nem. Azt akartam hozzátenni, „hogy ha akarnak”.

– Ó. – Rövid mosolyt villantottam rá. – Ez hihetőbben hangzik, de mindegy, akkor is lényegtelen. Lehet, hogy egyszer majd barátok leszünk Nickkel, de ennyi. Nem hiszem, hogy újból keresztezni fogjuk egymás útját, leszámítva akkor, amikor veletek találkozunk.

– Ezt nem tudom – mondta Katie, és amikor rám nézett, az érthetetlen és különös szomorúság még mindig rá volt írva a szép kis arcára. – Nem hiszem, hogy lesz választási lehetőséged, amikor arra kerül a sor.

8. FEJEZET

Október első napja olyan szélviharral és hideggel robbant be a testvéri szeretet városába, hogy elgondolkodtam, mennyire volt jó ötlet dél helyett északra költözni. Miközben az asztalomnál dolgoztam, abban bíztam, hogy nem kell újra kimennem. A vékony lennadrág és a blúz még kabáttal, sállal és kesztyűvel sem volt képes felvenni a harcot a hideg ellen.

Jó eséllyel kezdett ledönteni valami kórság.

A szám belsejét harapdálva a hasamra fektettem a kezem. Úgy kavargott a gyomrom, mint egy mosógép. Azóta így éreztem magam, mióta felkeltem. Elég durva volt a szélben futni, de a hányinger és az azt kísérő kimerültség miatt alig értem be reggel.

Nem hiányozhattam egy napot sem az akadémiáról, hiszen még csak négy hete voltam itt. Az ebédszünetre azt terveztem, hogy átugrom a patikába az utca végén, hogy beszerezzek pár gyógyszert a megfázásra.

Amikor ismét munkához láttam, úgy döntöttem, rákényszerítem magam, hogy ne legyek beteg. Az elme hatalma a test fölött, és hasonló okosságok.

Az ujjaim megálltak a billentyűzet fölött, amikor meghallottam Rick éles nevetését, és csikorgatni kezdtem a fogam. Miközben próbáltam a monitorra koncentrálni, megrezzent a telefonom a monitor alatt. Odavillant a tekintetem. Egy üzenet volt az, és a szöveg fölött egy olyan szám szerepelt, amit nem ismertem fel.

Szia.

Összesen ennyi állt az üzenetben. A szemöldökömet összevonva vártam pár másodpercet, és amikor nem érkezett új üzenet, fogtam a telefonomat, és rákoppintottam az üzenetre, majd a fotó csatolása lehetőségre. Addig görgettem, amíg találtam egy képet, amelyen egy kislány bámul a kamerába tökéletes „mi a franc” ábrázattal a helyes kis pofiján. Vigyorogva küldtem el a képet válaszként, majd letettem a telefont.

Az időzítés tökéletes volt, ugyanis meghallottam Mr. Browser hangját… vagyis Marcusét. Ragaszkodott hozzá, hogy Marcusnak hívjam. Felálltam, és kilestem a fülkémből. Elkerekedett a szemem. Marcus Andrew Lima mellett lépdelt. A Lima Akadémia tulajdonosa alacsonyabb volt nálam, de annak ellenére, hogy már az ötvenes éveit taposta, a felső és a melegítőnadrág alatt lapuló testét egy huszonéves is megirigyelhette volna.

Mosolygott valamin, amit Marcus mondott, foga vakítóan fehér volt terrakottára emlékeztető bőre mellett. Kimondottan jóképű volt, még a karfiolfülével és a vékony heggel is az orrán, ami bizonyára egy tucatszor eltört már. Őrület, hogy ez az idősödő fickó bizonyára pontosan tudta, hova kell bevinnie egy ütést, ami egy másodperc alatt harcképtelenné tesz valakit, vagy akár még rosszabb.

Felgyorsult a szívverésem, és összegyűlt a gyomorsavam. Ideges voltam az első találkozástól a főnökömmel.

Andrew és Marcus azonban nem voltak egyedül.

Andrew Lima mellett ott állt az egyszeri és megismételhetetlen Brock „a Fenevad” Mitchell. Ezt onnan tudtam, hogy ez állt a pólóján. Ráadásul eléggé ki volt gyúrva. Nem túlságosan, mint ahogy Rick, viszont az a váll ajtókat tudott volna bedönteni. Sötétkék baseballsapkáját hátrafordítva viselte, de egyébként ugyanúgy volt öltözve, mint Andrew Lima. Lesütött szemmel lépdelt előre, fehér fáslival tekerte be a jobb csuklóját. Gyanítottam, hogy bizonyára edzéshez készülődik.

Brock felpillantott, amikor Andrew mondott valamit, és széles mosoly terült el az arcán. Sötétbarna szeme mély, meleg árnyalatú volt, arcvonásai áthatóak, szinte tökéletesen aszimmetrikusak. Nahát! Láttam fotókat Brockról, de azok nem adták vissza a valóságot. Már értettem, hogy Katie miért mondta, hogy külön kapukóddal nyílna neki a puncija. Eszméletlen jól nézett ki, már-már túlságosan is ahhoz, hogy ennyi ütésnek és rúgásnak tegye ki az arcát.

Ismét megrezzent a telefonom, de mielőtt rápillanthattam volna, hogy megnézzem, mi történt, Marcus ott termett az asztalom mellett. Találkozott a tekintetünk, mosolyt varázsoltam az arcomra, miközben felálltam, nem törődve a gyomrom émelygésével.

A csapat megállt, és Marcus bőre ráncba gyűrődött a szeménél, miközben rám mutatott.

– Á, Andrew, még nem is találkoztál az új asszisztensemmel. Ő itt Stephanie. – Marcus feléjük fordult. – Ő pedig Brock – mondta nekem. – Most jöttek vissza Andrew-val.

Ne hányd le a főnököt! Ne hányd le a főnököt! Kinyújtottam a kezem, Mr. Lima kézfogása pedig határozott volt és rövid.

– Örülök, hogy találkoztunk. – Ne hányd le a szexi harcművész csávót! Ne hányd le a szexi harcművész csávót! Neki is odanyújtottam a kezem. – Szintén örülök, hogy találkoztunk.

Felismerés csillant Brock barna szemében, ahogy megrázta a bal kezem.

– A hírhedt Steph!

Ledermedtem, mert fogalmam sem volt, miről beszél. Elkerekedett szemmel néztem Marcusra, éreztem, ahogy az epe felfelé kúszik a torkomban.

Marcus felvonta a szemöldökét.

Andrew nevetve támaszkodott neki a fülkém falának.

– Hírhedt? Ezt a sztorit muszáj hallanom!

– Hallottam, hogy Stephanie helyre tette Nicket múlt héten a Mona’sban – magyarázta Brock, és jó esélyt láttam rá, hogy a szemem ki fog esni a fejemből. – Jól lelökte a magas lóról mindenki előtt.

Istenem!

– Mindenki erről beszél – folytatta Brock, bennem pedig gyülekezett a rémület. – Jax tegnap este telefonon részletesen beszámolt róla. Bárcsak felvette volna!

Akárcsak Katie.

Andrew lenyűgözve vett szemügyre.

– Csak találgatni tudok, hogy mit tett Nick, amivel ezt kiérdemelte. Furán venné ki magát, ha az asztal alá másznék, és elrejtőznék?

– Mi újság Nickkel? – Andrew Brockra pillantott, aki úgy vigyorgott, mint a tejbetök. – Egy ideje nem láttam a teremben. Hiányzik a közös bokszolás.

Nick Andrew Limával bokszol? Húha! Ez többé-kevésbé megmagyarázta, miért van olyan jó formában.

– Szeretnéd már szétrúgni a seggét, mi? – kérdezte Brock vihogva, és nekiállt bekötözni a bal kezét. – Nem tudom. – Sötét szempilláit felemelte, és barna tekintetét az enyémbe fúrta. – Van egy olyan érzésem, hogy mostanában többet fogjuk látni Nicket.

Te jó ég!

Mindössze arra voltam képes, hogy visszafogottan mosolyogjak. A gyomrom végre lecsillapodott, de most más okból éreztem rosszul magam. Sosem gondoltam volna, hogy a közös ügyem Nickkel épp a munkahelyemen fog előkerülni. Minden figyelmeztetés nélkül felhangzott bennem Katie fura megjegyzése.

Hogy nem lesz választásom, amikor újra keresztezzük egymás útját.

Vajon Katie tényleg egy látó képességekkel megáldott sztriptíztáncos?

Nem. Gondolatban jól felpofoztam magam, és az előttem álló férfiakra koncentráltam. Marcusra pillantottam, és a fejemet csóváltam.

– Elég… harcias típus vagyok. Többnyire.

Andrew ismét elnevette magát.

– Majd rájössz, hogy itt nagyjából mindenki hasonló személyiséggel rendelkezik. – Marcus szeme megcsillant a fényben. – Végeztél már a beszámolóval, amit kértem?

– Igen. – Összekulcsoltam a két kezem. – Ott van az asztalodon.

– Remek! – felelte Marcus.

– Hova valósi, Stephanie? – kérdezte Andrew udvariasan, miközben felemelte a kezét, és végigsimított a rövidre nyírt haján. A fény visszatükröződött a karikagyűrűjéről. – Itteni, vagy másik államból jött?

– Másik államból – feleltem. – Nyugat-Virginiában születtem. – Kis szünetet tartottam, és vártam az elmaradhatatlan, elcsépelt, ám cseppet sem vicces megjegyzést ezzel kapcsolatban, illetve a csodálkozó tekinteteket. Amikor ez elmaradt, mindenkinek beírtam magamban egy piros pontot. – A Shepherd Egyetemen végeztem.

– Komolyan? – Érdeklődés csillant a tulaj szemében, Brock állában pedig megrándult egy izom, ahogy szorosabbra húzta a kötést a kezén.

– A lányom tavasszal költözik, és a Shepherdre fog járni – közölte Andrew. – Persze én jobban örülnék, ha közelebb maradna hozzám, de nem maradhatnak örökké otthon, igaz?

– Azért próbálkozni lehet – motyogta Brock magában.

Rápillantottam.

– Nem, uram. – Van egy csomó főiskola és egyetem Philadelphia közelében, de megértettem, ha valaki a saját útját akarja járni. – A Shepherd nagyon jó iskola, nagyszerű közösséggel. Jól fogja érezni magát a lánya.

– Gondolom. – Az idősebb férfi elmosolyodott. – Valójában már megnéztem a várost meg a környező helyeket. Arrafelé nincs sok képzési létesítmény, legalábbis olyan fajta, amelyik ilyen széles körű és sokoldalú tapasztalattal rendelkezik, mint mi.

Ó, egek!

– A lányom… nem tud róla, hogy nézelődni kezdtem, azonban több ingatlant is találtam, ami passzolna az igényeinkhez. – Intelligencia csillogott a szemében. – Mit szólna, ha a Lima Akadémia edzőtermet nyitna egy kőhajításra a régi otthonától?

– Szerintem egész biztosan lenne piaca – feleltem őszintén. A UFC Fights nagy szám volt főiskolás koromban. El tudtam képzelni, ahogy a sok ismerős srác beiratkozik a különböző órákra, hogy jól szétrúgják a seggüket. – És igaza van. Nem lenne nagy konkurencia.

Mr. Browser bólintott, amikor Andrew felé fordult és érdeklődőn felvonta a szemöldökét.

– Tudom – felelte türelmesen. – Pár megbeszélést már leszerveztünk a helyi iparkamarával. Elvileg még az év vége előtt kiderül.

Andrew mondani akart valamit, de a figyelme az iroda első része felé terelődött. Ellágyultak az arcvonásai.

– Emlegetett szamár – szólalt meg.

Követtem a tekintetét, és láttam, hogy egy fiatal lány lép be. Világosbarna haja úgy festett, mintha egy szélcsatornán sétált volna végig, átéreztem a helyzetét. Ha nem lett volna felkötve a hajam, az enyém is így nézett volna ki.

Mályvaszínű sál volt a nyakában, ami összegabalyodott a hosszú tincsekkel. Vastag pulóvere elég formátlan volt, sötét farmere pedig bő, és egyáltalán nem illett hozzá, úgy tűnt benne, mintha nem is lenne alakja. Ahogy közelebb ért, láttam, hogy lágy arcvonásai vannak, csak a sűrű frufru összenyomta az arcát.

Idegesen pillantott felénk, meglátta Brockot, és megállapodott rajta a tekintete, miközben odasietett hozzánk, és a ruhája ujjával babrált. Az arca egyre vörösebb lett, ahogy közeledett.

– Szia, apu! – Rövid, suta intéssel üdvözölt minket, és megállt Brock mellett.

Andrew odament hozzá, és lehajolt, hogy puszit adjon a fejére, és muszáj volt észrevennem az irigységet, ami szétrobbant bennem.

– Helló, kislány, hozzám jöttél? – kérdezte, és elhúzódott tőle.

Apukám… Ő üdvözölt így, mindig annyira vidáman és annyira melegen. Az émelygést felváltotta egy gombóc a torkomban, és küzdenem kellett, hogy ne kapjam el a pillantásom.

Brock ajka könnyed mosolyra húzódott, miközben átkarolta a lány vállát. Jó harminc centivel tornyosult fölé, de úgy húzta a lányt a jókora teste mellé, mintha milliószor megtette volna már.

– Nem, hozzám jött. Bocs, öreg.

Andrew szívből nevetett, és a fejét csóválta, míg a lány arca epervörössé pirult. Felemelte az állát, és azon nyomban megláttam a szemében. Az egész világ láthatta. A tekintete imádattal volt tele, de nem csupán erről volt szó.

Szerelem.

A lány úgy nézett Brockra, mintha ő aggatta volna fel a csillagokat az égre, és mintha a nap is miatta kelt volna fel minden reggel. A forróság nem futott ki az arcából, sőt, egyre fokozódott, és szerintem mindenki más megszűnt létezni számára, ahogy Brock rámosolygott. Ismét felszínre tört bennem az irigység. Anya tekintett így mindig apára minden egyes alkalommal, ahányszor egymás szemébe néztek, és apámnak is ugyanez ült a szemében.

Brock eközben levette a lány válláról a kezét, és összeborzolta a haját, ahogy egy báty tenné.

Jaj!

Brock visszaengedte a lány vállára a kezét, és kis híján leütötte a mozdulattal. Gyorsan elkaptam a pillantásom, és láttam, hogy Marcus is hasonlóképp tesz és a rövid körmeit vizslatja.

– Jillian, kicsim, ő itt Stephanie – mondta Andrew, mire odakaptam a fejem. A lány már nem Brockra nézett ámulattal, hanem némi tétovázással figyelte az apját. – Most végzett a Shepherdön.

Érdeklődés gyúlt a barna szemében, ahogy röviden az enyémbe nézett.

– Én tavasszal kezdek. Igazából átiratkozom oda. – Pillantása rólam az apjára siklott, majd a cipőmre. – Tavasszal, de ezt már mondtam, szóval…

Brock megszorította a lány vállát.

– Apukád is ezt mondta – jegyeztem meg. – Nagyon fogod szeretni.

– Szerintem is – felelte Jillian, azonban az izgatottság hiánya miatt kételkedni kezdtem abban, hogy tényleg így hiszi.

Brockra pillantottam, de ő lehajtott fejjel és összehúzott szemöldökkel nézte a lányt.

– Ha bármi kérdésed van a campusszal, vagy bármivel kapcsolatban, szívesen segítek – ajánlottam fel.

Helyeslő egyetértés ült ki Andrew vonásaira.

– Ez nem is rossz ötlet! Jillian, kimehetnél egy kávéért Stephanie-val.

A lány bólintott, anélkül, hogy rám nézett volna, és tudtam, hogy ennek nem sok esélye van. Kínos csend telepedett ránk, amit Brock tört meg.

– Ma nincs órád?

Jillian megrázta a fejét.

– Nincs. Volt egy vizsgám, de korán végeztem, úgyhogy késő délutánig semmi dolgom. Gondoltam, beugrok.

– Ismerd be! Hallottad, hogy visszajöttem, és azért jöttél, hogy engem láss – cukkolta Brock, és az ajkamba haraptam, ahogy újra elöntötte Jillian arcát a vér. Istenem, Brock tényleg ennyire vak? A pasi egy fojtófogással nyúlt Jillian nyaka köré. Aha. Ennyire vak. – Gyere, Jilly-bogyó, segíthetsz előkészülni!

Jillian az apjára pillantott, aki bólintott.

– Menj előre, aztán indulj el lefelé! Mindjárt jövök!

– Örülök, hogy megismertelek, Stephanie – mondta Brock, azzal még mindig átkarolva Jilliant, az ajtó felé indult. – Még biztosan találkozunk.

– Én is örülök – feleltem egy rövid intéssel.

Már a folyosó felénél jártak, amikor Jillian megállt, és visszanézett.

– É… én is örülök, hogy megismertelek.

Rámosolyogtam Jillianre, de az arca úgy festett, mint egy paradicsom, ami mindjárt felrobban. Szegény lány!

– Szintén.

Amikor odaért az ajtóhoz, az apja nagyot sóhajtva fordult hozzám.

– Köszönöm, hogy felajánlotta, hogy beszélget vele. Bár nem vagyok benne biztos, hogy élni fog az ajánlatával. Nem magának szól, csak nem nyílik meg egykönnyen idegeneknek. Amióta… Nos, elég régóta, de azért köszönöm.

– Nincs mit. Remélem, azért majd megiszik velem egy kávét vagy ilyesmi. – És ezt komolyan is gondoltam.

Andrew még egyet bólintott, és a beszélgetés véget ért köztünk. Ahogy Marcus és Andrew eltűntek az iroda csukott ajtaja mögött, hátradőltem, és az egérért nyúltam. Amikor hozzáért az ujjam, eszembe jutott a furcsa üzenet.

Megérintettem a telefont, és láttam, hogy újabb üzenet jött az ismeretlen számról.

Ez mi a franc? Hű !

Hát, nem pont ilyen válaszra számítottam. De legalább bárki is volt az, nem a megszokott üzenetküldős nyelvezetet használta, hála a jó égnek. Felmerült bennem, hogy küldök még egy képet. Teljes arzenálom volt belőlük, de úgy éreztem, nincs értelme ezzel folytatni. Visszaírtam, hogy ki vagy?, majd az ölembe ejtettem a telefonomat.

Pár perccel később újra rezgett. Rápillantottam, és szétváltak az ajkaim. Semmi értelme nem volt a válasznak.

Nem tudtam elhinni, nem értettem, hogy lehetséges ez, de olvasni tudtam, és hacsak nem romlott el valami a fejemben, láttam, ki írogat nekem.

Nick volt az.

9. FEJEZET

Nick vagyok.

Amikor nem válaszoltam, mivel túlságosan sok dolgom volt ahhoz, hogy csak bárgyún bámuljam a telefonomat, újra megrezzent a készülék.

Rávettem Roxyt, hogy adja meg a számod.

Elkerekedett a szemem.

Újabb sms érkezett, szinte rögtön ezután. Leginkább azért, mert gondoltam, h egyszer úgyis elkéred az enyémet. Ettő l megkíméltelek. ;)

Atyavilág, a beképzeltségnek nincs határa. Nem szándékoztam megszerezni a számát. Oké, lehet, hogy átfutott az agyamon, de úgy döntöttem, az a legjobb, ha nem ébresztem fel az alvó oroszlánt. Igen. Nyilván vonzódtam Nickhez, ahogy ő is hozzám, de úgy éreztem, nem biztos, hogy képes leszek vele csupán barátkozni, ha közben vágyakozom utána, és abban sem voltam biztos, hogy képes lennék bízni abban, hogy nem ugyanúgy reagál, mint legutóbb, miután összejöttünk.

Jött egy negyedik üzenet is.

Légyszi, ne legyél mérges Roxyra! Bír téged. De engem is.

Felszaladt a szemöldököm. Fellobbant bennem egy kis bosszúság, de nyomban el is hamvadt. Múlt vasárnap megint együtt reggeliztem Roxyval és Katie-vel. Ezúttal nem beszélgettünk Nickről, de igazából nem lepődtem meg azon, hogy megadta neki a számom.

Remélem, nem haragszol!

Az üzenet kizökkentett, úgyhogy fogtam a telefonom, és visszaírtam: Nem. És tényleg ez volt az igazság. Nem mintha azt a benyomást keltettem volna Roxyban, hogy eldurranna az agyam, ha megadná Nicknek a számom. Bár lehet, hogy megkérdezhetett volna, de az a hajó már elment.

Helyes, írta. Eltelt egy pillanat, majd újabb üzenet érkezett. Elmentetted a számom?

Felfelé görbült a szám sarka. Visszaírtam: Nem.

Erre visszaküldött egy szomorú emojit: Összetöröd a szívem, Stephanie. Én elmentettem a tiédet.

Kétlem, írtam vissza. Azonban gyorsan elmentettem a számát, felpillantottam, és hallottam, hogy valaki felnevet pár fülkével arrébb.

Eltelt pár pillanat, és Nick válaszolt.

Elmentetted a számom, igaz?

Nyeltem egy nagyot, és megráztam a fejem.

Aha, el.

Tudtam! Megjelent a három pötty is az üzenetbuborék alatt, úgyhogy vártam. Amúgy konkrét céllal írtam neked.

Összepréseltem az ajkam, és gyorsan válaszoltam. Igazán?

Aha. Kis szünet következett, aztán ez: Reece rendez ma este egy bulit. Csak egy kicsit. Roxy dolgozik, de gondoltam, hátha van kedved eljönni.

Émelygés helyett most összerándult a gyomrom, és nem tudtam eldönteni, hogy tetszik-e az érzés, vagy sem. Elárasztott a bizonytalanság, ami szokatlan érzés volt. Általában tudtam, hogy mit akarok, de hosszú ideje most először tétováztam.

Az ajkamat harapdálva felpillantottam, és körülnéztem az irodában. Nem mintha a válasz ott rejtőzött volna a mennyezeti lámpákban. Tekintetem ismét a telefonomra siklott, és belekezdtem a válaszba.

Mostanában nem érzem valami jól magam. Ez igaz volt. De ha este rendben leszek… Mi a francot művelek? Nem tudtam, de már benne voltam, méghozzá nyakig… Akkor beugorhatok. Mikor kezdődik?

Megjelent a három kis pötty. 8 körül. Minden oké?

Aha, csak kicsit rossz a gyomrom. Ez valami olyasmi, amiről valószínűleg nem kell tudnia. Majd írok, és szólok, hogy megyek-e.

Oké. Remélem, jobban leszel!

Köszi.

Ezután nem jött több üzenet, és ahogy a másodpercek percekké, majd órákká dagadtak, még mindig fogalmam sem volt róla, hogy mit művelek.

És nem tudtam eldönteni, hogy gyűlölöm-e ezt az érzést.

Vagy hogy inkább tetszik-e.

Valamivel fél hét után értem haza, és farmert húztam, meg felvettem egy bő, puha zseníliapulóvert. Annyira imádtam ezt a pulcsit, hogy legszívesebben összebújtam volna vele, de az elég furán vette volna ki magát.

Mezítláb a konyhába tipegtem, és kinyitottam a spájz ajtaját. Pár percig álltam előtte, majd kiválasztottam egy tonhalkonzervet, aztán egy doboz rizst. Egyik sem piszkálta fel az érdeklődésemet, úgyhogy a hűtő felé orientálódtam. A mikrózható sült szalonna egész csábítónak tűnt, de a szeletelt mézes sonka és a svájci sajt laktatóbbnak ígérkezett. Ezeket sem kívántam. Az ajtót becsuktam, és kinyitottam a fagyasztót. Találtam egy csomag hamburgerhúst meg egy steaket, de mindegyik fagyott és kemény volt, és utáltam a mikroban kiolvasztani a húst, úgyhogy ezekkel sem mentem sokra. Sóhajtva csuktam be a fagyasztó ajtaját is. Éhes is voltam, meg nem is. Mintha kicsit helyrejött volna a gyomrom, viszont az étvágyam nagyon furcsán viselkedett.

A tűzhely melletti fiókot kihúzva nézegetni kezdtem a házhoz szállítós étlapokat, amiket akkor kezdtem gyűjtögetni, amikor beköltöztem. Kínai. Pizza. Olasz. Szendvics. Mind jól nézett ki, de egyik láttán sem csillant fel a szemem.

Az órára pillantottam, miközben egy kínai étterem szórólapját tartottam a kezemben, és éreztem, hogy a gyomrom kezd összeszorulni az izgatottságtól és a zavarodottságtól, ami elég fura kombináció volt. Bárki is megy ma Reece-hez arra az összejövetelre, bő egy óra múlva már ott lesz. Nick biztosan elmegy.

Nick.

A francba.

Még mindig nem tudtam eldönteni, hogy beugorjak-e Reece-hez, vagy hogy mit érzek azzal kapcsolatban, hogy Nick megszerezte a számomat, írt nekem, majd meghívott a haverja otthonába.

Ha valami könnyed kalandra vágyott, a meghívás nem különösebben furcsa. Ez igazából elég tipikus, de nehezemre esett elhinni, hogy őszintén azt gondolja, hogy történni fog köztünk valami azok után, amit a bárban művelt.

Az étlapra emeltem a tekintetem, mélyet sóhajtottam, majd visszadobtam a pultra. Volt még egy csomag Reese’s mogyoróvajas kekszem. Megfelel vacsorának, ha megeszem mind a nyolcat?

Szerintem igen.

Fogtam egy vastag hajtűt, laza kontyba csavartam a hajam, és feltűztem. Épp visszatértem volna a szórólapokhoz, amikor kopogtak az ajtón. Hatalmasat ugrott a szívem, ahogy becsuktam a fiókot. Zakatoló pulzussal léptem az ajtóhoz, és gyorsan kilestem a kémlelőnyíláson, bár volt ötletem, hogy ki lehet az.

Igazam volt.

Nick állt a folyosón a lakásom előtt. Kíváncsivá tett, úgyhogy kinyitottam az ajtót. Felém fordult, és ekkor valami szorítást éreztem a mellkasomban. Nem volt kellemetlen, ám… Ám teljesen ismeretlennek tűnt számomra.

A haja nedves volt, sötét tincsek göndörödtek a homloka előtt. Esőcseppek pettyezték széles vállát. Mikor kezdett esni? Egek, annyira csak az étlapokra fókuszáltam, ráadásul semmi eredménnyel.

– Szia! – szólaltam meg, és tekintetem a kezében levő műanyag zacskóra siklott.

– Helló – üdvözölt vontatottan, én pedig felpillantottam rá. Jól nézett ki, de gyanítottam, hogy mindig jól néz ki, attól a perctől kezdve, hogy felébred, egészen odáig, hogy a párnára hajtja a fejét. – Hoztam neked valamit.

Pislogva hátraléptem egyet.

– Igen?

– Aha. Bejöhetek?

Bólintottam, majd néztem, ahogy belép, és becsukja az ajtót. Letette a szatyrot a kisasztalra, amit az étkezőben állítottam fel. A szavam is elakadt, amikor elkezdett mesélni.

– Amikor kicsi voltam, és nem éreztem jól magam, anya mindig házi tyúkhúslevest főzött tésztával. – Nick elővett egy műanyag dobozt, és felém fordult. – Sokkal jobb, mint a konzerv. Anya úgy csinálta, hogy beledobott némi fűszert, ami megnyugtatja a gyomrot, és a levesnek is elég jó íze lesz tőle, így nem olyan unalmas. – A konyha felé tartott. – Itt vannak a tányérok?

– A bal oldali pult fölött. – Ledermedtem.

Elővett egy kerámia mélytányért, a pultra tette, és levette a műanyag doboz tetejét. Óvatosan átöntötte a tányérba a tésztát, a csirkedarabkákat és a levet.

– Egy kicsit még langyos, de azért fel kell melegíteni. Megmikrózom, jó?

Az ajkaim lassan szétváltak. Egyértelmű volt, hogy nem konzerv- leves.

– Igen. Mikrózd csak meg! – Közelebb araszoltam a konyhához. – Az anyukád… Az anyukád csinálta?

– Nem. – Nick a mikróba tette a tányért. Kis pittyegések visszhangzottak a csendben. A kezét a pultra tette a mikró előtt, háttal állt nekem. – Anyukám három éve meghalt.

– Ó! – A szívemhez kaptam a kezem. – Nagyon sajnálom.

Bólintott, de a gerince vonala megmerevedett, és a válla előregörnyedt. Kinyitottam a szám, mert pontosan értettem, milyen érzés elveszíteni egy szülőt, ám azon kívül, amit már kimondtam, nem találtam a szavakat. Nem sokszor beszéltem erről. A mikro pittyent egyet, és Nick kivette a tányért. Csodás illata volt, amitől boldogan kordult meg a gyomrom. Keresett egy kanalat, és odahozta az asztalhoz a levest. Ahogy felnézett a szempillái alól, mohazöld tekintete találkozott az enyémmel.

Remegve szívtam be a levegőt.

– Te főzted a levest?

Nick ismét bólintott.

– Ó! Én… – Azt is alig tudtam elhinni, hogy hozott nekem levest, hát még azt, hogy ő maga főzte. Az egész annyira hihetetlenül kedves és végtelenül váratlan volt, hogy meg sem tudtam szólalni. Csak álltam ott, és bámultam rá, mint egy hülye.

A magas járomcsontja alatti gödrök rózsaszínné váltak.

– Nem olyan nagy tudomány.

– Én nem tudom, hogyan kell tyúkhúslevest főzni.

Apró mosoly jelent meg markáns arcvonásain.

– Talán majd egyszer megtanítalak.

– Te most komolyan levest főztél nekem?

A mosolya továbbterjedt, ahogy leszegte az állát.

– Igen. Mi lenne, ha leülnél, és megennéd? Ígérem, jobb lesz tőle a gyomrod.

Kábán az asztalhoz csoszogtam. A gyomrom megint rándult egyet, de ennek semmi köze nem volt a hányingerhez, amit korábban éreztem. Leültem az asztalhoz, és esküszöm az égre, eljutottam arra a pontra, amikor már eszembe sem jutott a tapló viselkedése a bárban.

– Köszönöm! – mondtam furán rekedtes hangon. – Komolyan. Köszönöm.

– Nem nagy ügy. – Adott egy kanalat. – Egyél csak!

Az ujjam hozzáért az övéhez, amikor elvettem a kanalat. Nehéz volt figyelmen kívül hagyni a borzongást, ami végigfutott a karomon, ahogy belekanalaztam a tésztás-csirkés levesbe. Az ízlelőbimbóim gyakorlatilag elélveztek.

– Ez isteni! – pillantottam fel elkerekedett szemmel. – Mintha egy pici mentás ízt éreznék.

Nick keresztbe tette a karját.

– Nagyon meglepettnek tűnsz! Igazából állati jó szakács vagyok.

– Ebben már cseppet sem kételkedem. – Lenyeltem egy újabb kanál levest, és elfojtottam a nyögést.

Lesütötte a szempilláját, elrejtve a tekintetét.

– Gondoltam, beugrok vele, mielőtt felmegyek Reece-hez. Egy kicsit korán van még, de nem lesz baj…

– Nem kell elmenned – vágtam rá gyorsan, és éreztem, hogy ég a fülem hegye. – Mármint, ha maradnál még egy kicsit, nyugodtan.

Nick a szemembe nézett, majd lesütötte a szemét, ahogy leült az egyik székre velem szemben. A karját megpihentette az asztalon.

– Hogy érzed magad?

– Jobban. Eléggé émelyegtem délután, de ez a leves tényleg sokat segít. – Úgy ettem, mintha napok óta nem etettek volna meg. – Magadnak nem hoztál?

– A maradék a tiéd. Én már ettem. – Hátradőlt a kis étkezőszéken, és lágyan fújta ki a levegőt. – Örülök, hogy jobban érzed magad!

Egy mosoly erejéig megálltam, majd kikanalaztam a leves maradékát. Felálltam, a tányért a mosogatóhoz vittem, elöblítettem és a mosogatógépbe tettem. Amikor megfordultam, a torkomon akadt a levegő.

Nick addigra felállt, és utánam jött, de olyan halkan mozgott, hogy nem is hallottam. Már csak egy lépésre volt tőlem, és ha egy kicsit jobbra lépek, ugyanabban a pozitúrában lettünk volna, mint aznap éjjel.

Válaszképp a gyomrom helyén üres lyuk tátongott. Nem lett volna szabad erre gondolnom, de amint eszembe jutott, az agyam kezdett magához térni. Hirtelen felemelkedett a mellkasom. Szinte éreztem a kezét az oldalamon, az ölemen… a lábaim között. Egek, eddig is ilyen meleg volt itt? A pulóverem nyakát húzkodtam. Muszáj lesz uralkodnom a hormonjaimon. Ez nevetséges.

Amikor felpillantottam, a tekintetünk egybeforrt, és nem tudtam másfelé nézni. Forróság árasztotta el az érzékeimet, és a túlságosan élénk fantáziám elborított az emlékekkel, hogy hogyan simult a hátamhoz, ahogy bennem volt, és kitágított.

Nick félrehajtotta a fejét, sejtelmes tekintettel megmozdult, és széttárta a lábait.

– Ne nézz így rám! – szólalt meg dorgáló hangon.

Pislantottam.

– Nem nézek rád.

Felfelé görbült az ajka.

– Amellett, hogy egyenesen rám nézel, úgy nézel rám.

Egy kicsit enyhült a forróság, de közel sem annyira, hogy ne gondolkozzam tovább azon, hogy mit műveltünk ebben a konyhában.

– Miért, hogy nézek rád?

– Mintha repetázni akarnál a múltkoriból.

Basszus! Rohadtul a fején találta a szöget. Egy szót sem szóltam, csak összefontam a karom a mellkasom előtt, de megdermedtem, amikor közelebb lépett eggyel. Csak fél lépés választott el bennünket egymástól.

– És most már nagyon abba kéne hagynod – mondta halkan, közben felemelte a kezét, és elkapta a hajtincset, ami kiszabadult a kontyomból, majd a fülem mögé tűrte. Az ujjai súrolták az arcomat. – Mert én épp igyekszem higgadt maradni. – Leengedte a kezét. – Valami mással próbálkozom.

– Mivel próbálkozol? – kérdeztem.

A csodás szempillái ismét felemelkedtek, és átható tekintetét az enyémbe fúrta.

– Próbálok barátkozni veled.

10. FEJEZET

Nick szavai úgy hatottak rám, mintha jeges vízzel öntöttek volna le, majd bevágtak volna egy fagyasztókamrába. Nem is az, hogy a barátom akart lenni, bár feltételeztem, hogy afféle barát, aki nem szexel a másikkal, inkább az, hogy úgy hangzott, mintha még sosem lett volna lány barátja.

És ennek nem volt semmi értelme.

Ott volt Roxy, és bizonyára akadtak más lányok is, akikkel jóban volt, de nem dugta meg őket. Biztosan volt más is. Nem? Különben is, Roxy említett valamit, miszerint Nicknek nincs sok barátja. Aztán ott volt az az egész furcsaság Callával.

– Nincsenek lány barátaid? – kérdeztem lassan.

– Nem, nem nagyon. – Kis szünetet tartott, és összeborzolta a haját az ujjával. – Roxyt leszámítva, de nem hinném, hogy igazán barátok lennénk.

– Szerinte pedig azok vagytok.

Felvonta a szemöldökét, mintha meglepődött volna.

– Hűha!

Ezt nem tudtam elhinni.

– Mi van Callával? Ő is a bárban dolgozik, amikor itt van, igaz?

Nick elnevette magát.

– Nem vagyunk barátok.

Ezt úgy mondta, hogy rügyet bontott bennem a gyanakvás.

– Ti ketten…

– Nem. Callával nem kavartam. Jax levetne egy szikla tetejéről, ha így állna a dolog. Már azelőtt rég odavolt érte, hogy az a lány belépett volna a bár ajtaján – sóhajtott. – Nem állunk valami közel egymáshoz.

– Oké. – Nekidőltem a pultnak, és ejtettem a Calla-témát. Egyelőre. – De huszonhat éves vagy. Hogy a fenébe tudtál eddig úgy élni, hogy nem voltak lány barátaid? Nem is értem.

A nappali felé pillantott, és megrándult egy izom az állkapcsában.

– A gimiben előfordult. Nem tudom. – Megvonta a vállát. – De már évek óta nem volt.

Motoszkálni kezdett bennem a korábbi beszélgetésünk, amikor elejtette, hogy egyszer komolyan belezúgott valakibe, de rosszul végződött. Nem kellett pszichológusnak lennem ahhoz, hogy rájöjjek, annak a kapcsolatnak a kudarca hatott a további, nőkkel való kapcsolataira.

Nick akkora csomagot cipelt, amiért a légitársaságoknál felárat kell fizetni.

Ami csak újabb okot adott rá, hogy uralkodjak a libidómon, ha róla van szó.

– Hogy érzed magad, feljössz Reece-hez? – váltott témát.

Most, hogy tudtam, amit tudtam, nemet kellett volna mondanom, de mégiscsak főzött nekem tyúkhúslevest. Hogy mondhattam volna nemet?

– Szerintem igen.

Jellegzetes, széles mosolya lélegzetelállítóvá változott.

– Szuper. Mehetünk, kész vagy? Csak vegyél fel egy cipőt!

A homlokomat ráncolva néztem végig magamon.

– Lehet, nem ártana átöltöznöm.

– Nem szükséges. – Elfordult, fogta a műanyag dobozt, és a hűtőbe tette. – Így is gyönyörű vagy.

A hátát bámultam, olyan sokáig, ami legalább tíz percnek hatott, majd megráztam a fejem. Kikerültem, a hálószobába mentem, és kerestem egy lapos talpú cipőt. A nappaliba visszaérve összeszedtem a kulcsomat is.

– Megvagyok.

Nick vigyorogva ellépdelt mellettem, és kinyitotta az ajtót.

– Csak ön után, hölgyem!

Reece pár emelettel feljebb lakott, és ahogy közeledtünk az ajtajához, nevetést hallottunk a lakásból. Nick kopogott, de nem a fiatal rendőr srác nyitott ajtót, hanem Reece egy idősebb, zordabb verziója. A haja rövidre volt vágva, és sűrű borosta pettyezte az állát, kék szeme pedig olyan színű volt, mint az óceán.

– Helló, haver! – A pasas kezet rázott Nickkel, ahogy belépett, majd hátranyúlt egy palackért, amit a polcra tett le. Egy pillantással végigmért. – És ő kicsoda?

– Stephanie – felelte Nick, és a kezét a derekamra téve beljebb terelt. – Odalent lakik. Még új a városban. Ő egyébként Colton, Reece bátyja.

Aha, így már értettem.

– Örülök, hogy találkoztunk.

Colton mosolyogva és kérdő tekintettel nézett Nickre.

– Én is örülök. Gyertek be! Mindjárt kezdenek.

Követtem Coltont a lakásba, ami nagyobb volt az enyémnél. Látszott, hogy Reece rendben tartja a puritán és rendezett otthonát. Több embert láttam a nappaliban. Reece-t azonnal kiszúrtam. Az ablak mellett állt sörrel a kezében, azonban a kanapén ücsörgő fickó nem volt ismerős. Rövidre nyírt haját elnézve volt egy olyan sanda gyanúm, hogy ő is zsaru. Egy nő ült a kanapé másik karfáján. Sötét haja a vállát verdeste, ahogy felpillantott, és rám mosolygott.

Reece ránk nézett, és dobott egy hátast, majd egy lassú mosollyal gyorsan leplezte a döbbenetét.

– Sziasztok! – Derűsen csillogott a szeme. – Örülök, hogy el tudtatok jönni mindketten.

Elmosolyodtam, és intettem a többieknek.

– Helló!

Colton eloldalazott mellettünk, majd lezuttyant a lány mellé a kanapéra.

– Gondolom, majd én bemutatok mindenkit, mivel Reece egy gyökér. Ő a barátnőm, Abby – kezdte. – Az a srác meg ott Brad.

Az öccse felhorkant.

– Ja, rohadtul nem megy nekem az ilyesmi.

Brad felpillantott, és röviden bólintott, majd kíváncsiság rajzolódott ki Abby szép vonásaira.

– Én Steph vagyok – mondtam. – Örülök, hogy megismertelek titeket.

Reece felvont szemöldökkel Nickre pillantott, Brad pedig előrehajolt, és elvett valami kicsi, fekete tárgyat a dohányzóasztalról. A tévé képernyője megváltozott, és kiderült, hogy játszottak valamit.

– Játékest – magyarázta Brad a kontrollerét lengetve. – Egy elképesztő Mario Kart-halálfutam. Minden körben párban leszünk. Én kifogtam ezt a bénát – biccentett Reece felé.

Reece felmutatta a középső ujját.

– Szoktál játszani? – kérdezte Nick hátrafordulva.

Bólintottam.

– Már egy ideje nem játszottam. Elég béna vagyok.

– Nem baj. – Hozott két széket a konyhából, és bevitte őket a nappaliba a kanapé mellé. – Én vagyok a világ legjobb Mario Kart- játékosa.

– Azt hiszed, túloz? – nevetett Colton a fejét csóválva. – Pedig nem! Mintha erre a játékra született volna.

– Csak azért, mert sok időm van – felelte Nick, én pedig leültem az Abbyhez legközelebb lévő székre. – Ennyi.

Reece felvihogott, és kikerülte a dohányzóasztalt.

– Te is tudod, hogy ez baromság.

Erre a megjegyzésre hegyezni kezdtem a fülem, de Nick nem reagált, miközben leült mellém. Tehát ha Nick azt mondja, sok ideje van, Reece viszont közli, hogy ez baromság, mi olyat csinálhat Nick, amiről nem akar beszélni? Próbáltam meggyőzni magam, hogy bár kezdünk összebarátkozni, semmi közöm hozzá, főleg most, de a francba is, tudni akartam.

– Kértek valamit inni? – kérdezte Reece a konyha felé tartva. – Van sör meg üdítő. Roxy meg teletömte a fél hűtőmet jeges teával.

– Én nem kérek semmit – kiáltottam oda, és a furcsán hideg kezemet a térdem közé csúsztattam. – Köszi.

Reece és Brad volt az első, Colton és Abby ellen játszottak. Mindkét csapatból egymás ellen játszott egy-egy ember, és ha mindketten nyertek, akkor az a csapat kapta a pontot. Brad nyerte az első kört, méghozzá jogosan. Abby odaadta a kontrollert, és nyilván a hercegnőt választottam a karakterek közül, és nyilván alig bírtam az úton tartani azt a nyamvadt izét. Béna voltam, de vicces volt az egész, és szúrt az oldalam a sok nevetéstől.

Néhány kör után szünet következett a halálfutamban, hogy a srácok feltöltekezzenek itallal. Észrevettem, hogy Nick nem iszik semmit, és azon merengtem, hogy mintha egyáltalán nem ivott volna sokat. Aznap éjjel, amikor nálam volt, fél üveggel sem ivott meg.

Én Abbyvel beszélgettem, és hamar kiderült, hogy igazán kedves lány, és hogy még csak nemrég kezdtek el randizni Coltonnal.

– Ti együtt vagytok Nickkel? – kérdezte halkan. A srácok a konyhában voltak, de az nem volt túl messze.

– Nem. Csak barátok vagyunk.

– Ó – Összeráncolta a szemöldökét. – Pedig azt hittem, igen. Nem ismerem túlságosan, de amióta Coltonnal járni kezdtünk, még sosem láttam senkivel.

Ez nem lepett meg. Válaszolni akartam, de a srácok visszajöttek, és Nick lerakott elém egy pohár vizet az asztalra egy tál csipsz mellé, amit Reece tett oda. Nem kértem, de udvarias és kedves gesztus volt, amit Abby sasszeme egyből ki is szúrt.

Tovább maradtam, mint gondoltam, eszméletlenül béna voltam a Mario Kariban, de jól éreztem magam a társaságban. Csak azért mentem haza kicsivel tíz után, mert másnap dolgoznom kellett, a többiekkel ellentétben, akiknek nem szokványos időbeosztásuk volt. Amikor felálltam elköszönni, Nick odadobta Coltonnak a kontrollerét, és követett kifelé.

– Neked nem kell lelépned – mondtam, amikor becsukta mögöttünk

Reece lakásának ajtaját.

– Tudom. – A zsebébe mélyesztette a kezét, és elindultunk a folyosón. – Csak jó barát akarok lenni, és hazakísérlek.

Elnevettem magam, és ránéztem.

– Itt lakom.

– Azért jó hosszú séta volt! És hideg. – Megborzongott. – Basszus, baromi hideg van itt!

Nem hazudott. Zimankós szél süvített végig a folyosón. A mellkasom köré fontam a karom, miközben az első emelet felé tartottunk. Megálltunk az ajtó előtt, és előhalásztam a kulcsomat a farmerem zsebéből.

– Még egyszer köszi a levest. – Mosolyogva fordultam felé. – Jól éreztem magam ma este.

Nick félrehajtotta a fejét.

– Én is. Reece szinte minden héten rendez egy ilyen bulit. Bármikor szívesen látunk.

Reece is ugyanezt mondta, amikor eljöttem, és mindenképpen szerettem volna megismételni, főleg, ha Roxy is ott lesz. Gyanítottam, hogy pont olyan lenne ellene Mario Kart-ozni, mintha magam ellen játszanék.

– Visszamész?

– Aha. Csak egy kicsit. Aztán elindulok haza.

– Milyen messze laksz innen? – kérdeztem, és nem tudtam, hogy ezt már korábban is megkérdeztem-e tőle.

– Nem túl messze. Körülbelül tizenöt percre. Plymouth másik oldalán. – Nick összevonta a szemöldökét, és kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de úgy tűnt, meggondolta magát. – Hát, remélem, jobban leszel!

– Én is. – A szempillám alól vizslattam Nicket. – Legyen szép estéd!

Nick tekintete a fejem fölé villant, az ajtómra, majd lépett egyet hátra.

– Még találkozunk, Stephanie.

– Úgy legyen! – suttogtam.

Halvány mosoly jelent meg az arcán, majd sarkon fordult. Addig néztem, amíg odaért a lépcsőhöz, majd eltűnt. Bementem a lakásba, becsuktam az ajtót, aztán lefekvéshez készülődtem. Még elég korán volt, és bár kellően fáradt voltam, hogy fellőjem a pizsit, sokáig feküdtem az ágyban, és próbáltam megérteni Nicket.

A fiú nehéz csomagot cipelt, és a csajozós elvei megkérdőjelezhetőek, de mégis volt olyan kedves és édes, hogy tyúkhúslevest főzzön nekem? Még mindig vágyott rám, mégis tagadta a vonzalmat, hogy barátkozhasson velem? Miért? Miért, amikor ilyet még egy lánnyal sem csinált előttem? Nem azért, mert egyedi hópihe lennék. Biztos van rá oka. Valami.

Lehetetlen volt megfejtenem őt.

Nick olyan volt, mint egy kirakósjáték, aminek a legtöbb fejtörést okozó darabjai elkeveredtek, és valahol legbelül tudtam, hogy nem számít, hányszor rázom össze a darabkákat, és kezdem újra, sosem lesznek meg azok a darabok, és sosem lesz teljes a kép.

A hét hátralevő részében újra és újra visszatért az émelygés, a legkülönfélébb időpontokban tört rám, néha reggel, máskor délután, meg csütörtök este lefekvés előtt. Pénteken hoztam ebédet a munkahelyem utcájában lévő étkezdéből, és a zsírszag kis híján kihúzta a lábam alól a talajt. A gyomrom még sosem volt ilyen érzékeny azelőtt, és általában szerettem a zsíros ételek szagát.

Már nem voltam meggyőződve róla, hogy elkaptam valami vírust vagy ilyesmit, és amikor beszéltem anyával péntek este, majdnem megemlítettem a dolgot, de aztán nem akartam, hogy aggódjon. Amúgy is foglaltam időpontot egy orvosnál, akinél felszabadult egy hely két hét múlva egy közeli klinikán.

Nem gondoltam, hogy valami komoly bajom lenne, azonban a hányinger és a fáradtság kezdett kikészíteni. Korábban sosem voltak egészségügyi problémáim, és egy kezemen meg tudtam számolni, hányszor voltam megfázva.

Vasárnap reggel jól éreztem magam. Kicsit fáradt voltam, azonban a gyomrom jókedvűen korgott, ahogy a lakásban tettem-vettem. Rám fért volna egy futás, mivel az elmúlt néhány nap kimaradt, de esőre állt az idő, és… És, igen, nem nagyon vágytam erre az egész testmozgás dologra. Inkább hosszan, ráérősen zuhanyoztam, és farmerbe bújtam. Gyors kontyba kötöttem a hajam, és a sminkkel sem bajlódtam, leszámítva egy árnyalatnyi rúzst és némi szempillaspirált. Világoskék sálat kötöttem a nyakam köré, és elindultam.

Majd holnap futok, mondjuk, egymillió mérföldet.

Kocsiba ültem, hogy együtt reggelizzem Roxyval. Katie ezen a hétvégén nem volt itt a városban, ami csalódottá tett. Képes volt egy egyszerű vasárnapi reggeliből kész kalandot varázsolni. A parkoló csurig volt, ezért hátul kellett megállnom. Sűrű felhők takarták el a napot, és hűvös őszi eső illata lógott a levegőben. Mielőtt kiszálltam a kocsiból, ránéztem a telefonomra. Sem egy nem fogadott hívás, sem egy olvasatlan üzenet. Azt sem tudtam pontosan, miért néztem meg.

Egész biztosan nem azért, hátha Nicktől van nem fogadott hívásom vagy üzenetem.

Nem. Kizárt dolog.

Átvágtam a parkolón, és nyugisabb tempóra váltottam, amikor a járdára léptem, nehogy beleütközzek egy csapat idős hölgybe.

Az üvegajtóra cuki kísértetes matricákat ragasztottak, ami eszembe juttatta, hogy szereznem kell egy tököt, és be kell táraznom édességből, bár fogalmam sem volt róla, hogy szoktak-e jönni csokiért a házunkba a gyerekek.

Reméltem, hogy igen. Halloweenkor mindig elgyengülök.

Amikor már bent voltam, kikerültem a recepciós pultot, és végigpásztáztam a tömött éttermet. Leesett az állam, amikor megláttam hátul Roxyt az egyik széles, félhold alakú fülkében.

– Úristen! – suttogtam dermedtem

Roxy nem egyedül volt, ahogy vártam.

Három lány ült körülötte – a szőke Calla, a széles mosolyú Teresa és a vörös Avery. Mintha szivárvány robbant volna az asztalnál. A lábam meg sem moccant, és kiszorult a levegő a tüdőmből. Még nem vettek észre. Meg is fordulhatok, és…

Teresa felpillantott, és lelkesen integetni kezdett. Mindegyik lány odanézett.

A francba!

Oké. Nem szokásom menekülni a küzdj vagy menekülj típusú helyzetekben. És nem most fogom elkezdeni. Semmi rosszat nem tettem, és ha ezeknek a lányoknak bármi bajuk van velem, akkor… Hát az elég szívás. Nem tudok változtatni rajta. Nem is akarok.

Mély levegőt vettem, és erőt vettem magamon, hogy közelebb lépdeljek. Roxy az arcára ragadt mosollyal állt fel, de a szeme könyörgően nézett rám.

– Örülök, hogy ideértél. – Intett, hogy üljek le Teresa mellé. – Mindenki épp itt volt a városban, és…

– És látni akartunk – vágott közbe Teresa, miközben leültem mellé. A szeme élénken kéklett, akárcsak a bátyjáé, Camé. – Legutóbb nem nagyon volt lehetőségünk beszélgetni.

– Aha. – Gondban voltam azzal, hogy mit mondjak, miközben letettem közénk a táskámat. Roxy hátradőlt, és ahogy körülnéztem, találkozott a tekintetem Averyével. Puhatolózó mosolyt villantott rám.

Oké. Ez elég fura lesz így. Az biztos, hogy igazán bensőséges kapcsolat volt köztem és a velem szemben, illetve a mellettem ülő lány között. Elég kínos értelemben, és elég…

Behúztam a féket a gondolataimból álló vasúti szerelvényen, és igyekeztem normális módon üdvözölni őket.

– Jó látni benneteket! Meddig maradtok?

– A hétfő és a kedd szabad. Őszi szünet – felelte Calla, én pedig egy pillanatra meglepődtem, hogy el is feledkeztem az őszi szünetről. – Úgyhogy kedd estig itt leszek.

– Ami azt jelenti, hogy Jax adakozó kedvében lesz – vigyorgott Roxy.

Calla arca rózsás pírt öltött. Csak ekkor vettem észre az arcán futó sebhelyet. Amikor a Shepherdre járt, erős sminket viselt, hogy eltakarja. Úgy tűnt, ma egyáltalán nincs rajta festék.

– Szerintem mi is kedd este megyünk vissza. – Teresa az étlap szélével babrált. – Cam holnap el akar menni New Yorkba.

– Én még sosem jártam ott. – Avery kézbe vette az étlapot. Egyenes háttal ült velem szemben, és jóval kisebbnek tűnt, mint ahogy emlékeztem. – Úgyhogy alig várom, hogy lássam!

– Én csak egyszer voltam. Jól éreztem magam – jegyeztem meg, a kezemet az ölemben pihentetve. – De egy kicsit túl sok.

Teresa nekidőlt egy párnának.

– Amikor először ott jártam, aznap éjjel pánikrohamom lett, amikor azokra az épületekre gondoltam.

– Komolyan? – kerekedett el Avery szeme.

– Az ember hajlamos úgy érezni, hogy azok az épületek összenyomják. – Teresa megvonta a vállát. – Főleg, ha nincs hozzászokva, de az is lehet, hogy én vagyok a fura, és minden oké lesz.

– Vigyázz is magadra! – figyelmeztetett mindenkit Calla vigyorogva. – Meglep, hogy Cam nem személyesen kísért ide téged.

Avery arca olyan vörös lett, mint a haja, amikor megjelent a pincérnő, és felvette az ital- és ételrendelésünket.

– Miért kísérne ide Cam? – Összeszaladt Roxy szemöldöke. – Ez úgy hangzik, mintha Reece-ről lenne szó.

Calla kihúzta a vállát, ahogy izgatottság ült ki a vonásaira.

– Te nem tudod?

– Ó! – visított fel Teresa, mire kissé felugrottam. Tapsikolt a kezével. – Imádom ezt a részt.

Roxy arcára zavarodottság ült ki, és örültem, hogy nem én vagyok az egyetlen, akinek fogalma sincs róla, hogy mi folyik itt.

– Nem, nem tudom – felelte. – Mi folyik itt? Nem az esküvőről van szó, ugye? Arról mindannyian tudunk.

– Én tudtam, hogy eljegyeztétek egymást, de még nem volt lehetőségem gratulálni – vetettem közbe. – Mikor lesz a nagy nap?

Avery szeme felcsillant.

– Tavaszi esküvőt terveztünk, de elhalasztottuk a nyár közepére. Úgy döntöttünk, változtatunk a dátumon.

– Miért? – kérdezte Roxy összevont szemöldökkel.

Megérkeztek az italaink, és Avery nagyot kortyolt a vízből, mielőtt megszólalt.

– Mert… Hát, elvileg terhes vagyok.

Elkerekedett a szemem. Atyaég, Avery… Várjunk csak, elvileg terhes?

– Terhes vagy? – kiáltotta Roxy éles hangon.

Teresa kuncogott, és úgy pattogott mellettem, mint egy pöttyös labda.

– És nem csak elvileg terhes. Már majdnem négy hónapos!

– Gratulálok! – mosolyogtam döbbenten, de őszintén örültem nekik. Amikor Cam és Avery egymás közelében voltak, teljesen nyilvánvaló volt, hogy mennyire szeretik egymást. Sőt, már azelőtt, hogy összejöttek. Emlékszem egy éjszakára, amikor ott voltam Cam lakásán azon az estén, amikor MMA-t néztünk nála a tévében. Képtelen volt levenni a szemét Averyről, és nem lepődtem meg, amikor elment a saját lakásából, amikor Avery távozott.

– Úristen! Gratulálok! – Roxy szemüvege lecsúszott az orrán. – Várj! Jax sütögetésén, amikor azt mondtad, influenzás vagy? Már akkor is terhes voltál!

Avery bólintott, és boldogság ült a tekintetében.

– Akkor még nem tudtuk biztosan. Vagyis, a terhességi teszt szerint az voltam, de megvártam az orvos hivatalos véleményét, mert hát ki tudja? Hibás használat esetén mutathat fals pozitív eredményt a teszt.

– Hogy lehet rosszul elvégezni egy terhességi tesztet? – nevetett Teresa csillogó szemmel.

– Nem csak annyi, hogy rá kell pisilni egy pálcikára? – nézett Calla

Averyre. – Elég egyszerűnek tűnik.

– Egyszerű is, de ha nem számítasz rá, hogy terhes leszel, csinálsz vagy száz tesztet, és akkor sem fogod elhinni az eredményt. – Avery az ajkába harapott, miközben végighúzta az ujját a pohara peremén, és az eljegyzési gyűrűje megcsillant a fényben. – És még az orvosnak is nehezen hiszed el, de ott azért már elég nehéz nem elhinni. Az állandó fáradtság, a hányás, hogy ingerelnek a szagok, amelyek korábban nem zavartak… Ja, és a melled… – Elfintorodott. – Az nagyon fáj. És kezd minden értelmet nyerni…

– A teknősök rettenetesen féltékenyek lesznek! – Teresa felkacagott, és az álla alatt összetette a két kezét. Raffaellóról és Michelangelóról beszéltek, Cam és Avery házi teknőseiről. Egész életemben senkit nem ismertem rajtuk kívül, akinek házi teknőse lett volna. – Már nem ők lesznek a ti csemetéitek. – Szélesebbé vált a mosolya. –Talán ezután gyakrabban vigyázhatok rájuk.

– Biztos vagyok benne, hogy Ollie talál majd valami fura járókát, ahol a baba meg a teknősök együtt nyomulhatnak úgy, hogy közben ne érintkezzenek egymással – mondta Avery, mire elnevettem magam, mert ha valaki előállhat efféle megoldással, az Ollie, a henyélés nagymestere.

Avery tovább folytatta, azonban a gondolataim elkalandoztak a mondandójától. Cammel gyerekük lesz. Azta! Elképzelni sem tudtam, mit érezhet Avery, tekintve, hogy még mindig főiskolára járt, de tudtam, hogy meg fogják oldani. A reggeli rosszullétek elviselése, miközben még mindig órákra jár…

És akkor bevillant, olyan erővel szántott végig rajtam, mint egy terhességi tesztekkel megtömött száguldó kamion.

Ahogy Avery szeplős pofiját bámultam, a mosolyom milliméterről milliméterre hervadt le az arcomról. A gyomrom ugrándozott és kavargott. Jeges rémület szorította a mellkasomat. A lányok arca elmosódott előttem. A gondolataim eltávolodtak az asztaltól.

Teresa a homlokát ráncolva hajolt előre.

– Jól vagy, Steph?

A szívem zakatolni kezdett, és vér árasztotta el a fejem, ahogy gondolatban elkezdtem visszaszámolni az elmúlt napokat és heteket. Ha helyesek a számításaim, valami nagyon fontos dolog kimaradt, mármint valami élet-halál fontosságú.

Atyaisten…

– Steph! – Calla felém nyúlt, és a kezemre tette a kezét. – Jól vagy?

Pislantottam, és beszívtam a levegőt, amikor a lányok arca visszatért a látóterembe.

– Aha. Persze. Minden rendben.

– Biztos? – Aggodalom ült ki Roxy arcára. – Elég sápadtnak tűnsz.

Avery a füle mögé tűrt egy tincset.

– Lehet, hogy elkaptál valamit?

Teresa ott bólogatott mellette.

– Van valami nagyon szörnyű vírus. A fél suli elkapta. Remélem, nem az lesz az!

– Valószínűleg csak valami kis baci. – Roxy hátradőlt, és úgy festett, mint aki legszívesebben a szája és az orra elé húzná a felsője gallérját.

– Lehet, hogy az lesz – jegyeztem meg rekedten, azonban a szavaim hazugságnak tűntek, méghozzá jókorának, ugyanis a fejben végzett számításaim az imént valami teljesen másról árulkodtak, mint valami baciról vagy vírusról.

A lányok ismét csacsogni kezdtek, a hangjuk izgatottan zümmögött, amikor megérkezett az étel, de nem is hallottam, mit mondanak. Amikor felpillantottam, a tekintetem találkozott Averyével, és megint ugrott egyet a gyomrom. Gyorsan az érintetlen ételemre néztem, és ismét számolni kezdtem. Négyszer újraszámoltam, és minden alkalommal ugyanarra jutottam.

A menstruációm két és fél hete késik.

11. FEJEZET

A lányokkal elköltött reggeli további része homályba borult. Az ételem nagyrészt érintetlen maradt, és képtelen voltam követni a beszélgetést. Roxy már elég jól ismert ahhoz, hogy aggódni kezdjen. Amikor távoztunk, a kocsimhoz kísért, és megkérdezte, hogy jól vagyok-e. Alig bírtam kinyögni valami választ, mielőtt elhajtottam.

Az nem lehet.

Kell lennie valami más oknak, amiért ugyanazokat a tüneteket produkálom, mint Avery, és biztosan véletlen egybeesés, hogy a menstruációm is késik. Legalább hat hónapja nem szexeltem azelőtt, hogy együtt töltöttem azt az éjszakát Nickkel. Ráadásul használt gumit. Ráadásul gyógyszert is szedtem.

De… Atyaég… Tudtam, hogy egy-egy alkalommal előfordult, hogy nem vettem be a tablettáimat, mert szanaszét állt a fejem. Mivel úgysem szexeltem – nem terveztem szexelni, amíg meg nem ismertem Nicket –, nem stresszeltem azon, hogy kimaradt egy-egy darab.

Mintha az ember előre szokta volna tervezni, hogy szexelni fog.

Úristen!

Betegesen gyorsan vert a szívem. Mi van, ha… Ezt a gondolatot félbeszakítottam. Be sem akartam fejezni. Az ötlet megrémisztett. Nem azért, mert nem akartam gyerekeket. Akartam én, csak majd évekkel később, amikor már kiteljesedett a karrierem, és megházasodtam. Igen, a házasság rész nem lenne rossz.

Bassza meg! Az sem lenne rossz, ha legalább pasim lenne.

Nem így terveztem az életemet. Nem mintha lett volna részletes tervem, de gondoltam, miután lediplomázom a főiskolán, elleszek pár évig a jelenlegi munkahelyemen, odateszem magam, és egy leszek azok közül a végtelenül kifinomult csajok közül, akik valóban utazgatnak, amikor szabadságra mennek. Nyugati part. Európa. Ázsia. Az egész világot látni akartam. Aztán előbb-utóbb találkoznék egy pasival. Együtt járnánk, eljegyezne, és hatalmas esküvőnk lenne, aztán talán, amikor belépek a harmincas éveimbe, szóba kerülhet egy kisbaba is.

De nem most.

Nem azelőtt, hogy befutnék, utazgatnék, férjhez mennék, és rendeznék egy elképesztően nagyszabású esküvőt.

Ez nem lehet igaz! Úgy éreztem, mindjárt elhányom magam.

Ott ültem egy drogéria parkolójában, és kifehéredett a kezem, olyan erősen szorítottam a kormányt. A bejáratot bámultam, és képtelen voltam rávenni magam, hogy kiszálljak a kocsiból. Pedig muszáj lesz, gondoltam. Be kell mennem, hogy vegyek egy terhességi tesztet, ugyanis egy terhességi teszt bizonyíthatja, hogy nem vagyok terhes, és csak túlreagálom az egészet. A stressztől is késhet az ember menstruációja. Egy csomó minden miatt késhet az ember menstruációja, nem csak egy megtermékenyített petesejt miatt.

Úristen – egy megtermékenyített petesejt.

Nincs bennem megtermékenyített petesejt.

Mint egy felelősségteljes nő, felkaptam az anyósülésről a táskámat, és elszántan bevettem magam a drogériába. A sminkállványokat figyelmen kívül hagyva egyenesen afelé a sor felé indultam, ahol a legtöbb nő nem igazán szeretett lézengeni – el a tamponok, a betétek meg a tonnányi egyéb cucc mellett, amivel kapcsolatban sosem értettem, miért van szükség ennyiféle márkára, végül megálltam egy állvány előtt, amin halomban álltak a dobozok.

Elkerekedett a szemem.

Te szent csecsemő, miért létezik ennyiféle terhességi teszt? Dermedten pásztáztam őket. E.p.t. ClearBlue. Ovulációs teszt – mi a franc? E.p.t. korai terhességi teszt. Miért van ennyiféle? Remegett a kezem, amikor elvettem az egyiket, és megfordítottam. Elhomályosult a látásom, ahogy elolvastam a hátulját. Képtelen voltam elhinni, hogy valóban terhességi tesztet vásárolok.

Még sosem kellett ilyet vennem.

Ez egyszerűen nem létezik.

Visszatettem a dobozt, és vakon kiválasztottam egy másikat, majd megfordítottam. Felállt a szőr a tarkómon, és óriásit ugrott a gyomrom. Körbenéztem, de nem láttam senkit, aki engem nézett volna. Teljesen kikészültem.

Fogtam egy másik dobozt, és már indulni akartam, de megpördültem, és fogtam egy másik dobozt. Csak a biztonság kedvéért, arra az esetre, ha… felhasználói hiba történne.

Az arcom úgy égett, mintha melegítő lámpa alatt lenne, miközben a szerzeményeimet a pénztárhoz vittem, ahol egy vékony nő állt, mély barázdákkal a szeme és a szája körül.

Felszaladt a szemöldöke, amikor a pultra borítottam a felnyalábolt teszteket, és ahogy rám nézett, fanyar mosoly jelent meg a lilára rúzsozott, de kissé már lekopott ajkán. Fogta az egyik dobozt, és torokhangon felnevetett.

– Az ember sosem lehet elég biztos egyes helyzetekben, mi?

Legszívesebben a mögöttem lévő cukorkás edény alá bújtam volna.

– Nincs ezen semmi szégyellnivaló, kedvesem. – Leolvasta az egyik terhességi teszt vonalkódját, majd egy zacskóba tette. – A legtöbben az első alkalommal több dobozzal vásárolnak.

Hát ennyire nyilvánvaló volt, hogy ez az első alkalom? Várjunk csak! Ez most tényleg egy első alkalom? Ahogy a dobozok bekerültek a zacskóba, és meghallottam a végösszeget, kissé kábán tudatosult bennem, hogy ha készen állok rá, ha nem, ez most tényleg megtörténik.

Lehet, hogy terhes vagyok.

Amint hazaértem a lakásba, a pultra tettem a feltehetően az egész életemet megváltoztató zacskót, és beléptem a konyhába. Minden gyógyszeremet egy szekrényben tartottam, beleértve a fogamzásgátló tablettáimat is. Ha máshová teszem, megfeledkeztem volna róluk.

Egy mély levegővétellel kinyitottam a lila műanyag dobozt, és ujjaimmal végigsimítottam az apró bogyók során. Visszaszámoltam, majd újra visszaszámoltam. A szememet összeszorítva káromkodtam. Amikor kihagytam őket…

Az fontos dátum volt.

Közelebb húztam magamhoz a tartót, majd visszatettem, és rákönyököltem a pultra. Végighúztam a kezem az arcomon. A gondolataim forgószélszerűen pörögtek a fejemben, majd az egyik utat tört magának. Ha én… Ha az a helyzet, amitől tartottam, a fogamzásgátló szedése, a… fogantatás után hatással lehet a babára?

Nem tudtam a választ.

Őszintén szólva, nem sokat tudtam a terhesség csínjáról-bínjáról. Egyke gyerek vagyok. Avery kivételével senkit nem ismertem, aki terhes volt. A nők nem ezzel a tudással jönnek a világra, és erősen gyanítottam, hogy az anyák többsége inkább nem adja át az ezzel kapcsolatos információkat, amíg nem feltétlenül szükséges.

Lehet, hogy elszámoltam a tablettákat.

A fejemet felemelve levettem a lila dobozt, és újraszámoltam. Kissé bizonytalanul vettem a levegőt, amikor végül abbahagytam. Teljesen mindegy, hányszor számolom újra, nem fog változni a végeredmény.

De még ha pont a legrosszabbkor hagytam is ki a gyógyszert, Nick akkor is használt óvszert. Biztosan…

Igazából szokatlanul… nedvesnek éreztem magam szex után. Akkor úgy gondoltam, azért, mert jó régóta nem volt részem ilyesmiben. Lehet, hogy elszakadt a gumi, és én azt éreztem? Korábban sosem fordult velem ilyen elő, szóval lehetséges, hogy nem ismerném fel a helyzetet.

– Atyaég! – suttogtam, és hihetetlenül hangosnak éreztem a hangom a néma lakásban. A hajamat a fejem tetejére húztam, majd hagytam a vállamra omlani. – Atyaég!

Képtelen voltam egy helyben állni vagy ülni, úgyhogy odasétáltam a táskámhoz, és előkotortam a telefonom. Az ujjam a kijelző fölött hezitált. Kit hívjak fel? Nem volt kedvem felhívni az otthoni barátnőimet, és kizárt dolog, hogy anyát hívjam emiatt, főleg, hogy azt sem tudom, mi folyik itt.

A telefont a mellkasomhoz szorítva a kanapéhoz mentem, és leültem. Már majdnem felhívtam Roxyt, de tudtam, hogy biztosan a többiekkel lóg egész nap. Felmerült bennem, hogy felhívom Yasmine-t vagy Denise-t, de a múlt héten kihagytam velük a Skype-beszélgetést, és hogy zúdíthatnám rájuk csak úgy az egészet? Hogy vettem vagy egymillió terhességi tesztet, miután kiborultam amiatt, amit Avery mondott? Oké, jó okom volt kiborulni, de akkor is, tudtam, hogy fest ez kívülről.

Letettem a telefont magam mellé a párnára, és behunytam a szemem. Nem így képzeltem ezt a lustálkodós vasárnapot. Tudtam, hogy túl kell esnem ezen az egészen.

Nem mozdultam a kanapéról.

A vasárnap délután hátralevő része vontatottan telt, míg igyekeztem felkészíteni az idegeimet arra, hogy egyáltalán kinyissam az első dobozt. Hagyományos, hétköznapi terhességi tesztnek látszott, amelyen a pluszjel terhességet jelent, a mínusz meg azt, hogy halleluja! Ezzel nem lehet hibázni. Elkezdtem olvasgatni a használati utasítást, és fojtott nevetés tört fel belőlem.

Ne helyezze a tesztpálcát a hüvelyébe!

Ez most komoly, hogy bárkinek szüksége lehet erre az instrukcióra?

Óvatosan kibontottam a csomagolást, elővettem a pálcát, és a fürdőszobába mentem. Levettem a lila kupakot, és háborogni kezdett a

gyomrom.

A szívem úgy zakatolt, mintha dombnak felfelé futottam volna. Az egyetlen gondolatom az volt, hogy mennyire kínos ez az egész. De komolyan. Amikor végeztem, visszatettem a kupakot, és óvatosan letettem a csap alatti pultra.

Aztán kirohantam a fürdőszobából, mármint szó szerint sprintelve futottam ki onnan.

Hosszában fel-alá járkáltam a nappaliban, és tudtam, hogy már csak két percet kell várnom, de a kettőből öt lett, az ötből meg tíz. Nem álltam készen. Végigsimítottam a hajamon, és megráztam a fejem. Nem álltam készen arra, hogy megnézzem.

De mi van, ha a kis vidám mínuszjel lesz ott?

De mi van, ha a baromi ijesztő pluszjel lesz ott?

A maradék bontatlan dobozokkal szemeztem a pulton, és tovább koslattam fel-alá a parkettán. Mindig olyan óvatos voltam! Sosem féltem tőle, hogy teherbe eshetek, és most, hogy volt rá némi eshetőség, nem tudtam, mit tegyek.

Életemben nem éreztem magam ennyire… tehetetlennek.

Na jó, ez igazából nem volt igaz. Amikor tizenöt voltam, és bekopogott a bejárati ajtón az a két férfi patyolattiszta, tiszteletet parancsoló egyenruhában. Amikor a lépcsőn álltam, és minden vér kifutott anyám arcából, ahogy meglátta őket, akkor is tehetetlennek éreztem magam.

Gyűlöltem ezt az érzést, gyűlöltem a velejáró emlékeket, amiket a felszínre hozott. A másodperceket, amelyek az egész életünket megváltozatták, hogy aztán semmi ne legyen ugyanolyan, mint régen. Kiszökött a levegő a tüdőmből. Megálltam a tévé előtt, és rájöttem, hogy most is ugyanolyan helyzetben vagyok, egy jelentőségteljes változás pengeéles határán táncolok.

Vagy lehet, hogy csak kikészültem.

Jó negyven perc eltelt azóta, hogy a csap mellé tettem a tesztet. Muszáj volt megnéznem. Túl kellett lennem rajta, mármint tudtam, hogy ezt kell tennem. Nem vagyok gyáva. Szembe tudok nézni ezzel, bármi is legyen. Az ajkamba harapva végigmasíroztam a folyosón, és beléptem a fürdőszobába. A tükörképem arról árulkodott, hogy pontosan annyira nem vagyok ura önmagamnak, ahogy érzem. A hajam szanaszét állt, a szemem elkerekedett, a pupillám kitágult.

Úgy festettem, mintha valami hokiálarcos pszichopata lett volna a nyomomban.

Megmerevedett vállal a tükörképemről lassan a fehér és lila végű terhességi tesztre vonszoltam a tekintetem.

Megláttam az eredményt.

Már nem tudtam visszavonni.

Világos, mint a nap, ott volt a jól látható jel, ami csak egyetlenegy dolgot jelenthetett. Egyetlen. Egy. Dolgot.

Lehet, hogy túl sokáig hagytam ott. Vagy nem kellett volna visszatennem a kupakot. Meg kell csinálnom még egyet. Van még kettő.

A konyhába szaladtam és fogtam egy másik dobozt. Ez kissé fejlettebb volt. Nem csupán az igent vagy a nemet közölte, hanem azt is, hogy ha igen, nagyjából mennyi ideje tart a terhesség. Viszont még nem kellett pisilnem. A konyhaszekrényhez szaladva levettem egy poharat, megtöltöttem, és amikor megittam, ittam még egyet, aztán még egyet, aztán vártam.

Nem gondolkodtam, nem csináltam semmi mást, csak vizet erőltettem le a torkomon. Alig egy órával később bevittem a második tesztet is a fürdőszobába, tettem a dolgom, és a másik mellé raktam.

Ezúttal nem mentem ki a fürdőből.

A torkomban dobogó szívvel, kiguvadt szemmel bámultam a tesztet, és közben ökölbe szorult, majd ellazult a kezem az oldalamnál, amíg a teszt meg nem mutatta újból az eredményt.

Először két számot vettem észre, közöttük egy kötőjellel. 2-3.

Fölötte pedig egyetlen szót.

Terhes.

12. FEJEZET

Csak hogy jól induljon a hétfő, reggel megcsináltam a harmadik tesztet, és az is pozitív eredményt hozott. Terhes. Három teszt egyforma eredménnyel, de egy icipicit még mindig szerettem volna elhinni, hogy valamit rosszul csináltam, hogy orvosi megerősítés hiányában még van rá esély, hogy nem vagyok az. De nem voltam sem ennyire hülye, sem ennyire rettentően naiv. Pontosan tudtam, amikor a következő héten elmentem az orvoshoz, amit a három teszt már elárult, hogy megerősíti, amit az elmúlt bő egy hét tapasztalatai alapján már amúgy is sejtettem.

És a meglehetősen flancos teszt szerint két-három hét telt el a legutóbbi ovulációm óta. Ez azt jelentette, hogy hivatalosan durván öthetes terhes voltam. Az időpontok abszolút stimmeltek.

Tényleg terhes voltam.

Bekaptam a legyet.

Felcsináltak.

A hétfő és a kedd bénult kábulatban telt a munkahelyemen. Azt se tudom, hogyan végeztem el a feladataimat, vagy hogy hogyan sikerült túlélnem Rick végeláthatatlan célozgatásait meg a fixírozó tekintetét anélkül, hogy elvesztettem volna a fejem.

Az idegeim pattanásig feszültek, és hányingerem volt, amikor kedd este hazafelé készülődtem. Abban a pillanatban, amikor kikapcsoltam a gépemet, a gondolataim rögtön azon kezdtek pörögni, hogy mihez kezdek most. Beszélnem kéne Nickkel? Múlt szerda óta nem hallottam felőle. Szólnom kéne valakinek arról, hogy mi történt? Szólnom kell?

Végig fogom csinálni ezt… ezt a terhességet? És ha igen, hogy fogom elmondani az új főnökömnek, hogy durván nyolc hónap múlva szülési szabadságra kell mennem? Sőt, hogy fogok felnevelni egy gyereket abból a fizetésből, amin én kényelmesen eléldegéltem, azonban arra kevés lesz, hogy egy gyerek gondozásához szükséges költségeket is fedezze.

Észre sem vettem, hogy kisétáltam a folyosóra a lifthez, és miután megnyomtam a gombot, feltűnt, hogy nem vagyok egyedül. Balra pillantottam. Rick, a Szteroid Ikrek egyik fele állt ott. Alig tudtam elfojtani az ingerült sóhajomat, amikor ránéztem. Szűk, fekete sapkát húzott a fejébe, és az arca vörösebb volt a szokásosnál. Mint mindig, a tekintete most sem az arcomon pihent. Hanem a mellkasomon, amit elég abszurdnak találtam, mivel a szövetkabátom és a sálam közt nem sok mindent láthatott.

Istenem, annyira rossz vagyok az időzítésben!

– Mész haza? – kérdezte.

Tekintve, hogy a nap végén jártunk, és mindenki más is indult haza, nem tudtam, hogy nem lehet egyértelmű a válasz a kérdésére.

– Mára végeztem.

– Aha – mormolta, és a medencetájékomra siklott a tekintete. Undorodva elfintorodtam. – Páran elmegyünk inni egyet. Nem tartasz velünk?

Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Köszönöm, de elég fáradt vagyok.

– Pedig nagyon jól nézel ki. – Rám meresztette a szemét, én pedig elkaptam a tekintetem, és alig bírtam ki, hogy ne forgassam a szemem. – És mindig fáradt vagy. Biztosan minden rendben veled?

Összeszaladt a szemöldököm. Jaj, mennyire beletrafált, és még csak fogalma sem volt róla!

– Jól vagyok.

– Akkor miért nem jössz el velünk? – erősködött, én pedig szorosabban kapaszkodtam a táskám pántjába. – Mi van? Túlságosan nagyszerű vagy ahhoz, hogy kimozdulj és szórakozz egy kicsit? Vagy ennyire karót nyelt lennél?

Hangosan kifújtam a levegőt, fogytán volt a türelmem, és hűvös pillantással néztem rá.

– Igen. Ennyire karót nyelt vagyok.

Hál’ istennek kinyílt a liftajtó, és beléptem, mielőtt válaszolhatott volna, majd az ajtóbecsukó gomb felé nyúltam. Természetesen azonnal rájöttem, hogy hibáztam. Rick követett, elkapta az ajtót, én meg gondolatban káromkodások hadát zúdítottam rá.

A srác konkrétan mosolygott.

– Van egy stílusod.

Szenvtelen tekintettel néztem rá, és még válaszra sem méltattam. Jelenleg a legkevésbé sem volt rá szükségem, hogy még ezzel a perverz Rickkel is meg kelljen küzdenem. Szerencsére nem sokat kellett lefelé utaznom, és mielőtt elfajulhatott volna a szóváltásunk, a lift egy rándulással megállt. Kinyílt az ajtó.

Rick beállt a két ajtószárny közé, mosolygott, és nem mozdult.

Micsoda seggfej!

Ökölbe szorult kézzel oldalra fordultam, hogy ne kelljen hozzáérnem, amikor eloldalaztam mellette, de a legutolsó pillanatban oldalra lépett. A teste hozzáért a hasamhoz. Amit éreztem, az annyira gusztustalanul nyilvánvaló volt, hogy kirázott tőle a hideg.

Rick gúnyosan vigyorgott.

Betelt a pohár.

Megálltam, hátat fordítva a szélnek, ami süvítve fújt a betonoszlopok és a parkoló autók között.

– Soha többé ne érj hozzám! Ha megteszed, hamarabb ott leszek – Mr. Browser irodájában, mint hogy pislanthatnál egyet.

Leolvadt a vigyora.

– Nem értem hozzád.

– Kamu! – csattantam fel a fogamat csikorgatva. – Te is tudod, mit tettél.

Rick kipenderült a liftből, én pedig álltam a sarat, amikor belépett a személyes terembe, és olyan vörös volt az arca, hogy felmerült bennem, hogy esetleg sztrókot kaphat.

– Te most fenyegetsz engem?

– Nem. – Álltam a tekintetét, pedig nyugtalanságot éreztem a gyomrom környékén. – Csak ígéretet tettem neked.

Elhúzódott, a szeme vizenyős volt a tompa fényben. Egy pillanatig még álltam a tekintetét, aztán megpördültem. Zakatolt a szívem, amíg a kocsimhoz sétáltam, és bizsergett a tarkóm. Most vajon követni fog? Nem. További bosszúság nélkül odaértem az autóhoz, és reménykedtem meg imádkoztam azért, hogy higgyen a fenyegetésemnek, és húzzon el a francba.

Korábban is elbántam a hozzá hasonló férfiakkal. Pár sráccal a fősuliról, akik nem értették, mik azok a személyes határok. Pasikkal a konditeremben, akik azt hitték, aki csak rájuk néz, odavan értük. Általában vissza szoktak táncolni, amikor rájönnek, hogy nem tudnak megfélemlíteni. Remélhetőleg Rick is ebbe a csoportba tartozik.

Ahogy kihajtottam a parkolóházból, hallottam, hogy üzenetem érkezett. Mivel a táskámban volt a telefonom, hagytam. Az úton dugó volt, és figyelnem kellett, hogy ne menjek bele senkibe hátulról.

A hazafelé tartó út idegesített, de ez várható volt. Az ég mélykék színben pompázott, a nap szinte teljesen eltűnt, mire beléptem az ajtón. Levettem a kabátomat, és az egyik konyhaszék háttámlájára terítettem, majd az asztalra tettem a táskámat. Elindultam a hűtő felé, de eszembe jutott az üzenet.

Visszamentem a táskámhoz, elővettem a telefonomat, és megnyomtam a gombját.

Kifacsarodott a szívem. Nicktől jött az üzenet.

Van kedved egy játszós estéhez?

Az agyam pár pillanatra kikapcsolt. Addig meredtem az üzenetre, amíg el nem sötétedett a képernyő. Gondolom, szerda este Reese szokás szerint játékos összejövetelt rendezett, és Nick ismét meghívott, de…

Nem volt hangulatom felmenni, és úgy tenni, mintha minden rendben lenne, ugyanis nem így volt. Szabad kezemet a hasamra tettem, majd elkaptam. Mit művelek?

Képtelen lettem volna úgy találkozni Nickkel, hogy ne bukjon ki belőlem, hogy mi történt, és még nem álltam készen erre a beszélgetésre. Helyes, vagy sem, ez volt az igazság. Még én sem fogtam fel egészen, hogy terhes vagyok, hogy is magyarázhatnám el másnak, főleg neki, ugyanis tudtam, hogy az elég nehéz beszélgetés lesz.

Már ha egyáltalán sor kerül arra a beszélgetésre.

Nem válaszoltam Nick üzenetére.

Ő pedig nem írt többet.

A hét hátralevő részét sikerült végigcsinálnom idegösszeomlás nélkül, amikor rájöttem, hogy az egyik nadrág, ami azelőtt kicsit bő volt, kezd a testemre simulni, ami persze lehetett egyszerű paranoia is. Rick viszont pozitív meglepetést okozott. Úgy tűnt, vette az adást, és a liftben történtek óta a közelembe se jött.

Még mindig nem sikerült napirendre térnem afölött, ami bennem zajlott.

Péntek este írtam Roxynak, jeleztem neki, hogy vasárnap nem fogok tudni reggelizni menni, ugyanis nem leszek a városban, ami egyébként igaz is volt. Szombaton korán reggel indultam otthonról, és három órát vezettem anya házáig. Várt rám, de nem tudta, miért jövök.

Szükségem volt… Szükségem volt az anyukámra, és ezt a beszélgetést nem ejthettem meg vele telefonon keresztül. Kizárt dolog.

Anyukám ugyanabban a házban lakott, ahol felnőttem, és tudtam, hogy sosem hagyná ott a kétszintes gyarmati stílusú épületet Martinsburg Red Hill városrészében. Túl sok emlék kötötte oda.

Már majdnem tizenegy óra volt, amikor megálltam a felhajtón. Az aszfalt repedezett volt, akárcsak az elmúlt három évben. Anya folyton azt mondogatta, hogy majd újraburkoltatja, de erre nem sok esélyt láttam a közeljövőben.

Nagyot nyeltem, ültem a kocsiban, és a motort járatva végigpásztáztam a ház homlokzatát. Őszi kopogtató lógott a bejáraton. Amikor kicsi voltam, halloween előtt anya mindig feltette azokat a kísértetes meg boszorkányos matricákat az ablakokra.

De már nem voltam kislány.

Nyilván.

Leállítottam a motort, fogtam a kistáskám meg az utazótáskámat, amibe a holmimat pakoltam. Úgy terveztem, hogy itt töltöm az éjszakát. Kiszálltam a ragyogó napsütésbe, azután végigsétáltam a sűrű magyalbokrokkal szegélyezett ösvényen.

Az ajtó már azelőtt kinyílt, hogy bekopogtam volna, és a szervezetemben felgyülemlő idegesség ellenére széles mosoly terült el az arcomon.

– Anya!

Az ajtóban állt, kezében egy fehér-barna rémgombóccal, aki minden tőle telhetőt megtett azért, hogy sikerüljön leszállnia. A nyakában ezüstlánc lógott, amit évek óta nem vett le. Apa dögcédulái.

– Már azon tűnődtem, hogy bejössz-e, vagy egész délelőtt ott fogsz ücsörögni.

Nevetve léptem be, és egyik karommal átöleltem őt és a kutyát, ami felmelegítette a hűvös bőrömet.

– Nem ültem ott olyan sokáig.

Felvonta sötét szemöldökét, és elengedte a kutyát.

– Aha…

A táskáimat a földre dobtam, majd lehajoltam, és felvettem anya Jack Russel terrierjét, akinek a Loki nevet adta. A kiskutya fészkelődött a karomban, és összevissza nyalogatta az arcomat úgy három másodpercig, majd megpördült az ölemben, úgyhogy inkább letettem.

Loki a folyosón át a spájz felé iszkolt, majd visszaszáguldott a szobába. A kutya körbefutott engem, majd újra elrohant a folyosón, és egy narancssárga-fekete csíkos plüsstigrissel a foga közt tért vissza. A fejemet csóváltam.

– A kedvencedet sütöttem. – Anya elindult a konyha felé.

Követtem, és magamba szívtam az alma és a fahéj ismerős illatát, amit halványan háttérbe szorított valami más, ami a vaníliára emlékeztetett.

– Bögrés süti?

Kacsintva hátrapillantott a válla fölött.

– Naná!

A gyomrom örömteli hangot adott ki.

Anya mindig gyorsan lépkedett, mintha nem lenne elég perc egy napban, és ahogy fel-alá járkált a házban, cseppet sem látszott rajta, hogy hamarosan belép az ötvenes éveibe. Fiatalon szült és házasodott, huszonnégy évesen. A hazafelé vezető úton azon gondolkoztam, hogy én most huszonhárom vagyok, és…

Kiszáradt a szám, és kiráztam a fejemből ezt a gondolatot. Hasonlítottam anyukámra. Fekete haja rövidebb volt, a vállát verdeste, és akadt pár finom ránc a búzavirágkék szeme és az ajka körül. Nem volt olyan magas, mint én, mivel a magasságomat apámtól örököltem, viszont anya gyönyörű volt.

És tudtam, hogy biztosan sorba állnak érte a férfiak, fiatalabbak és idősebbek is, azonban ő nem randizgatott, és tudtam, hogy soha nem is fog.

A szüleim egymás iránt érzett szerelme szembeszállt a valósággal.

Egy bögrés piskóta hűlt a rácson a tűzhely mellett, és szó szerint összefutott a számban a nyál, amikor anya a kezébe vett egy kést.

– Milyen volt az utad? – kérdezte szeletelés közben. – Volt bármi probléma?

– Nem volt rossz. – Leültem ahhoz a konyhaasztalhoz, ami mellett gyerekkoromban is vacsoráztam esténként. – Valószínűleg kevesebb mint három óra alatt ideértem volna, ha nem futok bele a dugóba.

Anya letett elém egy tányért meg egy villát. Egy másodperccel később megjelent előttem egy pohár tej is, és hirtelen visszakerültem abba az időszakba, amikor alig volt idegeskednivalóm. Könnyek égették a szememet, és hevesen pislogva vágtam bele a süteménybe.

Anya egy csésze kávéval a kezében leült mellém az asztalhoz. Egy másodperccel később Loki az ölében termett.

– Meglepett, amikor mondtad, hogy hazajössz. Hálaadásig nem számítottam rád.

A szám tele volt a vajas finomsággal, és megvontam a vállam.

Anya a kávéját kortyolgatva vizslatott, és figyelt rá, nehogy megzavarja az ölében kucorgó kisállatot. Miközben a süti elfogyasztásával foglalatoskodtam, tudtam, hogy anya csupán a tekintetével próbál megfejteni engem. Úgy olvasott a gondolataimban, mintha minden titkom a homlokomra lenne írva. Tudta, hogy van valami, én pedig tudtam, hogy nem fogja kerülgetni a forró kását, nem pazarolja az idejét banális beszélgetésekre.

És így is történt.

– Fáradtnak tűnsz, szívem. – Letette a csészéjét. – Nem alszol valami jól.

A héten elég nehezen ment az alvás.

Ezerfelé kalandozott az agyam, amikor lefeküdtem, éjjelente többször is felébredtem, és úgy zakatoltak a gondolataim, mintha semmit sem aludtam volna.

– A munka miatt? – kérdezte.

Letettem a villát az üres tányérra.

– A munkával minden rendben, igazából tökéletes. Jó állás, és örülök neki.

– Akkor mi a baj? – Anya ajka épp hogy mosolyra húzódott. – Tudom, hogy van valami. Abban a pillanatban, amikor felhívtál, tudtam. Nem élünk másik időzónában, de egy háromórás út azért nem sétagalopp.

Belekortyoltam a hideg tejbe, és hátradőltem a széken. Felemeltem a tekintetem, és találkozott a pillantásunk.

– Ennyire szarul nézek ki?

– Nem nézel ki szarul, kicsim, csak fáradtnak tűnsz. – Kis szünetet tartott, a keze szórakozottan simogatta Loki buksiját. – És idegesnek tűntél, amikor felhívtál.

Összeugrott a gyomrom, és nem tudtam, hogy a hírhedt reggeli rosszullét okozza-e, vagy csak az idegeim, mert eljöttem anyához, hogy elmondjam neki az igazat, hogy kicsit tisztábban lássak, és meghallgassam a tanácsát. Valószínűleg ez lesz a legdurvább atombomba, amit ledobtam közénk, és hányingerem volt miatta.

– Stephanie?

Reszkető kézzel tűrtem a hajam a fülem mögé.

– Okkal jöttem ide. Nem mintha nem akartalak volna látni.

A mosolya fanyarrá vált.

– Ühüm.

– De szükségem van a… tanácsodra. – Éreztem, hogy remegni kezd az alsó ajkam. – A segítségedre van szükségem.

Mélyen beszívta a levegőt.

– Oké. Most már kezdek egy kicsit kikészülni.

Összefontam a kezem az ölemben, ugyanis én is kezdtem egy kicsit kikészülni. Nos, belül konkrétan reszkettem, úgyhogy valójában rohadtul kikészültem. A kifehéredett ujjperceimet bámultam, és szándékosan ellazítottam a kezem.

–Te… terhes vagyok.

Csend.

Akkora csend, hogy egy bolha tüsszentését is hallani lehetett volna.

Olyan hosszúra nyúlt, hogy fel kellett néznem, hogy lássam a reakcióját, és amikor megtettem, anya egyszerűen csak bámult rám. A szeme elkerekedett, az ajkai szétváltak. Kiszaladt a vér az arcából, és a keze mozdulatlanná vált a kutya hátán.

– Elszúrtam – suttogtam sírás közeli állapotban. – Tudom, hogy elszúrtam. Nekem… Pedig én vigyáztam. Ő is vigyázott, de kimaradt pár tabletta, és biztosan elszakadt a gumi. – Az arcom kezdett felhevülni, és bár mindig nyíltan tudtam beszélni anyával, ez egy elég kínos beszélgetés volt. – Három tesztet csináltam – folytattam. – És mindegyik szerint terhes vagyok, szóval tudom… tudom, hogy terhes vagyok. Egy ideje rosszul is vagyok, meg fáradt vagyok, és… És elszúrtam.

– Jaj, kicsim! – szakított félbe anya. Felém hajolva igyekezett Lokit az ölében tartani, és szeretettel megszorította a karom. – Nem szúrtad el. A terhességgel nem tudsz elszúrni semmit.

Cseppet sem éreztem úgy, hogy ez igaz lenne.

– Nem is a pasim – mondtam tompán, csak hogy teljesen képben legyen.

– Csak… Egyszer voltunk együtt.

Megértés ült ki a vonásaira, amikor megértette, mit mondtam. Egyéjszakás kalandból terhesség. Micsoda… micsoda klisé! Pislogott egyet, majd még egyet.

– Megesik – jegyezte meg lassan, mintha még mindig próbálná feldolgozni a híreket. Ismét megszorította a karom. – Gyakrabban, mint ahogy az emberek gondolnák, de megesik.

Aha, csak sosem gondoltam, hogy pont velem fog megesni.

Híres utolsó mondatok.

– Tudod, hogy apáddal nem voltunk házasok, amikor teherbe estem veled – szólalt meg egy pillanattal később. – A dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy eltervezzük.

Mosolyogni akartam, mert tudtam, hogy vigasztalni próbál.

– De együtt voltatok, szerettétek egymást, és…

– És ezek közül egyik sem szükséges ahhoz, hogy az embernek gyereke legyen, kicsim. Persze nem rossz. Mind ebben reménykedünk; én is ezt reméltem veled kapcsolatban, de nem mindig így történik.

Az asztal karcos felületét bámultam, a hangom alig volt több suttogásnál, amikor megszólaltam.

– Most… csalódott vagy?

– Kicsim, miért lennék csalódott?

Fojtott nevetés bukott ki belőlem, előredőltem és végigfuttattam az ujjaimat az asztal mélyedésein.

– Öhm, mondjuk azért, mert huszonhárom vagyok és terhes… És egyedülálló.

– Lehetne rosszabb.

Felvontam a szemöldököm.

– Lehetnél tizenhat is. Vagy beteg – mondta magabiztos és komoly tekintettel. – Hidd el, Stephanie, lehetne rosszabb is a helyzet.

Eszembe jutott a kopogás az ajtón kilenc évvel ezelőttről.

– Igazad van.

Anya lassan kifújta a levegőt, majd megpaskolta a karom, és a kezébe vette a kávéját. Nagyot kortyolt, és csak arra tudtam gondolni, hogy nincs annyi koffein a világon, ami segítene megküzdeni ezzel.

– Tudod már, mit fogsz tenni?

A torkomba szorult a levegő.

– Nem… Nem tudom.

Újabb szünet következett.

– Több lehetőséged van.

Behunytam a szemem. Kezdett megaludni a tej a hasamban.

– Tudom.

– Nagyjából mennyi ideje vagy terhes? – kérdezte. – Annyira nem történhetett régen.

– A teszt és a számításaim szerint kábé öthetes lehet. – Kinyitottam a szemem, és felületesen kapkodtam a levegőt.

Visszatért némi szín az arcába.

– Oké. – A hangszíne arról árulkodott, hogy átváltott „anya majd É

a fiú? Ő tudja?

Megráztam a fejem.

– Csak vasárnap tudtam meg, és előbb fel kellett dolgoznom.

– Érthető. – A keze tovább simogatta a kutya hátát. – El akarod mondani neki?

Kinyitottam a szám, de nem volt kész válaszom.

Összepréselte az ajkát, majd lassan bólintott.

– Ha úgy döntesz, hogy nem akarod végigcsinálni, az kizárólag a te döntésed. Senki másé. Én ebben hiszek, de ezzel együtt is úgy gondolom, el kellene mondanod az apának. Sajnálom, kicsim. Én így érzem.

Az apának…

Istenem, már a szó hallatán is olyan érzésem volt, mintha feszültség alatti vezetékek ráztak volna meg.

Azonban a szívem legmélyén tudtam, hogy én sem érezném helyesnek, ha nem mondanám el Nicknek. Ha nem adnám meg neki a lehetőséget legalább arra, hogy tudja, mi történt, hogy az ő véleményét is számításba vegyem. Lehet, hogy végül befolyásolja a döntésemet, hogy ő mit érez, vagy mit nem. Nem tudtam, de nem gondoltam azt sem, hogy mindenki másnak ugyanúgy kell éreznie ezzel kapcsolatban, mint nekem. Mindenki a maga módján éli meg az ilyet. Semmi közöm mások életéhez, és nem is szólhatok bele, kizárólag, ha rólam van szó.

És tudtam, hogy el kell mondanom neki.

– Kell még süti ehhez a beszélgetéshez. – Anya felébresztette a szunyókáló kutyát, és a földre tette, mire Loki elbattyogott a vizestálja felé. Anya a pulthoz lépett, majd két jókora szelet süteménnyel tért vissza, az egyik nekem, a másik neki.

– Köszönöm – suttogtam szorító érzéssel a torkomban.

– Kicsim. – Felém nyúlt, és a kezébe vette az arcom. – Ez még nem a világ vége. Igen, óriási dolog. Hatalmas, akkora, hogy bárhogy is döntesz, az nagyon hosszú ideig veled fog maradni.

Gombóc keletkezett a torkomban, elakadt tőle a szavam.

– Nem számít, hogy döntesz, nem számít, melyik lehetőséget választod, én szeretni foglak, és támogatlak – jelentette ki, és megtelt könnyel a szemem. – Ha úgy döntesz, nem állsz készen rá, ott leszek veled, ha szeretnéd. És ha úgy döntesz, hogy végigcsinálod, és megszülöd a babát, akkor büszke nagymama leszek – méghozzá egy rohadt dögös nagymama.

Reszketegen felnevettem, miközben egy könnycsepp kiszabadult, és végigfutott az arcomon.

Anya elkapta a hüvelykujjával a könnycseppet.

– Bármi is lesz, szeretlek, és mindig büszke leszek rád!

13. FEJEZET

Vasárnap délre visszaértem Plymouth Meetingbe, és bár még mindig pár percenként kiborultam, kicsit jobban átláttam a dolgot. A legokosabb dolog volt, amit tehettem, hogy hazamentem anyához.

Az, hogy meghallgattam őt is, hogy mellette voltam, és a szombatot a kanapén kucorogva töltöttük filmnézéssel meg zabálással, segített újra megtalálni a talajt a lábam alatt. Beszélgettünk róla aznap este egy fagyi mellett, végigvettük a… lehetőségeket és a kimeneteleiket. Az kétségtelen volt számomra, hogy komolyan gondolta, amit mondott. Hogy bárhogy is döntök, és bármi is történjen, támogatni fog.

Bár amikor pár órával ezelőtt eljöttem, láttam rajta, hogy máris rugdalózók táncolnak a lelki szemei előtt, ahogy ott állt a bejárati ajtóban, Lokival a karjában.

A lakásomban hűvös fogadott, amikor beléptem. A táskámat az ágyhoz cipeltem, a földre dobtam, megfordultam, és elindultam a folyosón lévő termosztát felé. Feltekertem, aztán megettem a szalámis szendvicsemet, amit hazafelé vettem.

Egy óra tájt fogtam a telefonom, és odavittem magammal a kanapéra. Úgy sejtettem, hogy Nick dolgozik aznap este, és reméltem, hogy nem fogom felébreszteni az üzenetemmel. Persze akár fel is hívhatnám, de az elég fura lenne, mivel egyikünk sem hívta még fel a másikat, és úgy képzeltem, hogy addig faggatna a telefonban, amíg el nem árulnám neki, hogy miről van szó.

Hahó, itt vagy?

Megrándult az arcom, miután elküldtem az üzenetet, mert hát mennyire béna az a hahó, amikor épp olyan híreket akarok átadni, amire sosem számítana. Eltelt pár pillanat, mire megérkezett a válasz.

Azt hittem, már nem is bírsz engem.

Bizonyára arra gondolt, hogy nem válaszoltam a legutóbbi üzenetére. Épp reagálni akartam, de megelőzött.

Egy nagyon-nagyon sötét helyen vagyok azóta.

Felszaladt a szemöldököm.

Újabb üzenet érkezett.

Nem eszem. Nem alszom.

– Mi a…? – suttogtam.

Olyan, de olyan szomorú vagyok. Kopaszra borotváltam a fejem.

Kis szünet következett. Csak viccelek ám.

Meghökkent nevetés tört fel belőlem.

Ez elég para volt, ugye? Aha, itt vagyok. Mi újság?

A helyzet ellenére mosolyogva csóváltam a fejem. Micsoda… huncut fiú ez a Nick! Végül visszaírtam. Mit gondolsz, találkozhatunk ma? Vártam egy kicsit, majd hozzátettem. Fontos lenne.

Pár pillanat múlva megkaptam a választ. Persze. Három körül ott tudok lenni.

Válaszoltam, hogy részemről rendben, a következő órák pedig izgága járkálással teltek. Amikor bekopogott az ajtómon, pár perccel három után, majd' kiugrottam a bőrömből. Az ajtóhoz siettem, és kinyitottam.

Most, hogy két hét után újra láttam Nicket, olyan érzés volt, mint amikor először akadt meg rajta a szemem. Sötét haja a homlokába hullott, a tincsek vége enyhén göndörödött. Észrevettem, hogy megnőtt a haja. Világosbarna szeme melegen és kíváncsian fürkészte az arcomat, és a szokásos félmosollyal nézett rám. A fehér, hosszú ujjú póló, amit viselt, ráfeszült a széles vállára, és ahogy lejjebb kúszott a tekintetem, láttam, hogy a kemény mellkasa is kirajzolódik alatta. Biztos durva edzésterv alapján sportol, de nem tudtam pontosan, hogy tartja magát ilyen jó formában.

Az ő… gyermekét hordtam a szívem alatt, és alig tudtam róla valamit.

Egek, mintha jeges vízbe dugtam volna a fejem.

– Szia! – üdvözölt, és belépett. – Bocsi, hogy késtem. Baleset volt. Beletelt egy kis időbe, mire kikerültem.

– Semmi baj. – Becsuktam az ajtót, nem törődve a zakatoló szívemmel. – Kérsz valamit inni?

Követett a kíváncsi tekintetével.

– Aha. Mi van itthon?

– Öhm. Üdítő. Narancslé. – Elindultam a hűtő felé, és azt kívántam, bárcsak lenne valami erősebb is a számára. – Meg jeges tea.

– Az jó lesz.

Kerestem neki egy poharat, és igyekeztem normálisan viselkedni.

– Dolgoztál éjjel?

– Aha. – Anélkül, hogy rám nézett volna, tudtam, hogy ott áll a konyha előtt, és engem néz. – Egykor végeztem. Most csak csütörtöktől szombatig dolgozom.

– Az elegendő? – fordultam szembe vele, és azt kívántam, bárcsak ne tettem volna fel ezt a kérdést. Viszont azért némileg szükséges volt. – Mármint Roxy négy napot dolgozik, nem? Tízórás műszakokban.

– Igen. – Kortyolt az italból, és engem nézett. – Most csak ennyit kell dolgoznom.

Ez meg mit jelent?

Tudtam, hogy Roxy elég jól keres a bárban, de mellette grafikusként is dolgozott. Vajon Nick mennyit keres, ha elég három napot dolgoznia? Vagy az is lehet, hogy azért nem kell annyit dolgoznia, mert még a szüleinél lakik.

Jaj, basszus! Mi van, ha még a szüleinél lakik?

Eszembe jutott, hogy említette, hogy van főiskolai diplomája, akkor meg miért egy bárban dolgozik, mindössze heti három napot? Egek, mennyi kérdés!

– Azért hívtál, hogy a bárban ledolgozott óráimról beszélgessünk? – kérdezte egyre szélesedő félmosollyal.

– Nem, én… – A torkomat megköszörülve eloldalaztam mellette, és a kanapéhoz mentem, közben próbáltam kitisztítani a fejemet. Követett, leült a szélére. – Nem ezért kértelek, hogy gyere át.

Kissé felkúszott a szemöldöke, ahogy a teát kortyolgatta.

– Be kell ismernem, hogy megöl a várakozás.

Végigsimítottam a farmerbe bújtatott combomon, hogy ne remegjen. Gondoltam, az lenne a legjobb, ha úgy mondanám el Nicknek, mintha letépnék egy sebtapaszt. Gyorsan, és a lehető legkevésbé fájdalmasan. Összeszorult a torkom.

– Nem tudom, hogy mondjam el. – Kis szünetet tartottam. Ránéztem. Könnyed mosolya megfakult egy pettyet. –Te… terhes vagyok.

Tessék. Kimondtam.

Teljesen eltűnt a mosoly az arcáról, és úgy meredt rám, mintha teljesen más nyelvet beszélnénk. Láttam, ahogy a keze görcsösen megmarkolja a poharat. Nem szólalt meg, de mivel én kimondtam a legfontosabb szavakat, mintha kihúztak volna egy dugót a torkomból.

– A tesztek szerint nagyjából öthetes terhes vagyok, ami érthető az időzítést tekintve – folytattam nagy lendülettel. – Csütörtök délre kaptam időpontot az orvoshoz, gondolom, ott majd megerősítik, amit már úgyis tudok.

Nick szája pár másodpercig mozgott, de nem adott ki hangot egyből.

– Használtam óvszert. – Ez a két szó érdesen hagyta el a száját. – Mindig használok óvszert.

Megmerevedtek az izmok a hátamban, ahogy valami belém hasított, amire korábban még nem gondoltam. Mi van, ha nem hiszi el, hogy ő az apa? Végül is lenne rá oka, tekintve a kavarásunk körülményeit. Dübörögni kezdett a szívem.

– Tudom, de bizonyára elszakadt, és most, hogy visszagondolok, egy kicsit… más érzés volt utána. Nem voltam együtt mással, mióta veled, azelőtt pedig hat hónap telt el. Szedek fogamzásgátlót, de amikor a költözéshez készülődtem, néhány kimaradt – hadartam. – Nem nagyon figyeltem rá, mert nem voltam együtt senkivel, amíg… amíg nem jöttél te.

Nick elkapta a tekintetét, és a szinte érintetlen italát a kisasztalra tette.

– Biztos, hogy terhes vagy?

– Három tesztet csináltam. – Vártam, hogy megkérdezze, hogy biztosan ő-e az apa. Fájna a kérdés, de számítottam rá, és különösebben nem hibáztattam volna érte.

– Ó, basszus! – Felállt, és a hajába túrt. – Ó, basszus!

– Igen, ez elég szépen összefoglalja.

Nick kitágult pupillával rám pillantott, majd elkapta a tekintetét. Az ajtó felé indult, és egy pillanatra megállt a szívem. Azt hittem, elmegy, de megfordult. Járkált. Fel-alá járkált.

– Mennyi ideje tudod? Ezért nem válaszoltál az előző üzenetemre?

A kérdése váratlanul ért.

– Múlt vasárnap csináltam meg a tesztet; egy hete. Azért nem válaszoltam, mert… Hát, őszintén, még én sem fogtam fel akkor. Nem tudtam, mit mondjak neked.

Elvékonyodott szájjal fordult felém.

– Abban a pillanatban el kellett volna mondanod, amikor megtudtad.

Összerezzentem. Sok mindenre számítottam tőle, de erre nem.

– Először anyukámnak kellett elmondanom.

Nick pislantott, nyilván meglepődött. Kinyitotta a száját, majd kissé megcsóválta a fejét. A kezét felemelve a tenyerével megdörzsölte a mellkasát. Reméltem, hogy nem szívrohama van. Én egy kicsit úgy éreztem, mintha nekem az lenne.

– Sajnálom – mondtam, mert nem tudtam, mi mást mondhatnék.

Elfordult, és csípőre tett kézzel hátrahajtotta a fejét.

– Oké. Erre nem számítottam. Kell egy pillanat.

Érthető. Felhúztam a lábam, jó közel a mellkasomhoz, és megtámasztottam az államat a térdemen. Voltak ötleteim, hogy mire gondolhat. Nyilván zavart és döbbent. Még én is sokkos állapotban voltam, pedig már egy hete tudtam.

– Jól vagy? – kérdezte váratlanul, felém pördülve. Meglepetten megdermedtem, ő pedig visszaült a kanapéra. – Ezért voltál múltkor rosszul, igaz? Most hogy érzed magad?

Annyira meghökkentem, hogy csak pislogni tudtam rá.

– A terhes nőknél jellemző a reggeli rosszullét, igaz? Ezért voltál rosszul?

Összekaptam magam.

– Azt hiszem, igen, de nem volt vészes. Néha-néha megjelent napközben.

Egy pillanatig rám meredt, majd a földre vetette a tekintetét.

–Tényleg terhes vagy.

Nem kérdésnek hangzott, úgyhogy nem válaszoltam.

– Nekem… Nekem gyerekem lesz. – Döbbenet színezte a hangját, és örültem, hogy már ül. – Azta! Én… Én nem is tudom, mit mondjak… Várjunk! – Felém fordult. – Várjunk! Ezt egy kicsit elhamarkodtam. Meg akarod tartani a babát?

Az egész testem megfeszült, és a torkomon akadt a szó, miközben az egekben volt a pulzusom, amitől felfordult a gyomrom.

– Mert én igen – közölte a szemembe nézve. – Mi hoztuk létre ezt a babát, igaz? Úgyhogy én akarom. Te még nem mondtad, hogy szeretnéd-e, vagy hogy mit tervezel.

Éreztem, hogy ellazul az állkapcsom. Nem találtam a szavakat. Fogalmam sem volt, mit mondjak. Döbbenet árasztott el, és a földre tepert. Nick szeretné a babát? Erre nem számítottam. Jaj, ne! Tiltakozásra számítottam, és akkora megdöbbenésre, ami miatt feltételeztem, hogy talán nem is fogjuk tudni ma megbeszélni a dolgot. Azt hittem, úgy kell majd levadásznom, mert sikoltozva kirohan a világból.

Vizslató tekintettel nézett rám.

– Gondolom, vagy nem döntötted még el, vagy meg akarod tartani, különben miért mondtad volna el nekem. Anélkül is… elintézhetted volna, hogy szólsz nekem róla.

– Nem tudtam volna megtenni anélkül, hogy beszélek veled. – Kiszáradt a szám, és elkaptam a tekintetem. Minden olyan… Valódinak tűnt, ami butaság, mert tényleg valódi volt minden.

– Akkor még nem döntöttél? – Felállt, és ismét a hajába túrt. Eltelt egy pillanat. – Te akarsz egyáltalán gyereket? – Fojtott nevetés buggyant ki belőle. – Basszus! Hallod, miket beszélünk?

Összeszorítottam a szemem.

– Tudom.

– Akarsz? – erősködött.

– Igen. Akarok gyereket. – Nyitva tartottam a szemem, és épp elkaptam, ahogy megkönnyebbülés fut végig az arcán. – De azt hittem, van még időm, és előbb férjhez megyek. Vagy legalább…

– Szerelmes leszel? Együtt leszel valakivel?

Pislantottam, majd azt suttogtam:

– Aha.

Nick vonásai ellágyultak, és leszegte az állát. Mély levegővétellel megemelkedett a válla.

– Én gondoskodhatok erről a babáról; és gondoskodhatok rólad is, Stephanie.

Azt a rohadt!

Elkerekedett a szemem, és esküszöm, a szívem kihagyott egy ütemet.

– Nem szükséges, hogy gondoskodj rólam, Nick. Nem ezért…

– Tudom, hogy nem ezért mondtad el, és nem is úgy gondoltam. Feltételezem, hogy nem nézel ki belőlem túl sokat…

– Tessék? – Felszaladt a szemöldököm. – Ez nem igaz.

Úgy folytatta, mintha meg sem hallott volna.

– …tekintve, hogy egy bárban dolgozom, de tudlak támogatni téged és a babát. Foglak is. Emiatt nem kell aggódnod.

– Hogy ne aggódnék? – A kérdés azelőtt bukott ki belőlem, hogy megállíthattam volna.

– Bízz bennem! – mondta komolyan.

Mozgolódni kezdett a gyomrom. Elég komoly bizalmat várt tőlem, de végül úgysem az fogja eldönteni, hogy megtartom-e ezt a babát, hogy tudja- e támogatni a gyermeket. Nicknek korábban igaza volt, de továbbra sem voltam felkészülve a hajlandóságára.

Nick tényleg akarta ezt a babát.

Gombóc keletkezett a torkomban, ahogy hevesen örvénylettek bennem az érzelmek. Máskor képes voltam uralkodni magamon, de a történtek átcsaptak a védelmi hálómon. Képtelen voltam ülni, úgyhogy felálltam, és mielőtt észrevettem volna, már a konyhában jártam, egy kézzel a pultot támasztottam, a másikkal a felsőm gallérját húzkodtam. Melegem lett. Talán nem kellett volna úgy feltekernem a fűtést.

– Jól vagy? – hallottam Nick hangját közelről.

– Aha. – Megköszörültem a torkom. – Nem terveztem teherbe esni. Nyilván. És nem is történhetett volna rosszabbkor, és borzalmasan érzem magam attól, hogy ezt kimondom, de most lett új munkám, és annyi mindent akarok megtenni, amit elterveztem, mielőtt gyerekem lesz. Utazni akartam. Meg akartam alapozni a jövőmet… – Nos, a többi, amire vágytam, az elég nyilvánvaló volt. – És…

Egy kéz gyengéden a vállamhoz ért, és megfordított. Nyeltem egy nagyot, ahogy felemeltem a tekintetem. Zöld szempár fúródott az enyémbe.

– És mi? – kérdezte Nick.

– Ezt nem terveztem be – ismételtem, és nagyot ugrott a szívem. – De akarom… akarom ezt a babát.

Valami megvillant a szemében, amit nem tudtam pontosan kiolvasni belőle, közben a csuklómra tette a kezét, és elhúzta az ujjaimat a felsőm gallérjától.

– Akkor hát egy rugóra jár az agyunk.

– Így van – suttogtam, azzal a tekintetem a csuklómra esett, amit továbbra is szorított. – Ez… Ez nem lesz könnyű, Nick.

– Semmi nem lesz könnyű ezzel az egésszel kapcsolatban. Nincsenek testvéreid, igaz? – Amikor megráztam a fejem, fanyar mosoly jelent meg az arcán. – Nekem sincsenek. Bármi kisbabás tapasztalat?

A szívem ismét belekezdett abba a rémes dübörgésbe.

– Nincs.

– Nekem sincs.

– Ó, basszus!

Nick elnevette magát, és képtelen voltam elhinni, hogy nevetni tud.

– Annyira nem lehet nehéz.

– Ezzel cseppet sem értek egyet – jegyeztem meg nyersen.

– Majd megoldjuk. – A tekintete az enyémet fürkészte, amikor ráemeltem a szemem. – Megoldjuk. Te meg én. Együtt. Meg tudjuk csinálni.

Együtt.

Ez az egyetlen szó olyan érzést váltott ki belőlem, mintha az egész mellkasomat beletették volna egy gyümölcsprésbe. Együtt. Anyukámon és a barátaimon kívül mikor vágtam bele valamibe közösen valaki mással – egy pasival? A gimi óta biztosan nem, és azt aztán nem nagyon lehetett példaként felhozni.

Még mindig örvényként pörögtek a gondolataim, és ott maradt a gombóc is a torkomban, nem tűnt el. Az életem kisiklott arról a pályáról, amit én előre elterveztem, méghozzá egy elég lényeges szempontból. Fogalmam sem volt, hogy mostantól mire számítsak, sem egy hét múlva, sem egy hónap múlva, és főleg nem egy év múlva.

Minden megváltozott, és én…

– Félek – suttogtam elszoruló szívvel.

Nick nem válaszolt. Szavakkal nem. A vállamon pihenő kéz a tarkómra csusszant, és elengedte a másik kezem. Egy szó nélkül a mellkasához húzott, és körém fonta a karját. Az ölelésében megdermedve mélyen beszívtam a levegőt. Friss illata volt, mint a tavasznak, és ahogy a fejem búbjára támasztotta az állát, összeszorítottam a szemem az égető érzés miatt.

Azonban nem csupán attól féltem, hogy lesz egy kisbabám. Egek, a gondolatától is kikészültem, ugyanis nem voltam benne biztos, hogy jó anya leszek, hogy megfelelően nevelnék-e egy gyereket, azonban a bennem kavargó sötét, szürke félelemfelhőnek két oldala volt.

Ugyanis ahogy ott álltam dermedten és ügyetlenül, karomat az oldalamhoz szorítva Nick ölelésében, nehéz volt, túlságosan nehéz volt objektíven szemlélnem őt. Elválasztani a helyzetet, amiben voltunk, hogy milyen érzésekkel viseltetek emiatt Nick iránt, illetve azt, hogy mi volt köztünk azelőtt, mielőtt megtudtam, hogy terhes vagyok.

Nehéz volt lenyelnem a felismerést, azonban kényszerítettem magam, hogy ismerjem be, mit érzek, ahányszor valaki kimondta a nevét – azt a feszítést a mellkasomban és a hasamban, az izgatottság nyugtalanító és ismeretlen érzését, ami mindig kísérte az érzelmeimet. Nyilvánvalóan nagyon vonzódtunk egymáshoz egy nyers, zsigeri szinten, azonban még emlékeztem Nick szavaira arról az estéről, amikor eljött bocsánatot kérni.

Hogy azt kívánta, bárcsak másmilyenek lennénk.

Ez vajon azt jelenti, hogy többre vágyott? De azután meg barátkozni akart velem, amit elvileg korábban még senkivel nem csinált. És én mit érzek? Tudnék többet érezni iránta?

Ahogy a keze lassan, egy finom, vigasztaló mozdulattal elindult felfelé a gerincemen, éreztem, hogy megbicsaklik a szívem. Igen, tudnék… Tudnék többet érezni iránta.

Lehet… Lehet, hogy ez az. Lehet, hogy ez a vonzalom, ez a perzselő kémia képes valami jóval, de jóval mélyebbé átalakulni. Lehet, hogy ő… az igazi.

Teltek a másodpercek, és lassan ellazultak az izmaim. Puhatolózásképpen felemeltem a kezem, és a derekára tettem. Az ölelés nem volt tökéletes, azonban ahogy az arcom hozzásimult a mellkasához, nem tudtam biztosan, hogy képes-e bármelyikünk elérni a tökéletességet, vagy hogy számít-e ez egyáltalán. Jóformán idegenek voltunk egymás számára a saját gondjainkkal és múltunkkal, azt hittük, felelősségteljes emberek vagyunk, csakhogy rá kellett ébrednünk, hogy az életnek merőben más tervei voltak, amit egyikünk sem látott előre.

És lehet, hogy nem tűnik akkora dolognak ez az ölelés, de ez volt a kezdete, a kiindulópontja az összefonódott jövőnknek.

14. FEJEZET

– EGY RIB-EYE STEAKET KÉRNÉK közepesen átsütve… – A pillantásom a fiatal pincérnőről az étlapra siklott. Lehet, hogy nem kéne félig nyers kaját ennem, most, hogy terhes vagyok? Fogalmam sem volt. Erre rá kell gugliznom. Sóhajtva csuktam be az étlapot. Biztonság az ízek felett. – Inkább közepes fölé szeretném kérni.

– Máskor is így eszed a steaket? – kérdezte Nick, amikor a pincérnő odébbállt.

Megráztam a fejem.

– Máskor úgy szoktam, ahogy te is, közepes alá, de nem tudom, hogy ehetek-e most így húst.

Velem szemben ücsörögve megfogta a poharát.

– Lehet, hogy kéne nekünk valami kézikönyv vagy ilyesmi.

– Szerintem is. – Mosolyogva babráltam a konyharuhával, amibe az evőeszközt csavarták. – Biztos léteznek ilyenek.

A történelem egyik legkínosabb ölelését követően Nick megkérdezte, hogy nem vagyok-e éhes. Ahelyett, hogy megmondtam volna neki, hogy épp az imént ettem, úgy döntöttem, igent mondok arra, amit javasol, mert beszélgetnünk kellett. Fél órával később már az Outbackben ültünk, nem messze a Mona’stól.

– Szóval azt mondod, van időpontod az orvoshoz? – kérdezte. – Ezen a héten? El akarok menni veled!

Aznap már vagy századszor is szárnyat bontott bennem az elképedés. Hátradőltem a bokszban.

– Nem muszáj…

– Tudom, hogy nem muszáj. – Nick a homlokát ráncolta, és basszus, még azzal a meglehetősen markáns homlokránccal is szembetűnően jóképű volt. – De el akarok menni.

Melegséget éreztem a mellkasomban, de nem törődtem vele.

– Ez egy háziorvos. Csak annyit fog mondani, hogy terhes vagyok, és hogy el kell mennem egy szülész-nőgyógyászhoz.

– Akkor miért nem foglalunk időpontot hozzá? – Tekintete higgadt, fürkésző volt. – Miért mennél el egy általános orvoshoz, amikor már úgyis tudod, mit fog mondani?

Basszus! Végül is, ebben volt valami.

– Van valami abban, amit mondok, hm?

Résnyire húztam a szemem.

– Te olvasol mások gondolatában?

– Nem. – Elnevette magát. – Csak logikusan gondolkozom.

– Na, mindegy – sóhajtottam. – Oké, holnap bejelentkezem a nőgyógyászhoz. Remélem, találok egyet.

Megeresztett egy rövid mosolyt.

– Bármikor ráérek. Csak szólj! El is viszlek, vagy találkozhatunk ott is.

– Oké. – A hasam előtt keresztbe tett karral rápillantottam, és észrevettem, hogy engem figyel. – El… el fogod mondani a családodnak?

Megmerevedett az állkapcsa.

– Nem.

A válasza olyan gyorsan érkezett, hogy már fájt.

– Oké.

– Basszus! – Előrehajolt, és az asztalra fektette a karját. – Nem úgy értettem. Nincsenek közeli családtagjaim, legalábbis olyan, aki fontos lenne.

Félrehajtottam a fejem.

– Ez meg mit jelent?

– Sok mindent. – Az állát megpihentette a kezén, és az ujjai sötétségbe vonták a formás száját. – Nem állok közeli kapcsolatban a családommal. Azt sem tudom, hogy errefelé élnek-e még. Te el akarod mondani Roxynak?

Mivel tudtam, hogy szándékosan váltott témát, nehezen engedtem el a kérdést. Még nagyon új volt számunkra ez a helyzet, és csak puhatolózó lépéseket tettünk. Ha most még nem akarja közhírré tenni azt az információt, rendben, de előbb-utóbb muszáj lesz.

– Ezen még nem gondolkoztam. Te igen?

– Én rád akartam bízni a dolgot, de nem hinném, hogy képes lennék mindenki előtt titkolni – érvelt. – Jaxnek el kell mondanom, arra az esetre, ha ki kell ugranom, de ő titokban tartaná.

– Callának lehet, hogy elmondaná. Mármint, mégiscsak együtt vannak, és biztosan szoktak beszélgetni. És ha ő megtudja, jó eséllyel elkotyogja. – Az ajkamba haraptam. – De egyelőre nem muszáj elárulnunk nekik.

Nick bólintott.

– Egyelőre semmit nem kell mondanunk, de mi lesz a munkáddal?

Szerinted ők hogy fogadják majd a hírt?

– Uh! – Az államat megtámasztottam a kezemmel. – Bele sem akarok gondolni, és fogalmam sincs, hogy reagálnak majd. De még van egy kis időm, hogy elmondjam nekik.

Nick felvonta az egyik sötét szemöldökét.

– Szerintem nem pár hónappal a szülés előtt kéne bejelentened, hogy terhes vagy.

– Tudom, de még csak bő egy hónapos vagyok, úgyhogy van időm. – Az orromat ráncoltam, amikor mindkét szemöldökét felvonta. – És egy jó ideig még egyáltalán nem szükséges közölnöm velük, igaz? Nem arról van szó, hogy halogatni akarom az elkerülhetetlent.

– Húha!

Ismét összehúztam a szemem.

– Ez meg mit jelent?

– Semmit. – Kis szünet következett. – Nem halogatod az elkerülhetetlent. Még nem kell elmondanod nekik. Mármint, azt hiszem, a nők amúgy is várni szoktak egy kicsit, de nekem nem olyan típusnak tűnsz, aki szívesen késlelteti a dolgokat. Inkább olyannak, aki elébe vág mindennek.

– Nyilvánvaló, hogy nem ismersz valami jól. – Egyből észrevettem a hangszínemben az epés felhangot.

Nick leengedte az ujját a szája elől, és alóla előbukkant egy félmosoly.

– Épp ezt csináljuk, nem? Megismerkedünk egymással.

Inkább úgy éreztem, mintha csak a felszínt kapargatnánk, és nem mennénk mélyebbre.

– Muszáj lesz! – jegyeztem meg kedvesebb hangon.

– Egyetértek. – Váratlanul átnyúlt az asztalon a hosszú karjával. Kezébe vette az arcom, én pedig megmerevedtem, visszatartottam a lélegzetem, ahogy végigsimított az államon a hüvelykujjával. – Volt itt egy kis szösz.

Zakatolt a pulzusom.

– Igen?

– Aha.–Lesütötte a szempilláját, eltakarva a tekintetét. – Már nincs ott.

– Akkor jó – suttogtam, és tovább fokozódott a zakatolás. – Most további szöszöket keresel?

Nick jóízűen felnevetett, és a hang finom borzongást váltott ki belőlem.

– Lehet. – Megváltozott a hangja, meleg vízként árasztotta el a bőrömet. – Aljas kis dögök ezek a szöszök! De azt hiszem, alaposabb vizsgálatot kell

tartanom. – Az ajka teljes mosolyra húzódott, ahogy elvette a kezét. – Csak hogy biztosan teljesen szöszmentes legyél a legfontosabb területeken is.

Elmosolyodtam.

– Annyira készséges vagy!

– Az bizony. – Félredöntötte a fejét, és a tompa fény visszatükröződött a magasan ülő járomcsontjáról. – Mindegy. Meg kell ismernünk egymást. Most már… Hát, nagyjából örökre egymás mellett ragadtunk.

Bizsergető hőhullám szántott végig a bőrömön, elsöpörve a szekálása okozta érzéki melegséget. Kesernyés fájdalom lépett a helyébe, amit nem egészen értettem, és azon nyomban kibuktak a szavak a számon.

– Hát, gondolom, mostantól jobb minőségű óvszert kell venned, mi?

A vigyora fanyarrá változott.

– Neked meg nem ártana jobban figyelned a tablettaszedésre.

Touché.

Mindketten bevittünk egy-egy találatot a másiknak.

– Figyelj, meg kell oldanunk, hogy működjön ez a dolog! – Hátradőlt az ülésen, és a korábbihoz képest hűvösebb volt a tekintete. – És az nem sok jóval kecsegtet, ha egymásra mutogatunk. Egy csomó mindent ki kell találnunk, olyan lényeges dolgokat, mint a gyermekfelügyeletet, hogy hogyan fogjuk felnevelni ezt a gyereket, hogy mennyi pénzbe fog kerülni. A jogi hátterével nem igazán vagyok tisztában, de azt is ki kell találnunk.

Továbbterjedt a bizsergető hőség, és azt kívántam, bárcsak odakint lehetnék, hogy a hideg szél lehűtse a testem, és elsöpörje a szúró érzést. Éreztem, hogy bólintok, de képtelen voltam elűzni az „egymás mellett ragadtunk” kifejezést a fejemből. Hogy ott „ragadtam” valaki mellett, aki nem hajlandó semmi mélyebbe bonyolódni. Mi a francot gondoltam korábban, amikor Nick megölelt? Hogy valahogy tényleg fontosak lehetünk egymásnak, talán még… Talán még szerethetjük is egymást, olyan szerelemmel, amiben mindig is bíztam.

Egy kibaszott idióta vagyok.

Nick meg én szexeltünk. Most pedig viselnünk kell a következményeit. Ebben nincsenek érzelmek. Nem-nem. Egy szemernyi sem.

Elkapta a tekintetét, és rángott egy izom az állkapcsában. Megérkezett az étel, azonban elment az étvágyam.

Nos, most egy cseppet sem tűnt fényesnek ez az új kezdet.

Egy halom új iratgyűjtő imbolygott a karomban, ahogy a fülkék között cikáztam hétfő délután. Az átalakított HR-kézikönyv elkészült, de kellett hozzá új iratgyűjtő, csak mert. A műanyag, vegyszeres szagtól felfordult az érzékeny gyomrom, és kacérkodtam a gondolattal, hogy az egészet a raktárba hajítom, de az nem lenne elfogadható viselkedés, mint már mondtam, csak mert.

Lepakoltam őket a középső polcra, gerinccel kifelé, majd lesimítottam a blúzom elejét. Egy másik illat uralkodott el a vegyszeré fölött, valami túlságosan pézsmás. Amikor megfordultam, kis híján a földre vetettem magam és kapálózni kezdtem, mint egy kétéves.

Rick állt az ajtóban, kipirosodott arca és vizenyős szeme egyáltalán nem volt kellemes látvány. Ő volt a legújabb gyomorforgató aroma forrása. Bizonyos napokon olyan szaga volt, mintha kölniben pancsolt volna. Önelégülten vigyorgott.

Felsóhajtottam.

Ez nem egy jó nap!

A végtelen szar kedvem már reggel kezdődött, amikor megpróbáltam magamra kapni egy rettentő cuki, hajszálcsíkos ceruzaszoknyát. Felhúztam a combomig, majd a csípőmig, de amikor megpróbáltam felhúzni a cipzárt, belevágott a hasamba, és szétfeszítette a varrás mentén.

Aztán, miután a reggel folyamán megtapasztaltam az első, terhességhez kapcsolódó ruházkodási fiaskót, a gyomrom sem járt épp örömtáncot a reggeli, esős munkába menetel alatt. Mivel előre nem jártam utána, hogy mit tehet az ember a terhességi rosszullét ellen, végig kell szenvednem a napot, amíg hazaérek. Az üldözési mániám miatt nem mertem rákeresni a munkahelyemen.

Mivel úgy éreztem, mintha a gyomromban fortyogna az epe, nem sokat tudtam enni ebédre, amitől éhzabossá váltam – éhessé és zabossá egyszerre. Azonban nem ez volt az elégedetlenségem legfőbb forrása ebédszünetben. Elrejtőztem a kocsimban, és nekiálltam hívogatni a nőgyógyászokat, és hát atyaúristen, ebben a megyében mindenki terhes, és mindenkinek nőgyógyászra van szüksége? Hat telefonhívásomba telt, mire találtam egy orvost, aki hajlandó volt fogadni november második hetében.

November második hetében!

A francba is, a számításaim szerint addigra nyolchetes terhes leszek. Nyolchetes! Az nagyjából két hónap. Addig mégis mi az ördögöt csináljak? Két hónap alatt elég sok mindent el lehet szúrni.

Mindenesetre lefoglaltam az időpontot, majd, bár a tegnap esti vacsora Nickkel olyan mélyrepülésbe kezdett, mint egy zombi apokalipszis, megírtam neki az első alkalom dátumát és időpontját.

Semmi válasz.

Egy szó sem.

Ó, ő a részese akart lenni ennek, és ezt együtt kell végigcsinálnunk, mert egymás mellett ragadtunk, de három órája küldtem azt az üzenetet, és még mindig nem válaszolt? Ez aztán szép kezdet!

Amúgy is feltételeztem, hogy valami nincs rendben, de a rémesen szar napom még sokkal szarabb lett, és hiába minden logika, attól csak még mérgesebb lettem.

És most Rick is itt bámult engem, az a pöcsfej.

Az ajtó felé lépdeltem, úgy terveztem, hogy tökön vágom, ha nem takarodik el az útból, vagy megint hozzám ér, de ahogy közelebb értem, oldalra lépett. Rick egy szót sem szólt, ahogy elrongyoltam mellette, ki az ajtón, visszatartott lélegzettel, hogy ne fulladjak meg a kölnijétől. Ő csak ált ott, mint egy eszelős, és engem bámult.

Elmebeteg seggfej.

Az asztalomhoz mentem, ekkor Marcus ajtaja kivágódott, és beleremegett a széle. Elkerekedett szemmel torpantam meg. Andrew Lima száguldott ki az irodából, és a kijárat felé sietett. Marcus közvetlenül mögötte. Ezután Andrew lánya, a csendes Jillian vágtatott ki.

– Mi történt? – kérdeztem, és valamilyen ismeretlen okból remegve a hasam elé emeltem a kezem.

Elkaptam a kezem, senki nem vette észre a mozdulatot. Mintha kiszívták volna az összes vért Jillian arcából, úgy rohant el mellettem.

– Brock – felelte, és sötét szemében könnyek csillogtak. – Megsérült.

15. FEJEZET

A nap hátralevő részében alig szólalt meg valaki a munkában.

Mindenkit letaglózott, ami odalent történt, az egyik szorítóban. Amit ki tudtam venni abból, amit a többiek beszélgettek az irodában, Brock az egyik újabb sportolót edzette, egy fiatal srácot, akiben hatalmas potenciál rejlett a kevert harcművészetek terén.

Pontosan senki nem tudta, hogy hogyan történt a sérülés, de úgy értettem, mintha Brock megmutatta volna a fiatalabb fickónak az egyik fogást. Valami rosszul sült el, és Brock a hátára került, és a mellkasát szorongatta. Azt mondta, hogy úgy érezte, mintha megpattant volna valami a mellkasában, és bár nem sokat tudtam az MMA-hoz köthető sérülésekről, ez nem hangzott valami jól.

És nem is volt az.

Mire eljött a munkaidő vége, Marcus visszatért, és elég siralmas híreket hozott. Brocknak elszakadt egy ín a pectoralis majorjában – azaz a nagy mellizomban, ami a mellkas falát veszi körbe. A szakadás olyan súlyos volt, hogy elvált egymástól az izom és a csont, és Brockot azonnal a műtőbe vitték, hogy helyrehozzák. Néhány másodperc leforgása alatt Brock „a Fenevad” Mitchell olyan sérülést szenvedett, ami egyesek aggodalmai szerint a pályája végét jelentheti.

Halálra rémültem, és azt sem tudtam, mit mondjak. Nem ismertem valami jól Brockot, de lesújtó volt hallani, hogy az egész jövője visszavonhatatlanul megváltozhat.

A rossz közérzet jóval azután is velem maradt, hogy hazaértem, és átvettem egy jó meleg, kényelmes melegítőnadrágot. Roxy beugrott egy kicsit, és elmeséltem, mi történt Brockkal. Őt is ugyanannyira elszomorította, mint a többieket.

Miután ő felment Reece-hez, pár percig beszélgettem Yasmine-nal Skype-on mindenféle semmiségről, majd a képernyő felé hajolt, és barna szemét aggodalom töltötte meg.

– Amúgy hogy vagy, Stephanie, de úgy igazán? – kérdezte, és a hangja távolinak tűnt a Skype-on keresztül.

A mellkasomhoz szorítottam a díszpárnát, és a szemébe néztem.

– Jól vagyok. Már mondtam.

Félrehajtotta a fejét.

– Pedig nagyon fáradtnak tűnsz.

Jézusom. Lebiggyesztettem az ajkam.

– Miért, talán szarul nézek ki?

– Egy kicsit – felelte.

– Kösz.

Szélesen elmosolyodott, felfelé emelve a sötét orcáját.

– Nem akarok ezzel semmit mondani. Csak fáradtnak tűnsz.

Terhes vagyok, éreztem a szavakat a nyelvem hegyén, de képtelen voltam kibökni ezt a két szót. Fogalmam sem volt, Yasmine mit szólna hozzá. Gyanítottam, hogy nem a megszokott sikongatás és izgatottság követné a bejelentésemet, mint ahogy Roxy reagált, amikor tudomást szerzett Avery terhességéről. Valószínűleg egy csomó „azt a rohadt” meg hasonló kommentár következne. Különös súly húzta a mellkasomat. Gyorsan témát váltottam, és Atlantáról kérdezősködtem.

Amikor letettük, kerestem egy kis nasit, és lezuttyantam a kanapéra, majd Cheez-Itet majszolgattam, miközben elvesztem a Buzzfeed legmélyebb bugyraiban.

Pár perccel kilenc után pittyent a telefonom. A kezem megállt útban a szám felé, és leesett egy narancssárga falat, megpattanva a mellkasomon, ahogy a telefonomra esett a pillantásom a kanapé karfáján.

Nicktől jött üzenet.

Oké. El tudok menni.

Ennyi? Közel kilenc órával később mindössze ennyi a válasz? A kezem csak szorította a telefont. Vissza akartam írni, hogy választ követeljek tőle, hogy mégis mi telt ennyi időbe, de az nem én vagyok. Legalábbis korábban sosem viselkedtem így, most meg mégis?

Leszedtem a mellemről a Cheez-Itet, és a számba dobtam, majd úgy rágcsáltam, mintha vérfarkas lennék egy csonttal a foga közt. Legszívesebben a párnába fúrtam volna a fejem, hogy sikítsak egy nagyot.

Annyi b betűs szót kiabáltam volna el, hogy a ház összes lakójának a füle belesajdult volna.

Ez azért egy kissé dramatikus.

Mi bajom lehet? A hormonok? A nők nem szoktak érzelmesebbek lenni terhesen? Kifogásnak jól hangzott, de ennyire hamar eljött ez az időszak?

A kedd és a szerda felhős volt és komor, ami passzolt a hangulatomhoz, illetve a Lima Akadémia munkatársaiéhoz is. Brockot sikeresen megműtötték, és legalább hat hétig rögzítőt kellett viselnie. Még túl korai lett volna megmondani, hogy fel fog-e épülni teljesen, és visszatérhet-e a sporthoz, vagy hogy az lesz-e a végkifejlet, amitől mindenki annyira tartott.

Hétfő óta nem láttam Andrew-t és a lányát, de el tudtam képzelni, hogy mennyire kétségbe lehetnek esve, mindketten különböző okokból. Brock nélkülözhetetlen volt a Lima sikeréhez, ám azt sem tudtam kiverni a fejemből, ahogy Jillian nézett rá. Annak ellenére, hogy nemsokára elmegy a városból, nyilvánvaló volt, hogy fülig szerelmes Brockba.

Nick kedden írt vissza, valamikor délután, és nem válaszoltam, mert… Nos, nem igazán volt rá jó okom. Javarészt tisztában voltam vele, hogy gyerekes vagyok, és hogy pont most lenne itt az ideje, hogy éretten viselkedjek, de képtelen voltam annyi energiát összegereblyézni, hogy érdekeljen.

Amikor szerdán hazaértem, egyből belebújtam a flanel pizsamaalsómba és egy bő pulóverbe, majd anyával beszélgettem. Örült neki, hogy elmondtam Nicknek a nagy hírt, és noha igyekezett higgadt maradni a telefonban, hallottam a hangján, hogy szörnyen izgatott amiatt, hogy nyolc hónap múlva nagymama lesz.

Már majdnem fél nyolc volt, mire letettük, és épp egy halom nassolnivalóval szemeztem a spájzban. Hétfőn, munka után ellátogattam a boltba, hogy feltankoljak némi étellel abból, amiket egy leendő anyukáknak szóló, meglehetősen összetett és kissé nyomasztó web- oldalon találtam.

Tojás. Lazac. Zöldség-gyümölcs – színes gyümölcs és zöldség, ugyanis állítólag ez sem mindegy. Terheseknek csak semmi unalmas színű gyümölcs! Édesburgonya. Görög joghurt. Végül pedig sovány húsok.

Eléggé szeretem a zsíros húsokat, csak mert nyilván szeretem, ha valaminek van íze.

Beszereztem egy gigászi méretű terhesvitamint és savlekötőt is. Mivel a várandós anyukák nem sokféléből válogathattak, a gyomorégés elleni gyógyszer viszont engedélyezett volt, gondoltam, segíthet az émelygés ellen. Most még nem akartam beszedni, mivel egyelőre kezelhető volt a hányinger, de azért örültem, hogy kéznél van.

Cheez-It vagy Pringles? Ezen tanakodtam, amikor kopogtak az ajtón.

Lassan megfordultam, és közben cigánykereket vetett a szívem. Eltelt egy pillanat, aztán elindultam az ajtó felé. Bár az ösztöneim sejtették, ki lehet az, megnéztem. Nick. Az ajkamba haraptam, végignéztem magamon és felsóhajtottam. A melegítőnadrágom legalább két számmal nagyobb volt, a rövid pulóveremet pedig sosem venném fel emberek közé. A hasam jelentős részét szabadon hagyta, és bár még nem volt észrevehető változás rajtam, azt kívántam, bárcsak lenne időm visszarohanni, és…

Várjunk csak! Miért érdekel, hogy hogy nézek ki, vagy hogy mit gondol? Haragudtam rá. És rosszabbul is festhetnék. Hozzáragadhatott volna egy Cheez-It a mellemhez, vagy bármi. Kinyitottam az ajtót, és felkészültem rá, hogy kérdőre vonom, mégis mit keres itt.

Mielőtt kinyithattam volna a szám, Nick egyenesen berongyolt, mintha a világon minden joga meglenne hozzá, hogy csak úgy bejöjjön. Egy sisak volt a hóna alá dugva, és viseltes bőrdzseki feszült a széles mellkasán.

– Akkor még mindig van motorod? – buggyant ki belőlem, és azért ez egyáltalán nem volt hülye kérdés.

A konyhaasztalra tette a sisakot.

– Aha, van. – Összevonta a szemöldökét. – Van kocsim és motorom is.

Elállt az eső, úgyhogy úgy döntöttem, motorral jövök.

– De nincs hideg a motoron?

Megvonta az egyik vállát.

– Hozzá lehet szokni. – Kis szünet következett, és világoszöld tekintete az arcomra siklott. – Egyszer fel kéne ülnöd hátulra, elviszlek egy körre.

Borzongás araszolt lefelé a gerincemen.

A szavak súlyosabb jelentéssel bírtak. A hasam előtt keresztbe fontam a karom, és elkaptam a tekintetem, ami a sisakon állapodott meg.

– Miért jöttél ide, Nick?

Csend követte a kérdést, ezért kénytelen voltam ránézni. Szúrós tekintettel meredt rám, állkapcsa merev volt. Amikor megszólalt, nyersen csengett a hangja.

– El sem hiszem, hogy ezt megkérdezted.

Rá akartam mutatni, miért tettem, azonban nem voltak valami jó érveim. Most már én is rájöttem.

– Gondolom, akkor ezért nem válaszoltál a hétfői üzenetemre? – kérdezte csípőre tett kézzel. – Valamivel felbosszantottalak. Pontosan nem tudom, mivel, úgyhogy volnál kedves beavatni, bármi is volt az?

Visszatért a tüskés ingerültség, azonban most főként magam felé irányult. Az zavart a leginkább, hogy nem voltam megfelelő idegállapotban hozzá, hogy rámutassak, mit mondott vacsora közben vasárnap este. Hogy egymás mellett „ragadtunk”. Az volt az ingerültségem forrása, és… És igen, a mellkasom középpontjában sajgó tompa fájdalom. Azonban, ha ezt elárulnám Nicknek, az egyenértékű lenne azzal, hogy levetkőzöm, és táncot lejtek előtte.

– Azt hiszem… Azért voltam mérges, mert hétfőn olyan sokára írtál vissza az üzenetemre. – Összeszorítottam a szemem, és gyűlöltem magam, amiért képes voltam mindezt hangosan kimondani, ugyanis részben igaz volt. – Csak azt hittem, hogy… Öhm, gyorsabban fogsz reagálni.

Amikor kinyitottam a szemem, Nick kétkedő ábrázatát láttam, de volt benne némi… derű is. Lebiggyesztettem az ajkam. Mégis mi az ördög olyan vicces ebben? Levette a bőrdzsekijét, és a szék háttámlájára terítette. Ezek szerint marad.

– Igazad van – bökte ki.

Körülnéztem a szobában.

– Igen?

Nick tett felém egy lépést, mire megdermedtem, mert nem tudtam, mit fog tenni. Annyira rohadtul kiszámíthatatlanul szokott viselkedni, és meglepetten vettem észre, hogy megfogta a kezem. Összekulcsolta az ujjainkat, és magával húzott az ajtóból. A szívem bizonytalanul ugrott egyet, ugyanis egy másodperc erejéig azt hittem, hogy a folyosó felé húz, az ágy felé, és bár az agyam tudta, hogy ez egy borzasztó rossz ötlet, a testem gyakorlatilag felrobbant, amikor a hormonjaim éljenzésben törtek ki.

Azonban ő nem odavezetett. Hanem a kanapéhoz, majd leült, és odahúzott engem is, így ott ültem mellette, a combunk összepréselődött, és mivel a gondolataim épp elég mocskos helyeken jártak, az érintéstől forró hullám söpört végig rajtam.

Össze kell szednem magam!

A tekintetem a gyönyörű szeméről az öve környékére vándorolt.

Tényleg rám fért volna egy kis józan ész.

Vagy egy hancúrozás.

– Most mire gondolsz? – érdeklődött Nick.

– Mi? – Odakaptam a fejem. – Semmire.

Kissé elfordította a fejét.

– Hát, nem hiszek neked. Hirtelen úgy kipirultál, és a szemed is olyan ábrándos lett… Várj csak, jól vagy? Csak nem…

– Jól vagyok. – Nem mintha el akartam volna mondani neki, hogy kívánós vagyok. Kiszabadítottam a kezem, és becsúsztattam a térdem közé. – Szóval… Mivel kapcsolatban volt igazam?

Anélkül, hogy ránéztem volna, tudtam, hogy a tekintete rám szegeződik, és ez az a fajta végtelenül nyugtalanító nézés volt, amikor az ember tudja, hogy a másik szinte belelát a fejébe.

– Igazad volt azzal kapcsolatban, hogy nem írtam vissza időben. Korábban kellett volna válaszolnom.

Meglepődtem, és hirtelen rávillant a tekintetem.

– Most komolyan?

Nem törődött a kérdésemmel.

– De benned is lehetett volna annyi, hogy azonnal szólsz miatta. Megbeszélhettük volna, ahelyett, hogy napokig fortyogsz magadban, ezért tegnap meg kellett kérdeznem Roxyt, hogy meghaltál-e.

– Micsoda? – Elhúzódtam mellőle. – Te megkérdezted Roxyt, hogy meghaltam-e?

Az arcán szemernyi bűnbánatot sem láttam.

– Hát, nem pontosan ezekkel a szavakkal, de délután láttam a bárban, amikor beugrottam, és megkérdeztem, hogy beszéltetek-e mostanában. A lényeg, hogy lehettél volna annyira tökös, hogy szólsz.

– Nincs tököm – jegyeztem meg epésen. Az a vicces, hogy bármilyen más helyzetben azon nyomban beszóltam volna neki. Nem fortyogtam volna magamban.

Az ajka egyik sarka felfelé görbült.

– Akkor lehettél volna annyira megtermékenyített petesejtes, hogy egyből szólsz.

Rándultam egyet. Nevetés tört fel belőlem.

– Megtermékenyített petesejtes?

Továbbterjedt a mosolya.

– Az a legjobb a tökös után…

– Atyaég! – Az arcomra csapva nevettem. – Ez borzalmasan hangzik, Nick. Annyira borzalmasan!

– Igen, igazad van. Tényleg elég furán hangzik. – Nevetgélt, míg én leengedtem a kezem.

Melegség kúszott az arcomba, és kényelmetlenül fészkelődtem.

– Igazad van – szólaltam meg. – Mondhattam vagy kérdezhettem volna valamit, vagy legalább visszaírhattam volna. Gyerekesen viselkedtem, pedig általában nem ilyen vagyok. Gyanítom, hogy…

– Stresszes vagy? – vetette fel finoman, és a lábával megpiszkálta az enyémet.

Bólintottam.

– Aha, az vagyok, de ez nem kifogás. Nem…

– Okkal nem írtam vissza korábban, csak hétfő este. A nagypapámnak kell gondját viselnem. – A kijelentése letaglózott. Nick maga elé bámult, minden derű eltűnt a markáns arcvonásairól.

– Tessék? – suttogtam.

Megmoccant az ádámcsutkája, mielőtt megszólalt.

– A nagypapámról. Jobnak hívják. – Telt ajka rövid mosolyra rándult. – Tudom, elég fura név. A családom roma származású. De valószínűleg más néven ismersz minket. Cigány. Bár a legtöbben nem szeretjük ezt a kifejezést. Egyáltalán nem.

Hű, ezek szerint nagyon félrement a tippem, hogy azt gondoltam, spanyol származású lehet. Valamilyen különös oknál fogva teljesen elámultam ezen, mivel tudtommal még egyetlen romával sem találkoztam. Martinsburg környékén laktak romák, legalábbis az egyik valóságshow szerint, én viszont sosem láttam őket. Viszont cseppet sem éreztem időszerűnek rázúdítani a száz meg száz kérdésemet a múltjáról, hogy kiderüljön, mennyire tudatlan vagyok.

– És mielőtt megkérdeznéd, a családom évek óta itt él. Jártam iskolába, és nem lakókocsiban nőttem fel – folytatta összevont, sötét szemöldökkel. – Tudom, hogy sok sztereotípia kering a kultúránkról, azokban a legtöbb nem igaz, vagy teljességgel romantizált.

Most már végképp totál ostobának éreztem magam a gondolataim miatt, azonban sosem néztem le a cigányokat – ööö, a romákat vagy ilyesmi.

– Én részben kubai vagyok – közöltem.

A szemöldökét felvonva nézett rám.

– Nos, a nagypapám Kubában nőtt fel. Kamaszkorában jött át az Államokba – magyaráztam egy vállrándítással. – Na mindegy, csak gondoltam… Elmondom..

Apró, de őszinte mosoly jelent meg az ajkán.

– Jó tudni. – Kis szünetet tartott. – A nagypapám nagyon beteg, és már senki… senki nem maradt, aki gondját viselhetné, úgyhogy én csinálom. Velem lakik, így a nap jelentős részében van valaki mellette. Egy házi gondozó vigyáz rá esténként, hogy pihenhessek egy kicsit, meg amikor dolgozom.

Padlót fogtam attól, amit Nick mesélt. Halvány fogalmam sem volt erről, azonban felderengett bennem valami, amit Reece mondott, amikor nála jártam. Amikor arra reagált, hogy Nick azt mondta, rengeteg ideje van.

Reece pedig erre közölte, hogy ez baromság, és most már tudtam, miért.

– Alzheimeres – magyarázta Nick.

Jaj, ne! A szívem elfacsarodott a fájó együttérzéstől.

– Az elmúlt bő egy évben elég súlyossá vált, de nem volt mindig ilyen. Voltak hetek, amikor észre sem lehetett venni, hogy gond van. Érted? Csak pár pillanatra összezavarodott. Mondjuk, mindig elismételt valamit, amit egy órával korábban már elmondott, aztán félregombolt inggel jelent meg… Ilyen apróságok. Aztán megváltozott, de ilyen ez a betegség. Egyre előrehaladottabb, és vannak ilyen epizódjai, amikor ott kell lennem mellette. Nagyon ideges lesz, amikor nem ismeri meg az ápolót. Basszus, a legtöbbször már engem sem ismer meg.

Behunytam a szemem.

– De mellettem többnyire jól van. Lehet, hogy valahol mélyen tudja, hogy összeköt minket a vér. Az orvosok szerint nem így van, de ez mindegy. – Nick elgyötörten kifújta a levegőt. – De amikor felhúzza magát, nem könnyű megnyugtatni. Előfordul, hogy… erőszakosan viselkedik. Nem szándékosan. Szerintem csak összezavarodik és fél. Mindenesetre tárgyakat hajigál, és bár a nővér türelmes és megértő, nem érzem helyesnek, hogy magára hagyom az ilyen helyzetekben. Hétfőn meg a kocsiban hagytam a telefont, és őszintén, eszembe sem jutott késő estig, akkor meg már…

Túlságosan ideges volt addigra, hogy az üzenetem miatt aggódjon. Istenem, legszívesebben felpofoztam volna magam, és csak azért nem tettem meg, mert közben elöntött a büszkeség Nick miatt. Nick… Nahát, tényleg egy olyan kirakós, amit nem tudok kirakni. Bármilyen előfeltevéseim voltak vele kapcsolatban, az a közelében sem járt a valóságnak. A legtöbb ember nem tenné meg, hogy a beteg nagyapjáról gondoskodjon. Valakit ápolni, még ha az embernek van is szakszerű segítsége, nem épp sétagalopp. Tudom, hogy bizonyos esetekben van olyan nehéz, mint akár betegnek lenni. Elámultam rajta, hogy huszonhat évesen, és ki tudja, hány éve, Nick a gondját viselte a nagyapjának.

Megváltozott a róla alkotott képem.

Büszke voltam Nickre.

Felé nyúltam, és a karjára tettem a kezem.

– Úgy sajnálom, Nick.

A kezemre esett a pillantása.

– Azért nem mondtam el, hogy ne sajnálj.

– Tudom. – Lenyeltem a hirtelen keletkezett gombócot a torkomban. –

Nem sajnállak. Csak szörnyű, hogy keresztül kell mennetek ezen a nagypapáddal. Nekem nincs személyes tapasztalatom ilyesmiben, de tudom, milyen kemény lehet az Alzheimer-kór. Bü… büszke vagyok rád.

Nick meglepetten nézett rám. Nem szólt egy szót sem.

– A legtöbben betették volna egy otthonba. Te viszont nem.

– Lehet, hogy el fog jönni az a pillanat – mondta halkan.

Megszorítottam a karját.

– És ha így is lesz, nem azért, mert nem törődsz vele eléggé. Szerintem ezt te is tudod.

A tekintetünk összekapcsolódott.

– Aha.

Valami belém hasított.

– Ezért dolgozol egy bárban? Említetted, hogy van diplomád, de azért dolgozol pultosként, mert gyakorlatilag így te szabod meg, hogy mikor dolgozol?

– Részben. – Nick hátradőlt a kanapén, mire a kezem rácsúszott a kezére. Nem vettem el.

– Már jobban van? – kérdeztem.

Nick bólintott.

– Egyelőre igen.

Az ajkamat összepréselve elhúztam a kezem.

– Sajnálom, hogy keresztül kell menned ezen.

Nem felelt azonnal.

– És te hogy vagy? Még émelyegsz?

Érthető volt a témaváltás.

– Mostanában nem olyan vészes. Megtudtam, hogy ha nagyon rossz, akkor bevehetek egy savlekötőt, ami elvileg segít. Összességében egész jól vagyok. – Felhúztam az orrom. – Vagyis, lehet, hogy kicsit érzelmesebb vagyok a megszokottnál.

Nick elvigyorodott.

– Dehogy!

A plafonra emeltem a tekintetem.

– Jó a hajad. – Felfelé kúszott a keze, és meghúzta az egyik fonatom végét.

Rácsaptam a kezére, és felmordultam.

– Hagyjuk is!

– Cuki. – A tekintete élénk volt és lágy. – Úgy festesz, mint Harisnyás

Pippi.

Rásandítottam.

– Honnan a francból ismered Harisnyás Pippit? Az már, nem is tudom, évtizedekkel ezelőtt ment.

– Tudok ezt-azt. Fontos dolgokat. – Elmosolyodott. – Egyébként te Harisnyás Pippi felnőtt, szexi verziója vagy.

Felszaladt a szemöldököm.

– Ó. Azta!

– De a pulcsid még jobban tetszik – tette hozzá, és lejjebb siklott a tekintete.

– Szerintem az tetszik jobban, hogy látsz valamit a testemből – helyesbítettem.

– Lebuktam. – A foga közé szívta az alsó ajkát, és előredőlt.

– Megengedsz valamit?

Felvontam az egyik szemöldököm.

– Ööö, persze!

Nick felém fordult, és amikor a keze a hasam felé indult, rájöttem, valószínűleg nem ártott volna megkérdeznem, hogy mit akar tenni, mielőtt engedélyt adok rá. Egy másodperccel később a keze a hasamon landolt.

Élesen beszívtam a levegőt, és kihúztam magam.

Elkerekedett a szemem. Jókora keze széltében szinte az egész hasamat betakarta, a tenyere pedig meleg volt. Az egész gerincemben éreztem az érintését.

Odahajolt, olyan közel, hogy éreztem a leheletét az arcomon.

– Tudom, hogy most még semmit nem lehet érezni, de ide akartam tenni a kezem.

– Miért? – Kissé szédültem, mintha visszatartottam volna a lélegzetem.

– Közelebb érzem magam a babához.

Ó, egek!

Ó, basszus!

Zihálva vettem a levegőt, azonban a meleg, homályos érzés tovább terjedt bennem, és ez még nem minden. Közel akart lenni a babához. A keze kissé megmoccant, és az ujja súrolta a nadrágom szélét.

– Itt van bent – folytatta. – Egy részed. Egy részem. Nem számít, mi sül ki ebből, ez egészen csodálatos.

A petefészkem kis híján felrobbant.

Felemelte a szempilláját.

– Szerinted nem?

– De – suttogtam, majd hangosabban is kimondtam –, de.

Nick ajka hozzáért az arcomhoz, és beleborzongtam egyszer, majd még egyszer. Mikor jött ilyen közel? Elakadt a lélegzetem, úgy zakatolt a szívem a mellkasomban. Ha egy-két centivel balra fordítottam volna a fejem, a szája az enyémen lett volna. Izgatott várakozás száguldott végig bennem, és szorosan a nyomában ott loholt a zavarodottság. Miért akartam, hogy megcsókoljon? Oké. Számos oka volt annak, hogy azt akartam, hogy megcsókoljon. Egy csomó oka, de mi lehet az ő indoka?

A tenyere még mindig a hasamra simult, az ajka pedig valahol az állam közelében lehetett, és eszembe jutott a majdnem-csókja. Ami az első éjjel az ajkam szélét érte. Hirtelen csak arra tudtam gondolni, hogy csókolózunk. Vajon milyen érzés lenne, amikor az ajka az enyémhez ér? A szája kemény lenne vagy lágy? Mivel róla van szó, valószínűleg mindkettő egyszerre. Ha úgy csókol, ahogy kefél, akkor az a fajta csók lenne, ami egy életre megváltoztatja az ember hozzáállását a csókhoz, beleértve a múltat és a jövőt is.

Nick lejjebb hajtotta a fejét, és az állán lévő borosta súrolta az államat. Elfojtottam egy nyögést, amikor elöntött a forróság. A tenyere lecsusszant a hasamról az ölemre, lángokat szítva a testemen. A vállamhoz nyomta a homlokát, és csiklandozta a meleg lehelete a nyakam.

Feltört belőle egy hang, valamiféle civilizálatlan, férfias hang, ami őrületes dolgokat művelt az idegvégződéseimmel. A szívem zakatolt, amikor kissé felemelte a fejét, majd megéreztem az ajkát azon az érzékeny ponton, épp a lüktető pulzusom felett. A hasam mélyén erősen tekergőztek az izmok. Csókolj meg! Csókolj meg úgy igazán! Csókolj meg! Ezek a szavak ismétlődtek bennem, ahogy tovább emelte a fejét.

Nick elhúzódott, és nem csókolt meg, de amikor ránéztem, tudtam, hogy az ő gondolatai is arra járnak, amerre az enyémek. Gyorsan emelkedett és süllyedt a mellkasa, a tekintete pedig különösen sejtelmes volt. Ahogy lepillantottam, nem lehetett nem észrevenni a dudort a farmerja alatt.

Azt a rohadt…

– És, mit csinálsz ma este? – kérdezte mély, nyers hangon.

– Nem terveztem semmit. – Megnedvesítettem az ajkam. – Te Reece-hez mész?

Megrázta a fejét.

– Nem hozzájöttem. Hanem hozzád.

Ez… Ez jólesett.

– Csak filmet akartam nézni, meg enni egy kis Cheeze-Itet. Na, jó. Egy csomó Cheez-Itet. Talán egy kis Pringlest is.

Megjelent a félmosoly az ajkán. Ragályosnak bizonyult, mert azon kaptam magam, hogy én is rávigyorgok.

– Hát, akkor mi lenne, ha választanál egy filmet, és megmondanád, hol tartod a Cheez-Itet meg a Pringlest. Aztán filmezünk.

Valahol mélyen reménykedtem benne, hogy a filmezés egyfajta kód a meztelenkedésre, de miután kiválasztottam valamit, ami talán őt is érdekelheti – a 300 című filmet –, visszatért egy halom nasival, és pont azt tettük, amit mondott.

Egymás mellett ülve néztük a festékszóróval odavarázsolt hasizmok száguldozását a képernyőn – legalábbis engem ez a része kötött le. Visszajátszottam pár emléket azokról a srácokról, akikkel együtt lógtam, meg még arról a pasiról is, akivel a gimiben jártam, és egyetlen alkalmat sem tudtam felidézni, amikor egy fiúval ücsörögtem egy film előtt, és csipszet zabáltam, miközben semmi másra nem vágytam, csak hogy jól meglovagoljam, és nekilássunk a dolgoknak.

Többnyire nem szokásom filmet nézni olyan pasikkal, akikkel rosszalkodni akartam, nem pedig beszélgetni. Ez egy első alkalom volt nekem, és valamelyest tetszett. Nem. Nem csak valamelyest. Nagyon élveztem.

Nickből melegség áradt, és átszivárgott belém. Amikor már nem lapátoltam a számba a kaját, azon kaptam magam, hogy nekidőltem. Nem szándékosan. Nem voltam teljesen a tudatában, de egyszer csak az egész jobb oldalam az ő bal oldalához préselődött, a bal karját pedig a kanapé támlájára ejtette.

Jó… Jó érzés volt.

Végül túlságosan elnehezedett a szemhéjam, hogy nyitva tartsam. Küzdöttem az álom ellen, ugyanis, most komolyan, nem kellene Nicken fekve elaludnom, de mindhiába. Hozzá bújva kényelmesebb volt feküdni, mint bármin is valaha, és békés álomba szenderültem.

16. FEJEZET

Meleg volt, nem túlságosan, azonban a kellemes hő érzete miatt kezdtem magamhoz térni. Lassan ébredeztem, és az álomkor még akkor is körbelengett, amikor kinyitottam a szemem. A szemöldökömet ráncolva meredtem a tévére. A hangerőt lejjebb vették, de azt láttam, hogy valami fura reklám ment rajta. Halvány fény szűrődött be az ablakon.

Mi a…?

Ebben a pillanatban ébredtem rá, hogy nem vagyok egyedül. A torkomon akadt a levegő, ahogy kezdtem kibogarászni a környezetemet. Az oldalamon kucorogtam, a hátam pedig a szilárd forróság forrásának simult.

Nick.

Atyavilág, arra még emlékeztem, hogy elalszom a kanapén, de az álomba merülés előtti pillanatokban őszintén nem gondoltam volna, hogy Nick itt marad. Tágra nyílt szemmel mértem fel a helyzetet. Nick teste az enyém köré fonódott, és tudtam, hogy bizonyára nem a létező legkényelmesebb alvópozícióban fekszik. Magas fickó, és a kanapé elég göröngyös.

Azonban itt volt, és a keze az alhasamon pihent. Az alkonyat sápatag fényében a kezét bámultam egyfajta különös ámulattal.

Szándékosan tette oda? Igazi védelmező, férfias gesztus volt. Vagy alvás közben került oda?

Bárhogy is legyen, megmozdított bennem valamit. Éles bizsergés lövellt ki a pontból, ahol a keze feküdt, és meleg, borzongató hullámokban terjedt lefelé. A mellkasomban és a torkomban is gombócot formált. Mint amikor este megkérdezte, hogy van a gyomrom, és ledöbbentem, és… nagyon meghatódtam. Ehhez még hozzáadtam mindazt, amit a nagypapájáról mesélt, és kezdtem annak látni Nicket, aki valójában volt. Megjelentek és a helyükre kerültek a kirakós hiányzó darabkái. Nem az összes, de néhány.

Ahogy Nick kezét bámultam, fontos felismerésre jutottam. Nick jó apa lesz. Nem tudtam róla olyan sokat, azonban az eddigi tettei, illetve az alapján, ahogy a nagyapjáról gondoskodott, kétségem sem volt afelől, hogy az apaságot is hasonlóképp fogja megközelíteni. Nem beszélve arról, hogy ő nem áldozathozatalként tekintett arra, hogy a nagyapját gondozta.

Ő csak… Csak egy jó ember – egy jó ember.

A feszültség, ami a vállamat és a hátamat feszítette, mióta kiderült, hogy terhes vagyok, lassan kezdett enyhülni. Mintha kezdtem volna magamhoz térni. Nem számít, mi van köztünk Nickkel, ott lesz a mi… a mi gyermekünkért. Nem vagyok egyedül.

De ahogy a kezét néztem, arra is ráébredtem, hogy nem csak azt szeretném, ha a gyermekünk apja lenne. Meg akartam találni a kirakós többi darabját is, és meg akartam fejteni. Tudni akartam, milyen érzés, ha megcsókol, és tudni akartam, hogy milyen lenne igazából… szeretkezni vele. Ez a hirtelen támadt vágy mélyebb volt, mint egy fizikai szükséglet.

Azt akartam, hogy többet jelentsen számomra.

Azt akartam, hogy én is többet jelentsek számára.

Igen, a teherbeesés hozott össze minket újra, de nem muszáj, hogy ez legyen az egyetlen ok.

Óvatosan megmozdultam, hogy a hátamra feküdjek. A keze ott maradt, ahol volt, szétterülve az alhasamon, megnyugtató volt a súlya. Eltelt egy pillanat, majd a hüvelykujja lassú köröket kezdett leírni, nagyon lassú és pontos köröket, a köldököm alatt.

Nick ébren volt.

Felemeltem a fejem, és a tekintetem találkozott egy álmos, világosbarna szempárral. Felgyorsult a pulzusom, ahogy az ujja tovább folytatta a mozgást, ezúttal félkörökben. Mélyen beszívtam a levegőt, ahogy a testem kezdett valóban felébredni, és hozzászokott a közelséghez. A mellbimbóm hegye megkeményedett, nekifeszült a melltartóm puha kosarának. Minden lélegzetvétellel egyre nőtt bennem a vágy, és végül fájdalmasan nyilvánvalóvá vált számomra.

– Jó reggelt – köszöntött Nick álomittas hangon.

Viszonoztam a köszöntését, de alig hallottam. Túlságosan lekötött, hogy őt bámulom. Az állán halvány árnyék. A haja kócos volt, rövid tincsei szanaszét álltak, és az arcán lévő óvatos mosoly kisfiús külsőt kölcsönzött neki.

Kitisztítottam a fejem, és próbáltam valamit mondani, végül a nyilvánvaló tény mellett maradtam.

– Elaludtam.

– El. – Derűsen nézett rám, ahogy felemelte a fejét, és jobbra-balra forgatta, mintha elfeküdte volna.

– Itt maradtál.

A tekintete az arcomat pásztázta, és kényelmesen hátradőlt.

– Igen. Túlságosan puha voltál és meleg, hogy itt hagyjalak. Haragszol miatta?

– Nem. – Épp ellenkezőleg. – Nem akartam elaludni.

A szívem táncra perdült a mellkasomban.

– De mi lesz a nagypapáddal?

– Írtam az ápolónak. Ott maradt. Gyanítom, jól jött neki a túlóra, ugyanis elég vidám volt miatta.

Lesütöttem a szemem.

– Remélem, nem került egy vagyonba.

– Nem.

Ez nem biztos, hogy teljesen igaz volt. Az otthoni ápolók biztosan borsos áron dolgoznak, azonban örültem neki, hogy itt maradt. Nagyon örültem.

– Egyébként – szólalt meg elnyújtottam – Horkolsz.

Odakaptam a tekintetem.

– Tessék?

– Aha. – Rám vigyorgott. – Mint egy mini láncfűrész.

– Nem is horkolok!

Résnyire húzta a szemét.

– Honnan tudhatnád? Olyankor alszol.

Tiltakozásra nyitottam a szám, azonban igaza volt, honnan is tudhattam volna?

Sosem aludtam együtt senkivel, még azzal a sráccal sem, akivel a gimiben jártam, a főiskolán a szobatársam pedig füldugóval aludt. Istenem, lehet, hogy pont ezért?

– Komolyan horkolok?

Két másodpercig komoly arcot vágott, majd elnevette magát.

– Nem. Nem horkolsz. Hazudtam.

– Te szemét! – Eltorzult arccal csaptam a karjára. – Én meg már tényleg azt hittem, hogy olyan hangom van, mint egy láncfűrésznek.

– Egy mini láncfűrésznek – helyesbített.

– Mindegy – motyogtam nevetéssel küszködve.

Könnyed mosollyal emelte el a kezét a hasamról, és félresöpört az arcomból egy tincset, ami kiszabadult a copfomból.

– Ugyan már, amúgy is tudnod kéne, hogy horkolsz-e. Valamelyik pasi biztos elárulta volna.

– Igazából még sosem aludtam együtt senkivel – vallottam be. – Úgyhogy elképzelhető lett volna.

Leengedte a kezét, és visszatette a hasamra.

– Akkor én vagyok neked az első.

– Valamiben igen – jegyeztem meg.

– Hát, ennek is örülök!

Elvigyorodtam.

– Azt hiszem, ennél azért nagyobbat is álmodhatnál.

– Édesem, el sem tudod képzelni, mekkorát álmodom épp.

Elakadt a lélegzetem.

– Na, mondd csak!

Egy pillanatig álltuk egymás tekintetét, majd lesütötte a szempilláját, eltakarva a szemét. Apró mosoly bujkált az ajkán, ahogy szétterítette az ujjait a hasamon. Éreztem, hogy egy mély lélegzetvétellel megemelkedik a mellkasa.

– Ki szeretnék próbálni valamit! – mondta, és lejjebb araszolt a keze. – De szerintem nem fogod megengedni.

A kanapé szélébe kapaszkodtam.

– Attól függ, mi az.

– Hmm. – Az ujjai egyre közeledtek a nadrágom derekához. – Meg akarlak érinteni.

Ó, egek!

A szívem majd’ kiugrott a helyéről, amikor meghúzgálta a nadrágomat. Mintha a nyelvem a szájpadlásomhoz tapadt volna.

Egy picit lehajtotta a fejét, és éreztem, hogy a lehelete táncot jár az arcom előtt.

– Érezni akarlak, ahogy elélvezel az ujjaimon!

Ahogy mocorogni kezdtem, jó eséllyel megállt a szívem. Aztán megéreztem őt, ahogy keményen a combomhoz préselődik.

– Tudom, hogy most… megváltoztak a dolgok – folytatta, és az ajka súrolta az arcom ívét beszéd közben. – És gondoltam, nem akarom bonyolítani a dolgokat, de ha igazán őszinte akarok lenni veled, már vágyom rá, hogy elmerüljek ebben a bonyodalomban. És vágyom arra is, hogy elmerüljek benned. – Lazult a szorítása a nadrágomon. – Szóval, hajlandó vagy szebbé tenni a reggelemet?

Hevesen emelkedett és süllyedt a mellkasom. Egy rövid pillanat erejéig eszembe jutott, hogy Nick meg én mintha mindent fordítva csinálnánk: először szexelünk, aztán jön a baba, most meg egy jó kis petting, mindezt azelőtt, hogy randiztunk volna. Na jó, végül is, múlt vasárnap randiztunk.

Fogjuk rá!

Az ereimben futó forróság és a nedvesség a lábam között arra kérte a fejemben lévő hangot, hogy fogja már be a pofáját.

Egyszerűen a testem szolgája voltam, de ahogy felé fordítottam a fejem, és az orrom hozzáért az arcához, már nem érdekelt.

– Megengedem, hogy szebbé tedd a reggelemet.

Egy pillanatra mozdulatlanná vált mellettem, majd így szólt:

– Hál’ istennek!

A szemem becsukódott, ahogy szakavatott keze alá törleszkedtem, és ő nem váratott sokáig. Úgy helyezkedett, hogy a homloka a halántékomhoz érjen, és rájöttem, hogy ebben a testhelyzetben tökéletesen látja, hogy mit csinál.

Ettől még jobban felizgultam.

Nick felsimított a kezével, a köldököm alatt állt csak meg. Már-már áhítattal időzött el ott. Aztán jókora tenyere a nadrágom dereka alá csúszott.

– Azt a kurva! – mordult fel. – Komolyan mondod, hogy egész végig nem volt semmi ez alatt?

– Semmi. – A forróság lávává hevítette a vérem. – Nem vártam látogatót tegnap este.

Az ujjai lefelé kalandoztak, közben a térdével széttárta a lábaimat.

– Akkor így szoktál itthon lebzselni? Bugyi nélkül?

– Többnyire igen. – Elakadt a lélegzetem, amikor az ujjbegye hozzáért a legérzékenyebb pontomhoz.

– Basszus! Ezt sosem fogom elfelejteni.

Már épp válaszolni akartam, de ekkor megragadott, mire minden gondolatom szertefoszlott. Az ujjai finoman a lábam közé siklottak, majd lassú ritmusban mozgatni kezdte őket előre-hátra, amitől a lábujjaim begörbültek. A légzésem akadozott.

– Olyan puha vagy itt. Azt hiszem, ez az egyetlen részed, ami ilyen puha.

Közölni akartam, hogy nem így van. Hogy egy pihe-puha labda tudok lenni, ha kell, azonban az egyik ujja hirtelen belém hatolt. A hátam ívben megfeszült, ettől még mélyebbre csúszott bennem az ujja, és az ezt követő nyögése hallatán újabb hőhullám söpört végig rajtam.

Mozogni kezdett a kezével, nedvesen, lassan és magabiztosan, nem sietősen, én pedig követtem a lágy mozdulatokat. Lihegő nyöszörgés tört fel belőlem, amikor még egy ujját bevetette, finoman tágítva engem. Megragadtam, és az ujjaimat a csuklójára kulcsoltam. A feszültség egyre nőtt és tekergőzött a hasam legmélyén. Nick a csiklómhoz nyomta a tenyerét, amivel kipréselt belőlem egy mély sóhajt.

– Atyaég! – suttogtam. Megfeszültek az izmaim.

– Ez az. – A hangja fojtott lett, követelőző. – Már érzem.

Az ujjai lendületesebb tempóra váltottak, egyre mélyebbre csúsztak, egyre gyorsabban mozogtak, és a kéj addig örvénylett bennem, amíg egyszer csak a nyomás megszűnt, darabokra hullott, és gyönyörteli nyilakat lőtt keresztül a testemen. Torokhangon kiáltottam fel, a fenekem pedig elszakadt a kanapétól, ahogy a beteljesülés apró utórengései lecsaptak rám.

Nick velem maradt, pontosan tudta, mikor lassítson az ujjaival, és amikor kihúzta belőlem, ernyedten és kábán néztem őt. Az izmaim kocsonyává váltak, ahogy az ujjait a szájához emelte.

Azt a rohadt!

Újabb vágyhullám csapott le rám, ahogy megnyalta.

– A legjobb reggelim valaha.

Az oldalamra gördülve a dudor felé nyúltam, ami egész végig a combomhoz préselődött, azonban Nick elkapta a csuklómat. Elkerekedett a szemem.

– Te most leállítasz engem?

Az arckifejezése feszültté vált.

– Bármennyire is utálni fogom magam ezért, de muszáj.

– Miért? Te már reggeliztél. Én is akarok.

Nick felhúzta a szemöldökét.

– Fehérjeturmixot – jelentettem ki, és mosolyra rándult az ajkam. Döbbent nevetés tört fel belőle.

– Azt a rohadt! Ezt most jól hallottam?

– Igen. – Próbáltam ismét megérinteni, azonban erősebben megszorított.

Fújtatott egyet.

– Mikor kell dolgozni indulnod?

Először nem értettem, mi a fenéért hozakodott elő ezzel a kérdéssel, de végül leesett. A gyönyör halványulni kezdett.

– Úristen! – Összerezzentem, és ülő pozícióba löktem magam. A tekintetem az órára vetült. – A rohadt életbe! Készülődnöm kell.

– Azt hittem, fehérjeturmixra van szükséged!

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, miközben felkecmeregtem, és szerencsére nem borultam fel.

– Annak a fehérjeturmixnak várnia kell.

Nick elnyújtózott, a feje fölé nyújtotta a karját, és ebben az ejtőző testhelyzetben figyelt. Egy pillanatig képtelen voltam megmozdulni, miközben őt bámultam. A rendkívül felelőtlen énem legszívesebben azt mondta volna, hogy bassza meg, és szó szerint így is tett volna, de nem tehettem. Visszatáncoltam.

– Esetleg később? – vetette fel sejtelmes tekintettel.

Szaggatottan szívtam be a levegőt.

– Mindenképpen.

17. FEJEZET

Mivel Nick esténként dolgozott, én pedig napközben, nem sok időnk volt találkozni. Tudtam, hogy meglátogathatnám a bárban, azonban a köztünk alakuló dolog még újnak és törékenynek számított ahhoz, hogy a személyes törzsvendégévé váljak.

Ez azonban nem jelentette azt, hogy köddé vált, miután csütörtök reggel távozott tőlem.

Írt aznap este, amikor odaért a Mona’sba, és pénteken is bejelentkezett, amikor felkelt, ami jóval korábban történt, mint ahogy olyasvalakitől vártam volna, aki éjjel egyig dolgozik. Viszont most, hogy már tudtam, hogy vigyáznia kell a nagypapájára, sejtettem, hogy bizonyára minimális alvás mellett létezik.

Szombat este megtettem valamit, amit korábban soha. Írtam Nicknek, mielőtt lefeküdtem aludni. Úgy kuncogtam, mint egy tizenhat éves, a válaszként küldött üzenete pedig mosolyt csalt az arcomra.

Amíg alszol, én a reggelin gondolkozom.

Annyira tudtam, hogy mire gondol.

Közel négy napig én is a „reggelin” gondolkoztam, meg azon, hogy mikor kaphatnék repetát belőle, ráadásul a legszerencsétlenebb pillanatokban talált meg ez a gondolat. Mondjuk, amikor Marcus a feladataimat hadarta, vagy amikor a HR-es Deanna eljött velem pénteken ebédelni. Mialatt ő a lánya nemrégiben történt eljegyzéséről hadovált, a gondolataim ismeretlen terület felé kalandoztak. Azon tűnődtem, milyen érzés lehet egy ágyban aludni Nickkel, és mellette felébredni.

Ilyesmin eddig nem sokat gondolkoztam.

Az émelygés szerencsére nem rosszabbodott a terhesség előrehaladtával. Hathetes terhesen még mindig éreztem, azonban hozzászoktam az enyhe hányingerhez. Tudtam, hogy szerencsés vagyok, mert sok nő borzalmas reggeli rosszullétektől szenved. Amikor megtudtam, hogy Avery terhes, annyit sikerült megértenem, hogy szegény lány egy azok közül a szerencsétlenek közül, akik a délután nagy részét is a vécékagyló fölé görnyedve töltik.

Anya meg volt győződve róla, hogy a terhességem olyan lesz, mint az övé – aránylag könnyű –, és bíztam benne, hogy így is lesz. Talán, ha nem hiányzom a munkából a szülési szabadságig vezető időszakban, a főnököm sem fog annyira kibukni.

Ám ez nem azt jelentette, hogy anya nem aggódott. Amikor szombaton beszéltünk, puhatolózva megkérdezte, hogy gondolkoztam-e már a jövőn, és vannak-e terveim. A kérdése a frászt hozta rám. Amellett, hogy megtartom a babát, és azon dolgozom, hogy jobban megismerjem Nicket, meg lehetőség szerint vele legyek, nem nagyon tervezgettem, leszámítva az első látogatásomat az orvosnál.

Amikor anya erre rájött, mondta, hogy van időm, azonban nem lehetett nem észrevenni a hangjában rejlő aggodalmat, és a szorongása rám is átragadt. Mit hagytam ki? Foglaltam időpontot. Szedtem a terhesvitaminokat, és megfelelően táplálkoztam.

Nos, azért nem megfelelő ételeket is ettem, de ki tudna ellenállni a Cheez-It Party Mixnek.

Nyilván egy korty alkoholt sem ittam azóta, hogy kiderült, és a koffeinfogyasztásomból is visszavettem. De mégis mi mást tervezhetnék? Még túl korai volt belelkesülni a babaruhák miatt, vagy kiválasztani a bababútorokat.

És a bababútor gondolata újabb komoly stresszforráshoz vezetett.

Mégis hova a francba tegyem a kiságyat meg az összes többi cuccot? A gardróbomba? Az már a gyermek elhanyagolásának számít.

Miközben vasárnap reggel kocsiba ültem, hogy találkozzak Katie-vel és Roxyval, rám szakadt a felismerés, hogy újból költöznöm kell majd. Kell egy kétszobás lakás. Talán nem azonnal, de az egyszobás lakásom nem volt elég nagy, hogy minden elférjen, amire a babának szüksége lesz. Ki tudtam fizetni egy kétszobás lakást is, de elég neccesen. Egész biztosan nem kényelmesen.

Azonban nem voltam egyedül.

Ez járt a fejemben, miközben leparkoltam a kocsival, és enyhült a szorításom a kormányon. Bár a kapcsolatunk nem mutatott túl a fizikai szinten, Nick segítene nekem – nekünk.

A rettegésem csillapodott, miközben élénken lépkedtem az étterem felé az államat leszegve a hideg időben. Katie és Roxy a megszokott helyükön ültek, én pedig a kezemet dörzsölgetve csatlakoztam hozzájuk, hogy elűzzem a fagyosságot.

– Már azt hittem, eltévedtél – vonta fel Katie a szőke szemöldökét. Ránéztem.

– Én meg azt hiszem, nem tudod, milyen hideg van odakint.

Roxy elnevette magát, amikor szemügyre vette Katie ruházatát. Magenta színű – nem lila, tényleg magenta – overált viselt. Alatta csillogó babakék sportmelltartó volt.

– Már csillogó sportmelltartókat is gyártanak? – kérdeztem.

– Micsoda? Bárcsak! Tudod, mennyivel könnyebb lenne az életem? – Katie lebiggyesztette a szájfénnyel bekent alsó ajkát. – Mindennap legalább egy órát töltök azzal, hogy feldíszítsem azt a szart, és ragasztópisztolyt használok hozzá.

Felszaladt a szemöldököm, és Roxyval egymásra néztünk.

– Elég súlyos égési sérüléseket szereztem azzal a pisztollyal. Olyan helyeken, amikről tudni sem akartok.

– Várj! – Roxy feltolta a szemüvegét. – Én tudni akarom!

Én nem voltam ebben olyan biztos.

– Előfordul, hogy olyan ruhát kell felvennie az embernek, ami felhívja a figyelmet az ember előnyös tájékaira – magyarázta Katie elég komolyan. – És nem sűrűn árulnak olyan fürdőruhát, aminek a seggén egy gyémántokból kirakott fasz díszeleg.

Leesett az állam, és azonnal magam elé képzeltem azt a fürdőruhaalsót, és tudtam, hogy sosem fogom tudni kiverni a fejemből. Soha.

– Hát, jó! – Roxy rácsapott egyet az asztalra, és gyorsan témát váltott. Megjöttek az italok, majd az ételt is elénk tették. Még gőzölgött a rántotta, amikor Roxy pajkos tekintete megállapodott rajtam. – És mi újság veled meg Nickkel?

Megálltam, a villányi tojás és paprika félúton járt a szám felé. Roxyval folyamatosan írogattunk egymásnak, és egyszer benézett, hogy otthon vagyok-e, amikor átjött Reece-hez, azonban nem meséltem neki sem Nickről, sem a terhességről. Akartam, esküszöm, hogy akartam, ugyanis el akartam mondani valakinek Nicken és anyukámon kívül, azonban Roxy együtt dolgozott Nickkel, és ez megváltoztatta a dolgokat.

– Hogy érted, hogy mi van velünk? – kérdeztem.

Katie a villájára szúrt egy darab kolbászt.

– Úgy érti, hogy Nick azóta nem szedett fel senkit, hogy te betetted a lábad a Mona’sba.

Szerencsére már lenyeltem az ételt, ugyanis biztosan félrenyeltem volna, amikor meghallottam Katie megjegyzését azon a kifejezéstelen hangján, ugyanakkor mély, már-már nyugtalanító megkönnyebbülés kígyózott a gyomrom mélyén. Nem is engedtem meg magamnak, hogy belegondoljak, hogy Nick kavar-e másokkal. Valahol mélyen reménykedtem benne, hogy nem teszi, azonban nem címkéztük fel a kapcsolatunkat, és bár vonzódott hozzám, illetve a baba miatt összefonódott a sorsunk, ez nem jelentette azt, hogy meg is állapodik.

Roxy halványan elmosolyodott, miközben a villájára bökött egy szelet szalonnát.

– Látom, örülsz a hírnek.

Kinyitottam a szám, már épp le akartam tagadni, azonban hirtelen elegem lett a színlelésből. Márpedig pontosan azt csináltam. Csak nem volt könnyű bevonni a barátaimat egy ekkora horderejű dologba, és megosztani velük az életemet. De előbb vagy utóbb úgyis megtudják az igazságot.

Az idegességtől émelyegni kezdett a gyomrom. Nem tudtam, hogyan reagálnának arra, amit mondani akartam nekik. Azt sem tudtam, hogy Nick hogyan reagálna valójában, amikor arra kerül a sor.

– Hát… Továbbra is beszélünk – feleltem.

Roxy tekintete közönyössé vált.

– Igen, azt tudom.

Egy fél kolbásszal hadonászva Katie felhorkant.

– Más szóval, továbbra is halálra dugjátok magatokat?

– Igazából nem. – A csütörtök reggel nem számított. – Az első alkalom óta nem szexeltünk.

Katie elejtette a kolbászt.

– Odakint meg piros hó esik.

A mennyezetre emeltem a tekintetem.

– Komolyan? – hangzott Roxy meglepett kérdése.

Bólintottam, és vágtam egy újabb darab omlettet a villámmal.

– Nem. Jól van. Még összejöttünk… egyszer – tettem hozzá, és Roxy szeme jelentőségteljesen megcsillant. – Pár nappal ezelőtt.

– Szent Jézuska, csajszi, én egy lányt sem ismerek, akivel Nick szexelés után is együtt lógott, és hát elég…

– Azért, mert odavan érte – vágott közbe Katie, és felvette a leesett kolbászt. Ez a csaj aztán egy kolbászt sem hagyott hátra. – Úgyhogy egy csomó olyan dolgot csinál, amit korábban soha.

Vetettem rá egy oldalpillantást.

– Ismét működésbe lendült a látó sztriptíztáncos szupererőd?

– Mint a huzat!

Vigyorogva csóváltam a fejem.

– Nem vagyok a barátnője, és ő nem a pasim. Nem tudom, mik vagyunk. Na jó, ez igazából nem igaz.

– Ezt meg hogy érted? – húzta le Roxy a szemüvegét a szája fölé.

– Nagyjából hét és fél hónap múlva szülők leszünk. Durván. – Úgy dobtam le az atombombát, ahogy más a mikrofont.

Tea spriccelt a levegőbe, szerencsére az asztalok közti sor irányába. A szám elé kaptam a kezem, hogy elfojtsam a vihogást, Katie meg csak ült ott, és bámult engem. Gyanítom, a látó sztriptíztáncos szuperereje ezt nem mutatta meg neki.

Miután Roxy összeszedte magát, és nem viselkedett tovább emberi gejzírként, lekapta a szemüvegét, és az asztalra fektette.

– Te most szórakozol velem?

Megráztam a fejem.

Katie még mindig csak meredt rám.

–Te most halálosan komolyan mondod? – Amikor bólintottam, Roxy hátradőlt. – Úristen! – A hangja suttogássá halkult. – Terhes vagy?

– Igen – feleltem gyermetegen mosolyogva, és a tányéromra tettem a villát. Az étvágyam elment, és próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, de nehezemre esett. Az Avery terhességére érkező reakciók homlokegyenest különböztek ezektől. Mármint kontinensnyi távolság volt a két reakció között. Összevont szemöldökkel harapdáltam az alsó ajkam. – Tudom, hogy nem vagyunk együtt Nickkel. Lehet, hogy egyszer majd együtt leszünk. Nem tudom. Valamelyest remélem, hogy így lesz, azonban jelenleg azon dolgozunk, hogy… megismerjük egymást, viszont eldöntöttük, hogy belevágunk.

Katie szája kinyílt, de egy szót sem szólt. Lesütöttem a szemem, és hirtelen elbizonytalanodtam azzal kapcsolatban, amit az imént tettem. Lehet, hogy be kellett volna fognom a szám.

– Pár tablettát elfelejtettem bevenni, amikor költöztem, és elszakadt a gumi – mondtam, mert úgy éreztem, meg kell magyaráznom, nehogy azt higgyék, hogy védekezés nélkül szexelgetek összevissza. – Tudom, hogy nem ez a megszokott, és…

– Várj! – Roxy felemelte a két kezét. – Oké. Bocsánat. Csak ledöbbentem. Nem számítottam rá, hogy ezt fogod mondani. Én nem hiszem, hogy bármi gond lenne ezzel, de látom rajtad, hogy szerinted mi ezt gondoljuk. Pedig nem. – Katie-re pillantott – Igaz?

– Igaz – felelte Katie. – Szerintem anyukám azt sem tudta, ki az apám.

Roxy összevonta a szemöldökét.

– Kislánykoromban meg voltam győződve róla, hogy apám a CIA- nál dolgozik, és ezért nem találkozom vele soha. Hogy valami kém, vagy ilyesmi – folytatta Katie, én meg a szám belsejét rágcsáltam. – Aztán megtudtam, hogy három lehetséges jelölt is van, és hogy egyikük sem kém. Hacsak nem azért kémkedtek, hogy megtalálják a legközelebbi bárt.

– Hm. Oké. – Roxy pislogott, és ismét rám nézett. – Csak azt akarjuk mondani, hogy mindössze meglepődtünk, de nem ítélünk el sem téged, sem Nicket.

Még mindig merev volt a gerincem.

– Komolyan?

– Komolyan. – Roxy bűnbánó arckifejezéssel előredőlt. – És annyira, de annyira sajnálom, ha ezt a benyomást keltettem benned! Tényleg.

Bólintottam, mert hinni akartam neki, de nehéz volt elfelejteni az izgatottságot, amikor Avery jelentette be a híreit, összehasonlítva a Roxy és Katie arcára kiülő totális döbbenettel, amikor közöltem velük, hogy terhes vagyok. Egy mély levegővétellel úgy döntöttem, elengedem.

– És örültök neki? – kérdezte Katie a szokásos közönyös hangján.

Visszatért az izgatottság a mellkasomba.

– Aha… Örülünk. Bármilyen furcsán is hangzik, örülünk neki. Jó nagy sokk volt, de kezdünk hozzászokni. – Kis szünetet tartottam, a következő szavak pedig csak úgy kiszakadtak belőlem egy zagyva kuszaságban. – Nick csinált valamit szerda este, amikor átjött hozzám. Megkérdezte, hogy… Tudjátok, hogy ráteheti-e a kezét a hasamra, és amikor odatette… – Kezdett felhevülni az arcom. – Azt mondta, hogy olyan közel érzi magát a babához, én meg…

– Totál elolvadtál? – kérdezte Roxy ábrándos szemmel. – Mert én tuti, hogy elolvadtam volna.

– Rávetetted magad, és letépted a ruháit? – kérdezte Katie. – Mert én tuti, hogy azt tettem volna.

Halkan felnevettem.

– Szerintem felrobbant a petefészkem, de csak úgy ültem ott tovább. Olyan… Nem tudom szavakba önteni, milyen érzés volt, azt hiszem.

– Azta! – szólalt meg Roxy pár pillanattal később. – El sem hiszem, hogy Nicknek gyereke lesz! Hogy gyereketek lesz.

– Nagyszerű apa lesz – vágtam rá.

Roxy a szemembe nézett, és komolyan bólintott.

– Aha, szerintem is.

Azon morfondíroztam, hogy vajon tud-e a nagyapjáról, de ha nem, nem az én dolgom, hogy meséljek róla. A beszélgetés további része a kisbaba körül forgott – belevetettük magunkat a babatémákba. Például hogy fiút szeretnék-e vagy lányt. Hogy kiválasztottam-e már a nevét? Ki tudja?

Katie akart lenni a keresztanyja.

Fogalmam sem volt, hogy mit mondjak erre – vagy bármire, amit magyaráztak.

– Tudjátok, mi jut eszembe erről? – kérdezte Katie, amíg a számlát vártuk. – Az a film, a Felkoppintva. Csak te nem vagy olyan idegesítő, mint az a csaj, Nick pedig jóval vonzóbb, mint az a pasi.

Roxy szeme körül ráncba szaladt a bőr, ahogy elnevette magát.

– Ők összejöttek a végén?

Évekkel ezelőtt láttam azt a filmet, úgyhogy már nem emlékeztem, de bármilyen ostobán is hangzott, reméltem, hogy igen. Ami még ennél is bizarrabb, hogy amikor felálltunk, hogy induljunk, folyton arra gondoltam, amit Katie mondott valamikor. Hogy össze fogom törni Nick szívét.

A megjegyzés hallatán felhorkantam, mert hát most komolyan; mindazonáltal valami különös nyugtalanság telepedett a gyomrom mélyére. Amikor már a kocsiban ültem, elővettem a telefonom, és írtam Nicknek egy üzenetet, amit nem biztos, hogy kitörő örömmel fogad majd.

Elmondtam Roxynak és Katie-nek.

– Azt fogod gondolni, hogy ez a legunalmasabb dolog a földön – mondta Nick, miután megkérdeztem, hogy mit tanult a főiskolán. – Valójában tényleg ez a legunalmasabb dolog a földön. Könyvelést.

Meghökkent nevetés buggyant ki belőlem, és őt néztem. Ő főzött vacsorát nekem.

Ez volt a reakciója arra, amikor megírtam neki, hogy ledobtam az atombombát Roxynak és Katie-nek. Nagyjából annyit mondott, hogy „Figyi, főzök neked vacsorát. Remélem, bírod a sült csirkét.”

Általánosságban bírtam az ételt, úgyhogy izgatott lettem.

És Nicket is bírtam… Általánosságban, úgyhogy emiatt is izgatott voltam.

– Az uncsi – jegyeztem meg. – Sosem találtam volna ki.

– Mindig is értettem a számok nyelvén. Ez tűnt logikusnak. Alapszakos diplomám van. Elgondolkodtam rajta, hogy online elvégzek egy MBA képzést… Várj! – tette hozzá, majd kis szünetet tartott, egy sorozatgyilkoshoz méltó méretű késsel a kezében. A pulton egy fej nagyságú saláta, egy paradicsom és egy uborka várakozott. – Mit csinálsz?

A pult mellett álltam, és az alkarom a mellemhez nyomtam. Úgy tűnik, megfeledkeztem róla, hogy nem vagyok egyedül. Lassan leengedtem a karom.

– A mellem… A mellem bizsereg. Mármint nagyon bizsereg. Egy kicsit kizökkentett.

Lesütötte a szempilláját, miközben a kést a pultra helyezte.

– Igen, engem is.

–Tessék?

Az ajka egyik sarka felfelé görbült.

– Segítsek? Csak mert szívesen vállalkozom rá, ha meg kell vizsgálni, dörzsölni vagy simogatni.

– Annyira segítőkész vagy! – Nevetve tűrtem el egy hajtincset a fülem mögé.

Félrehajtotta a fejét.

– Ez vagyok én. Mr. Segítőkész. Hajlandó vagyok ennyit megtenni a csapatért, még ha ez azt is jelenti, hogy hozzá kell érnem.

– Micsoda nehézségekkel kell szembenézned!

– El sem tudod képzelni. – Nick tovább szeletelte a zöldségeket. – Ez amúgy normális?

– Találtam egy weboldalt, ami levezeti, hogy hétről hétre mire lehet számítani. Úgy tűnik, igen. Eddig inkább fájt, most viszont csak bizsereg. – Kis szünetet tartottam, és a pultnak dőltem. – A baba jelenleg ebihal méretű.

Élénk tekintettel pillantott fel a tevékenységéből.

– Köszi, hogy ezt elmondtad.

Keresztbe tett karral figyeltem, ahogy egy tálba söpri a salátát.

– Azt hittem, most épp megosztjuk egymással az érzéseinket.

– Ha már a megosztásról beszélünk, kábé ötmillió üzenetet kaptam Reece-től és Jaxtől. – Fogta a paradicsomot, és a vágódeszkára tette. – Szinte biztos, hogy amint reggel elváltatok Roxyval, azonnal felhívta Reece-t, aki ezután felhívta Jaxet.

Zavarba jöttem.

– Ööö, bocsi? Arra nem gondoltam, hogy elmondja Reece-nek, ami elég nagy bénaság a részemről. Sejthettem volna.

– Nem kell mentegetőznöd. –Tökéletesen kivájta a paradicsomot.

– Igazából örülök neki, hogy elmondtad. Nem szeretek titkolózni a barátaim előtt. Különben egész jól fogadták. Örülnek nekem, vagyis nekünk.

A légzésem valami fura dolgot művelt, a torkomon akadt. Eszembe jutott Roxy és Katie első reakciója, de félresöpörtem a gondolatot.

Összepréselt ajakkal figyeltem, ahogy Nick befejezi a salátakészítést. A gombóc visszatért, ezúttal a mellkasomba ágyazódott be.

– Szerencsés vagyok – jegyeztem meg épp csak suttogva.

– Persze, hogy az vagy! – A paradicsomszeletek is bekerültek a salátalevelek mellé. – Az a megtiszteltetés ért, hogy a meglehetősen aktív hímivarsejtem téged talált a legmegfelelőbbnek.

Nevetve fordultam oldalra, visszapislogva a szememben hirtelen gyűlt nedvességet.

Rohadt hormonok!

– Ezen kívül is, Nick.

– Fejtsd ki! – Nekilátott szakavatott mozdulatokkal hámozni az uborkát, velem ellentétben, én ugyanis mindig lehámoztam a fél zöldséget a folyamat közben.

Egy gyors levegővétel mellett leengedtem a karom.

– Annyira jól kezeled ezt az egészet! Szerencsés vagyok, mert egyes pasik… Akkora tuskók lettek volna ebben a helyzetben.

– Hát, akkor egyes pasik jobb, ha nem bonyolódnak olyasmibe, ami reprodukcióval végződhet – jegyezte meg nyersen. – Én nem vagyok olyan pasi.

– Igaz. – Egy pillanatig néztem, ahogy szeletel. – De én nem igazán tudtam, hogy ilyen leszel-e. Ne vedd sértésnek, de annyira… Csodálatosan fogadsz mindent, azt, hogy terhes lettem, azt, hogy elmondtam Roxynak és Katie-nek, meg ahogy a barátaiddal kezeled a helyzetet. Szóval szerencsés vagyok.

Miután az edénybe csúsztatta az uborkákat, megkerült, kezében a deszkával és a késsel. A mosogatóba tette őket, majd megfordult. Tett egy hosszú lépést, és ott termett előttem. Felemelte a karját, a tenyerét az arcomra simította, majd egy kicsit hátradöntötte a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk.

– Én vagyok a szerencsés. – A tekintete az enyémet fürkészte. – Nem hoztál meg semmilyen döntést a babával kapcsolatban anélkül, hogy bevontál volna. Nem vetted el tőlem a választási lehetőséget. És ezt biztosan nem tudod, de sosem gondoltam volna, hogy egyszer gyerekem lesz. Nem azért, mert nem akartam, hanem mert egyszerűen… Egyszerűen nem gondoltam volna, hogy megtörténhet. Nem kamuztam, amikor azt mondtam, nem bonyolódom párkapcsolatba, de veled, ezzel az egésszel együtt, ez most más. Igen, rohadt nagy meglepetés volt. – Hüvelykujja végigsimított az államon. – De minden egyes porcikám tudja, hogy mennyire szerencsés vagyok.

Lesütöttem a szemem, kényszerítve a buta könnyeimet, hogy szívódjanak fel.

– Tessék, már megint olyan jó fej vagy!

– Azért nem olyan nehéz ilyen csodásan viselkedni – cukkolt.

Mosolyra húzódott az ajkam, és amikor felemeltem a tekintetem, úgy véltem, ideje tényleg megfejtenünk, hogy mit csinálunk, és hogy mit várunk mindketten ettől az egésztől.

– Kérdezhetek valamit?

A tekintete a számra siklott, és nehéz volt nem észrevenni a feszült, kiéhezett arckifejezését.

– Azt csinálsz, ami jólesik.

Odanyúltam, és a csuklójára kulcsoltam a kezem.

– Igaz, hogy nem jöttél össze senkivel azóta, hogy megismertél? Túlfűtött zöld szemét az enyémre kapta.

– Most nagyon merészen megkockáztatnám, hogy Roxy elég sokat fecseg mostanában.

– Igazából ez Katie volt.

– Csajok… – mormogta, majd lágyan elnevette magát. – Igazat mondtak. Nem voltam együtt senkivel azóta, hogy megismertelek.

A korábbi megkönnyebbülés ismét felszínre tört bennem.

– Miért?

– Miért? – Nick felvonta a szemöldökét. – Nem tudom.

– Komolyan nem tudod?

Nick homloka összeráncolódott, miközben úgy tűnt, komolyan fontolóra veszi a kérdésemet. Leengedte a kezét, de nem lépett hátra.

– Csak… Lehetőség lett volna…

– Abban biztos voltam – jegyeztem meg fanyarul.

Gyors mosoly villant az arcán, azonban ez nem enyhítette a zavarodottságról árulkodó arckifejezését.

– Csak nem érdekelt senki, és… – A mondat végét elharapva behunyta a szemét. – Basszus!

Hátrakaptam a fejem, és pislogtam egyet. Basszus? Nem épp erre a válaszra számítottam, de mielőtt bármit mondhattam volna, a keze az arcomra simult, és ismét hátradöntötte a fejem. A szája az enyémet kereste.

Azután megcsókolt.

18. FEJEZET

Az ajka első érintése az enyémen sokkolta a rendszeremet.

Annyira rég csókoltak már meg, úgy igazán, hogy komolyan, el is felejtettem már, milyen érzés, ám még részletes emlékek hiányában is tudtam, hogy ez minden korábbi csókomat lesöpörte a színről.

Ajka végigsiklott egyszer az enyémen, majd még egyszer, mintha fel akarná térképezni a terepet, az emlékezetébe akarná vésni az érzést. Amikor félrehajtotta a fejét, éreztem, hogy a nyelve végigsuhint a szám belső szélén. Egy pillanatig sem haboztam.

Megnyíltam előtte, és még hevesebben csókolt. A kezem megállapodott a karján, a testem pedig egybeolvadt az övével. A csók megperzselt, a bőröm és az izmom alá hatolt, majd a csontjaim köré fonódott. Szerintem még sosem csókoltak meg így ezelőtt. Legalábbis nem emlékeztem rá.

Nem mintha számított volna.

A karjába kapaszkodva visszacsókoltam. A nyomába eredtem, hogy elvegyem, ami jár nekem. Lágy mordulás tört fel belőle, és tudtam, hogy őt is megégette a csók. A nyelvünk összegabalyodott, és egyre hevesebbé vált az érintése a számon. Nyersebb. Tüzesebb. Ez a két szó jutott először az eszembe, amikor elkezdett hátrafelé tolni. A feszes oldalára csúsztattam a kezem, alacsony derekú farmerje felé nyúltam. Nick az egyik tenyerébe fogta a tarkómat és a hajammal játszadozott, miközben…

Az egyperces riasztás megszólalt a sütőn, mire szétrebbentünk. Mindketten hevesen kapkodtuk a levegőt, és egymásra bámultunk. Az ajkam kellemesen megduzzadt, és éreztem, hogy jó alaposan megcsókoltak.

– Ezért – bökte ki Nick rekedten. – Pontosan ezért nem kavartam azóta senki mással.

– Egy csók miatt? – A mellkasom hevesen emelkedett fel-le.

– Nem csupán egy csók miatt. – A fejét rázta, miközben végighúzta a hüvelykujját az alsó ajkamon. – Hanem ahogy reagálsz rám – ahogyan a tested beleolvad az enyémbe. Azok a finom kis hangok, amiket kiadsz, amikor tetszik, amit csinálok veled. Így olyan kemény leszek pillanatok alatt, mint egy baseballütő, de elég az is, ha csak a nevedre gondolok. És ez azóta így van, amióta megláttalak abban az aprócska rövidnadrágban.

A gondolataim visszatértek a napra, amikor beköltöztem.

– Az tényleg elég rövid volt.

– Nem mondod! – A hangja halkabbá vált. – Őszinte leszek. Miután összejöttünk, legszívesebben újra benned lettem volna, és elég nehéz volt nem összefutni veled véletlenül az utána következő napokban. Nem gondoltam, hogy újra meg fog történni. Ez az én szokásom, de amikor leszedted a fejem ott a bár kellős közepén, felkeltetted az érdeklődésemet, és ez azóta is így maradt.

Ide-oda ugrándozott a szívem a mellkasomban.

–Tudom, azt mondtam, azt akarom, hogy barátok legyünk, de nyilvánvalóan elég bénán szabok határokat ennek a barátságnak – folytatta, és egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. – Most már máshogy állnak a dolgok, mint akkor.

A baba miatt.

– Nem tudom, mi fog történni köztünk, de tudom, hogy nem lehetünk pusztán barátok. – Homlokát az enyémnek döntötte, és bizonytalanul szívtam be a levegőt. – És tudom, igen, tudom, hogy te is így gondolod. A barátok nem csókolnak így, és az is holtbiztos, hogy a barátok nem élveznek el úgy, ahogy te élveztél a farkamon meg az ujjaimon.

Ó, egek!

Az ajka felfelé kunkorodott a szája sarkánál.

– Úgyhogy ezért nem volt azóta senki más, és ezen nem is tervezek változtatni. Miközben mi ketten igyekszünk a legjobbat kihozni ebből a helyzetből.

A legjobbat kihozni ebből a helyzetből? A gondolataim ezek körül a szavak körül pörögtek a fejemben. Nem voltak végtelenül romantikus, vagy kifejezetten ígéretes szavak, de ez volt az igazság, ráadásul egy realisztikus elvárás, amit sokkal többre tartottam, mint a szép szavakat.

Még akkor is, ha időnként szívesen hall szép szavakat az ember.

– Hát, igen. – Rámosolyogtam, éreztem, hogy kissé kibillentem az egyensúlyomból. – A legjobbat fogjuk kihozni ebből.

Az isteni vacsora után azonnal, alig öt percen belül máris próba elé állított minket az élet, hogy fog-e működni ez kettőnk között. Telefonált az ápolónő.

Nick azonnal felvette.

– Mi történt, Kira? – Bármit is mondott a nő a telefon másik végén, az nem volt jó hír, ugyanis Nick szeme becsukódott, majd belecsípett az orrnyergébe. – Nem, semmi baj! Azonnal ott leszek. Persze… Nem, semmi gond.

Amikor letette a telefont, én szólaltam meg először.

– Menned kell. Megértem.

– Sajnálom. A nagypapámnak megint volt egy… Izéje. – Elkezdett felállni.

– Mondtam, teljesen megértem. – Felpattantam. – Akarod, hogy elmenjek veled?

Nick arckifejezését nem fogom egyhamar elfelejteni. Már az ötlettől is halálra vált, hogy csatlakozzam hozzá.

– Nem. Arra semmi szükség. Egyáltalán.

Nem vettem magamra, de meg akartam mondani neki, hogy bármi is történt a nagyapjával, képes vagyok kezelni. Nick elindult az ajtó felé, magára kapta a dzsekijét. Azonban mielőtt elindult, visszajött hozzám, és megcsókolt. Nagyon hasonlított az elsőhöz, elsöprő és megsemmisítő érzéseket váltott ki belőlem, ráadásul egy halom érzést a felszínre hozott.

Miközben elpakoltam, végig magamon éreztem azt a csókot.

A halloween előtti hét azzal a különös érzéssel csordogált, mintha túl lassan haladna az idő, mégis egyszerre túl gyorsan. A terhesség miatt extrán tisztában voltam az idő múlásával, amire korábban nem fordítottam különösebb figyelmet. Most mindent hetek szerint rendszereztem a fejemben.

Dan, a Lima testvérek egyike, akivel az első napomon is találkoztam, elvitte Ricket meg egy másik értékesítőt a nyugati partra egy üzleti útra. Legszívesebben bulit rendeztem volna az íróasztalomnál. Lehet, hogy szerencsém lesz, és Rick végül a másik parton ragad. A szagokra és seggfejekre kiélesedett érzékeim nagyra értékelték volna ezt a változást.

Egész héten lefoglalt a munka, segítettem Marcusnak felkészülni egy novemberi üzleti útra. A szülővárosomba készült, hogy segítsen megszerezni az összes szükséges engedélyt az akadémia terjeszkedéséhez. Még mindig azon tűnődtem, hogy Andrew lányának van-e fogalma róla, hogy az apja ott is üzletet akar nyitni. Azóta nem láttam, hogy Brock megsérült, egyébként a férfit sem.

Csütörtökön Nick meglepett egy üzenettel, miszerint egy órán belül a városba ér, és érdeklődött, hogy van-e kedvem együtt ebédelni. Bár nem volt akkora ügy, a gyomrom mégis görcsbe ugrott. Micsoda képtelenség, hogy most először csináltam ilyesmit egy pasival, aki érdekelt?

Egy csomó tapasztalattal a hátam mögött még rengeteg ismeretlen dolog állt előttem.

Felkaptam a táskámat az íróasztalról, és az edzőterem szintje felé tartva azonnal megláttam Nicket, ahogy átkel az úton és az akadémia felé tart. Kiléptem, és megvártam a járdán.

Sötét haja megnőtt, és tetszett, hogy kiengedve hordja. Művészien kusza volt, és passzolt a markáns arcához, mivel lágyította az éles vonásokat. Viseltes bőrkabátjában felugrott a járdaszegélyre, és öles léptekkel elindult felém. Nem tudtam visszafogni a mosolyomat. Teljesen elolvadtam.

– Helló! – üdvözölt, amikor megállt előttem. Ahogy kivette a kezét a farmerzsebéből, nekiesett a kabátom gombjainak. – Annyira izgultál amiatt, hogy láthatsz, hogy be sem tudtad gombolni rendesen a kabátodat?

Az égre emeltem a tekintetem.

– Ja. Most lebuktam.

Nevetgélve gombolta be az utolsó gombot a nyakamnál.

– Nem akarom, hogy megbetegedj!

Mivel ez egész cuki volt, nem gomboltam ki a legfelső gombot, pedig úgy éreztem, egy hajszálnyira van attól, hogy megfojtson.

– Gondoltam, beülhetnénk abba az étterembe, két sarokra innen. Elég gyorsak, és eddig mindig sikerült helyet találnom.

– Részemről rendben.

Nick mellettem lépdelt, ahogy a zebra felé tartottunk az emberek egyenletesen hömpölygő áradatán keresztül. A karunk pár lépésenként egymáshoz ért, aminek hatására feltűnt, milyen közel van egymáshoz a kezünk. Vajon megfogná a kezem? Vagy nekem kéne kezdeményeznem az érintést? Miért gondolkodom egyáltalán ilyesmin?

Gondolatban jól bokán rúgtam magam, és, Nickre pillantottam, miközben vártuk, hogy a kis figura zöldre váltson a dobozkán.

– És mi hozott a városba?

– Halloweenjelmezt kerestem.

– Micsoda? – nevettem.

Elvigyorodott.

– Csak viccelek. Bár Roxy győzködte Jaxet, hogy mindannyiunknak be kéne öltözni halloween alkalmából szombaton.

– Te beöltözöl? – Izgatottság lett úrrá rajtam. Imádtam a halloweent, és minden évben teljesen belelkesültem, beöltöztem, és kerestem egy megfelelő bulit, ahova elmehetek. Idén azonban más lesz a helyzet. Bár ismertem valakit, aki bulit rendezett, fura érzés lett volna úgy elmenni, hogy tudtam, hathetes terhes vagyok. Vagy az is lehet, hogy nem is fura, és a terhes csajok is járnak bulizni, bárokba meg ilyenek. Fogalmam sem volt. Erre majd rá kell gugliznom később.

– Pultosnak öltözöm – felelte Nick.

Elmosolyodtam, és átkeltünk az úton. A szél belekapott a hajamba, és az arcomba fújta.

– Ez igazán ötletes, Nick.

– Ugye? Tudom! Szerintem Roxy mélységesen meg lesz döbbenve – mondta vigyorogva. – Igazából azért jöttem be a városba, hogy beszéljek a Strayer Egyetem felvételi irodájával az online mesterszakkal kapcsolatban.

– Komolyan? – Félresöpörtem egy hajszálat, ami be akart jutni a számba.

– Komolyan fontolgatod, hogy beiratkozol?

Nick bólintott, én pedig azon merengtem, hogy vajon a hideg széltől pirult-e ki az arca, vagy elvörösödött.

– Aha, egy ideje már játszadozom a gondolattal, és most megfelelőnek tűnik az időpont, hogy meglépjem. Anyagi szempontból minden rendben, de a baba érkezésével muszáj lesz… – Összeszaladt a szemöldöke, és a lélegzetem a mellkasomban ragadt. – Muszáj lesz elgondolkoznom a jövőn. Semmi kifogásom nincs, hogy miért ne csinálhatnék meg egy online képzést, és ahogy a nagypapámmal állnak a dolgok, a pultozás rugalmasságára már nem sokáig lesz szükség.

A bőrömön végigbukdácsoló borzongásnak nem sok köze volt a hideghez.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Nick rám pillantott, arckifejezése üresnek tűnt, amíg észre nem vettem a szemét. Fájdalom tört felszínre benne, tisztán látszott.

– Szerintem nem sok ideje maradt.

– Tessék? – Megtorpantam a járda közepén az étkezde előtt. – Nick… Istenem, úgy sajnálom! Biztos… Biztos vagy benne?

Megállt, és visszadugta a kezét a zsebébe.

– Igen, kedden el kellett vinnem az orvoshoz, és mivel az epizódok egyre-egyre gyakoribbak, nem túl fényesek a kilátások. Az utolsó két stádium, a hatodik és a hetedik között imbolygott az utóbbi évben, most viszont már egész biztosan az utolsó stádiumba került, és elkezdtek nyelési problémái lenni, és… Hát, igen, itt tartunk.

A mellkasomra szorítottam a kezem, a szívem fölé.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Tudom. Belegondolni is nehéz, hogy mi lesz, ha elmegy, mivel bármilyen elbaszott dolgok is történtek gyerekkoromban, rá mindig számíthattam. – Váratlanul elhallgatott, és elkapta a tekintetét. – Nem akarom elvinni otthonról, úgyhogy jövő héten találkozom… A hospice- osokkal. – Nick megköszörülte a torkát. – Aztán kijönnek, és megnézik. Szerintem van még egy kis időm vele, de… Közeleg a vég. Egyszerűen tudom.

Erre tényleg nem voltak szavak, úgyhogy előreléptem, és a karjára tettem a kezem. Hirtelen rám emelte a tekintetét, én pedig lábujjhegyre álltam, és az arcára nyomtam az ajkam. Amikor visszaereszkedtem, még mindig a karjába kapaszkodtam.

– Szeretnék találkozni a nagypapáddal, Nick!

Egy pillanatig nem felelt.

– Nem mindig egyszerű vele.

– Tudom. – Egy taxi suhant el mellettünk dudálva.

Mintha Nick még mondani akart volna valamit, de aztán oldalra lépett, és kinyitotta az étterem ajtaját.

– Gyere! Tömjük meg magunkat!

Jót ebédeltünk, semmi különösről nem beszéltünk, és Nick többé nem említette a nagyapját. Muszáj volt belátni, hogy bár Nick és én igyekeztünk közelebb hozni egymáshoz az életünket, bizonyos dolgok nagyon is elkülönültek.

És nem csak ő tehetett erről.

Hanem én is.

Aznap este írtam Roxynak a Monasban szervezett halloweennel kapcsolatban, részben unalomból, de főként kíváncsiságból. Ő mindenképp be akart öltözni, de nem árulta el, hogy minek.

Gyere és nézd meg magad! Vicces lesz!

Roxy üzenetét bámultam, és visszatért a korábbi izgatott zsongásom. Jó lesz elmenni otthonról, és csinálni valamit. Mióta ideköltöztem, nem sok társasági élményben volt részem, leszámítva a Vasárnapi Mókát, és a két alkalmat, amikor elmentem a Mona’sba. Kezdtem beleunni, hogy folyton a lakás négy falát nézem, de vajon tényleg jó ötlet elmennem egy bárba?

Megírtam a kérdésemet Roxynak.

A válasza megnevettetett. Nem azt mondtam, h gyere, és idd le magad. Szóval mér ne? Majd egy újabb üzenet arra is rámutatott, hogy Avery is járt a Mona’sban azután, hogy megtudta, terhes. Ezt már el is felejtettem, de valóban emlékeztem rá, hogy Cam úgy őrködött mellette, mint egy személyi testőr, arra az esetre, ha valaki közeledni merne hozzá.

Végül is, miért ne? Még mindig nem voltam biztos a dolgomban, ezért úgy döntöttem, ráguglizok, majd azon nyomban meg is bántam, látva a véleményeket. Atyaég, véleménye az mindenkinek volt. A legfergetegesebb dolog azonban, amit találtam, amikor begépeltem, hogy Nem baj, ha egy terhes nő elmegy, hogy a Google automatikusan kiegészítette arra, hogy Nem baj, ha egy terhes nő elmegy egy kísértetjárta házba?

Hogy mi?

Az volt a konszenzus, hogy többé-kevésbé rendben van, amennyiben biztonságos. A Mona’sban nem lehetett bent dohányozni, és a hely egyáltalán nem számított durvának.

A korai terhesség bizonyára a memóriára is hatással van, ugyanis szombat estig teljesen megfeledkeztem a dologról. A cukorkaosztogatás teljes kudarcba fulladt, mivel csupán egy maroknyi gyerek lakott a házban, és ők is bezsúfolódtak pár autóba, hogy elfurikázzanak a belvárosba vagy másik lakónegyedekbe. Azon kaptam magam, hogy a szekrényem előtt állok egy jókora tál édességgel. Szórakozottan kotorásztam a gumicukorral tömött dobozban, és a lehetőségeimet fontolgattam. Maradhatok otthon cukrot habzsolni, vagy bemászhatok a kocsimba, és együtt lehetek másokkal.

A terhesség miatt nem muszáj remeteként élnem.

A bennem kavargó izgatott várakozás szintén jó indok volt arra, hogy menjek. Látni akartam Nicket, mert… Igazából hiányzott. Az eltérő időbeosztásunk, illetve a nagyapjával történtek miatt elég szűk volt az idő, amikor találkozni tudtunk. És az sem segített, hogy egyikünk sem volt kifejezetten profi ebben a kapcsolatosdiban. Nem terveztük meg előre, hogy mikor találkozunk, ahogy, gondolom, más párok szokták.

Ezen változtatni fogok.

Miután elhatároztam magam, a pultra tettem a cukorkákat, átöltöztem, és az ajtó felé indulva még visszaléptem egy marék Nerds cukorkáért a borsó méretű babám táplálása érdekében, amíg én visszatérek a társadalomba.

A Mona’s parkolója cseppet sem volt zsúfolt. A halloween miatt nagyobb forgalomra számítottam, de két kezemen meg tudtam számolni az autókat. Elvettem az ülésről a gyöngyökkel díszített kistáskámat, és elindultam a bár felé.

Pár idősebb fickó volt hátul a biliárdasztaloknál, a golyók koccanása megtörte a zene halk zümmögését. A tekintetem a bárpultra siklott. Egy csomó szék üresen állt. Ahogy továbbhaladtam, láttam, hogy Calla épp itt van a városban. Hosszú, szőke haját lófarokba kötötte, és felszolgált, már ha a kötény ezt akarta jelenteni. A fehér póló és a fekete rövidnadrág halványan ismerősnek tűnt. A felsőjén lévő zöld matrica bizonyult végül árulkodónak. Mosolyra fakadtam.

Calla Sookie Stackhouse-nak öltözött.

Aztán megláttam mellette Roxyt.

Röhögésben törtem ki. A haja barna paróka alá volt tűrve, ami úgy festett, mintha valaki átment volna rajta fűnyíróval, és a máskor lila szemüvege helyén kerek keretes verzió ült az orrán. Ha a feltehetőleg egy szemöldökceruzával a homlokára rajzolt villám még nem lett volna elég árulkodó, a fekete köpeny és a vörös-arany sál mindenképpen.

– Harry Potter? – kérdeztem, és felcsüccsentem egy üres székre, majd letettem magam elé a táskám. – Te Harry Potternek öltöztél?

Roxy elvigyorodott, és fogott egy üveg tequilát.

– Elképzelni sem tudod, milyen régóta tervezem már ezt.

Calla a bárpultnak dőlt mellettem.

– A könyves témában egyeztünk meg. Persze igazából csak mi ketten tettünk eleget ennek.

Amikor eszembe jutott, hogy mit mondott Nick, nem is lepődtem meg.

– Látsz egyáltalán abban a szemüvegben?

– Alig – csiripelte Roxy. – De megéri.

Reece sétált el mellettem, a mosdók felől érkezett, és fegyencnek öltözött a fekete-fehér csíkos ruhájában.

– Elég fura, hogy a csajom jelenleg egy kamaszodó kisfiú.

– Csak akkor fura, ha neked fura – felelte Roxy, majd tágra nyílt szemmel felém fordult. – Örülök, hogy eljöttél. Kinek öltöztél be?

Végignéztem magamon.

– Öhm… Egy lusta főiskolai hallgatónak?

– Szép – jegyezte meg Reece, és felém fordult. – És ha jól hallottam, lehet gratulálni!

Biccentettem, és meglepetten tapasztaltam, hogy felforrósodik az arcom, ahogy Calla sűrűn bólogatni kezdett.

– Igen! – kiáltott fel. – Istenem, de béna vagyok Gratulálok! Olyan lesz, mintha Averyvel ikreitek lennének. Csak ő pár hónappal előtted jár.

Ha jobban belegondoltam, ez nem is volt olyan fura.

– Köszi – mondtam őszintén.

Reece Callára mosolygott a fejem fölött.

– Te leszel a következő. Folyton ezt mondogatom Jaxnek.

– Jaj, ne! Én még nem szeretnék mostanában babázni. – Calla jelentőségteljesen nézett Roxyra. – Talán inkább egy kicsi Reece vagy Roxy Andrews lesz a következő.

Reece kis híján félrenyelte az italát. Roxy a fejét csóválva bölcsen figyelmen kívül hagyta mindkettejüket.

– Üdítő vagy víz? – kérdezett.

– Van gyömbéretek?

Calla együttérzően csettintett a nyelvével.

– Hányingered van?

– Most nincs, de annyi gyömbért ittam mostanában, hogy szerintem ráfüggtem – magyaráztam.

Az ajtóra pillantott, amikor két nő betipegett.

– Mennyire voltak szörnyűek a reggeli rosszullétek? Tudom, hogy Avery borzasztóan szenvedett miattuk.

– Eddig szerencsém volt, mert egyelőre nem olyan vészes. Anyukám szerint úgy zajlik majd, mint nála. – A két nő, aki korábban belépett a bárba, az egyik középső asztal mellé ült le. Kézbe vették a laminált itallapot. – Neki elég könnyű terhessége volt.

– Hát, bízom benne, hogy neked is az lesz. Azok alapján, amiket Avery mesél, legszívesebben mindörökre lemondanék a terhességről. – Calla megborzongott. – Így, hogy Cam ide-oda ingázik a Shepherd meg Washington között, lemarad az összes mókáról!

– Még mindig focizik? – érdeklődtem.

Calla bólintott, és a két nőre pillantott.

– Rögtön jövök.

Amíg Calla odasietett a vendégekhez, én körülnéztem a bárban. Roxy letett elém egy pohár jeges gyömbért.

– Nick a konyhában van – közölte Reece, aki nyilván olvasott a gondolataimban. – Tudja, hogy itt vagy?

– Nem mondtam neki, hogy jövök. – Belekortyoltam az italomba, élveztem, ahogy a pezsgő buborékok a nyelvemen pattogtak. – Nagyjából az utolsó pillanatban döntöttem el, hogy jövök.

Roxy összevont szemöldökkel fordult Reece-hez.

– Nyugi már! Miért kéne közölnie vele, Reece?

Roxy pasija kinyitotta a száját, majd egy pillanat erejéig úgy tűnt, megfontolja, mit akar mondani, hogy ne ásson akkora gödröt magának, amiből nem tud majd kimászni. Én az ajkamba haraptam, hogy kibírjam mosolygás nélkül.

– Én csak azt akarom mondani – szólalt meg lassan, és a tekintetét végig Roxyn tartotta –, hogy talán Nick nem bánná, ha tudná, hol a barátnője, és ha Stephanie is szeretné, hátramegyek érte.

Nick barátnője lennék? Hirtelen legszívesebben elröhögtem volna magam.

Roxy nem tűnt ilyen derűsnek. Elmélyültek a ráncai a szemöldöke között.

– És miért kellene tudnia, hogy hol van Steph?

Reece felvonta a szemöldökét.

– Talán azért, mert… Érdekli?

– Vagy azért, mert nem ártana rájönnie, hogy Steph egy önálló, felnőtt nő, de ő még mindig az épségéért aggódik.

Megtámasztottam az államat a kezemben, és az ujjaimmal eltakartam a számat. Tudtam, hogy ez már valójában nem rólam szól. Calla sietett el előttünk, a konyha felé tartott. Fura pillantást küldött Roxy és Reece felé.

– Lehet, hogy nem kéne annyit aggódnia – jegyezte meg Roxy.

Reece a karját keresztbe téve dőlt hátra.

– Komolyan?

– Igen. Komolyan. – Roxy is karba tette a kezét, Reece-t utánozva.

Mielőtt Reece válaszolhatott volna, a bárpult túlsó végében kinyílt az ajtó, és Jax lépett ki rajta, mögötte pedig Nick. Kihúztam magam a széken, és összepréseltem az ajkam. Calla bizonyára mondhatott valamit arról, hogy itt vagyok, mivel Nick pillantása odasiklott, ahol én ültem. Jax a pult mögé lépett, Nick pedig megkerülte, és egyenesen felém tartott. Ellazultam, és mosolyogtam.

– Te meg mit keresel itt? – vont kérdőre Nick.

A kis hallgatóságunk, vagyis Jax, Roxy és Reece megdermedtek, nekem pedig a legszörnyűbb okok pattogtak a fejemben, hogy Nick mégis miért kérdez tőlem ilyeneket. Furcsa rémület mart belém. Felforrósodott a nyakam hátsó fele.

– Tessék?

A bárpult túlsó oldalán Roxy gúnyosan elvigyorodott.

– Jaj, ne, már megint kezdődik!

19. FEJEZET

Ez biztosan nem fog megismétlődni.

Nick nem volt tisztában vele, milyen közel áll a halálhoz, amikor a kezét a bárpult szélére tette, és odahajolt hozzám, az arcát fenyegetően közel tolva.

– Mit keresel itt, Stephanie?

– Ó, basszus! – Jax megpördült, és elindult a pult másik vége felé. Egymás után többször is mélyen beszívtam a levegőt.

– Miért ne lehetnék itt, Nick?

Egy mozdulattal szökött fel a két szemöldöke, Reece azonban közbevágott, mielőtt felelhetett volna.

– Óvatosan válaszolj a kérdésre, barátom, ugyanis én is megjártam ezt az utat. Elég kacskaringós.

– Igen, az előbb már lefolytattuk helyetted ezt a beszélgetést – jegyezte meg Roxy éles tekintettel a Harry Potter-szemüvege mögött. – És Reece sem teljesített valami jól.

A szemem sarkából láttam, hogy Calla megindul felénk, azonban Jax egy gyors fejrázással jelzett neki. Calla bölcsen távolabb maradt.

Nick azonban senkiről nem vett tudomást.

– Hogy miért ne lehetnél itt, egy bárban? Terhes vagy.

Kinyitottam a szám, azonban nem találtam a szavakat, úgyhogy be is csuktam. Nick nem volt kifejezetten dühös, sokkal inkább megdöbbent, és az ingerültségem helyét átvette a tétovázás. Körülnéztem, és láttam, hogy Roxyt másodpercek választják el attól, hogy egy üveg piával fejbe vágja Nicket.

– Biztonságos hely – mondtam halkan. – Nem iszom. Senki nem dohányzik. És kétlem, hogy ekkora tömegben durva verekedés alakulna ki. – Éreztem, ahogy elindul a forróság a nyakamról az arcom felé. – Még az interneten is rákerestem. Terhes nő az éjszakában. – Aztán összevissza hadováltam, és még én sem tudom, miért, de mivel legszívesebben pofán vágtam volna magam, inkább abbahagytam. – Unatkoztam. Mindennap csak a lakásomban ücsörögtem, egyik este a másik után. Nagyon magányos voltam, és… – Szerencsére elhallgattam, mielőtt kiböktem volna, hogy hiányzott. Nem voltam benne biztos, hogy ebben a pillanatban ez a bölcs döntés.

– Figyi, Nick, van egy perced?

Odanéztem, és megláttam egy testes, idősödő, kopasz fickót zsírfoltos, kék ingben. A konyha ajtaja előtt állt, és feltételeztem, hogy ő a szakács.

Nick válla megfeszült, majd sóhajtott egyet, és felegyenesedett. A tekintetét az enyémbe fúrta.

– Mindjárt jövök.

Félrepillantottam, és bólintottam. Nick a hajába túrt, ahogy elindult a konyha irányába. A tekintetem a gyömbéremre esett. A buborékok a pohár falához tapadtak, és hirtelen azon kaptam magam, hogy rendkívül érdekesnek találom azokat a kis vidám szénsavpöttyöket, ugyanis éreztem, hogy több szempár is rám szegeződik. Fészkelődni kezdtem a helyemen, fülledt, nyomasztó érzés nyomakodott be a gondolataimba.

Nem… voltam benne biztos, hogy idejöjjek-e, és most… zavarban voltam. Rosszul tettem? Mármint, mindkét oldal álláspontját megértettem, de amit Nicknek mondtam, az mind igaz. A sok egyedüllét kezdett az agyamra menni.

– Jól vagy? – kérdezte Roxy.

Bólintva nagyot nyeltem, és ránéztem.

– Aha. Igen. Jól vagyok.

Kétkedő pillantás suhant végig az arcán, miközben odafordult a biliárdasztalnál játszó egyik sráchoz. Roxy épp a sörösüvegeket szedte össze, amikor láttam, hogy Nick kilép a konyhából. Jax odament hozzá, és bepillantott a konyhába, amikor Nick arrafelé biccentett. Calla is csatlakozott hozzájuk, és bár az agyamat épp más gondolatok kötötték le, de szemet szúrt, hogy Nick mennyire feszültté válik az érkezésekor. Ahogy eszembe jutott, amit Roxy említett Nick viselkedéséről Calla jelenlétében, felkeltette a figyelmemet. Nyilvánvalóan nem érezte kényelmesen magát. Ez biztosan igaz, de miért?

Különben meg miért volt most ez olyan fontos? Fogtam a táskámat, és az ölemben tartva ismét a pohár felé fordítottam a figyelmemet. A buborékok már nem mozgolódtak annyira lelkesen. Emlékeim szerint most először éreztem magam nem odaillőnek, és jaj, istenem, nem volt valami kellemes érzés! Ki gondolta volna, hogy a terhesség ekkora csapást mér a magabiztosságra? Aztán lehet, hogy nem is a terhesség volt az oka. Inkább az, hogy az elmúlt hetekben kizárólag ismeretlen vizeken eveztem.

Teherbe estem.

Ráeszméltem, hogy többet akarok Nicktől. Megpróbálkoztam egy valódi kapcsolattal. Terhes voltam. Nem voltam őszinte a főnökömmel. Távol éltem az anyukámtól. Ez az egész mind új volt számomra.

Hirtelen rakódott rám az egésznek a súlya, és elfojtottam egy sóhajt. Igazán szimpatikus ötletnek tűnt hazamenni és összebújni azzal a cukorkástállal.

– Hahó!

Ránéztem Reece-re.

– Igen?

– Ne vedd magadra – javasolta halkan. – Nick pasiból van. És a pasik általában idióták. Hidd el, én már csak tudom. Pasi vagyok. Néha-néha hülye pasi.

Jólestek a szavai, így egy kicsit elmosolyodtam, közben a táskám gyöngyberakásain futkostak az ujjaim.

Amikor egy szót sem szóltam, Reece lehalkított hangon tovább folytatta.

– Amióta ismerem, még sosem volt senkivel komoly kapcsolatban. Bizonyára szép ívet fog bejárni a tanulási görbén, amíg képes lesz uralkodni a téged kiakasztó észrevételei kimondásán.

Nem bírtam megállni nevetés nélkül, és bár nekem ugyanannyira nem volt tapasztalatom a valódi kapcsolatok terén, mégsem viselkedtem seggfejként. Na jó, egy kicsit seggfejként viselkedtem, amikor nem válaszoltam az üzenetére, de legalább az én undok viselkedésem nem kapott nyilvánosságot.

Nagyjából tizenöt perc telt el, amióta Nick eltűnt hátul a konyhában Jaxszel. Fogalmam sem volt, mit csinálhatnak ott, de amikor a telefonomra pillantottam, láttam, hogy mindjárt kilenc óra. A tekintetem ismét a konyhaajtóra siklott, de az csukva maradt. Roxy a bárpult másik oldalán állt, és három italt kevert egyszerre.

– Figyi – szólaltam meg, miközben lecsusszantam a székről. – Inkább elmegyek. Átadnád Roxynak és Callának, hogy üdvözlöm őket? Nicknek majd írok.

Reece felemelte a poharát, amiben szerintem víz lehetett, és a pereme mögül kémlelt.

– Aha, persze.

– Köszi. – Elfordultam tőle.

– Vezess óvatosan!

Biccentettem, azzal távoztam a bárból. A hűs levegő, ami odakint fogadott, kellemes megnyugvást adott. Miután beültem a kocsiba, gyorsan írtam Nicknek, hogy tudja, eljöttem. A hazaút gyorsan eltelt, és a hálószobába érve az első dolgom volt lerúgni a cipőmet és levetni a pulóveremet. Beledobtam a fonott szennyeskosárba, majd megfordultam, azzal a szándékkal, hogy visszamegyek a konyhába, és megörvendeztetem magam azzal a cukorkástállal, de a tekintetem a polc felé vándorolt, először a tavaszi szünetben készült képre, majd megállapodott az apám fotóján.

Barna katonai terepruhát viselt, és mindig is így élt az emlékezetemben. Még amikor itthon volt, néha akkor is abban a barna terepmintás nadrágjában láttam őt. A hazatérése jelképe volt, valamint egyfajta figyelmeztetés, hogy hamarosan elmegy. Lehetséges egyszerre ilyen hevesen és ugyanolyan mértékben szeretni és gyűlölni valamit.

Végighúztam az ujjamat a bekeretezett képen, és reszketegen fújtam ki a levegőt. Istenem, annyira hiányzott, és akaratlanul is elmerengtem rajta, hogy mit szólna hozzá, hogy unokája lesz – mit érezne ezzel kapcsolatban. Büszke lenne vagy csalódott? Tudtam, hogy ő is ugyanúgy támogatott volna, ahogy anya.

Az ajkamba harapva leengedtem a kezem. Most már tényleg szükségem volt arra a cukorkára. Ezen az estén ételbe akartam fojtani az érzéseimet. Elindultam a folyosón, és épp a fürdőszoba előtt jártam, amikor kopogást hallottam a bejárati ajtón.

A homlokomat ráncolva az ajtóhoz lépkedtem, és kinéztem a kémlelőnyíláson. Meglepődtem. Nick állt odakint, de ennek nem volt semmi értelme. Dolgoznia kellene. Kinyitottam a zárat, és kitártam az ajtót.

– Te meg mit…?

A szavak folytatását elnyelték az események. Nick belépett, bevágta és bezárta maga mögött az ajtót. A szívem a torkom magasságában lüktetett. Nick a derekam köré fonta a karját, felemelt, és a mellkasához húzott. A másik keze a tarkómra simult. Egy szempillantással később a szája már az enyémre tapadt, és megcsókolt. Semmi lomhaság vagy puhatolózás nem volt a csókjában. Intenzív volt, és mindent felemésztő, és mielőtt észbe kaphattam volna, már a nyaka körül volt a karom. Rácsimpaszkodtam, ahogy megtántorodtam a csók hevességétől, és az ölelése okozta érzéstől. Akár egy kincset vagy egy ritka műtárgyat, úgy csókolt meg, és mintha egy örökkévalóságig tartottak volna az érintései.

Nick csak szép lassan húzódott el, de azután egyből a homlokomnak döntötte a homlokát.

– Sajnálom – mondta, a csók pedig úgy elcsavarta a fejem, hogy először azt sem tudtam, miért kér bocsánatot. Vagy hogy miért beszél egyáltalán. Csak arra vágytam, hogy újra megcsókoljon. – Nem akartam pöcsként viselkedni a bárban – magyarázta, mire kezdtem végre felfogni. – Csak meglepett, hogy ott láttalak, és aggódtam miattad, nehogy történjen valami.

Az ujjaim belegabalyodtak a puha hajtincseibe.

– Semmi sem történt volna.

– Hát, az élet ezt előszeretettel cáfolja meg időnként. – Az ajkai súrolták az enyémet, ahogy beszélt, amitől borzongáshullámok futottak végig a gerincemen. – Mindenesetre azt hiszem, nem ártana megtanulnom, hogy gondolkozzak, mielőtt megszólalok.

Halvány mosoly bujkált az ajkamon.

– Ez jó ötletnek hangzik!

– Gondolod? – Tekintete sejtelmes volt, miközben lágyan megcsókolt. Amikor bólintottam, ismét az ajka újabb, tétovázó, perzselő simítása volt a jutalmam. – Kapaszkodj!

Elakadt a lélegzetem, ahogy a derekam körül lévő kar felemelt a földről. Ösztönösen a dereka köré fontam a lábamat. Ekkor már éreztem őt, keményen feszült a farmerében. Mintha átkapcsoltak volna bennem valamit. Amikor megcsókolt, feszesen örvénylett bennem a gyönyör, azonban villámcsapásként hasított belém a vágy, amikor megéreztem az ő sóvárgását is.

Nick elindult velem az ölében a hálószoba felé, és így szólt:

– Nem gondoltam rá.

– Mire nem gondoltál? – Egy picit kifulladva szólt a hangom, amit eddig észre sem vettem.

Hosszú lépteivel egy szempillantás alatt a hálóba értünk.

– Nem gondoltam rá, hogy milyen magányos lehetsz. – Mielőtt reagálhattam volna, újra megcsókolt, a nyelve táncot járt az enyémen. – Hogy még új vagy ebben a városban, a munkahelyeden, de még számomra is.

Egy újabb heves, perzselő csók hatására szertefoszlott minden gondolatom. Megállt a hálószobám közepén, a nyakamon lévő kezének erősödött a szorítása, és a hajamba gabalyodott.

– El akartam mondani a bárban is, de épp segítenem kellett Clyde- nak beüzemelni az új sütőt. Elég bonyolult az a szar! És amikor kijöttem, már eltűntél.

– Írtam neked.

Nick megmoccant, és letett az ágy szélére.

– Nem néztem a telefonomat. – Kiegyenesedett, és levette a bőrdzsekijét. Tompa puffanással ért földet.

– Amikor láttam, hogy elmentél, egyből odamentem Jaxhez. Elengedett.

Megnyaltam az ajkamat, amikor láttam, hogy az inge szegélyét az ujjai közé fogta.

– Eljöttél a munkahelyedről, hogy ide gyere?

– Nem örültem neki, hogy magányosnak érzed magad. – Áthúzta az inget a fején, és hagyta leesni oda, ahol a kabátja is hevert. – Basszus, cseppet sem örültem neki!

Kiszáradt a szám, miközben jól szemügyre vettem. Olyan gyorsan és túlfűtötten történtek a dolgok aznap este, amikor összejöttünk, hogy nem is volt időm igazán megfigyelni félmeztelen valójában. Nicknek csodás teste volt – egy fotó teste. Kidolgozott, kemény mellkas, feszesen barázdált has és keskeny, karcsú csípő. A farmere dereka eléggé lent volt, és a szemem követte a kis szőrcsíkot, ami a köldökénél indult, majd eltűnt a farmer felső szegélye alatt.

Ezután lerúgta a bakancsát, végül a zokniját is. Nem tudom, mi olyan nagy szám abban, ha az ember láthatja egy férfi lábát, azonban végtelenül meghittnek találtam. Lehet, hogy egyszerűen ilyen fura vagyok.

– Nem szabadna ezt érezned – folytatta, amivel ismét a tekintetére irányította a figyelmemet. – Nem akarom.

– Tudom, hogy neked is bőven akad dolgod, és…

– Igen, ez igaz. – Az ujjai elindultak a farmere gombja felé, kinyitva a nadrág derekát, a cipzár fémes zizegésére pedig libabőrözni kezdtem. – De van idő. Rengeteg időnk van, és én igyekszem jobban kihasználni.

Lehullott róla a farmer, és egy rövid, fekete bokszeralsóban állt előttem.

– Ha így akarod kihasználni, abban én is abszolút benne vagyok – mormoltam.

Elnevette magát.

– És ezért bírlak annyira.

Az egyik részem legszívesebben tovább faggatta volna, hogy mi mindent kedvel még rajtam, de valahogy mégsem ez jött ki a számon.

– Már rég nem csókolt meg senki.

Mozdulatlanná vált, az ajka sarka felfelé görbült.

– Tessék?

– Nem… Nem nagyon csókolóztam senkivel a gimi óta – vallottam be, és kissé ostobán éreztem magam, amiért ez csak úgy kibukott belőlem. – Tudom, tisztára Micsoda nő!, de egyszerűen ez egy olyan dolog, ami… – A bizonytalanság ismeretlen erővel sújtott le rám. – Istenem, milyen hülyén hangzik ez most! Mi lenne, ha elfelejtenénk, hogy egyáltalán megszólaltam, és folytatnánk a vetkőzést?

– Nem. – Megrázta a fejét. – Megértem. – Felém nyúlt, és egyik kezével megsimította az arcomat. – Te meg én… Mi egy kicsit mások vagyunk, igaz?

Lágyan felnevettem.

– A legtöbben nem értenék meg, talán nem is tudnának elfogadni minket, de együtt… jók vagyunk együtt.

Meghökkentő igazság rejtőzött a szavaiban, azonban röviden eltűnődtem rajta, hogy vajon akkor is erre a következtetésre jutna-e – hogy akkor is itt lennénk-e mi ketten –, ha nem esem teherbe.

Nick már meztelen volt, én pedig többé-kevésbé csak erre tudtam koncentrálni. Nem láttam, amikor az utolsó ruhadarab is lekerült róla, de most ott állt előttem, és te jó ég, úgy éreztem, megütöttem a főnyereményt a pasilottón!

Száz százalékig férfi, az erős vonások, feszes izmok és a férfias szépség megtestesülése. Nem volt szégyenlős, ahogy ott állt előttem, és nyilvánvalóan láttam, mennyire készen áll. És a mérete? Hűha!

Dübörgő pulzussal szívtam be a levegőt, ő pedig ujjaival az állam alá nyúlt. Enyhe nyomással biztatott, hogy álljak fel. Halvány mosoly bujkált az ajkán, miközben a keze lecsúszott a karomon, majd elért a trikóm szegélyéig. Egy szó nélkül felrántotta, és áthúzta a fejemen. Odakerült az ő ruhái közé. A mellbimbóim már szinte sajogtak, annyira megkeményedtek.

Lejjebb siklott a tekintete, és a torka mélyéről feltörő hangtól elgyengült a lábam.

– Hát ez… – Egyik kezét végigfuttatta a melltartóm kosarán, én pedig bizonytalanul szívtam be a levegőt. – Fogalmad sincs, mennyire vágytam rá, hogy láthassam. – A keze feljebb siklott a fekete csipkére, majd becsússzant a melltartó alá. A hüvelykujja megsimította a bimbó hegyét, ahonnan gyönyörteli érzés áradt szét, és csillámló fátyolzuhatagként söpört végig rajtam. – Hogy megérinthessem. – A másik keze a hátam mögé kúszott, és fürge ujjakkal kikapcsolta a melltartómat.

Pír öntötte el a bőrömet, ahogy a ruhadarab lecsúszott a karomon át a padlóra. Deréktól felfelé meztelenül álltam előtte. Az ajkamba harapva hagytam, hadd vegyen szemügyre, és ő élt is a lehetőséggel. Olyan sokáig bámult, hogy úgy éreztem, mintha az emlékezetébe akarna vésni. A meleg izzasztó forrósággá vált bennem.

Aztán a két tenyerébe fogta a mellemet.

A hátam ívben megfeszült, és lihegő nyöszörgés szökött ki belőlem, miközben az ujjai valami elképesztő hatást gyakoroltak az érzékeimre. A kezemet a mellkasára tettem, hogy megkapaszkodjam, miközben ő felfedezőútra indult. A bőre forró volt a tenyerem alatt, és éreztem zakatoló szívverését.

– Nick – lihegtem.

Megrázta a fejét.

– Amikor először voltunk együtt, nem szántam rád elég időt. Ezt most helyrehozom.

Atyaég, ezúttal tényleg nem siette el a dolgot! Olyan sokat időzött a mellemnél, hogy mire végre elért a farmerem gombjáig, szinte teljesen elvesztettem az eszem. Kapkodtam a levegőt, és felgyorsult a szívverésem. A farmerem már valamiféle kábulatban került le rólam.

Nick térdre ereszkedett előttem, a kezével a derekamba kapaszkodott. A haja csiklandozta a bőrömet, ahogy megcsókolt a köldököm alatt.

– Ezt a kis borsószemnek küldöm odabent – mondta, és a szívem ott helyben elolvadt. – Igen, én is végeztem egy kis kutatómunkát. Ezt pedig… – Mélyebbre hajolva egy kicsit lejjebb is megcsókolt. Az ajka és a bőröm közti csipkeréteg ellenére is úgy éreztem, a velejéig átjárja a testemet az érintés. – Ezt pedig neked.

Reszkető kézzel érintettem meg, az ujjaimat a hajába csúsztattam. Az érzelmek gombóccá gyűltek a torkomban. Azon nyomban tudtam, amikor megpuszilta a hasamat, hogy képes lennék komolyan belezúgni ebbe a pasiba. Hevesen zakatolt a szívem.

Nick felemelte a fejét, sűrű pillái mögül kémlelt engem. Zöld szeme élénken izzott.

– Szerintem évekig ellennék itt.

– Térden állva? – Egy kicsit reszketeg volt a hangom.

Felfelé görbült az ajka egyik sarka.

– Ha itt állsz fölöttem, igen.

Száraz, bizonytalan nevetés tört fel belőlem.

– Túl jó vagy.

– Nem, dehogy. – Az ajka végigszánkázott a combom felső részén. – Szerintem… Igen, szerintem ezen változtatnom kell.

Nem értettem, mire gondol, vagy talán mégis, csak túlságosan nehezemre esett elhinni, de azután már nem is igazán gondolkoztam, mert az ujjai lehúzták a szatént, és ahogy lekerült rólam, teljesen meztelen voltam, akárcsak ő.

Azután felfedezőútra indult a kezével és az ujjaival, végül pedig azzal a gyönyörű szájával. A fejem hátrahanyatlott, és ahogy megízlelt és nyalogatott, egy ritmusra mozogtam vele.

Nick épp azelőtt húzódott el, mielőtt felrobbantam volna. Felkelt, és hiábavaló nyöszörgésemet egy csókkal fojtotta belém. Egyik kezével a hajamba markolt, és hátrahúzta a fejem. A csókok intenzívebbé váltak, sürgetőbbé, hevesebbé. Lesimítottam, és az ujjaim rákulcsolódtak a merevedésére. Az ágyékával előredöfött, mire a hátam az ágyhoz préselődött.

Kezével a karom alá nyúlt, majd, felemelt, és a matrac közepére húzott, a szája pedig az enyémre tapadt. Összegabalyodott a karunk, a lábunk, mohó kezünk, és egyre kiéhezettebb csókok következtek. A szex… A szex sosem volt még ilyen. Persze, mindig is jólesett, és bőven kivettem a részem én is az orgazmusokból meg a kellemes időtöltésből, de a mostanitól egyenesen eldobtam az agyam, mert itt nem csupán arról volt szó, hogy két ember ki akarta élni magát az ágyban. Szenvedély rejlett abban, ahogy az ajka a bőrömön siklott, vágy, ahogy a kezem kezdte kiismerni magát a sok kis mélyedésen és kemény felszínen, valamint elsöprő meghittség, amikor az alkarjára támaszkodva a szemembe nézett, és belém hatolt.

Megfeszülve a karjába kapaszkodtam, ahogy mozogni kezdett, eleinte lassan, de az ingerlő ritmus egyszerűen már túl sok volt. A sarkamat a vádlijának nyomtam. A körmöm végigszántott a bőrén. Egyre gyűlt bennem a feszültség, Nick lökései pedig gyorsulni kezdtek, forró lehelete az arcomon táncolt, a fülembe suttogott izgató szavai pedig tovább biztattak. Ott volt rajtam, körülöttem és bennem – a részemmé vált. Bőr a bőrön. Semmi nem állt közénk. Az izgalom egyre intenzívebbé vált, és egyre jobban feszített belülről.

Ez nem csupán két ember dugásáról szólt.

Ez volt az utolsó gondolatom, amikor felrobbant valami bennem. A gyönyör újabb és újabb hullámai szántottak végig rajtam.

A fejem hátrahanyatlott, és a nevét kiáltottam, meg a jó ég tudja, még milyen szavakat. Megfeszültem körülötte, ő pedig szorosan magához húzott, míg az öle az enyémhez dörgölőzött. Vadul mozgott, majd egyszer csak túl sok lett az egész. Az utórengések ismét porrá zúztak, és mintha a világ szétforgácsolódott volna, amikor a beteljesülés újabb hulláma robogott végig rajtam.

Nick nyersen felkiáltott, majd egy másodperccel később a nyakam és a vállam közti mélyedésbe fúrta a fejét. Mozdulatlanná vált. Az egész testében remegett, én pedig átöleltem, és hosszú pillanatok teltek el, mire újra megmozdult.

Felemelte a fejét, a kezem pedig végigsiklott az oldalán. Ajkát a homlokomra tapasztotta, majd egy szívverésnyi pillanattal később a szemöldökömön simított végig vele. Gyors puszit nyomott az orrom hegyére, édesen megcsókolt.

És volt valami abban a lusta, gyengéd csókban, ami jóval intenzívebbé tette az összes többinél.

Nick kicsúszott belőlem, és a korábbi tapasztalataim alapján arra számítottam, hogy kipattan az ágyból, és ügyetlenül nekiáll keresgélni a ruháit. Azonban nem így történt. Egyik karját továbbra is alattam tartva átfordított, ahogy a hátára gördült, és úgy húzott magához, hogy a testem az oldalához simult, a lábam pedig összegabalyodott az övével. Izzadtak voltunk és kipirultak, de amikor az arcom a vállához ért, nem jutott eszembe kényelmesebb hely a világon. A keze tétován siklott fel-le a hátamon. Egyikünk sem szólt egy szót sem.

Ahogy ott feküdtem zakatoló szívvel, és továbbra is ziháló lélegzetvételekkel, a felszínre tört egy korábbi gondolatom. Kezdek belezúgni?

Nick felém fordította a fejét, és az ajkát a homlokomhoz érintette.

Nem. Nem kezdek belezúgni.

Mert jó eséllyel már rég belezúgtam.

20. FEJEZET

Nick valamikor felkelt, és teljesen meztelenül és fesztelenül kiment a konyhába. Két pohár vízzel tért vissza, lekapcsolta a villanyt, és visszabújt mellém az ágyba.

Az oldalamon fekve Nickhez simultam, a paplan a derekunk köré gyűrődött, és teljesen hatalmába kerített a bújós hangulat. Emellett pedig… Nagyon elégedett voltam. Bár az összebújás meglehetősen ismeretlen volt számomra, az egész annyira helyénvalónak tűnt, mintha már évek óta ezt csinálnánk. Az érzés egy picikét nyugtalanított, de nem rettentem meg tőle. Sőt, legszívesebben meghemperegtem volna benne.

A köldöke alatt húzódó keskeny szőrcsíkot simogatva elmosolyodtam.

– Köszönöm.

– Úgy érzem, inkább nekem kéne megköszönnöm, de kíváncsi lettem. – Ujjai a hátamon és a bordáimon táncoltak. – Mit akarsz megköszönni?

Szélesebbé vált a mosolyom.

– Hogy átjöttél. Nem kellett volna. Várhattál is volna. Kedves volt tőled.

– Kedves pasi vagyok, de el ne áruld senkinek! Meg kell őriznem a hírnevemet.

Lágyan elnevettem magam.

– A mi titkunk marad.

Nick elfordult, az arcom a karján pihent, és egymással szemben feküdtünk. A keze a csípőmről a hasam felé kalandozott.

– Izgulsz az orvos miatt?

A sötétben épp csak annyit tudtam kivenni az arcvonásaiból, hogy megállapítsam, mosolyog.

– Igen. Egy kicsit ideges vagyok, mert nem igazán tudom, mire számítsak – vallottam be.

A kezét a hasamra simította.

– Néha nem is tűnik valódinak, nem?

A szívem ugrott egy nagyot.

– Nem. Kész őrület, mi?

– Ez valószínűleg normális. Gondolom, akkor esik le majd igazán, miután eljutunk az orvoshoz – jegyezte meg. – Anyukád hogy kezeli a dolgokat?

A kezére tettem az enyémet, jóleső érzés volt.

– Nagyon támogató. Szerencsés vagyok. Kár, hogy nem itt él, mert akkor tuti, hogy lenne egy fix bébiszitterünk. – Kis szünetet tartottam, mert ezernyi kérdés tört felszínre bennem a családjáról. Ez a pillanat megfelelőnek tűnt az érdeklődésre. – Nem sokat beszélsz a családodról. Emlékszem, azt említetted, hogy anyukád meghalt. Megkérdezhetem, hogyan?

Nick egy hosszú pillanatig nem felelt, én pedig lélegzet-visszafojtva vártam. Ha tényleg ki akarunk hozni ebből valamit, muszáj lesz megnyílnia. Ez egy fontos pillanat volt kettőnk között, egyértelműen jóval fontosabb, mint az, ami az imént történt.

– Anyukám akkor halt meg, amikor elsős voltam a gimiben – mondta, én pedig végre kifújtam a levegőt. – Abba halt bele, hogy megszakadt a szíve. És igen, tudom, milyen hülyén hangzik, de miután apám meghalt, egyszerűen feladta.

Elszorult a szívem. Arra már rájöttem, hogy az apja nincs a képben, mivel Nick említette, hogy nem igazán van családja, de nem feltételeztem automatikusan, hogy meghalt. A kezemet az övére kulcsolva elhúztam a hasamról, és a kezünket a mellkasomra szorítottam.

– Alig evett – folytatta. – Egyáltalán nem foglalkozott magával. Nem járt sehova, és gyakorlatilag mindennel felhagyott. A nagypapám, az ő apukája, próbált segítséget szerezni neki, mielőtt beteg lett. Intézett neki terápiát, de anya nem vette be a felírt gyógyszereket. Egyszerűen nem érdekelte, képtelen volt elviselni az életet apa nélkül. Évekig tartott. – Megszorította a kezem. – Iskolában voltam. Reggel történt, és a nagypapámnak kellett eljönnie értem. Apám halála után odaköltöztünk hozzá. Reggel elment bevásárolni, amikor pedig hazaért, holtan találta anyát az ágyában.

– Annyira sajnálom – suttogtam.

Felemelte az összekulcsolt kezünket, és puszit adott az enyémre. Majd nagyot fújt.

– Nem biztos, hogy apámról is hallani szeretnél.

– De, szeretnék.

A kezünk visszakerült a mellkasunk közé. Pár pillanat eltelt, mire Nick újra megszólalt.

– Apám megölte magát.

Elkerekedett a szemem a döbbenettől. Erre nem számítottam. Egyáltalán nem.

– A családom nem valami szerencsés, mi? A nagypapám alzheimeres. Anya feladta, apám meg bedobta a törülközőt. – Elfordította a fejét, és a mennyezetet bámulta. – A nagypapám, Job, meglehetősen sikeres üzletember volt. Akárcsak az ő apja. Az építőiparban tevékenykedtek jó ideje, és ügyesen csinálták – remekül végezték a dolgukat. Az itteni házak felét ők építették, vagy dolgoztak rajta. Amikor anya megismerte apát, és összeházasodtak, apa elkezdett Jobnak dolgozni, végül pedig átvette a vállalkozást, és eleinte jól alakultak a dolgok. Persze, akkor még kicsi voltam, és nem sok mindenre emlékszem, de a szüleim boldogok voltak. Jó… életünk volt. Már amennyire emlékszem.

– Mi történt? – kérdeztem.

Nick mellkasa megemelkedett és lesüllyedt egy mély lélegzetvétellel.

– Apám cége egy házon dolgozott, miközben épp egy másikat meg befejezett. Óriási hely volt, és bár apa cége eléggé le volt terhelve, nem mondhatott vissza egy ilyen munkát, ami ennyi pénzt ígért. A megszokott szakemberek, akikkel dolgozni szokott, a másik házon dolgoztak, úgyhogy felvett pár új embert. Többek között egy villanyszerelőt. Apa azt hitte, ők a legjobbak. Érted? Szerintem eszébe sem jutott, hogy kételkedjen a munkájukban. Tévedett.

Lazult a szorítása, én azonban nem eresztettem el. Eltelt egy újabb pillanat.

– A villanyszerelő, akit felvett, eltűnt, miután végeztek a házzal. Amiben nincs semmi különös. Az emberek folyton költözködnek. Nem nagy ügy. Eleinte legalábbis nem tűnt annak.

Az ösztöneim azt súgták, hogy valami szörnyűség közeleg, és hogy fájdalmas lesz végighallgatni.

– Kiderült, hogy a villanyszerelő nem volt túl lelkiismeretes. Meglepődnél, hogy milyen gyakori az ilyen! Általában nem lesz nagy ügy belőle, de ez a fickó… Elcseszte. Rosszul, tényleg nagyon rosszul kötötte be az elektromos vezetékeket, és emiatt kigyulladt a ház. – Nick nyelt egyet, és éreztem, hogy gyülemlik benne a feszültség. – A család, aki a házat építtette, bent volt, amikor lángra kapott. Szülők. Három gyerek. Kettő meghalt odabent.

Behunytam a szemem.

– Jaj, istenem…

– Apának volt biztosítása, mindig kötött felelősségbiztosítást. Mivel a villanyszerelőt sehol sem találták, rá hárult az egész. Nem mintha másképp nem így lett volna. Az ő cége építette a házat. Az ő felelőssége volt, hogy minden megfelelően készüljön el. A család perelt. Jogosan. Mindent elvittek, kivéve azt, ami a nagypapámé volt. Ő okosan bánt a pénzzel; az üzleti ügyekkel. Elkülönítette a pénzt, amit az évek során félretett a cég bevételeiből, már azelőtt, hogy a vállalkozást átadta apámnak, de apát nem a pénz bántotta. Legalábbis én úgy éreztem. Úgy emlékszem. – A hangja elcsuklott, reszelőssé vált. – Beleőrült a tudatba, hogy ő a felelős a családdal történtekért, ez teljesen felemésztette. Halványan emlékszem, hogy éjszakánként a nappaliban ücsörgött. Mintha ott sem lett volna. Nagyjából másfél évvel a tűz után felakasztotta magát. Anya talált rá.

– Istenem! – Közelebb másztam hozzá, és teljes testemmel hozzásimultam. Hirtelen kitisztult a kép Nickkel kapcsolatban. – Sajnálom. Tudom, hogy ez a szó semmiség, de nagyon sajnálom.

– Nem semmiség. Jelent valamit. – Felém fordította a fejét. – Van még valami… És bizonyára furának fogod tartani.

– Kétlem – jelentettem ki.

– Nem. Tényleg elég fura. Reece az egyik azon kevés ember közül, aki tudja, és biztosan nem mondta el még Roxynak sem. Nem is értem, miért akarom elmondani neked.

Eluralkodott rajtam a kíváncsiság.

Nem értettem, miért lenne olyan furcsa, hogy Reece tudja, és nem adja tovább, még Roxynak sem.

– Oké – feleltem a tekintetét fürkészve a félhomályban. – Még ha furának is tartom majd, nem foglak kirugdosni az ágyamból.

Nick a fejét csóválta.

– Hát, remélem is! Az elég kínos lenne, tekintve, hogy mindketten meztelenek vagyunk.

A beszélgetés témája ellenére elmosolyodtam.

– Na, mesélj!

Egy kicsit meghúzta a kezem.

– Nem sokat tudsz Calláról, igaz?

Azonnal hegyezni kezdtem a kis fülem. Nem vagyok nyomozó, de a gondolataim azonnal visszaszáguldottak oda, amit Roxy említett Nick viselkedésével kapcsolatban Calla közelében, és aminek én is szemtanúja voltam.

– Nem igazán. Csak annyit, hogy Teresával lógott, amikor a Shepherdre jártam.

– De… De láttad a sebhelyet az arcán, ugye? Ráncolni kezdtem a homlokomat.

– Igen?

Nick újabb mély levegőt vett.

– Abban a tűzben szerezte a sebet. Berobbantak az ablakok, vagy valami ilyesmi. Az arcán találta el. Ő volt az egyik gyerek, aki abban a házban lakott, amin apám dolgozott. Az ő testvérei haltak meg akkor. És ez még nem minden. Eredetileg az ő szüleié volt a Mona’s.

Másodpercek teltek el, és fogalmam sem volt, mit mondjak.

– Calla nem tud róla?

– Nem. Valószínűleg sosem merült fel benne. Az apám vezetékneve Novak, de amikor meghalt, anyám visszavette a lánykori nevét, a Blancót. Én pedig nem mondtam el Callának. Mégis, hogy a francba mondhatnám el? Érted, ugye? Amikor először belépett a bárba, a szívem kis híján megállt. Senki nem számított rá, hogy visszatér ide. A tűz után az apja elment, az anyja pedig egymaga vitte tovább a bárt, de elindult lefelé a lejtőn; ráfüggött a drogokra, és rémes anya lett belőle. Nem bírta elviselni, hogy elvesztette a kisfiait – magyarázta ismét a plafonra pillantva. – Valamikor összefutottam Monával, Calla anyukájával, úgy pár évvel ezelőtt. Tudta, ki vagyok. Azt mondta, hasonlítok apámra. Azon ritka pillanatok egyike volt, amikor nem volt kikészülve. Szóval, én akkor kezdtem gondoskodni a nagypapámról, miután végeztem a főiskolán, és Mona tudta, mi történt Jobbal. Munkát ajánlott nekem. Elég fura volt. Nem volt szükségem pénzre. Nem különösebben. Jobnak bőven volt annyi, amiből gondoskodhattam róla, de… ez egy áttörés volt. Érted?

– Hogy felszabadulj? Értem.

Bólintott.

– Úgyhogy elkezdtem a Mona’sban dolgozni, még mielőtt Jax megjelent, és amikor idekerült, félig-meddig átvette a hely vezetését. Az egész helyzet Monával meg a bárral nagyon kusza volt, de úgy érzem, hogy bizonyos értelemben azáltal, hogy neki dolgozom, úgymond…

– Vezekelsz a történtekért? – Amikor nem szólt, megszorítottam a kezét. – Nick, ugye tudod, hogy egyáltalán nem a te hibád, ami történt? És bár kívülről úgy tűnhet, hogy jogilag apád a felelős érte… Ő maga is áldozat ebben a történetben.

– Hosszú időbe telt, mire erre rájöttem – mondta pár pillanattal később. – Azt sem tudom, miért gondolkoztam ilyen kitekerten. Gondolom, fiatal voltam és hülye. Mindegy, szóval, amint említettem, nem számítottam rá, hogy itt látom Callát.

– Szerinted elárulod neki valaha?

– Nem tudom. Valószínűleg akkor kellett volna, amikor először megjelent. Most már furcsa lenne.

– Nem furcsa – mondtam, és amikor felém fordította a fejét, nem kellett ránéznem, hogy tudjam, kétkedő arckifejezéssel néz rám. – Na, jó. Egy kicsit fura, de azt is megértem, miért nem mondtad el neki. Nem ismerem túl jól, de nem olyan embernek tűnik, aki neheztelne rád valami miatt, amihez semmi közöd.

– De milyen nehéz lenne neki, ha megtudná, hogy annak az embernek a fiával dolgozik együtt, aki gyakorlatilag felelőssé tehető azért, hogy darabokra hullott az élete? Nem lenne könnyű. – Halk volt a hangja. – Csak… Csak nem akarom összekuszálni az életét.

Ó, egek, annyira fájt ezt hallani, és amit mondott, az eszembe juttatta, amit a kapcsolatokról mondott korábban. Vajon ezért ellenzi annyira a párkapcsolatokat? Mert valamiért úgy érzi, nem érdemli meg az apja és a leégett ház miatt? Ennek volt értelme, azonban az, hogy Nick vezeklésnek élte meg a munkáját a Mona’sban, amiatt, amit az apja tett, aggasztott engem.

– Egyszer volt már komoly kapcsolatod, igaz? – kérdeztem.

– Aha.

Mély levegőt vettem.

– Mi történt?

– A főiskola alatt jártam egy lánnyal. Komoly volt a dolog, és egy ideig azt hittem… Hosszú távra szól.

Irracionális féltékenység lobbant bennem. Meglepett, mennyire intenzív, és legszívesebben behúztam volna egyet magamnak. Hogy lehetnék féltékeny egy lányra, aki már nincs is képben? Várjunk csak! Istenem! Mi van, ha még mindig szereti? Összeugrott a gyomrom.

– Na, mindegy – folytatta, anélkül, hogy tisztában lett volna a belső kifakadásommal –, amikor a nagypapám megbetegedett, és elkezdődött ez az egész, kissé feszültté vált köztünk a helyzet. Szerintem nem tudott megbirkózni azzal, amivel küzdöttem. Eleinte nem sokat tudtunk találkozni, mert a nagypapámmal kellett törődnöm. Eltávolodtunk egymástól, aztán egyszer csak vége lett. Szar érzés volt, de basszus, ha képtelen volt kezelni, hogy beteg a nagypapám, én pedig a gondját viselem, mi lett volna, ha én betegszem meg?

– Mekkora picsa! – bukott ki belőlem.

Nick elnevette magát, majd elengedte a kezem, és lazán a derekam köré fonta a karját.

– És te? Gimi óta nem volt komoly kapcsolatod?

– Abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán azt a kapcsolatot lehet-e komolynak nevezni – ismertem be nyersen.

A keze végigsiklott az oldalamon.

– Akkor mi a helyzet veled? Nem hiszel a szerelemben?

A kérdés váratlanul ért.

– Hiszek a szerelemben. Tényleg. Csak… Még sosem voltam szerelmes. Ú

nem, ahogy a szüleim. Ők szerették egymást. Mármint, ahányszor az ember együtt látta őket, hallotta őket egymással beszélni, még akkor is, ha haragudtak egymásra, hallani lehetett a szeretetet a hangjukban. Én efféle szerelemre vágyom. Nem csupán lekötni magam évekre.

– Hmm… – A keze lassan az ölem felé kalandozott. – Múlt időben beszélsz, Stephanie.

A nevem… Nagyon tetszett, ahogy kimondja a nevem.

– Öhm, apám a tengerészgyalogságnál szolgált – mondtam, és furcsa érzés volt hangosan kimondani, mert nem beszéltem erről túl gyakran. – És gyakran elment a tengerentúlra. Tizenöt éves koromban otthon töltötte a nyarat, ami szuper volt. Aztán visszament. És soha többé nem tért haza.

Nick nem szólt, csak felemelte a fejét, és puha, röpke csókot lehelt a homlokomra. Nyeltem egyet, de az a gombóc már megint ott volt a torkomba ágyazódva.

– Lelőtték, és emlékszem, ahogy ott ültem a lépcsőn, amikor a két katona közölte anyámmal, hogy gyorsan történt, és nem szenvedett. És emlékszem, hogy azon gondolkoztam, hogy vajon segít bármiben ez a tény? Most már értem. Örülök, hogy nem szenvedett, de tizenöt évesen egyszerűen… Nem könnyítette meg a dolgot.

– Sajnálom – mondta halkan, majd ismét megpuszilta a homlokomat. – Nyilván nem ismertem az apádat, de az alapján, hogy odament harcolni, és az életét adta értünk, jó ember lehetett.

– Tényleg az volt – suttogtam egy szomorú mosollyal. – Anya azóta sem ment férjhez, és nem is járt senkivel. Szerintem soha nem is fog. A mai napig hordja apa dögcéduláját. Mindegy, mit visel. Csak zuhanyzáshoz veszi le. – Nyeltem egyet, majd megköszörültem a torkom. – Ja, úgyhogy ez a helyzet.

Felemelte a kezét, és finoman eltűrte a hajamat az arcomból. A keze az arcomon maradt.

– A polcon a képen apukád van?

Meglepődtem.

– Láttad?

– Aha, amikor felkeltem, hogy kimenjek vízért. Ilyen jó megfigyelő vagyok.

– Hűha! – mormogtam.

– Lehet, hogy azért, mert előtte kiszúrtam a bikinis képet – vallotta be, mire elnevettem magam. – De komolyan, azt ki ne venné észre?

– Hűha! – ismételtem.

– Valamiért úgy érzem, a második hűha nem volt olyan őszinte.

Ismét felnevettem, és bár a beszélgetés mintha önálló utakra tévedt volna a hálószobában, tőlünk függetlenül, éreztem, hogy egyre szélesebb mosolyra húzódik az ajkam.

– Nem maradhatsz éjszakára, igaz?

– Pedig rohadtul szeretnék. Háromra haza kell érnem – mondta, és ismét lejjebb kalandozott a keze, majd megállapodott a csípőmön. Megszorította. – Nem akarom, hogy Kirának túl sokáig kelljen maradnia, ha haza kell mennie.

– Érthető. – Kis szünetet tartottam, mivel tudtam, hogy csak pár óránk maradt. – Nem vagy éhes, vagy valami? – kérdeztem.

– Nem. Te?

Megráztam a fejem, és örültem, hogy nem kell még kikelnünk az ágyból. Magamba akartam szívni a pillanatot, mielőtt elindul. Jó érzés volt beszélgetni vele. Már nem csak a felszínt kapargattuk. Ez az egész… valódi volt, és mélyre ástunk, a külső rétegek alá.

Nick hirtelen megmozdult.

Felsikoltottam, amikor lehúzta rólunk a paplant, és hideg levegő árasztotta el a testemet, libabőrt hagyva maga után. A teste hamar átvette a hőforrás szerepét, és nem panaszkodhattam, amikor a nyakamba harapott.

– Most, hogy jobban belegondolok – szólalt meg, miközben az ajka fel- alá kalandozott a nyakamon –, éhes vagyok. Reggelizni akarok.

– Reggelizni? – kérdeztem, az ajka pedig a mellem domborulatára siklott. Amikor a nyelvét is bevetette, már nagyon is értettem, mit szeretne. A fejemet hátravetve hangosan felnevettem, és a nevetés hamar nyögésekké és sóhajokká halkult, de a mosoly…

A mosoly letörölhetetlenül az arcomon maradt.

21. FEJEZET

Ahogy közeledett az első nőgyógyászati vizsgálat időpontja, egyre idegesebb lettem. Nem a hagyományos értelemben vett idegességről beszélek. Inkább az izgatottság és a szorongás sajátos egyvelege volt. Az érzés pedig evésre késztetett. Sok-sok evésre.

Igazából legszívesebben csak ettem volna.

És komolyan nem gondoltam úgy, hogy ennek bármi köze a terhességhez. Mintha az agyam a terhességet használta volna kifogásként arra, hogy mindent felfaljak, ami a látómezőmbe kerül.

A vizsgálat napján úgy tettem, mintha hosszú ebédszünetre mennék, a délelőttöt pedig javarészt azzal töltöttem, hogy igyekeztem nem megenni a maradék Reese’s kekszet, valamint próbáltam nem tökön rúgni Ricket. Ahányszor elhaladt az íróasztalom mellett, úgy megbámult, mintha vagy felső nélkül képzelne el engem, vagy mintha épp szétrobbanna a fejem.

Amikor eljött az idő, hogy elinduljak, lezártam a gépemet, felálltam, elvettem a kabátomat a helyéről, ahová összehajtva tettem, a táskámmal együtt. Ahogy megfordultam, és betoltam a székemet, észrevettem, hogy Brock Marcus irodája felé tart. Azonnal körülnéztem, hogy látom-e Jilliant, ugyanis ahányszor Brock megjelenik, ő sincs messze. Múlt héten, amikor Brock benézett az irodába, Jillian is vele volt, árnyékként követte, azonban a férfi ma egyedül érkezett.

És valamivel jobban is nézett ki. Múlt héten a szeme alatt húzódó sötét karikák kimerültségről árulkodtak, és sápadtabbnak tűnt a megszokottnál, ma viszont sokkal jobban hasonlított a régi önmagára, leszámítva a rögzítőt a jobb karján. Bár a karja nem sérült meg, segített stabilan tartani a mellkas izmait.

– Helló – üdvözöltem, és beledugtam a karom a kabátom ujjába. –Hogy vagy?

Brock keskeny ajkú mosollyal válaszolt.

– Megvagyok. Te?

– Jól. Kimegyek ebédszünetre.

Megállt Marcus irodájának ajtaja előtt, és ügyetlen, merev mozdulattal hátrapillantott a válla fölött.

– Nickkel találkozol? – A szemébe visszatért a pajkos csillogás.

Atyaég, éreztem, hogy felhevül az arcom, miközben a szívem fura táncot lejtett a mellkasomban. Még csak azt sem mondhattam, hogy az érzés új volt, vagy hogy fogalmam sem volt, mi az ördög történik velem. Ahányszor csak megláttam Nicket, vagy rá gondoltam, totál izgatott lettem, és rájöttem, hogy kénytelen leszek teljes mértékben megbarátkozni ezzel a reszkető izgalommal, ugyanis nem akart elmúlni. Egyáltalán.

– Orvoshoz kell mennem. – Csupán ennyit mondtam, ugyanis Marcus is csak ennyit tudott, és biztos voltam benne, hogy a küszöbönálló szülővé válásunk híre még nem jutott el Brockhoz.

– Á, orvoshoz – nyúlt az ajtó felé. – Kezdem egyre jobban utálni ezt a szót.

– Érthető. – Begomboltam a kabátomat. – Majd találkozunk!

Mivel az orvos rendelője Plymouth Meeting és a belváros között volt, Nickkel ott találkoztunk. Miután kijutottam a városból, már nem volt olyan vészes a forgalom, és körülbelül tizenöt perccel korábban odaértem a rendelőbe.

Amint kiszálltam a kocsiból, egy pár hellyel arrébb parkoló autó ajtaja is kinyílt, és Nick szállt ki belőle. Ismét elfogott az izgalom, mintha egy pillangó cikázott volna jobbra-balra a bordáim között.

Hirtelen kiszáradt a torkom, ahogy megálltam az autóm előtt, és megvártam. Amikor megpillantottam az egész alakját, a tekintetem egy kissé elidőzött a magas termetén. Gyanítottam, hogy Nick mindig is jól nézett ki, azonban a mai napon kifejezetten lenyűgözőnek találtam. Nem tudom, mi volt a sötét farmernadrágjában és a fekete V nyakú pulóverében, ami ennyire lázba hozta a női testrészeimet, de már azon kezdtem tűnődni, hogy vajon nem lenne-e idő egy gyors menetre az orvos előtt.

– Szia – üdvözölt Nick, majd lehajolt, és puszit nyomott a szám sarkára. Amióta meséltem neki erről a nem szoktam csókolózni dologról, minden pillanatot megragadott arra, hogy megcsókoljon. Állandóan. Nem panaszkodtam miatta. A kezemért nyúlt, és megfogta. – Készen állsz?

Bólintottam, és felmutattam a kérdőívet, amit e-mailben küldtek át nekem. Az egész élettörténetem ott szerepelt azokon az oldalakon.

– Megcsináltam a házit.

– Mikor? Ma reggel? – Elindult a bejárat felé.

Vigyorogva hagytam, hogy végigvezessen a parkolón.

– Nem.

– Éjszaka, miután hazamentem?

Felnevettem.

– Lehet. – Amikor megszorította a kezem, ismét remegni kezdett. – Majd’ egy óráig tartott. Bárki is olvassa majd, jobban fog ismerni, mint a saját anyám.

Nick felkacagott, azzal oda is értünk a bejárathoz. Kartonpapírból kivágott pulykák díszítették az üveget. A készítőjük az ujjlenyomatával festett nekik tollakat, és egy picit összeugrott a gyomrom, hiszen előbb- utóbb az én hűtőmön is hasonló kreálmányok díszelegnek majd.

Közben egyszerre tudtam volna sírni és nevetni, ugrándozni és az ágyra vetni magam.

Könnyedén sikerült bejelentkezni, és miközben elfoglaltuk a helyünket a meleg váróban, körülnéztem. Terhes nők mindenütt. Ami persze várható volt, viszont biztos voltam benne, hogy életemben nem láttam még ennyi terhes nőt egy helyen.

És a várandósság minden szakasza felvonult.

Egy szőke nőnek velem szemben pici pocakja volt, amire ráfeszült a fakókék pulóvere. Egy barna lány ült a recepció ablaka mellett, aki úgy tűnt, a terhessége felénél járhat, az arca helyesen kipirult, miközben egy jegyzettömbbe firkált. Mellettem egy olyan nő ült, akinél jó esélyét láttam, hogy mindjárt megszül a váró kellős közepén.

A hasa akkora volt, mint két kosárlabda.

Nick odahajolt, és azt suttogta:

– Na, jó. Ez lehet, hogy furán fog hangozni, de most elképzeltelek egy ekkora hassal, és elég szexinek tartom.

Lassan fordultam felé, és vigyorogni kezdtem.

– Komolyan?

– Aha – kacsintott. – Már alig várom.

– Miért? – suttogtam.

Az ajka egyik sarka felfelé kunkorodott.

– Mert ez az én kisbabám… – A hasamra tette a kezét a kabátomon át. – …itt bent, és basszus, ez rohadt izgató.

Ó. Ó! Hűha!

Levettem róla a szemem, amikor egy másik nő leült amellé, aki még mindig a tekintélyes méretű pocakját simogatta. Az újonnan érkező versenyre kelhetett volna vele, hogy melyikük pottyantja ki előbb a babáját. Azok ketten azon nyomban cseverészni kezdtek; nyilván ismerték egymást, és igyekeztem nem mereszteni a szemem, de nem bírtam ki.

– Hogy van a dagadás, Lorraine? – érdeklődött az újonnan érkező.

A másik mocorogni kezdett, és megrándult az arca, miközben egy kicsit megemelte a lábát. A pillantásom a lábfejére esett – azt a rohadt –, a lába! Annyira feldagadt, hogy papucsot kellett hordania, pedig összvissz négy fok lehetett odakint.

Jaj!

– Már jobb – felelte.

Tessék? Ilyen, amikor jobb? Gyorsan elkaptam a tekintetem, amikor a másik nő nekiállt arról beszélni, hogy le kellett vennie a karikagyűrűjét. Nick hátradőlt, és a karját a székem támlájára fektette. A velünk szemben ülő szőke barátja vagy férje is megérkezett, és Nickkel furán biccentettek egymásnak, ahogy a pasik szoktak. Körülnéztem, és láttam, hogy a barna hajú nyíltan bámulja Nicket.

Elhúztam a szám.

– Esküszöm, ez az utolsó! – mondta Lorraine, a rendkívül terhes nő a barátnőjének. – Ha Adam azt hiszi, még egy babát kiszedhet belőlem, esküszöm, én magam fogom kasztrálni.

Nick összepréselt szájjal pillantott fel a mennyezetre.

– Jaj! – mormogta.

Diszkréten oldalba könyököltem, mire megrándult az ajka. A fejét felém fordítva leszegte az állát, és megpuszilta a homlokomat. Megfeledkezve a bedagadt lábról és a kasztrálásról, az izgatott remegés keringővé lassult. A barna lány nézte, ahogy Nick felsóhajt.

Nem kellett sokáig várnunk, hogy behívjanak és betereljenek egy helyiségbe, majd elkezdtek záporozni a kérdések – ugyanazok a hülye kérdések, amelyeknek a megválaszolását olyan sokat halogattam, és hál’ istennek Nick ott volt velem, ugyanis így ő is belekóstolhatott a vallatásba.

Milyenek voltak a menstruációim? Ezt elég kínos volt úgy megvitatni, hogy Nick közben az ajtót bámulta. És mi a helyzet a szokásaimmal? Tudok bármiféle genetikai rendellenességről? Szeretnénk-e genetikai vizsgálatot?

Bizonytalanul pillantottam Nickre, aki az egyik kis műanyag széken ücsörgött.

– Te… Te mit gondolsz?

– Szerintem nem árt. – Kinyújtotta a lábát, és keresztezte a bokánál. – Azt mondom, csináljuk meg.

– Jól van – egyeztem bele, ellenállva a kísértésnek, hogy lelógassam a lábamat onnan a magasból, ahol feküdtem.

A nővér elmosolyodott.

– Levehetjük a vért itt is a többi vizsgálathoz, azonban az eredmények csak néhány nap múlva lesznek meg.

Azzal újrakezdődött a kérdezősködés. Voltam már terhes? Milyen gyógyszereket szedek, és millió, millió más kérdés. Amikor a nővér végre befejezte, azon tűnődtem, vajon ő is úgy kimerült-e, mint én.

– Dr. Connelly az első vizsgálat mellett meg is ultrahangozhatja még ma, ha szeretné, és megpróbál majd készíteni egy képet is a babáról.

A szívem nagyot dobbant.

– Igen. Az jó lenne!

– Akkor vegyünk le egy kis vért, és vágjunk bele! – mondta a nővér.

Ahogy nekilátott a dolognak, csak vigyorogni tudtam, ugyanis Nick hirtelen talált valami rendkívül érdekes bámulnivalót a padlón. Csak akkor nézett fel, amikor a nővér sikeresen levette a fele vérem, és átadta a kórházi köpenyt. Nicknek egy kissé elzöldült az arca.

– Dr. Connelly hamarosan itt lesz – közölte a nővér, és becsukta maga mögött az ajtót.

Nick tekintete az ajtóról rám vetült, és érdeklődve szaladt fel a szemöldöke.

– Most jön az a rész, amikor meztelen leszel?

Lehuppantam az asztalról, és kibújtam a magas sarkúmból.

– Most jön az a rész, amikor úgy teszel, mintha nem akartál volna az előbb elájulni.

A falnak támasztotta a fejét, és lesütött szempilláján keresztül kémlelt engem.

– A tűktől feláll a szőr a hátamon.

– Van szőr a hátadon? – A fejemet csóválva nekiláttam a vetkőzésnek. – Nem is tudtam!

– Nincs, viszont az elém táruló látványtól lehet, hogy valami más fog hamarosan felállni.

– Úristen. – Nevetés tört fel belőlem. – Lehet, nem volt jó ötlet, hogy te is eljöttél.

Mosoly terjedt lassan az ajkán.

– Szuper ötlet volt idejönnöm.

A vetkőzés és a papírvékony köntös felvétele örök élmény marad. Nem volt könnyű meggyőzni Nicket, hogy nem szükséges segítenie, azonban, bár ülve maradt, a túlfűtött pillantása, amellyel a mozdulataimat kísérte, valódi simogatásnak érződött.

Amíg az orvost vártuk, beszélgettünk. Említettem neki, hogy találkoztam Brockkal, ő pedig egy sorozatról mesélt, amibe éjszaka futott bele a History Channelen, és hogy most legszívesebben ledarálná az egész évadot. Tetszett ez az egész – ez a semmitmondó beszélgetés –, és a halloweeni este óta ez minden alkalommal így zajlott.

A szabad estéin vagy átjött, vagy elmentünk vacsorázni valahova. Beszélgetésről beszélgetésre, estéről estére egy kicsit mindig jobban megismertük egymást. Folyamatosan hámoztuk le a rétegeket egymásról.

És ennél még több volt köztünk. Sok-sok érintés ruha nélkül. Vagy ruhában. Vagy félig ruhában, félig anélkül. Vagy csupán a legszükségesebb ruhadarabok levételével. Akárcsak halloween estéjén, minden alkalommal másnak tűnt, egyre többnek. Egyértelműen nem két ember szimpla kavarása volt.

Amikor Kira vigyázott a nagyapjára, Nick ott maradt éjszakára. Múlt szombaton pedig azzal lepett meg, hogy munka után átjött hozzám. Már félig aludtam, amikor beengedtem, és aznap éjjel keveset beszéltünk. Nick azonnal felemelt, miután becsukta maga mögött az ajtót, és perceken belül levetkőztetett. A szex… ahogy nekiszegezett az ágytámlának, széttárta a lábaim, és…

Egek… Úgy tett magáévá, mintha kielégíthetetlen lenne a vágya, mintha rám szomjazott volna, kizárólag rám.

A gondolataim abszolút olyan helyeken kalandoztak, ahova nem kellett volna, amikor dr. Connelly belépett, és irgalmatlanul kínosan éreztem magam. A Nick arcára kiülő vigyor alapján valahogy sejtettem, hogy tudja, merre jártam fejben.

Pöcs.

Connelly doktornő az ötvenes éveiben járhatott. Ősz csíkokkal tarkított barna haját elegáns kontybán viselte a tarkóján. Finom vonalak ágaztak el a szeme és a szája sarkából. Látszott, hogy sokat mosolyog, és azonnal megkedveltem.

Az egész egy hagyományos nőgyógyászati vizsgálatra emlékeztetett, egészen addig, míg az ultrahang elő nem került. Addigra Nick közelebb vonszolta a fenekét a vizsgálóasztalhoz, és mohón meredt a képernyőre, ahogy dr. Connelly az eszközt mozgatta. Egy csomó fekete meg szürke… paca mozgolódott a kijelzőn.

– Ott is van – szólalt meg dr. Connelly. – A bogyókája imádja a kamerát, ugyanis tisztán látható.

A tekintetem az orvosról a képernyőre vándorolt. Hú… Fogalmam sem volt, mit látok.

– Te látod? – kérdeztem Nicktől.

Előredőlt.

– Aha, szerintem igen. – Kinyújtózva körbefuttatta az ujját valamin, ami leginkább egy vajbabra hasonlított. – Az ott, ugye?

Dr. Connelly bólintott.

– Így van.

Mi a franc? Éles pillantást villantottam rá. Ő látja, én meg nem? Az orvosra néztem, aki szélesen mosolygott Nickre, mintha ő sem lenne immunis rá.

– Én nem látom.

– Ez gyakori – jegyezte meg, mire kimerevedett a képernyő. Elkészült a kép. – Most még nem teljesen úgy néz ki, mint egy baba. Nagyon pici, de ott van a bogyóka. Ha hiszi, ha nem, mozognak az ujjai meg a lábai is.

– Komolyan? – kérdeztem elkerekedő szemmel.

Az orvos bólintott, és eltolta magát a vizsgálóasztaltól.

– Ebben a szakaszban még hártya is van az ujjak között.

Nick erre elvigyorodott.

– És mondok még egy érdekes dolgot – folytatta dr. Connelly. – A baba ízlelőbimbói már most elkezdtek kialakulni.

– Azta – suttogtam, de szóhoz sem jutottam, ahogy a képernyőt bámultam. Más dolgokat is láttam rajta, pöttyöket, csíkokat meg számokat, de a pacára fókuszáltam, amit Nick olyan könnyen észrevett. Ahogy egyre tovább bámultam, mintha én is megláttam volna, és annyira hihetetlenül pici volt!

Elszorult a torkom, és megköszörültem. Egy szót sem kellett szólnom, Nick odanyúlt, és összekulcsolta a kezét az enyémmel. Megszorította.

– Megtaláltad? Vagy rajzoljunk köré egy karikát egy csomó nyíllal?

– Pöcs. – Rekedten felnevettem. – Szerintem látom. Úgy néz ki, mint egy vajbab, ugye? – Nickre néztem, összekapcsolódott a tekintetünk, vonzott a világoszöld szemében rejlő gyengédség. – Úgy néz ki, igaz?

Nick bólintott.

– A baba úgy néz ki, mint egy vajbab – mondtam, és a vigyorommal küzdöttem.

– Igen, de ez a mi vajbabunk – jelentette ki.

Mosoly bujkált a szájam szegletében, és bólintottam. Igen, a mi vajbabunk.

22. FEJEZET

Mivel elhatalmasodott rajtam a végtelen érzelgősség, egy szív alakú mágnessel a hűtőre tettem az ultrahangfotót. Valahogy úgy, mint amikor kiskoromban a szüleim kirakták a bizonyítványomat. Úgy értem, hogy ők is büszkék voltak a bizonyítványomra, és én is büszke voltam a vajbabra.

Hálaadás előtti vasárnap volt, és Nick azt mondta, délután átjön. Elég kemény volt a helyzet a nagyapjával a terhesgondozási vizsgálat utáni héten, úgyhogy nem sokat láttam, és már hiányzott.

Úristen, tényleg nagyon hiányzott Nick!

Amikor nem volt a közelemben, a legfurcsább pillanatokban jutott eszembe. Bizonyos dolgok őt juttatták eszembe. A friss, üde illatok a kölnijére emlékeztettek. Amikor valami történt a munkahelyemen, esetleg Roxy vagy Katie mondott valami vicceset, alig vártam, hogy elmeséljem Nicknek.

Ezek szerint ilyenek ezek a kapcsolatok.

Nyugtalanság nyilallt belém. A kapcsolatok eközben furmányosak is tudnak lenni. Még nem címkéztük fel magunkat semmivel. Nick nem nevezett a barátnőjének, és fordítva sem történt ilyesmi, de ami köztünk volt, annak érződött. Leszámítva, hogy még mindig nem találkoztam a nagyapjával, és ő sem találkozott az anyukámmal.

Anya biztosan imádná. Azok alapján, amiket Nickről meséltem neki, a nagypapájáról meg mindenről, máris kedvelte, és bár tudtam, hogy a nagyapja azt sem tudja, ki vagyok, szerettem volna megismerni.

Még többre vágytam.

Vajon ilyen, amikor az ember… szerelmes lesz? Felsóhajtottam. Gondolom, ilyen érzés lehet, amikor nem lehetünk biztosak benne, hogy a másik is hasonlóképp érez. Igazából tudtam, hogy milyen érzés.

Kitartóan vártam a tökéletes férfira – a tökéletes kapcsolatra. Még sosem zúgtam bele senkibe, akivel együtt voltam. Nem tudtam róla, hogy bármelyikük is cipelt volna valami terhet a hátán. Némelyiküknek komoly, biztos karrierje volt. Milyen ironikus, hogy épp a legtökéletlenebb helyzet és a legtökéletlenebb pasi ejti rabul a szívem.

Pontosabban ejtette rabul a szívem.

Csak nem tudtam, Nick merre tartott ebben a történetben. Persze, törődött velem. Látszott, amikor velem beszélt. Igen, vágyott rám. Ez nyilvánvaló volt. Igen, terveket szőtt velem. Azok a tervek a baba köré épültek. A szavai ott motoszkáltak az agyam rejtett zugaiban.

A legjobbat fogjuk kihozni ebből.

Ez hasonló ahhoz a baromsághoz, hogy mit tegyünk, ha az élet citrommal kínál, de basszus, én nem vagyok citrom, és hosszú távon nem lesz elegendő, hogy megpróbáljuk a legtöbbet kihozni ebből az egészből, mert miután megérkezik a baba, megkopik az újdonság varázsa. Az érzéseknek mélyebben kell gyökerezni mindkettőnkben.

Elhessegettem az aggodalmaskodást. A konyhában állva, az ultrahangot bámulva összepréseltem az ajkam, ahogy lepillantottam. Egy icipicit látszott már, hogy megváltozott a hasam alakja. Semmi észrevehető. Egyelőre. Azonban egyszer én is olyan leszek, mint Lorraine az orvosi váróban, és az én lábam is úgy feldagad, hogy nem tudok majd cipőt venni. Mosolyogni kezdtem, miközben megsimogattam a hasam. A jelenlegi étkezési szokásaimat elnézve már a kilencedik hónap előtt hatalmas pocakom lesz.

Egy pohár narancslével a kanapéhoz mentem, lezuttyantam rá, majd fogtam a laptopot, és folytattam a kutakodást a kismamafórumokon.

A kismamafórumok böngészése rendkívül rossz ötlet volt, amire csak akkor jöttem rá, amikor Nick megérkezett. Amikor beengedtem, és megcsókolt, annyira elterelte a figyelmemet a sok új ismeret, hogy céltalanul visszabotorkáltam a kanapéhoz, és újra leültem.

– Arra gondoltam, hogy van-e kedved elmenni vacsorázni? – kérdezte, miközben levette a dzsekijét.

– Van. – Megfogtam a párnát.

Halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Ebben jössz?

Zavartan néztem végig magamon. Ó!

Egy túlméretezett melegítőnadrágot és egy shepherdös kapucnis pulóvert viseltem.

– Bocsi. Egy kicsit elkalandoztam.

Leült mellém.

– Merrefelé?

A laptopra mutattam a párna tetején, amit a földre tettem.

– Felmentem ezekre a helyekre, amiket kismamafórumoknak neveznek.

– Érdekesen hangzik.

Elkerekedett szemmel néztem rá.

– Rémisztő.

– Micsoda? – nevetett.

El sem tudta képzelni. Egy cseppet sem. A párnát a mellkasomhoz szorítva rámeredtem.

– Ma megtudtam, hogy már szinte a fogantatás után azonnal tapasztaltam a terhesség egyik tünetét. A mellem kábé két héttel azután érzékeny lett, hogy szexeltünk. Nem tudtam, hogy ilyen hamar megjelenhetnek a tünetek, pedig igen. – Állammal a laptop felé böktem. – Tudtad, hogy a mellbimbó stimulációja az egyetlen tudományosan bizonyított módszer a szülés beindítására?

– Tessék? – nevetett.

– Komolyan – suttogtam. – Valaki említette a fórumon, úgyhogy rákerestem a Google-ben, hogy ez így komoly? Akkora képtelenségnek tűnt, pedig igaz.

Nick félrehajtotta a fejét, zöld szeme táncot járt.

– Lelkesen vállalom a feladatot, ha arra kerülne sor.

A megjegyzését figyelmen kívül hagyva felhúztam a lábam.

– Aztán kíváncsi lettem, hogy hogy néz ki most a baba, ugyanis ezek a nők már arról beszéltek, hogy látják a szemét meg ilyeneket az ultrahangon, én meg csak egy vajbabot láttam, szóval kutatni kezdtem.

– Oké.

– És… És megnéztem egy videót arról, hogy miként alakul a baba arca a méhben, és te jó ég, ez volt a legijesztőbb dolog, amit valaha láttam!

Arckifejezése feszültté vált, ahogy közelebb hajolt, a kezét a behajlított térdemre tette, és elkapta a tekintetét. Láttam, hogy az ajka egyik sarka felfelé görbül.

– Ennyire nem lehetett szörnyű.

– Ó, dehogynem. – Elkerekedett a szemem. – Képzelj magad elé egy agyagból készült burgonyát. Megvan a kép a fejedben?

Nick behunyta a szemét, és megköszörülte a torkát.

– Aha.

– Jól van. Most képzeld el, hogy az egész tiszta pépes lesz, mintha olvadna. Majd feltöltődik, mint amikor kicsik voltunk, és a kezedet az arcod két oldalára tetted, és összenyomtad a fejed, emlékszel?

Pislogott párat, és rám nézett.

– Nem, légyszi mutasd meg!

A párnát félredobva az arcomra tettem a kezemet, és összenyomtam, miközben csücsörítettem. Nick szeme tágra nyílt, majd hátravetett fejjel röhögni kezdett. Letettem a kezem.

– Nem vicces! Egyáltalán nem vicces.

– Istenem! – nevetgélt.

– És a szeme onnan jön, ahol a fülének kéne lennie. – A fejemet csóváltam. – Ez mégis hogy lehet? Hogy őszinte legyek, inkább nem is akarom tudni. Te meg azt nem akarod tudni, hogy mi történik a nő testével, amikor szül. – Kirázott a hideg. – Azt hiszem, segítségre van szükségem.

– Inkább ne nézz több ilyen videót! – A lábamat oldalra húztam, ő pedig közelebb kúszott, és utánam nyúlt. A kezét a csípőmre tette, odahúzott magához, én pedig az ölében kötöttem ki, lovagló ülésben a combján. – És szerintem jobb figyelemelterelésre van szükséged.

A mellkasára tettem a kezem.

– Agyradír kell nekem.

A keze a fenekemre siklott.

– Arra is rákerestél, hogy mi történik a hormonokkal a terhesség alatt? Ráncoltam az orrom.

– Nem igazán.

–Tudod, én mit hallottam erről? – Megszorított a kezével, és közelebb húzott, az ujjam pedig a vállára siklott. – Hogy a terhes nőknek megnő a libidójuk.

Felvontam a szemöldököm.

– Ez tényleg igaz. – Közelebb jött, és az ajka súrolta a fülem alatti érzékeny pontot.

A nyakamat kinyújtva lehetőséget adtam neki, hogy kalandozzon, és ó, jesszus, meg is tette, a nyelve végigsiklott a verőeremen.

– Tudod, mi igaz még?

A nyelve a bőrömmel incselkedett, amitől összerándultam.

– Mi? – mormogta.

– Néhány nőnek azonnal megindul a teje, amikor sírni hallanak egy babát – magyaráztam. – Még akkor is, ha nem a saját babájuk az. Simán előfordulhat, hogy a boltban sétálgatva hirtelen tej kezd spriccelni a mellemből.

Nick a vállamra ejtette a homlokát, és éreztem, hogy rázkódik a teste.

Lehajtottam a fejem, és őt néztem.

– A világ leghosszabb feljegyzett terhessége pedig egy évig és tíz napig tartott. Egy év, Nick! Egy kicseszett év!

– Steph, szívem… – Mosolyogva emelte fel a fejét. – Bármilyen imádni valóak is a kirohanásaid, nem szabad több ilyet nézned meg olvasnod.

– De muszáj olvasnom meg néznem valamit! Különben hogy tanulnám meg a dolgokat?

– Előttünk már több generáció is túlélte online baba-mama fórumok és Google doktor nélkül. – Két kezével megpaskolta a fenekem. – És rendben mentek a dolgok.

Épp rá akartam mutatni, hogy azt gyanítom, a várandóssági statisztikák nem voltak megfelelőbbek az internet feltalálását megelőzően, azonban Nick megcsókolt, úgy igazán megcsókolt, és amikor így tapadt a számra az ajka, nem igazán voltam képes másra gondolni.

Egyre hevesebben csókolt, a kezem az arcára siklott, az állán lévő borosta csiklandozta a tenyeremet. Félrehajtottam a fejem, és közelebb húztam a számhoz. Féktelen vágy száguldott az ereimben, és tudtam, hogy ha most bennem lenne, teljesen készen állnék

– Igazad volt – szólaltam meg a szája sarkát és a kis mélyedést fölötte puszilgatva. Apró csókokat szórtam az egész arcára.

Nick feje hátrahanyatlott.

– Ennél egy kicsit több részletre lesz szükségem, ugyanis elég sok mindenben igazam szokott lenni.

Nevettem, miközben megízleltem a bőrét az álla alatt, és felvillanyozott a mély lélegzetvétele.

– A terhességi hormonokkal kapcsolatban. Ugyanis eléggé felizgultam. – Beleharaptam a bőrébe, ahol a nyaka a vállamhoz ért. – Bár igazából mindig felizgulok a közeledben.

– Ez a szuperképességem. – Végighúzta a kezét az oldalamon. – A lányok ledobják tőlem a bugyijukat.

Mosolyogva a hátára gördült, néztem, ahogy felemeli a fejét. Láttam, ahogy megmozdul a nyaka, és sejtelmes pillantása végigpásztáz rajtam.

– Csak óvatosan azzal a szuperképességgel! – Levettem a pulóverem. – Okosan használd!

Tekintete a csipke fedte mellemre siklott.

– Jelenleg nagyon is okosan használom. – Az egyik kezét felemelve az ujját a melltartóm pántja alá bújtatta. Lehúzta az egyik karomon, majd a másikon is.

Majd ugyanazzal az ujjával végigszántott mindkét kosár csipkéjén, aztán megragadta a két mellem közt az anyagot. Ahogy maga felé húzott, az ajka követte az ujja által már bejárt ösvényt.

Szaggatottan lélegeztem. Hátranyúltam kikapcsolni a melltartómat. Leráztam magamról, így már semmi nem állt az ajka és a bőröm közé. A nyelve végigsiklott a rózsás bimbón, majd rátapasztotta a száját. A hátam ívben megfeszült, és felsóhajtottam.

– Oké – lihegtem, miközben a hajába túrtam. – Azt hiszem, muszáj lesz… – Egy nyögés szakította félbe a szavaimat, amikor a másik kezét is a mellemre simította. – Rákeresnem, hogy érzékenyebb-e a nők melle a terhesség alatt.

A hüvelyk- és mutatóujjával valami igazán pajkos dolgot művelt, mire belemarkoltam a hajába.

– Én az igenre szavazok – jelentette ki harapdálás és nyalogatás közben. A nyelve érintése csillapította a szúró érzést. – Megspórolom neked a drága időt, amit kutakodással töltenék

Megpusziltam a szemöldökét.

– Milyen segítőkész vagy.

A kezébe vette a mellem, és megemelte.

– Tudod, szerintem nagyobb lett.

– Egy picit.

– Ez pedig… – A nyelve végigtáncolt az egyik mellbimbómon, majd a másikon is. – Ez pedig sötétebb. Csak hogy tudd, eddig nagyon szeretem ezt a terhességet!

Elakadt a lélegzetem.

Szeretem. Szereti. Egyáltalán nem ugyanaz, amit én éreztem, azonban kicsi szívem szárnyra kapott ezektől a szavaktól. Fészkelődni kezdtem, majd letettem a lábam, és felálltam. Nick utánam nyúlt, de megráztam a fejem. Letoltam a nadrágomat.

– Baszki! – mordult fel. – Nincs rajtad bugyi. Már megint.

Pajkos mosolyt villantottam rá, majd a térdére tettem a kezem, és széttártam a lábait. Közé térdeltem. Az arcát figyeltem, miközben az öve felé nyúltam, és addig húztam, amíg ki nem kapcsolódott.

– Stephanie…

A nevem könyörgésként hagyta el az ajkát, pedig még bele sem fogtam igazán, ettől pedig, hát, valódi istennőnek éreztem magam. Kigomboltam a farmerét, és lehúztam a cipzárat. Megragadtam a nadrág két oldalát, ő pedig felemelkedett annyira, hogy lehúzhassam, amennyire szükséges.

Nem pocsékoltam az időt.

Az egyik kezem rákulcsoltam a farkára, majd a számba vettem. Nick feljebb lökte magát, és fojtott hangon felnyögött. A keze a tarkómra, simult, én pedig a lehető legmélyebbre próbáltam engedni. Sós és férfias íze volt, és ahogy a kezemet mozgattam, összepréseltem a két combomat. Még sosem izgatott fel ennyire, ha letérdeltem egy pasi előtt, többé-kevésbé biztos voltam benne, hogy ha így folytatjuk, a fő esemény mindkettőnk számára elmarad.

Egy utolsó simítás a nyelvemmel és gyors csók után az ölébe ültem. Magamba vezettem, Nick szorítása pedig a derekamon egyre erősebbé vált, ahogy centiről centire magamba fogadtam. Lehet, hogy a pozitúra tehetett róla. Lehet, hogy a terhesség. Nem tudom, de iszonyú szűknek éreztem magam, és az idegvégződéseim azonnal szikrát szórtak.

A kezem az állára siklott, és hozzápréseltem magam, miközben mozogni kezdtem, szép lassan, előre-hátra. A gyapjúpulóvere izgatta a mellbimbómat, és a farmere durva anyaga dörzsölte a combom belső felét.

Volt valami végtelenül izgató abban, hogy én teljesen meztelen voltam, míg ő fel volt öltözve. Szerintem ezzel Nick is egyetértett a mocskos szavak alapján, amiket a fülembe suttogott, miközben meglovagoltam.

Kis köröket írtam le a csípőmmel, és nem telt el sok idő, amikor a robbanás elkezdett összegyűlni a hasam mélyén. A kezemet a kezére tettem, a homlokunk összeért, forró légvételeink elkeveredtek kettőnk között.

– Kicsinálsz – szólalt meg, és a kezét kiszabadítva a fenekemre csúsztatta. – Kurvára kicsinálsz, és el sem tudok képzelni szebb véget ennél.

Megmarkoltam a karját meg a tarkóját, és gyorsítani kezdtem. Egyre hevesebben örvénylett bennem a feszültség.

– Úristen! – lihegtem, közben egy hajtincs az arcomba hullott, amikor hátravetettem a fejem.

Az ajka felperzselte a bőrt a nyakamon.

– Ezt sosem tudnám megunni.

Soha. Márpedig a soha elég hosszú idő. A soha örökké tart. A soha azt jelenti, hogy szerelem. A szívem csordultig telt, ahogy belém hasított a megdöbbentő gondolat, és megálltam. A mellkasom hevesen emelkedett és süllyedt a felületes lélegzetvételektől.

Vajon itt lennénk ebben a pillanatban, és ugyanezt csinálnánk, ha nem estem volna teherbe?

– Jól vagy? – kérdezte Nick, és az egyik kezébe vette az állam. –

Stephanie?

– Aha. – Pislantottam, és a gondolatot félresöpörve újra mozogni kezdtem, az édes beteljesülés nyomába eredtem, ami karnyújtásnyira volt tőlem.

Nick a szájához húzott, és megcsókolt, miközben a keze a fenekemről elindult lefelé. Egyik hosszú ujja keresgélni kezdett, és amikor megtalálta a pontot, összerándult a testem, és a gyönyör felrobbant bennem. A beteljesülés az egész testemet megrázta. Zubogott a vér az ereimben. Felsikoltottam.

Nick hirtelen megmozdult, és mielőtt magamhoz térhettem volna, a kezem már a kanapé karfájára került, a térdem pedig a párnába mélyedt. Nick mögöttem volt. És bennem. A lökései erőteljesek és mélyek. Egyik karjával a mellem alatt karolt át, és feljebb meg hátrébb húzva a mellkasához tapasztott, miközben az ágyéka a fenekemhez dörgölőzött. Amikor elélvezett, rekedt hangon a nevem kiáltotta.

Nem is emlékszem rá, hogy ezután megmozdultam volna, azonban valahogy a kanapé támlája és Nick közé ékelődve találtam magam. Az arcom a pulóverébe fúródott, a lábam pedig az övéi közé vetve hevert.

– Egek! – szólalt meg Nick elcsukló hangon. – Basszus!

Gyakorlatilag összefüggéstelen hangokat adtam ki, miközben neki sikerült a tarkómra simítania a kezét.

– Élsz még? – érdeklődött.

– Ühüm.

– És jól vagy?

– Aha.

Kis szünet következett.

– És most egy ideig nem tervezel megmozdulni, igaz?

– Aha.

– Jó, az szuper! – Nick a derekam köré fonta a karját. – Én sem.

Válaszképp elmosolyodtam, és bár nem láthatta, kissé kényszeredett volt ez a mosoly. Mert a testem ugyan ellazult és ellepte a gyönyör, de nem tudtam megfeledkezni arról a rémisztő kérdésről.

Akkor is itt lennénk?

És nem volt válasz erre a kérdésre. Sosem lesz.

23. FEJEZET

– Akkor most hazamész hálaadásra, vagy nem?

Miközben nagyjából egy fél palacsintát tömtem a számba, megálltam, és az asztal másik felén ülő Katie-re néztem. Ezen a reggelen egészen visszafogottan öltözött fel… Már önmagához képest. Élénklila pulóvere olyan bolyhos volt, mint egy mackó, de a szokásos csillogás hiányzott róla.

– Még nem tudom – feleltem. – Anyukám nem fog főzni. Átmegy a húgáékhoz. Természetesen engem is meghívtak, de mivel Mr. Browsernek szüksége van rám pénteken az irodában, nem sok értelmét látom, hogy annyit vezessek.

– El sem hiszem, hogy dolgoznod kell pénteken – jegyezte meg Calla. Mivel épp szünet volt a Shepherdön, hazajött, és csatlakozott a vasárnapi reggelinkhez.

Roxy összevonta a szemöldökét.

– Nekünk dolgoznunk kell.

– Én is dolgozom – tette hozzá Katie a villáját csavargatva. – Keményen megdolgozom a rudat, bizony ám!

– Azért, mert mi bárban dolgozunk, te meg egy sztriptízbárban – magyarázta Calla. – Mindig azt hittem, a hagyományos munkahelyek bezárnak péntekre.

Megrágtam a számban lévő palacsintát.

– Az iroda nagyobb részét hazaengedte aznapra, viszont van egy nagy projekt, amin jelenleg dolgoznak. – A projekt a martinsburgi akadémia megnyitása szeptemberben, és ismét összeültek a helyi önkormányzattal december első hetében. – Úgyhogy csak azért leszek ott, hogy segítsek mindent lejegyzetelni.

Roxy felajánlott egy szelet szalonnát.

– Ez azt jelenti, hogy a hálaadást Nickie Nickkel fogod tölteni?

Megvontam a vállam.

– Nem tudom. Remélem!

Callának Roxy vagy Katie vagy lehet, hogy Jax elmesélte, hogy terhes vagyok, úgyhogy nem lepődtem meg, amikor átvillázta a tányéromra a kolbászait. Nem tudom, hogy tényleg úgy gondolták-e, hogy szükségem van ennyi plusz kajára, de nem panaszkodhattam.

– Miért ne töltenétek együtt a hálaadást? – kérdezte Calla, és amikor nem feleltem azonnal, hozzátette: – Nem csak ketten vannak a nagypapájával?

Beleszúrtam a kolbászba.

– Te tudsz a nagypapájáról?

Calla Roxyra pillantott, aki szintén bólintott.

– Aha. Tudom, hogy beteg. Mármint, Nick nyilván nem nagyon részletezte a dolgokat – mondta Roxy. – De tudom, hogy csak ketten vannak.

Hátradőltem, és azt kívántam, bárcsak ne farmert vettem volna fel aznap. A gomb kezdett kikészíteni.

– Szívesen tölteném vele a hálaadást, de nem hiszem, hogy örülne, ha a nagypapája közelében lennék. És ezt nem rossz értelemben mondom – tettem hozzá, amikor Calla összehúzta a szemét. – Szerintem csak nem akarja, hogy aggódjak a dolgok miatt.

– Bármit képes vagy kezelni – jegyezte meg Katie egy legyintéssel. – Bármit képes leszel kezelni.

Különös borzongás futott végig a gerincemen. Össze fogod törni a szívét.

– Figyi, lehet, hogy nem én vagyok a legélesebb kés a fiókban, de azért hadd mondjak valamit. Ha vele akarod tölteni a hálaadást, akkor töltsd vele – folytatta, és hát, ez egész jó tanács volt. – Ennyire egyszerű.

Már majdnem nem mondtam semmit, de ezek a csajok… Már az én barátnőim voltak.

– Csak… Nem tudom, mit érez.

Roxy szemöldöke összeszaladt a szemüvegkerete fölött.

– Ezzel meg mi a francot akarsz mondani? Szerintem elég egyértelmű, hogy mit érez. Amióta csak ismerem, még sosem volt együtt tovább egy lánnyal egy éjszakánál.

– Igen, de… De terhes vagyok.

Katie felhúzta a szemöldökét.

– Nem mondod, Sherlock.

Éles pillantást villantottam rá.

– Az a helyzet, hogy nem tudom, hogy akkor is velem lenne-e, ha nem estem volna teherbe, és hogy tényleg én is fontos vagyok-e neki, vagy csak a baba. – Hangot adni a félelmeimnek olyan volt, mint táncolni a vékony jégen. – Annyira hihetetlenül boldog és szerencsés vagyok, hogy így örül ennek a babának! – Meglapogattam a hasam, amiben inkább kajababa növekedett, mint egy igazi. – És hogy ilyen izgatott, meg minden, de ha csupán azért törődik velem, hogy segítsen ebben a helyzetben, akkor… Ez nem fog sokáig tartani.

– Miért gondolod, hogy nem érdekled? – kérdezte Calla.

Végignéztem mindegyikükön.

– Sosem mondott semmit, ami arra utalna, hogy igen, és minden tervezgetése a babához kapcsolódik. Tudom, hogy őrültség emiatt panaszkodni, de szeretném…

– Szeretnéd tudni, hogy igazán veled akar-e lenni, babával és anélkül is – fejezte be helyettem Roxy. – Érthető. Teljesen megértem. Ha én estem volna teherbe, mielőtt komolyra fordult a kapcsolatunk Reece-szel, én is ugyanezen agyaltam volna. Szerintem ez teljesen normális aggodalom, de te mit érzel iránta?

A szívem ugrott egy nagyot, mert legszívesebben megállás nélkül az érzéseimről ömlengtem volna.

– Nagyon… Nagyon fontos nekem.

– Szereti – jegyezte meg Katie. – Totál szerelmes belé.

Rámeredtem.

– Ez igaz? – kérdezte Calla.

Vettem egy mély levegőt, és bólintottam.

– Akkor beszélj vele! – javasolta halkan Roxy. – Csak beszélj vele!

Aznap este, valamivel később, valóban beszéltem Nickkel a hálaadásról meg a nagypapájáról, amikor elmentünk vacsorázni. Először nem igazán lelkesedett az ötletért, nekem pedig nehezemre esett kordában tartani a csalódottságomat és az üldözési mániámat.

– Nem tudom. – Az étterem gyenge világítása árnyékot vetett az arca mélyedéseire. – Nincs rá garancia, hogy aznap jól lesz.

– Tudom.

A szempilláját lesütve eltakarta a szemét.

– Nem akarom, hogy sokat bajlódj, aztán valami elrontsa az egészet.

Átnyúltam az asztalon, és megböktem a kezét.

– Nem kell sokat bajlódnunk. Még csak nem is muszáj pulykát sütni, meg ilyenek. Rendezhetünk anti-hálaadás vacsorát is. Csak egyszerűen és lazán, hátha nem a terv szerint alakulnak a dolgok.

– Anti-hálaadás vacsora?

– Aha – mosolyogtam. – Készíthetünk spagettit vagy hamburgert. – A pillantásom az étlapra siklott, és megkordult a gyomrom. – Mmm. Hamburger. Én a hamburgerre szavazok.

– Meg sült krumplira?

Lelkesen bólogattam.

– Mindig benne vagyok egy kis sült krumpliban vagy krumpli- krokettben.

Nick felnevetett.

– Krumplikrokett? Hány éves vagy, tíz?

– Fogd be! – Megfogtam a szalvétát, és hozzávágtam. – Az ember sosem túl öreg a kroketthez, főleg a ropogós fajtához, és ha úgy gondolod, te igen, akkor egy tökkelütött bumburnyák vagy!

– Hűha. – Hátradőlve a székén Nick rám vigyorgott. – Krumplikrokett? Bumburnyák? Úgy érzem, kezdünk visszafejlődni.

– Oké. Akkor mit szólsz ahhoz, hogy szeretem a hordóburgonyát, és hogy cseszd meg? – Bemutattam neki, és ragyogó mosoly ült ki az arcomra.

Nick nevetése melegséggel töltött el.

– Ez már sokkal jobb.

– Szívesen. – Kis szünetet tartottam. – Szóval, mit gondolsz? Átmegyek hozzátok, megismerkedem a nagypapáddal, ha épp olyan kedvében van, aztán sütünk hamburgert meg krumplit. Esetleg egy kis hordóburgonyát is.

A szokásos félmosollyal nézett rám.

– Ennek nehéz ellenállni.

– Ajánlom, hogy ne következzen ezután egy „de”, mert lehet, hogy akkor megsértődöm.

Nick hirtelen rám nézett.

– Miért sértődnél meg?

– Öhm, talán azért, mert még nem találkoztam a nagypapáddal, és nálatok sem jártam soha – mutattam rá. – Azt sem tudom, hol laksz. De ez csak egy felvetés.

A fejét csóválta.

– Ne vedd… magadra! Szeretném, ha ezt megértenéd. Nagyon örülnék, ha találkoznál a nagypapámmal, de vannak napok, amikor nem… egyszerű vele. Egyes napokat végigalszik. Máskor nem alszik olyan sokat, de azért az sem sétagalopp. Elég sok tud lenni…

– Én nem a volt barátnőd vagyok.

Felhúzta az egyik szemöldökét.

– Igen, tudom.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. – A szemébe néztem. – Ugyanis, ha tudnád, nem feltételeznéd kapásból, hogy a nagypapád túl nagy gondot jelent majd nekem.

Nick kinyitotta a száját, majd azzal a lendülettel be is csukta. Eltelt egy pillanat, és lebiggyesztette az ajkát.

– Tudod, igazad van. – Úgy tűnt, nehezére esik kimondania ezeket a szavakat, és nem tudtam eldönteni, hogy mit érezzek ezzel kapcsolatban. – Mikor akarod kezdeni a hálaadást?

Legszívesebben ráförmedtem volna, hogy hangot adjak a keserű érzéseknek a gyomrom mélyén, amiknek semmi közük nem volt a minimális émelygéshez, ami a nap legfurcsább pillanataiban tudott rám törni. Nem akartam mindenáron ragaszkodni a dologhoz, ha neki nem volt kedve az egészhez, de milyen gyerekes lenne, ha pont most húznám be a féket?

Most már nem tehettem.

Csak annyit tehettem, hogy rendezek egy csodás hálaadást, és csak reménykedem, hogy Nick valóban látni fogja, hogy nem rohanok el hanyatt-homlok, ha eldurvulna a helyzet. Hogy elképzelhető, hogy ő csupán igyekszik „kihozni ebből a legjobbat”, én viszont hosszú távra tervezek.

24. FEJEZET

Annyira gyermeteg módon viselkedtem!

Nem említettem neki a kettőnkkel kapcsolatos aggályaimat, pedig vasárnap este remek lehetőségem lett volna rá. Azonban folyton úgy éreztem, mintha nem lennék elég hálás, vagy hogy túl önző vagyok, amiért azt akarom, hogy ez inkább rólam szóljon, mint a babáról, és jaj, istenem, ez annyira elfuseráltan hangzott.

Lehet, hogy pont ez volt az oka, hogy eddig nem voltam szerelmes, ugyanis miközben csütörtök késő délelőtt Nickhez tartottam, már meg voltam győződve róla, hogy ha szerelemről van szó, nevetségesen idegbajos leszek.

Mindent kétszer meggondoltam. Kezdve az olyanoktól, hogy felhívjam, vagy írjak-e neki, vagy hogy elég „páros” programot szervezünk-e más párokkal. Legszívesebben fejbe kólintottam volna magam.

Le kellett állnom azzal is, hogy mindent felfaljak, ugyanis biztos voltam benne, hogy a farmerem derekának extragyors szűküléséhez semmi köze a babának. Kis híján tizenegy hetesen már zöldcitrom méretű volt a vajbabom, és azon kívül, hogy öt másodpercenként legszívesebben elhánytam volna magam, gyanítottam, nem ez okozza, hogy öt kiló felszaladt rám.

Az egyik jelzőlámpánál odapillantottam az anyósülésre helyezett bevásárlótáskákra, és elmosolyodtam. Figyelni fogok arra, hogy mit eszem, miután megettem a hamburgeremet meg a hordóburgonyámat.

A telefonom iránymutatását követve könnyedén megtaláltam Nick nagypapájának a házát. Plymouth másik végén volt, messze a városközponttól, a város szélén. Egyre ritkultak az üzletek, a külvárosban több szabad területet láttam, mint házat, és amikor a navigáció jelezte, hogy ötven méter múlva forduljak balra, rájöttem, hogy egy magánúton haladok egy ház felé, nem pedig egy lakónegyedben.

Nem tudom, mire számítottam a nagyapja házával kapcsolatban, amikor végighajtottam a bejárón. Esetleg valami régire? Netán egy farmra? Azonban ahogy a fasor átadta a helyét az alaposan gondozott gyepnek, meglepetten meredtem egy újszerű házra.

Lelassítottam, majd leparkoltam egy kétállásos garázs előtt, majd leállítottam a motort. A ház kétszintes volt, gyarmati stílusú jókora verandával, ami mintha a ház másik oldalát is körbefutotta volna. A veranda tökéletes lehet lustálkodós nyarakhoz, jutott eszembe, vagy egy kisbabának játszani meg ücsörögni odakint.

A hasam kellemesen bizsergett a gondolatra.

Fogtam a szatyrokat, kiszálltam, és becsuktam a kocsiajtót. A napot kövér, szürke felhők takarták el, és ahogy végigsétáltam a kavicsos ösvényen, hó illatát hozta magával a levegő. Amikor felértem a verandára, megláttam egy fa hintaágyat, és elmosolyodtam.

Egek, ez aztán tényleg a tökéletes veranda!

Nick már azelőtt kinyitotta a bejárati ajtót, mielőtt bekopoghattam volna, és egy pillanat erejéig csak bámultam rá, mint borjú az újkapura. Farmerben állt az ajtóban. Ennyi. Farmerben, ami mélyen lógott a csípőjén, így jól látszott az a rohadt V alak a hasa alsó részén. A haja nedves volt, a halántékánál és a homlokában göndörödött.

– Szia – üdvözölt kisfiús mosollyal. – Késésben vagyok. Csak most léptem ki a zuhany alól.

És tényleg. Egy vízcsepp cirógatta a kulcscsontja vonalát, majd végigsiklott a mellkasán.

Felgyorsult a szívverésem.

Úristen, legszívesebben rávetettem volna magam! Félrehajítottam volna a hamburgerhúst meg mindent, és csak ráugrottam volna, ott, helyben, a nagyapja házának bejárati ajtajában.

Felvonta a sötét szemöldökét.

– Bejössz?

Össze kellett szednem magam.

– Persze. – Megköszörültem a torkom, beléptem, és mivel nem lett volna túl helyénvaló letepernem, lábujjhegyre álltam, és az ajkamat a szájához érintettem.

Nick a derekam köré fonta a karját, és a nedves mellkasához húzott, mielőtt lehetőségem nyílt volna hátralépni. Majdnem kiejtettem a kezemből a szatyrokat, attól, ahogy ő úgy istenigazából visszacsókolt. Az íze mentára emlékeztetett, valamint fülledt ígéretekre, amelyeket be akartam hajtani rajta. Mármint ott helyben.

– Mindig így – súgta a számba.

Levegőhöz kellett jutnom.

– Micsoda?

– Azt akarom, hogy ahányszor csak találkozunk, mindig így kezdd! –Az orrát az enyémhez érintve félrehajtotta a fejét, és még egyszer megcsókolt. – Azzal kezdd, hogy megcsókolsz. Erre a köszönésre vágyom.

Ó, egek!

A szívem olyan gyorsan és erőteljesen dobogott, hogy amikor visszatett a földre, és lépett egyet hátra, éreztem, hogy valódi sírás gyülemlik fel a torkomban.

– Az megoldható – közöltem, és valójában arra gondoltam, hogy Úristen, hát persze, hogy megtenném minden egyes alkalommal! Megfordultam, és adtam egy kis időt, hogy összeszedjem magam, majd felmértem a terepet.

A ház egybenyitott terekből állt. Onnan, ahol álltunk, jobbra egy jókora nappali-konyha-étkezőt láttam. Egy csukott ajtóról azt gondoltam, az lehet a fürdőszoba. Balra egy dolgozószobának tűnő helyiség és egy másik csukott ajtó volt. Közvetlenül előlünk indult a lépcső a felső szintre. Parketta, amíg a szem ellát.

– Minden olyan… rendezett – jegyeztem meg, közben Nick elvette tőlem a szatyrokat.

Elnevette magát.

– Mire számítottál?

Megvontam a vállam.

– Nem tudom. – Követtem a vidékies hangulatú konyhába – fehér szekrények és szürke gránit mindenhol. – Nagyobb itt a rend, mint a lakásomban.

– Hát, ez kurvára igaz.

Nevetve megpaskoltam a karját, ő meg a pultra tette a szatyrokat.

– Hé!

Vigyorogva vette ki a hamburgerhúsos csomagokat, majd a hűtőszekrénybe tette őket. Amikor elővettem a krokettet, a fejét csóválta.

– Tisztára dedós vagy!

– Fogd be! – Nekidőltem a konyhaszigetnek, míg ő a fagyasztóba tette a krokettet. A ház olyan csendes volt, hogy úgy éreztem, suttognom kéne. – A nagypapád ébren van?

– Igazából most alszik.

– Ó. – A szám elé kaptam a kezem. – Bocsánat! Elég hangos voltam.

– Semmi baj. – Kikerülte a konyhaszigetet, és odajött hozzám, majd megfogta a kezem. – Elég mélyen szokott aludni. Egy tank is áthajthatna a garázson, azt is átaludná. És ma elég sokat szundított.

– Az jó, vagy rossz? A sok alvás?

– Hát… Igazából egyik sem. – Kézen fogva húzni kezdett. – Gyere!

Nick a folyosó felé vezetett, el a dolgozószoba mellett, a csukott ajtóhoz. Amikor kinyitotta, úgy éreztem, mintha újra tini lennék, aki próbál úgy lopakodni a pasija házában, hogy a szülők ne jöjjenek rá, miben settenkednek.

– A nagypapád építette ezt a házat? – érdeklődtem.

– Igen. – Kinyitotta az ajtót, ami mögött egy szép, nagy hálószoba rejlett. – Mindig is úgy tervezte, hogy előbb-utóbb eljön az idő, amikor a család több generációja is itt él majd, úgyhogy három hálószoba is van. Ez az egyik. Arra egy gardrób. Ott meg a fürdőszoba – mutatott egy dupla ajtóra a jobb oldalon. – Nem panaszkodhatok. Jó sok hely van itt.

– Hűha! – Körülnéztem, és láttam Nick nyomait. Egy sötét inget az ágyon. Egy bakancsot a sötét komód előtt. Egy halom magazint az egyik éjjeliszekrényen. – Nagyon szép! Hol van a másik két háló?

– Az egyik lent, az alagsorban. Valójában az egy teljes lakás: konyha, nappali, minden. – Felém nyúlt, és egy hajtincset elkapva a fülem mögé tűrte. – A másik pedig fent. Az egy hagyományosabb szoba. A nagypapám szobája.

Mosolyogva fordultam felé, és felemeltem a fejem.

– A nagypapád gyönyörű házat épített.

Egy vigyorral hárított.

– És még nem láttad a fürdőszobát! – Megpördült, majd megállt a dupla szárnyú ajtó előtt, és kitárta.

Nick oldalra lépett, mire bekukucskáltam. Eltátottam a szám, és elkerekedett a szemem.

– Azta…

A hálóból nyíló fürdőszobája akkora volt, mint az én hálószobám. A jakuzzi kád olyan makulátlan volt, mintha még sosem használták volna. Kecses csillár lógott felette. A zuhany akkora volt, hogy akár hárman is befértek volna, a homokszínű csempe pedig a plafonig ért. Esőztető fejzuhany volt beszerelve.

– Tudnék itt élni – suttogtam. – És egy kicsit utállak.

Nick elnevette magát, majd odalépett mögém, és a derekam köré fonta a karját. A keze rásimult a hasamra.

– Elég nagy ez a ház.

– Azt látom.

Megpuszilta az arcom.

– Elég nagy egy családnak.

Épp rá akartam mutatni, hogy ez valóban nyilvánvaló, de ahogy az ajka utat talált magának a nyakam oldalán, leesett, hogy mire céloz. Elég nagy egy családnak – neki, nekem és a kisbabánknak. Úgy kilencven százalékban legszívesebben őrült örömtáncot jártam volna abban a szemérmetlenül tágas fürdőszobában, de a maradék tíz százalék nyugtalanságként sistergett bennem.

– Vagy csak egy pasinak meg egy csajnak – hallottam a saját szavaimat.

Nick nem felelt, a keze lassú körökben elindult a hasamon. Megfordultam az ölelésében, és egymás szemébe néztünk. Mondani akartam valamit, megkérdezni, mit gondol kettőnkről, azonban nem találtam a megfelelő szavakat.

Lehajtotta a fejét, megpuszilta az orrom hegyét, majd megfordult, és elindult vissza a hálóba. Egy pillanatra behunytam a szemem. Amikor újra kinyitottam, épp egy gombos, hosszú ujjú póló nyakán bújtatta át a fejét.

Milyen kár!

A hálószobából átbotorkáltam a dolgozószobába, és egyből magukhoz vonzottak a beépített könyvespolcon sorakozó könyvek. Rengeteg könyv volt ott, és ahogy végigsétáltam a polcok előtt, jó pár poros fotóalbumra akadtam.

– Jaj, egek!

Az ajtóra pillantottam, és láttam, hogy Nick ott áll, karba tett kézzel. Vigyorogva vettem le az egyik vastag albumot.

– Mi az?

– Hát persze, hogy megtaláltad a fotóalbumokat.

– Ez a rejtett képességem. – Odamentem egy kényelmesnek tűnő díványhoz, és lehuppantam, majd kinyitottam az albumot. A képek között sok fekete-fehér fotó akadt sötét hajú emberekről.

Nick sóhajtva leült mellém.

– A dédszüleim.

Óvatosan lapoztam, mert néhány kép kicsúszott a fólia alól.

– Nagyon boldognak tűnnek – jegyeztem meg.

– Nem ismertem őket, de feltételezem, azok voltak.

Végül a régi fotók átadták a helyüket újabbaknak. A nagyapja fiatalon, félmosollyal néz a kamerába.

– Hű, de jóképű!

– Rá ütöttem – közölte, és elkapta az egyik hajtincsemet.

– Mondtam már, milyen szerény vagy?

Felnevetett, és tekergetni kezdte a hajtincsemet, míg én lapozgattam az albumot.

– Ő a nagymamám – mesélte, amikor megálltam egy régi esküvői fotónál. – Csak pár éves voltam, amikor meghalt. Rákban.

– Sajnálom.

Nick nem szólt semmit, csak kibogozta a hajam, és ismét csavargatni kezdte, de csendben maradt, míg én lapoztam, végül megálltam egy fiatal nő és egy férfi képénél, aki szembetűnően hasonlított Nickre.

– A szüleid?

– Igen.

Hüvelykujjammal végigsimítottam a képen, amelyen egy konyhaasztalnál ültek. Mindkettőjüknek sötét haja és olívás bőrtónusa volt. A nő igazán szép volt, mosolyogva tartott egy hosszú, vékony cigarettát a kezében. Nick apja mögötte állt, és a nő karcsú vállára tette a karját. Több képet is találtam róluk.

– Igazán… igazán jól néztek ki együtt.

– Igen. – Amikor abbahagyta a hajammal való babrálást, odanyúlt, és pár oldallal előrelapozott, majd megállt egy nagy fotónál, amin egy kisbaba szerepelt háton fekve, sok-sok sötét hajjal. – Ez meg én vagyok. Imádni való, igaz?

Elvigyorodtam.

– Aha, imádni való voltál.

– Még mindig az vagyok.

Felhorkantam.

– Úgy festesz, mintha mindjárt visítani kezdenél.

– Lehetséges. Anya szerint sokat sírtam. Lesz mire készülni nekünk is!

– Édes Jézus…

Felnevetett, én pedig tovább lapozgattam, és az ujjhegyeim alatt Nick kisbabakori, vörös arcú énjéből jóképű tinédzser vált, aki miatt biztos jó nagy bajba kerültem volna annak idején. Közben végigkísérhettem, ahogy a szülei megöregszenek, majd először az édesapja tűnt el a családi fényképekről, végül az anyja is. Amikor az album végére értem, nem is tudtam, mit mondhatnék.

Élet és veszteség egyetlen elfeledett, poros kötetben.

Becsuktam, és Nickre sandítottam. Nem nézett rám, hanem a becsukott albumot bámulta.

– Jó ideje nem nézted végig ezeket a képeket.

– Nem… Nem valami könnyű a régi felállásban látni a dolgokat – ismerte be.

A figyelmemet ismét az album fekete borítójára szegeztem.

– Apám halála után évekig nem nézegettem a fotóit. Mintha… Ki akartam volna törölni minden bizonyítékát annak, hogy létezett. Tudom, hogy ez borzalmasan hangzik, de egyszerűbb volt nem szembesülni az összes emlékkel.

Egy pillanatra elhallgatott.

– Mi változott?

– Hát… Hiányzott.

Nick elvette tőlem az albumot, majd felállt, és visszatette oda, ahol találtam.

– Megnézzük, hogy ébren van-e?

Feltápászkodtam a kanapéról, és bólintottam.

Nick mély levegőt vett.

– Késő délután általában jóval zaklatottabb szokott lenni, úgyhogy…

– Rendben. – Ahelyett, hogy megvártam volna, hogy kézen fog, megfogtam én az övét, és finoman megszorítottam. Felvezetett a lépcsőn, végig a folyosón, egy másik dupla szárnyú ajtóhoz, ami résnyire volt nyitva. Kinyitotta az ajtót, majd belépett a szobába.

Odabent világos volt, és valamilyen fertőtlenítő szagát lehetett érezni a levegőben. Minden szép rendben volt, de az én figyelmemet a szoba közepén álló ágy kötötte le. A párnákon egy nagyon törékeny, – idős ember feküdt, aki alig hasonlított a képeken szereplő férfira.

Ahogy Nick odavezetett az ágy mellett álló székekhez, alaposabban körülnéztem. Reggelizőtálca. Tiszta ágytál. Egy járókeret, ami jó ideje ott állhatott már. Mindenféle egészségügyi felszerelés, amit nem is igazán értettem. A tekintetem ismét az ágytálra siklott, és belém hasított, hogy Nicknek mennyi mindennel kell foglalkoznia.

Legszívesebben megöleltem volna.

– Helló, papa! – köszöntötte Nick, és úgy beszélt, ahogy bárki mással tette volna. – Hoztam magammal valakit.

Egy kicsit felgyorsult a szívverésem. Nick nagyapja ébren volt, azonban ködös tekintete úgy siklott végig rajtunk, mintha ott se lettünk volna.

– Ő itt Stephanie – mondta Nick, miközben leült.

Helyet foglaltam mellette, és még mindig fogtam a kezét.

– Üdv!

A nagyapja nem válaszolt, a tekintete lassan visszakúszott Nickre.

– Ő az a lány, akiről meséltem neked… – Nick egy kis szünetet tartott, és gyors mosolyt villantott rám. – Csupa jó dolgot meséltem.

– Remélem is! – Ugrott egyet a gyomrom.

– Többnyire – tette hozzá, mire elvigyorodtam. Nick vett egy mély levegőt. – Ez a lány fog dédnagypapát csinálni belőled.

Meglepetten néztem Nickre. Már azon is elcsodálkoztam, hogy mesélt rólam a nagyapjának, de az, hogy a terhességemről is beszámolt, megdöbbentett. Nem is tudom, miért gondoltam ezt akkora hírnek. Én is elmeséltem anyámnak, aki azóta bizonyára a család minden élő tagjának elmondta.

– Bent dolgozik a városban, és szereti a krumplikrokettet – tette hozzá Nick.

Hitetlenkedő pillantásom fanyar derültséggé változott, majd visszafordultam a nagyapjához.

– Biztos nincs ellenére a krokett. – Nick példáját követve én is úgy beszéltem vele, mint bárki mással. – Tavaly tavasszal diplomáztam a Shepherdön, most pedig a Lima Akadémián dolgozom a városban…

Maradtunk még egy kicsit, és beszéltünk a nagyapjához. Nem éreztem úgy, mintha egyoldalú beszélgetést folytatnánk, még ha Job nem is tudott válaszolni. Igazság szerint lehetséges, hogy nem mindig értette, amiről beszéltünk, de… nyugodtnak tűnt. Vizenyős, elmosódó tekintettel nézett minket, azonban néha – néha úgy tűnt, mintha fókuszt találna a tekintete, ilyenkor ide-oda cikázott Nick és köztem. Nem tudtam, hogy ezek a pillanatok a megértésről árulkodnak-e, vagy arról, hogy egyáltalán nem tudja, kik vagyunk.

Nem tudtam, és arra gondoltam, biztosan szörnyen nehéz lehet Nicknek, hogy állandóan ezzel kell szembenéznie. Sajgott érte a szívem. A nagyapjáért is sajgott a szívem, de nem bántam, hogy ott vagyok, ott ülök Nickkel, és végre megismerhetem azt az embert, aki Nick mellett állt, amikor épp összeomlott az egész világa.

Nem igazságos – nem igazságos, hogy egy olyan embert, aki ennyi mindent tett, ledönt egy efféle betegség.

Nem tartott sokáig a látogatásunk, mivel a nagypapája alig egy órával az érkezésünk után álomba merült. Némán kisurrantunk a szobából, és lementünk a földszintre. Amikor beléptünk a nappaliba, megszólaltam:

– Ez jól ment. Szerintem ő is egyetért azzal, hogy a krumplikrokett szuper, úgyhogy…

Nick a karomnál fogva elkapott, és megpördített, ami meghökkentett. A mellkasához húzott, és körém fonta a karját, szorosan magához húzva, pont, ahogy én is meg akartam ölelni odafent. Lehajtotta a fejét, és az arcomhoz nyomta az arcát.

– Köszönöm – mondta rekedt hangon.

A szememet szorosan behunyva öleltem át. Nem kellett rákérdeznem. Tudtam, mit köszönt meg.

– Nem kell semmit megköszönnöd.

– De, igen.

Pár pillanatig egyikünk sem szólalt meg. Csak álltunk ott egymás ölelésében, és azt hiszem, ez sokkal jobb volt, mint bármiféle szó.

Sokkal-sokkal később, amikor egymás mellett ültünk a kanapén tele hassal, semmi nem tudta letörölni az arcomról a széles, bárgyú mosolyt. Nem volt se pulyka, se töltelék, se zöldbab, se felfújt, se krumplipüré vagy pecsenyelé. Volt azonban hamburger, sajtburger és isteni finom krumplikrokett, és hosszú ideje ez volt a legjobb hálaadásom.

25. FEJEZET

Bolyhos sapkába és vastag kabátba bugyolálva Nick meg én a jeges széllel, valamint a bevásárló tömeggel hadakozva vásárolni indultunk vasárnap. Előző nap segítettem neki felállítani otthon a karácsonyfát, és mindeközben rájöttem, hogy nekem nincs is fám. Úgyhogy most azt a küldetést teljesítettük, hogy találjunk nekem egy megfelelő műfenyőt.

– Bármi is történt, mindig jó karácsonyaink voltak – jelentette ki Nick, miközben egy gondosan bepakolt, égőkkel teli dobozban kotorászott.

Valamiért nehezemre esett elképzelnem, ahogy minden évben előkotorja a karácsonyi dekorációkat, hogy ő maga tegye fel őket. Vagy hogy ő lett volna az, aki lelkesen visszapakolta az antik égőket a dobozokba. Ez teljes ellentmondásban állt a perzselően férfias megjelenésével, illetve azzal, hogy heti három napot sörcsapolással töltött, de végül is, eddig is sok meglepő dolgot fedeztem fel Nickben.

A szél belekapott a hajamba, és a sapka köré fújta, ahogy átkeltünk a zsúfolt parkolón. Odabent Nick elindult jobbra, és szerzett egy bevásárlókocsit, míg én egy kisgyereket figyeltem, aki bizonytalan lábakon állva egyensúlyozott egy nő mellett, aki eközben egy még kisebb kislányt próbált belepasszírozni a kocsi ülésébe, de a kiscsajnak nem sok kedve volt hozzá. A szélrózsa minden irányába rugdosott a lábával.

– Hát, az a nő se unatkozik! – jegyezte meg Nick.

Rápillantottam, majd ismét a nő felé fordultam, aki épp megkísérelte becsatolni a gyerekét azzal a hajszálvékony övvel. Meg akartam kérdezni Nicktől, hogy hány gyereket szeretne, de rájöttem, hogy valószínűleg erre nem a Target bevásárlóközpont a megfelelő helyszín, és valószínűleg maga a kérdés sem megfelelő, tekintve, hogy azt sem tudjuk, hányadán állunk egymással.

– Bele sem merek gondolni – böktem ki végül, miközben a nőt figyeltem, ahogy felveszi a kisgyereket, és egy kézzel tolja a kocsit.

Nick elvigyorodott.

– Na, lássunk neki!

A karácsonyi részleg az áruház hátsó felében volt az elektronikus szekció mellett. Természetesen elterelték a figyelmünket az új tabletek, majd a filmek, aztán a könyvek. Amikor végre odaértünk a karácsonyi árukhoz, izzadni kezdtem a vastag kabátomban. Levettem a sapkámat, és végigsimítottam az elektromossággal feltöltődött hajamon.

Lebiggyesztettem az ajkam, amikor odaértünk a fákhoz.

– Annyiféle van, és olyan valódinak tűnnek!

Nick hosszú pillantással sandított rám.

– Ez a lényeg.

– Csitt! – Megérintettem az egyik bökős tűlevelet. – Anyukámnak mindig igazi karácsonyfája szokott lenni, úgyhogy még sosem vettem ilyet.

Nick megkerülte a bevásárlókocsit, és a csípőjével oldalba lökött.

– Nos, akkor minden szakértelmemet latba vetve segítek meghozni a helyes döntést.

Elvigyorodtam.

A széles és magas fák, amelyeknek deres végük volt, ami miatt különösen valódinak tűntek, azok vonzottak igazán.

– Nem hiszem, hogy ez beférne – jegyezte meg Nick, miközben egyik gigantikus fától a másikig botorkáltam. – Mit szólsz ehhez?

Felszaladt a szemöldököm. Egy élénk rózsaszín fára mutatott épp.

– Ööö… Nem!

Felkacagott, majd továbbhaladtunk a soron, végül megállt.

– Szerintem ez tökéletes lenne.

Ezúttal egy karcsú, másfél méteres virginiai erdei fenyőről beszélt. Végigfuttattam az ujjaimat a deres ágvégeken, amiket műhóval díszítettek.

– Ez tetszik. Ez lesz az. Van rajta cseresznye is.

Nick vigyorogva pillantott rám.

– Szerintem az magyalbogyó.

– Nem ugyanaz?

Nick a fejét csóválta.

– Nem, Stephanie. Nem ugyanaz.

– Ne már! Mi… – A hasamba nyilalló éles fájdalomtól elakadt a szavam. A kezemet a derekamra szorítottam, és teljesen mozdulatlanul állva megvártam, amíg a szúró érzés lecsillapodott.

Nick felém lépett elkerekedő szemmel, aggodalom ült ki az arcára.

– Jól vagy?

Egy pillanatig nem feleltem, ugyanis kissé bizonytalan voltam, de nem tért vissza a fájdalom.

– Aha. Jól vagyok. Gondolom, csak valami fura görcs.

A kezemet megérintve körbepillantott.

– Biztos?

Bólintottam.

– Csak görcsölt egyet. Biztosan a rántott csirke.

– Mondjuk, jó sok rántott csirkét megettél.

Résnyire húztam a szemem.

– Annyira azért nem.

Kicsit enyhült Nickben a feszültség.

– Azért vagy hatot biztos megettél. Amiből kettő eredetileg az enyém volt. – Kis szünetet tartott, zsályazöld szeme csillogott. – Meg a sütimet. A sütimet is megetted.

Tényleg megettem a sütijét.

– Éhes voltam.

Elnevette magát, majd a fa felé fordult.

– Ezt akarod?

– Szerintem ez lesz a tökéletes a kis „magyalbogyóival”.

Lehajolt, és könnyedén felkapta a hosszú, keskeny dobozt.

– Nézzenek oda, milyen gyorsan tanulsz!

Nevettem, amikor Nick a bevásárlókocsiba tette a fát, és indultunk tovább a dekorációk felé. Miközben a karácsonyfadíszek közt válogattunk, vártam, hogy visszatér-e a fájdalom, és megkönnyebbülten tapasztaltam, hogy nem ismétlődik meg.

Az üzlet első része felé tartva átvágtunk a bútorokon, ami azt jelentette, hogy belebotlottunk a kisbabarészlegbe. A figyelmem elkalandozott a végtelen tengernyi babaholmi felé.

– Körül akarsz nézni? – kérdezte a pillantásomat követve.

Ugrabugrált a szívem.

– Nem zavar?

Fura pillantással nézett rám.

– Miért zavarna?

Megvontam a vállam.

– Még nagyon korai csak rájuk nézni is.

– De legalább lesz valami elképzelésed.

– Ebben igazad van.

– Mindig igazam van.

– Ugyan, ne szerénykedj! – Előrenéztem, és a pelenkázóasztalokkal szemeztem. – Szerinted tényleg szükségem lesz egy ilyenre?

Nick követett a kocsival.

– Hacsak nem a konyhapulton akarod bepelenkázni a babát, akkor igen.

Felkacagtam, ahogy magam elé képzeltem a helyzetet, és végighúztam az ujjamat a fehér felületen. A pelenkázó mellett egy állvány állt, apró cipőkkel.

– Úristen! – Felkaptam egy pár fehér pántos cipellőt. A két cipő együtt elfért egy kezemben, és odafordultam Nickhez. – Most nézd meg! Nézd meg, milyen picikék!

Nick a fejét csóválta.

– Szinte el sem tudok képzelni olyan pirinyó lábat, amire ez passzol.

– Ugye? – Vigyorogva haraptam az ajkamba. – Ha kislányunk lesz, tuti, hogy megveszem neki ezt a cipőt!

– Vehetsz tízet is, ha ez boldoggá tesz.

Ránéztem és a tekintetünk összekapcsolódott. Őszinteséget láttam a szemében és képtelen voltam elfordítani a fejem. A nyelvem hegyén kimondatlan szavak készülődtek, és erőt kellett vennem magamon, hogy másfelé nézzek.

Visszatettem a cipőt. Továbbsétáltam egy egymáshoz illő fiókos szekrény és hintaszék felé. Annyi holmi volt itt! Gyerekülés az autóba. Különböző méretű babakocsik. Babahinták. Pihenőszékek. Pelenkakukák, és annyiféle cumi!

A babaosztály kellős közepén állva csak bámultam ezt a sok holmit.

– Azt hiszem, pánikrohamom lesz – mondtam, csak félig komolyan. – Mármint, meg kell vennem ezt a sok dolgot. Ez rengeteg cucc! És hova fogom őket tenni?

Nick felvett egy mosogatógép-álló cumikból álló csomagot.

– Helyesbítek. Nekünk kell megvenni ezt a sok holmit, és nekünk van elég helyünk. A nagypapám háza az enyém. Benne van a végrendeletben. Gondolkoztam már azon, hogy majd egyszer eladom… Tudod, hogy valami kisebbe költözzek – tette hozzá, és visszatette az üvegeket. Újra a kocsi felé fordult. – De úgy tűnik, okosabb lenne megtartani a házat, főleg a baba érkezése miatt.

Megint rámeredtem.

– Azt… Azt akarod mondani, hogy mi… Mármint én meg a baba odaköltözhetnénk hozzád?

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Nem. Arról a srácról meg arról a lányról beszéltem, akik ott nézegetik a babakocsikat.

Még mindig csak bámultam rá.

– Miért ne költöznétek oda? Igazad van. Nincs elég helyed. Nekem van. Tökéletesen megfelelne. – Rádőlt a bevásárlókocsira, kézbe vette a sapkámat, és tekergetni kezdte a kezében. Ravasz mosoly jelent meg az ajkán. – És tetszik a gondolat, hogy egy ágyban aludjunk.

Bár tudtam, hogy mocskos dolgok járnak a fejében, teljesen padlót fogtam az ajánlatától. Nem tudom, miért lepődtem meg. Nicknek háza volt. Nekem lakásom. Neki volt helye. Nekem nem. És ő a mi babánk lesz.

Az összeköltözés óriási lépés, de a gyerekvállalás még nagyobb.

Istenem, mindent teljesen fordított sorrendben csináltunk, de nem érdekelt, csak álltam ott, és tágra nyílt szemekkel meredtem rá.

Szeretlek.

Legszívesebben kimondtam volna. Ki akartam kiabálni a tüdőmből, de képtelen voltam kibökni. Ki gondolta volna, hogy ennyire nehéz kimondani ezt az egyetlen szót?

26. FEJEZET

– ÉS MIKOR ISMERHETEM MEG NICKET?

Elkerekedett a szemem, amikor anyám kérdésének tárgya félig felöltözve tántorgott ki a fürdőszobámból. Sötét farmere lazán lógott a csípőjén, megmutatva az alhasán húzódó V alakú izmot. És bár sosem mulasztottam el a lehetőséget, hogy méltányoljam a szinte meztelen, szexi testét, épp késésben voltunk egy vacsoráról.

Azonban csillogott a mellkasa a zuhanyzástól, és arról sem voltam meggyőződve, hogy van rajta alsónadrág. Az ajkamba haraptam, miközben a hasa feszes izmait figyeltem. Vágy áradt szét a hasam tájékán. Lehet, hogy megőrültek a hormonjaim, de nem tudtam betelni vele.

Nick vasárnap késő délelőtt beugrott a bárba, hogy segítsen elvinni pár új eszközt a konyhába. Amikor megjelent nálam, tiszta piszok meg izzadság volt, és egyből közölte, hogy neki zuhanyoznia kell. Ami remek ötletnek tűnt, ugyanis közös randiestét tartottunk aznap, de én… Nos, majd ráfogom a terhességi hormonokra.

Levetkőzött, ám a zuhanyzással megkésett, mert elkezdtem lefelé csókolgatni, és végül térdre ereszkedtem előtte. Úgyhogy a késés részben az én hibám.

– Stephanie, kicsim, ott vagy még?

A gondolataimat elhessegetve megfordultam, és a komódomat bámultam.

– Aha, itt. Bocsi. Elkalandozott a figyelmem.

Nick felnevetett mögöttem.

A plafonra emeltem a tekintetem.

– Nem tudom, mikor fogtok tudni találkozni Nickkel, anya. – Kis szünetet tartva hátrapillantottam a vállam fölött, hogy lássam Nick reakcióját. Ha úgy néz ki, mint aki mindjárt elájul, akkor az valószínűsíthetően rossz jel, azonban úgy tűnt, épp azzal van elfoglalva, hogy elővegyen egy pulóvert a sporttáskából, amit magával hozott. Szándékosan nem figyelt oda arra, amit beszéltem? Vagy csak nem érdekelte?

– Nos, akkor majd találjátok ki – erősködött anya, én pedig próbáltam elfojtani a vigyorgást, amikor felismertem az anyáskodó hangját.

– Megkérdezem majd.

– Ott van most? – nevetett anya. – Akkor hát ezért kalandozott el a figyelmed.

– Anya az – nyögtem fel, miközben szembefordultam Nickkel. – És tudni szeretné, mikor ismerhet meg.

Nick felpillantott, miközben kirázta a pulóverét.

– Most nem igazán tudok elmenni Martinsburgbe. A nagypapám miatt – tette hozzá, érthető módon. – De ha anyukád eljön, örömmel találkozom vele.

Örömmel találkozik vele. A szívem kisebb táncot lejtett a mellkasomban.

– Azt mondta…

– Hallottam, szívem. Kérlek, mondd meg neki, hogy teljesen megértem a helyzetet a nagypapájával, és imádkozom érte – felelte anya. – Arra gondoltam, karácsony tájékán odautaznék. Mit gondolsz?

Idegesség lett úrrá rajtam. A karácsony itt volt a küszöbön, és bár rendkívül örültem neki, hogy Nick örömmel találkozik anyukámmal én kis híján kitaccsoltam, ha az első szülő per a kisbabám apukája találkozóra gondoltam. Igazából kis híján akkor is kitaccsoltam, amikor a múlt héten elmentem ajándékot venni Nicknek, valami apró és különleges karácsonyi ajándékot, ugyanis jóval nehezebb volt találnom valamit, mint gondoltam. Végül egy szép, vízálló karóra mellett döntöttem. A dobozában nagyon szépen festett, azonban arra gondoltam, hogy elég béna ajándék, bár folyton azt hajtogatta, hogy szüksége van egy karórára.

Mondtam anyának, hogy a karácsony környéke megfelel, majd pár perccel később letettem a telefont, és ismét szembefordultam Nickkel.

Továbbra sem viselt felül semmit.

Felvontam az egyik szemöldököm, és az ágyra ejtettem a telefonom.

– Így jössz ma este?

Pimaszul elmosolyodott.

– Szeretnék, de akkor túlságosan „elkalandozna a figyelmed” vacsora közben.

– Fogd be!

Kuncogva odajött hozzám, és megfogta a kezem. Leült az ágy szélére, és magához húzott, így az ölébe ültem.

– Nick, mennünk kell! – tiltakoztam. – Ha nem indulunk el, el fogunk késni.

– Nem fogunk elkésni. – A derekam köré fonta a karját. – Van időnk. És kell is idő. – A másik keze a hasamra simult. – Hogy vagy? Még mindig fáradtnak érzed magad?

Miután felállítottuk a karácsonyfát, nagyjából három napra úgy kidőltem a kimerültségtől, ami azóta is vissza-visszatért. A kisbabás oldalak és a nőgyógyászom szerint, akivel Nick rábeszélése miatt konzultáltam, ez teljesen normális.

– Ma jól vagyok. Nem nyilvánvaló? – cukkoltam, és a nadrágja gombjával játszadoztam.

Elmosolyodott.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy félkómásan is pokolian kívánós lennél.

Elnevettem magam.

– Ezt nem is tagadom.

A mosolya egy picit elhalványodott.

– De komolyan, én csak aggódom. Annyira fáradt voltál a múlt héten, és azt mondtad, nem érezted valami jól magad.

– Köszönöm, hogy aggódsz miattam, de most remekül érzem magam – erősködtem. – És ha ez megnyugtat, jövő pénteken lesz a következő vizsgálatom.

– Tudom. – Lesütötte a szempilláját, és a párnán heverő kezemre pillantott. – El sem hiszem, hogy még semmit sem híztál!

A kezére tettem a kezem.

– Ó, dehogyisnem! Hidd csak el!

Kétkedő pillantás ült ki az arcára, miközben megmarkolta a felsőm szegélyét. Felhúzta, hogy lássa a hasamat.

– Mostantól mindennap a Burger Kingben fogsz enni.

Elnevettem magam, de az igazat megvallva engem is meglepett, hogy milyen kicsi még mindig a hasam. Egy picikét már domborodott, de úgy gondoltam, hogy az csak a puffadás. A derekam és a fenekem esetében már más volt a helyzet. Láttam képeket a tizenharmadik hetükben járó nőkről. Nem látszott egyértelműen, hogy terhesek, azonban kivehető volt a kis pocakjuk.

Nekem nem volt kis pocakom.

– Lehet, hogy én is olyan nő leszek, akinek inkább később nő meg jobban a hasa, nem az elején?

Nick nem felelt, csak előredőlt, és puszit nyomott a köldököm alá, én pedig gyakorlatilag majd szétrobbantam a cukiságától. Amikor felemelte a fejét, a kezembe fogtam az arcát, picit félrehajtottam a fejét, és megcsókoltam.

Egyszerű csóknak indult, de amint a nyelve hegye az enyémhez ért, jóval többre vágytunk. Nick felállt, kivett az öléből, és a hátamra fektetett az ágyon.

– Nick! El fogunk késni!

A testével az enyémre simult, egyik kezével átkarolt.

– Nem fogunk elkésni.

– De nem sok időnk van. Muszáj…

A szájával betapasztotta az enyémet, félbeszakítva a mondandómat, a keze pedig a felsőm alá csusszant, végig a bőrömön, majd megállapodott a mellemen, így meg is feledkeztem az egész időproblémáról. Főleg akkor, amikor gyakorlott ujjai belopták magukat a melltartóm alá, és rábukkantak a mellbimbómra.

Megszorítottam a vállát, belevájtam az ujjaimat, miközben ő az ajkam sarkát kóstolgatta, és perzselő, apró, forró csókokat lehelt a nyakamra. Az ereimben dübörgő vágytól felgyorsult a szívverésem.

– Nick – lihegtem, és elakadt a lélegzetem, amikor az ujjával összecsípte a mellbimbóm. – Mennünk… kéne.

– Majd megyünk – húzta ki a kezét. De ahelyett, hogy felkelt volna, felhúzta az ingemet, majd az ujját a melltartóm kosara közé beakasztva lehúzta rólam. Az ajkába harapva bámult. – Kurvára gyönyörűek.

Lehajtotta a fejét, a szájába vette az egyik bimbót, és megszívta.

– Jézusom!

Felnevetett, és az érzés bennem is ott visszhangzott.

Amikor elindult a másik mellem felé, és beleharapott az érzékeny bőrbe, majd a nyelvével enyhítette a pillanatnyi fájdalmat, tudtam, hogy veszett ügy, nem fogunk időben elindulni.

– Készülődnünk kell! – mondtam, miközben a mellkasom hevesen zihált, és sóvárgás lüktetett a két lábam között.

– Ühüm. – Magára hagyta a mellem, és csókokkal halmozott el, ahogy lefelé indult. A nyelvét a köldökömbe dugta, mire összerándultam. Mielőtt észbe kaphattam volna, már kigombolta a nadrágomat, lehúzta a cipzárt és lefelé araszolt a combomon.

– Most én jövök.

A szája egy szempillantás alatt rám tapadt. Nem volt érzéki izgatás, sem lassú csábítás. Nem csupán megízlelt. Nem csupán kényeztetett. Lubickolt abban, amit művelt.

– Igen – mormogta a bőrömnek. A nyelve végigsiklott a csiklómon, mire a tetőfokára hágott a feszültség a testem mélyén. – Nagyon el fogunk késni.

Mondanom sem kell, hogy jó húsz perc késéssel, vagy még többel értünk oda az étterembe, azonban az izmaim mintha zseléből lettek volna, és túlságosan átjárt a gyönyör ahhoz, hogy azzal foglalkozzak, hogy úgy néz ki a hajam, mintha most szálltam volna ki az ágyból.

Ami egyébként nagyjából igaz is volt.

Nickkel épp a jókora, kerek asztal felé tartottunk, és amíg nem láttam meg mindenkit, fel sem merült bennem, hogy milyen fura lesz ez a vacsora. Amikor Calla meghívott minket, nem is gondoltam rá, azonban most, hogy láttam Jase-t és Camet ott ülni, csak az járt a fejemben, hogy milyen kínosan is végződhet az este. Nick tudta, hogy bizonyos szinten összegabalyodtam velük annak idején, és bizonyára mindenki más is tudta az asztal körül, és igen… ez most más volt.

Leültem Calla mellé, és mosolyt erőltettem magamra.

– Bocsi, hogy késtünk. Dugó volt.

– Dugó – tűnődött Calla egy sunyi vigyorral. – Érdekes, így vasárnap este.

Teresa, aki Avery mellett ült, hátradobta a válla mögé hosszú, sötét haját.

– Ne aggódj – mondta kacsintva. – Jase és én is… „dugóba” kerültünk. Nagyon durva „dugóba”.

Jase szeme elkerekedett.

Avery másik oldalán, Nick mellett, Cam arca undorodva torzult el a húga szavai hallatán.

– Basszus! Ebbe bele sem akarok gondolni.

A kezét a szája elé kapva Avery elnyomta a kacagását, de azért megkérdezte:

– És mégis mennyire volt durva az a „dugó”?

Teresa szólásra nyitotta a száját, azonban Jase megszólalt.

– Könyörgöm, édes istenem, ne válaszolj a kérdésre! Nem akarom, hogy Cam megint behúzzon egyet.

Én nevettem, Teresa pedig résnyire húzott szemmel nézett a bátyjára.

– Ha kezet mer emelni rád, ez lesz az utolsó kisbaba, aminek a létrehozásában Cam részt vehetett.

– Ó, egek! – mordult fel Calla.

Mellette Jax hátradőlt a széken, és Nicket kémlelte.

– Amúgy mindig ilyenek ám.

– Sehova sem mehetek a húgommal – felelte Cam egy vigyorral, amikor a lány tekintete halálossá vált.

– Inkább én nem mehetek veled sehova. – Avery oldalba bökte Camet, és rám mosolygott az asztal másik feléről. – Hogy érzed magad?

Minden szempár rám szegeződött, és próbáltam fészkelődés nélkül megülni a helyemen.

– Eddig jól. Elég… könnyű eddig a terhességem.

– Nagyon fáradt mostanában – vágott közbe Nick.

Együttérző tekintet suhant át a vörös hajú lány arcán.

– Úristen, nálam is ugyanez! Azt hiszem, végre eljutottam arra a pontra, amikor egész jól vagyok, de olyan, mintha egy kosárlabdával a hasamban mászkálnék mindenhova.

– Inkább focilabda – helyesbített Cam, majd odahajolt Averyhez, és az ajkát a homlokához érintette. – Egy gyönyörű focilabda.

Szemügyre vettem Averyt.

– Nem nézel ki úgy, mint aki egy focilabdát hord a szíve alatt. – Valójában pont úgy festett, mint amikor legutóbb láttam.

Avery tekintete felderült.

– Köszi, de csak azért, mert ülök.

– Állj fel! – biztatta Teresa, mire Jase odanyúlt, és a lány nyakára simította a kezét.

Avery hátratolta a széket, és felállt, és igen, nyilvánvalóan terhes volt. Világoskék pulóvere szűken feszült rá a jól kivehető pocakjára. A kezét a hasa két oldalára tette.

– Látod, ez egy focilabda.

Elnevettem magam.

– Egy focilabda nem ekkora.

– Akkor esetleg egy leeresztett focilabda – jegyezte meg Jase.

Avery kacarászva ült vissza a helyére. Cam azonnal a vállára tette a kezét.

– Szerintem nem olyan érzés.

Nick tekintete Averyről rám siklott, és gyengéd mosoly jelent meg az arcán. Nem kellett hozzá nagy fantázia, hogy tudjam, engem is maga elé képzelt egy félig leeresztett focilabdára emlékeztető hassal. És a tekintetében rejlő izgatott várakozást sem tudtam nem észrevenni. Tényleg nagyon vágyott erre a babára.

De vajon rám is ennyire vágyott?

Abban a pillanatban, amikor ez átsuhant az agyamon, félresöpörtem a gondolatot, és a beszélgetésre koncentráltam. Nem fogom hagyni, hogy a neurózisom tönkretegye az estét.

Egyértelmű volt, hogy Nick a legcsendesebb a csapatból, hátradőlve figyelte az eseményeket. Kihozták az ételt, és meglepetten tapasztaltam, hogy az étvágyam nincs az egekben. Végül a jól átsütött steakemnek és krumplipürémnek csak a felét ettem meg. Biztos a kezdeti kínos érzet miatt lehetett, hogy kikkel vacsoráztunk együtt, azonban sem Cam, sem Jase, sem életük párjai nem néztek rám rosszalló tekintettel. És Nick sem.

Eltelt pár pillanat, mire rájöttem és teljesen elfogadtam, hogy az asztalnál senkit – már azok közül, akiknek jogukban állt bármiféle véleményt formálni a helyzetről – nem érdekel ez az egész. A kínos érzet egy része csak a fejemben létezett a korábbi tapasztalataim eredményeképpen, de ezek az emberek nem foglalkoztak vele. Mintha lekerült volna egy különös súly a vállamról. Nem bűntudat vagy lelkiismeret-furdalás, semmi ilyesmi, ugyanis senki nem tett semmi rosszat vagy szégyellnivalót. Inkább mintha a lányok és a köztem húzódó fal végre kettéhasadt volna. Ők elfogadtak engem, és én is elfogadtam őket.

A múltat hivatalosan is magunk mögött hagytuk.

A fáradtság kedden is fel-felbukkant munka közben, és egész szerdán meg csütörtökön körüllengett.

Úgyhogy amikor be kellett cipelnem egy halom új naptárat a raktárba, legszívesebben részletekben oldottam volna meg. Akár le is keveredhettem volna két üres fülke között. Senki nem vette volna észre.

Az összes terhességgel kapcsolatos dolog szerint, amit végigolvastam, a kimerültség meglehetősen gyakori, de nem gondoltam volna, hogy ennyire rossz lesz. Folyton csak aludtam volna.

Ahogy közeledtem a raktárhoz, fullasztó szag csapta meg az orrom. Erős kölni. Fúj.

Rick a közelben volt.

A szememet a plafonra emelve löktem be a csípőmmel a raktár ajtaját, és beléptem. Amit láttam – és hallottam attól kis híján dobtam egy hátast.

– Mondom, várj…

Rick bent volt a helyiségben, ám nem egyedül. Háttal állt nekem, és azt nem igazán tudtam megállapítani, hogy ki az, akit gyakorlatilag a polchoz szegez a termetes testével, de láttam, hogy kis kezek lökik el a mellkasát. Hallottam, hogy Rick úgy nevet, mintha csak egy vicc lenne az egész. Felállt a szőr a hátamon.

– Mi a szar ez? – kérdeztem.

Rick hátratántorodva megpördült, a már eleve vöröses arcbőre még három árnyalattal vörösebb lett. Egy apró alak lőtt ki mögüle és a polc mögül. Jillian arca fakó volt, amikor találkozott a tekintetünk. Lefelé húzogatta a vastag pulóvere szegélyét.

– Ez nem az, amire gondolsz – közölte Rick Jillian felé lendülve. – Mondd meg neki, hogy ez nem…

Előreléptem, felkészülve rá, hogy fejbe vágjam Ricket a naptárhalommal.

Pontosan tudtam, mit láttam és mit hallottam.

– Jillian, menj, hívd ide Mr. Browsert!

Rick úgy festett, mint aki mindjárt szétrobban a dühtől.

– Ap… apa azt mondta, el… vihetek pár post-itet – magyarázta Jillian az elkerekedett barna szemével. Remegett az alsó ajka. – Én csak emiatt jöttem, ő meg…

– Jillian, hívd ide Mr. Browsert, most!

– Én nem csináltam semmit – mondta Rick kidüllesztett mellkassal. – Csak beszélgettünk.

A kezem erősebben szorította a naptárak szélét, amikor Jillian megállt mellettem elvörösödött arccal.

– Nem beszélgetni próbáltál velem, te seggfej.

Rick kinyitotta a száját, de én félbeszakítottam.

– Légy szíves, menj el Mr. Browserért! – ismételtem.

Jillian kiviharzott a helyiségből, én pedig Ricken tartottam a szemem. Egyre gyülemlett fel bennem a harag, amellett viszont egy keserű, savas érzés is. Tudtam, hogy egy eszelős, méghozzá a legrosszabb fajtából, azt viszont nem, hogy ennyire ártalmas. Abban a pillanatban jelentenem kellett volna Marcusnak, amikor elkezdett helytelenül viselkedni velem.

– Bassza meg! – mordult fel, és megmoccant, mintha nekem akarna esni. Álltam a sarat.

– Ha csak egy lépést teszel felém, Istenre esküszöm, hogy úgy tökön rúglak, hogy a torkodba repül a golyód.

Elfeketedett az arca.

– Te beteg vagy – mondtam, és harag itatta át a szavaimat. – Egy beteg állat… Te eszelős beteg állat! A főnök lánya? – A fejemet csóváltam. Andrew helyben végez vele.

És úgy tűnt, mintha erre Rick is rájött volna, ugyanis kiszaladt minden vér az arcából. Egy másodperccel később Marcus jelent meg az ajtóban. Odafordultam hozzá, és a fal mellé tettem a naptárakat.

– Arra léptem be, hogy ez a seggfej…

– Jillian elmondta – szakított félbe Marcus, és ijesztően higgadt volt a hangja. – Stephanie, megtennéd, hogy kimész? Ricknek és nekem beszélnünk kell, mielőtt összeszedi a holmiját, is elhúz a büdös kurva életbe.

Hű. Hűha! Sietve távoztam a helyiségből.

Jillian a máskor üres folyosón várt üveges szemmel, ahogy közelítettem felé. A kezét tördelte.

– K… köszönöm, hogy bejöttél. Követett e… engem, és én… – Elharapta a mondat végét, és összepréselte az ajkát.

Odaléptem elé, és halkan megszólítottam.

– Jól vagy, Jillian? Nem bántott?

– Nem. – Gyorsan megrázta a fejét.

Hirtelen valami borzalmas dolog hasított belém. Mi van, ha nem most először környékezte meg Jilliant?

– Máskor is előfordult már? – kérdeztem.

Jillian elkapta a pillantását, és nyelt egy nagyot.

– Nem.

Nem hittem neki.

– Emiatt mész el innen?

Fojtott nevetés bukott ki belőle.

– Nem. Dehogyis. Én… Most megyek, és beszélek apával. – Hátrálni kezdett. – K… köszönöm még egyszer. Komolyan.

Néztem, ahogy szinte elrohan, és ahogy ott álltam egy pillanatig, ezernyi rémes gondolat cikázott a fejemben. Kábán botorkáltam vissza az asztalomhoz.

Nagyjából egy órával azután, hogy Eszelős Ricket kikísérték a Lima Akadémiáról, és Jillian is rég távozott a létesítményből, Marcus kinyitotta az irodája ajtaját.

– Stephanie, bejönnél egy percre?

Azonnal felpattantam, és bementem az irodájába, de fogalmam sem volt, mire számítsak.

Nem gondoltam, hogy bajban lennék, amiért bepanaszoltam Ricket, az alapján, hogy Marcus mennyire ki volt akadva, és milyen hamar lerendezte a helyzetet, de mi van, ha mégis?

Mi van, ha elveszítem a munkámat? Egy útban lévő kisbabával az szörnyen rossz lenne.

De még ha rosszul is sülne el a dolog, akkor sem bánnám, hogy közbeléptem. Biztos, hogy nem. Csak azt kívántam, bár korábban szóltam volna.

– Becsuknád az ajtót, kérlek? – kérdezte Marcus, és megkerülte az íróasztalát.

Némán becsuktam az ajtót, és leültem az asztala előtt álló szék szélére, majd az ölemben összefontam a két kezem.

Marcus leült, az asztalra fektette a karját, és a szemembe nézett.

– Először is, szeretném megköszönni, hogy közbeléptél, és segítettél Jillianen.

– Nem kell megköszönnöd – jelentettem ki.

Marcus folytatta.

– Mondtál valami olyasmit, ami miatt az a benyomásom, hogy nem ez az első alkalom, hogy hasonló helytelen viselkedést tapasztaltál nálunk. Ez így van?

Helyeslően bólintottam.

– Mondott nekem is ezt-azt, ami nem volt épp helyénvaló, és egyszer egy kissé túl közel jött hozzám a liftben. Hozzám… dörgölőzött. – Éreztem, hogy elvörösödik a fülem hegye. – Mondtam neki, ha még egyszer megpróbálja, jelenteni fogom.

– Zaklatott ezután?

– Nem. Elkerült, legalábbis többnyire. – A tekintetem a Marcus mögötti hatalmas ablakra siklott. – Én…

– Mondd, amit mondani akarsz – közölte Marcus.

A fejemet csóválva sóhajtottam. Bűntudat kavargott a gyomromban.

– Csak annyi, hogy bárcsak mondtam volna akkor, amikor először alkalmatlankodott! Akkor nem történt volna ez Jilliannel.

Marcus hátradőlt a széken, és egyik lábát átvetette a másikon.

– Őszinte leszek veled, Stephanie. Megértem, miért nem mondtál semmit. Még új vagy itt, de remélem, hogy senki nem keltett benned olyan benyomást, hogy toleráljuk az efféle viselkedést.

– Nem, dehogy! – vágtam rá azonnal.

Marcus elmosolyodott, de a mosoly nem terjedt át a sötét szemére.

– Mégis azt mondom, bárcsak szóltál volna. Egyikünk sem akarja, hogy bármelyik munkatársunk vagy akár a családjuk ne érezze magát biztonságban itt. Ha bármikor hasonló eset történne, azonnal fordulj Deannához vagy hozzám. Megértetted?

– Igen. Meg.

Ezt követően távozhattam, de továbbra is körüllengett az a visszás érzés. Egyrészt legszívesebben megkerestem volna Ricket, hogy jól tökön rúgjam. Másrészt viszont magamnak is behúztam volna egyet, amiért nem jelentettem, amikor átlépte nálam a határt. Én tudtam kezelni a dolgot, de bizonyára homokba dugtam a fejem, és nem jöttem rá, hogy ha engem úgy kezelt, mintha csak az ő szórakozására léteznék, nyilván más nőkkel is hasonlóan bánik.

Csak remélni tudtam, hogy az első sejtéseim Jilliant illetően nem bizonyulnak igaznak, azonban volt egy olyan érzésem, hogy Ricknek valószínűleg új állás után kell néznie. Nem csak Andrew lesz dühös, de ha Brock egyszer rájön, fogadok, hogy Ricknek annyi.

Hazafelé megálltam egy hamburgeresnél, és elhoztam egy gyors vacsorát, ugyanis túl fáradt voltam a főzéshez. Tudtam, hogy a fáradtság normális, és nem is említettem Nicknek, amikor hét óra körül jelentkezett. Legkevésbé sem szerettem volna, hogy aggódjon. Ráadásul péntekre volt időpontom az orvoshoz, és akkor úgyis meg akartam említeni.

Arról sem beszéltem neki, hogy korábban mi történt Rickkel, mivel ismertem Nicket, és pontosan tudtam, hogy nem örülne Rick perverz viselkedésének.

Miután magamra kaptam a pizsamaalsómat meg egy bő felsőt, bementem a fürdőbe, és oldalt állva kémleltem magam a tükörben. A felsőmet felhúzva megnéztem magam. Semmi látható pocak. Nem, tényleg nem, de azért megpróbáltam elképzelni magam egy focilabdával.

Gyanítottam, hogy nem leszek olyan cuki, mint Avery, de a szám mosolyra húzódott, ahogy a hasamra csúsztattam a kezem. Az elmúlt néhány nap során azon agyaltam, hogy hogyan hozhatnám szóba Marcus előtt a terhességemet. Nem ígérkezett egyszerűnek, de hamarosan muszáj lesz megemlítenem.

Megfordultam és félrehajtottam a fejem, és halovány kétely ütötte fel a fejét a gondolataim között. Nem kéne már látnom valamiféle domborulatot? Így, lassan tizennégy hetesen? A nagyjából ötmillió terhesfotó alapján, amit végignéztem, a válasz az volt, hogy de, azonban…

Leengedtem a felsőmet, és ellenálltam a kísértésnek, hogy ráguglizzak a különböző terhességi problémákra, amelyek nélkül bőven megleszek életem hátralevő részében.

A nappaliba érve lekapcsoltam a karácsonyfa fényeit, majd töltöttem magamnak egy pohár narancslét a hűtőből, és a hálószoba felé indultam, zoknis lábam némán siklott a parkettán. Még korán volt, de egy akkora ásítás után, amit egy medve is megirigyelt volna, készen álltam a lefekvésre. Letettem a poharat, és a távirányítóért nyúltam, amikor éles, szúró fájdalom hasított az alhasamba, amitől kiszorult minden levegő a tüdőmből.

– Aú! – suttogtam, és a hasamra tettem a kezem. – Húha!

Égetett a fájdalom, ahogy csillapodni kezdett. Felálltam, és a narancsleves pohárra meredtem. Kiszáradt a szám, és egy rémes gondolat villant fel a fejemben. Valami baj van? Zakatoló szívvel vártam néhány percet, és amikor a fájdalom nem ismétlődött meg, szaggatottan kifújtam a levegőt. Jól vagyok, győzködtem magam. A fájdalomnak valószínűleg semmi köze a terhességhez, inkább a gyorskajához, amit vacsorára ettem.

Bemásztam az ágyba, a lábamat a paplan alá dugtam, és fogtam a távirányítót. Bekapcsoltam a tévét, megkerestem a barkácscsatornát, és nem telt sok időbe, hogy elaludjak, miközben a sárga falak előtt és a barna szőnyegen vitatkozó párokat hallgattam.

Amikor órákkal később felriadtam, és felültem az ágyban, nem tudtam pontosan, hogy mi ébresztett fel. A torkom hihetetlenül kiszáradt, és nyirkos volt a bőröm az izzadságtól. A tévé még ment, de le volt halkítva. A kezemet a homlokomhoz nyomtam, de hűvös volt a bőröm. Rémálmom lehetett? Az, éjjeliszekrény felé fordulva a távirányítóért nyúltam, amikor ismét belehasított a fájdalom a hasamba. Felszisszentem és megdermedtem. Olyan volt a fájdalom, mint a menstruációs görcsök, csak valamivel erősebb. Lassan csillapodott, de közvetlenül utána különös nyomás követte a hasam mélyén.

Reszkető kézzel kapcsoltam fel a villanyt. Egy perc sem telt el, és újra végigsöpört rajtam a fájdalom. A görcs elég komoly volt, a testem reflexszerűen összerándult, és mielőtt elmúlt volna, hirtelen nedvességet éreztem.

Ez nem normális.

Összeugrott a gyomrom, amikor lekaptam a paplant az ágyról, és felkecmeregtem. A görcs újra lesújtott. Mintha az egész hasamat egy ököl szorongatta volna újra és újra, és amint egy kicsit enyhült, újra elkapta.

Megfordultam, a telefonért nyúltam, és a tekintetem az ágyra siklott. Reszketni kezdett a szívem. Rémület hasított belém, ahogy megláttam a matracot.

– Úristen!

Vér volt a lepedőn.

27. FEJEZET

A sürgősségin élesen világítottak a fények, nem lehetett elrejtőzni a helyzet valósága elől. Csak annyit tehettem, hogy addig bámultam a lámpát, amíg fénykörökké változott a szemem előtt.

A kényelmetlen matracon fekve, míg az ápoló megigazította a kórházi köntöst és a vékony, fűtött takarót, egy szót sem szóltam, miközben az orvos odagurult az ágy végétől, latex kesztyűjének csattanósan gumis hangja mennydörgésként hatott rám. Valaki megnyitott egy csapot. Nem akartam, hogy megszólaljon, mert már tudtam, hogy mit fog mondani.

Nem emlékeztem rá, hogy hogyan vezettem el a kórházig, ami valószínűleg azt jelentette, hogy nem kellett volna kocsiba ülnöm, de emlékeztem az élénkvörös vérre, ami átáztatta a pizsamaalsómat és az élénkvörös vérre, ami a melegítőnadrágomat is átitatta, amibe átöltöztem. Emlékeztem a vérrögökre, amikor leültem a vécére, és emlékeztem…

Az ajkamba haraptam, amikor visszatért a görcs. A kezemmel a takaróba markoltam. Az ápolónő árnyéka rám vetült, és hűvös kezét az enyémre tette. Legszívesebben elkaptam volna a kezem. Nem akartam, hogy hozzám érjen, se ő, se más, de nem mozdultam.

– Ms. Keith?

A tekintetem az orvosra siklott. Fiatal nő volt. Nagyjából korombeli. Összevonta a szemöldökét, amikor odatolta a széket az ágyhoz, a derekam mellé, és leült. Komoly tekintettel nézett a szemembe. A szeme az ultrahangos kollégáéra emlékeztetett, aki már az orvos előtt odaért az elfüggönyözött kórterembe. Az ápoló bemutatkozott, de miután elkezdte mozgatni az ultrahangfejet, már nem nézett rám. Amikor távozott a helyiségből, abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán mondott valamit. Azt hiszem, igen. És azt hiszem, csak pár jelentéktelen szót.

– Sajnálom – mondta az orvos.

Az orromon át szívtam be a levegőt, és ismét a mennyezetre emeltem a tekintetem. Az állkapcsom már fájt, olyan erősen szorítottam össze a fogaimat, de képtelen voltam felengedni. Az orvos – hogy is hívják? Williams? Williamson? – tovább beszélt, és egy részéről lemaradtam.

– …az ultrahang megerősítette a gyanúnkat a jelenlegi tünetei alapján – magyarázta, és papírzizegést hallottam, mintha egy kórlapot lapozgatott volna. – Amikor bejött, azt mondta, a tizenharmadik hetéhez közeledik?

Kiszáradt a szám, amikor megszólaltam.

– Pénteken… lenne tizenhárom hét.

Az ápolónő megszorította a kezem.

– És még csak most volt az első időpontja a nőgyógyászánál?

– Nagyjából egy hónapja – feleltem.

Ismét papírzizegés következett, és amikor ezúttal megszólalt, lassan és óvatosan beszélt.

– Az ultrahang és az elvégzett laborvizsgálatok alapján úgy fest, hogy már korábban elvetélt, és ami jelenleg történik, a vérzés…

– Várjon! – Megnedvesítettem az ajkam. – Hogy érti… Hogy érti, hogy már elvetéltem?

– Az ultrahang és a vizsgálatok szerint nincs magzat. Amikor vérezni kezdett, látott bármilyen nagyobb vérrögöt? – kérdezte.

Hát persze, a vérrögök… tudtam. Olvastam a figyelmeztető jelekről az egyik kismamafórumon, de nem gondoltam volna, hogy…

Nem gondoltam volna, hogy megtörténhet.

Istenem!

Szorosan behunytam a szemem. A vérrögök, amikor… Be sem tudtam fejezni a gondolatot. Hogy lehet, hogy nem tudtam, mi történik abban a bizonyos pillanatban?

Mi lett volna, ha azonnal bejövök a kórházba, ahogy megéreztem a fájdalmat?

Az orvos ismét beszélni kezdett.

– Nagyon gyakori a terhességnek ebben a szakaszában, hogy a magzat nem fejlődik tovább, anélkül, hogy az ember észrevenné. Néha napokkal vagy hetekkel azelőtt történik, hogy a test elkezd magától meggyógyulni. Most épp ez zajlik.

Kipattant a szemem. A baba már… Napok óta nem élt? Vagy hetek óta? És még csak nem is tudtam?

A lehetőségekről beszélt nekem, meg arról, hogy mire számítsak, a következő vizsgálatokról, és a tünetekről, amelyekre figyelnem kell, hátha nem minden… nem minden jött még ki. Eldarálta a rengeteg információt, az ápolónő a kezemet szorongatta, én pedig…

Én pedig az anyukámat akartam.

– Miért? – kérdeztem rekedt hangon.

A szemem sarkából láttam, hogy az orvos feláll.

– Ezt sosem könnyű elfogadni, de előfordul, hogy nincs oka, Ms. Keith. Csak megtörténik. Nem feltétlenül jelenti azt, hogy nem lesz képes kihordani egy gyermeket, de javasolnám, hogy amikor elmegy az orvosához, beszéljen vele a problémákról…

Nincs oka? Nem. Annak semmi értelme. Ugye? A gondolataim az olvasottak körül kezdtek forogni, és igen, a racionális énem számára világos volt, hogy a test egy elképesztő dolog, ami őrült dolgokat művel, de szükségem volt egy okra. Ugyanolyan éles és valódi fájdalom terjedt szét a mellkasomban, mint korábban a hasamban. Tudni akartam, mit tettem, vagy épp mit nem…

A sajgás tovább terjedt, és sírás gyűlt a torkomban, könnyekkel megtöltve a szememet. Bár nem volt tervezett a terhesség, akartam. És Nick sem számított rá, de ő is akarta. A legjobbat akartuk kihozni belőle, és pár röpke hét múlva a nemét is megtudhattuk volna. A fájdalom felgyülemlett bennem, perzselte minden egyes sejtemet. És ha a kisbaba fiú lett volna, akkor…

Félbeszakítottam a gondolatfolyamot, és lezártam, teljesen. Önmagamat is lezártam. Az egészet a víz alá nyomtam, ugyanis nem… Nem voltam képes megbirkózni ezzel. Egyszerűen nem.

– Fel tud hívni valakit? – kérdezte az ápolónő.

– Tessék? – Ránéztem, és észrevettem, hogy az orvos már nincs a helyiségben. Csak mi ketten. Mikor ment ki? Görcs rántotta össze a belsőmet, és küzdöttem a késztetéssel, hogy az oldalamra gördüljek.

Együttérzés áradt a nővér arckifejezéséből.

– Csak azt kérdeztem, hogy van-e valaki, akit felhívhat.

Igen. Ezt ismételgettem magamban folyamatosan. Hogy vannak emberek, akiket felhívhatok. Hogy van valaki, akit felhívhatok, de aztán mégsem ezt tettem.

Nem is tudom, miért nem.

Egyszerűen csak nem ezt tettem.

Az orvos javaslatára másnap reggel korán betelefonáltam a munkahelyemre, és beteget jelentettem, az orvos igazolásával kivehettem az egész hátralevő hetet. Azt mondtam Deannának, hogy influenzás vagyok, de ha Marcusnak valamire sürgősen szüksége lenne, otthonról meg tudom csinálni. Csak hívjon fel, vagy írjon e-mailt. Azok után, ami Rickkel történt tegnap, nem tudtam eldönteni, mit gondol Marcus arról, hogy hiányzom a munkából, de nem volt más választásom.

Nagyon jó ötlet volt, hogy nem mentem be úgy dolgozni, mintha mi sem történt volna. A görcsök és a vérzés semmihez nem volt fogható, amit addig átéltem. Egy jó órával azt követően, hogy beszéltem Deannával, a kanapén kucorogtam a hasamra simított kezemmel és felhúzott térddel, miután kicseréltem az ágyneműt, eltüntetve az… eset összes nyomát.

Nem gondolkoztam semmin.

Semmin.

Teltek az órák, és amint a gondolataim a történteken kezdtek járni, gyorsan a tévére fókuszáltam. Ebédidő tájt megszólalt a telefonom, és összeszorult a mellkasom. Nick volt az.

Ledermedtem, egy másodperc választott el attól, hogy felvegyem. Mit… Mit fogok neki mondani? Aztán a telefonért nyúltam, felültem, a mellkasomhoz szorítottam, és behunytam a szemem. Istenem, már így is annyi veszteség érte az életében, annyira csalódott lesz, és…

Anélkül, hogy felvettem volna a telefont, a kanapéra dobtam, és a homlokomhoz nyomtam a kezem.

– Fejezd be!

Tudtam, hogy semmit nem tehetek. Már megtörtént. Felkecmeregtem, és kimentem a konyhába egy pohár vízért. Elhaladtam a hűtő előtt, és megtorpantam.

Egy giccses, szív alakú mágnessel rögzítve ott figyelt az ultrahangfotó. Egy pillanatra egyszerűen ott ragadtam, mozdulatlanul, alig vettem levegőt, ahogy a képet bámultam. Ha az orvos nem mutatja meg a babát, én meg sem találtam volna. A kisbaba olyan hihetetlenül pici volt, mint egy málnaszem.

Vajon ez valami büntetés azért, mert… mert nem is akartam teherbe esni? Mint valami kozmikus karma azért, mert nem is terveztem, és úgy kikészültem az elején. Amiatt aggódtam, hogy nem fogom tudni körbeutazni a világot, meg hasonló hülye, értelmetlen szarságok miatt?

A szorítás visszatért a mellkasomba, hirtelen mozdulattal letéptem a fotót a hűtőről. Azt akartam, hogy vége legyen ennek az egésznek.

Visszasiettem a hálószobába, nem törődve a hasam görcsölésével, ahogy beléptem a gardróbba, és bevágtam a képet két cipősdoboz közé. Visszamentem a nappaliba, és felkaptam a telefonomat.

Anya a harmadik csengetésre felvette.

– Szia, kicsim!

– Szia! – A kezem rágörcsölt a telefonra. – Ráérsz?

– Persze – felelte egy röpke nevetéssel. – Te nem dolgozol?

Elkezdtem fel-alá járkálni.

– Nem. Ma meg pénteken szabadságon vagyok, ugyanis nem vagyok túl jól.

– Jaj, ne! – Kis szünet következett, és Loki ugatását hallottam a háttérből. Anya elcsitította a kutyát. – Mi a baj? A babával van valami?

A babával van valami?

A szememet összeszorítva apránként vettem a levegőt.

– Öhm, nekem… – Hihetetlenül nehéz volt kimondani a szavakat. – Tegnap elég fura hasi fájdalmaim voltak, de aztán elmúltak. Azt hittem, valami rosszat ettem, úgyhogy lefeküdtem.

– Ó! – suttogta anya a telefonba, és úgy éreztem… Úgy éreztem, hogy már tudja. – Ó, kicsim!

A hasamra szorítottam a kezem, a köldököm alá.

– Visszaaludtam. Valószínűleg nem kellett volna. Csak nem gondoltam, hogy valami baj van, azonban pár órával később felébredtem, és… görcsöltem meg minden. Bementem a kórházba. – Kinyitottam a szemem, és ismét elkezdtem fel-alá járkálni. – Az orvos azt mondta, hogy a ba… Hogy valószínűleg egy ideje már nem fejlődött. Hogy akár hetekkel ezelőtt is történhetett. Nem tudom.

– Kicsim – bukott ki anyából. – Annyira, de annyira sajnálom! Jól…

– Jól vagyok – szakítottam félbe, és az egyik karomat a derekam köré fontam. – Igazából jól vagyok.

– Kicsim…

– Jól vagyok. Csak kiveszem a mai meg a holnapi napot, aztán pihenek egy kicsit a hétvégén, de jól vagyok. A munkahelyen azt mondtam, hogy influenzás vagyok. Gondolom, jobb is, hogy nem mondtam még nekik semmit. Mármint, amolyan öröm az ürömben, nem? – Ekkor már összevissza hadartam, de nem bírtam leállni. – Valami nem stimmelt, és… Előfordul az ilyesmi.

Kis szünet következett, majd anya így szólt:

– Odamegyek. Berakom Lokit a hordozójába, indulunk, és…

– Nem kell! Jól vagyok, és senki nem tud tenni semmit – mondtam. – Csak szeretném pihenéssel tölteni a következő pár napot.

– De…

– Anya, jól vagyok. Esküszöm. Nem kell idejönnöd, jó? Karácsonykor találkozunk.

Nem felelt azonnal.

– Ha meggondolod magad, csak hívj, rendben?

– Rendben – mormoltam.

– Nick hogy viseli? – kérdezte.

Összeszorult a mellkasom, miközben kipréseltem a szavakat.

– Neki még nem mondtam el.

Csend.

– Még… Még csak most történt, ő meg dolgozott, úgyhogy egyedül mentem el a kórházba tegnap este.

– Stephanie – sóhajtott elgyötörten.

Sajogtak az ujjperceim.

– Most lerakom, jó? Később felhívlak.

Egyszerűen csak bontottam a hívást, és szarul éreztem magam, amiért ilyen hirtelen leráztam, de nem akartam, hogy kicsússzon valami a számon, ami arra készteti anyát, hogy a kérésemmel mit sem törődve idejöjjön, és nem akartam erről egyetlen további szót sem ejteni, mert tudtam, hogy hamarosan úgyis kénytelen leszek.

Az órára pillantottam, és tudtam, hogy van még időm Nickkel beszélni, mielőtt elmegy dolgozni. A gyáva nyúl énem inkább felhívta volna, ugyanis úgy éreztem, szemtől szemben biztosan képtelen leszek rá.

De ez nem az a beszélgetés, amit az ember telefonon intéz el.

Írtam neki, és megkérdeztem, hogy be tud-e ugrani. Pár üzenetváltás után – Nick csodálkozott, hogy miért vagyok otthon, én meg művészi szintre emeltem a homályos fogalmazást – közölte, hogy úton van. A kisasztal mellett ülve vártam, összeugrott gyomorral. A görcsök már nem voltak olyan vészesek, de időnként úgy éreztem, mintha valaki egy kést döfött volna a törzsembe. Egy kicsit örültem is a fájdalomnak, mert legalább volt mire koncentrálnom.

Amikor Nick megjelent, közel sem telt el még elegendő idő. Egy pillantást vetve Nickre rá is jöttem, hogy miért. Melegítőt meg hosszú ujjú pólót viselt a kabátja alatt, a konditeremből jött. A haja imádni valóan kusza volt.

Vetett egy pillantást a fakó ábrázatomra, és a keze megszorította a bukósisakját.

– Beteg vagy. Ezért vagy itthon. – A sisakot az asztalra tette, és felém fordult.

Léptem egyet hátra, hogy ne érjen el.

– Nem vagyok beteg. Nem egészen. Öhm… – Kerülve az aggályos tekintetét megfordultam, és a hajamba túrtam. Ujjaim belegabalyodtak a laza tincsekbe. – Beszélnem kell veled!

– Itt vagyok. – A keze végigsiklott a hátamon, én pedig elléptem.

– Mi folyik itt, Stephanie?

A kanapéhoz lépkedtem, és leültem a szélére. Mivel anyának már elmondtam, ezúttal könnyebb volt kipréselni a szavakat, talán túl könnyű is.

– El… elvesztettem.

– Mit? – Nick közelebb lépett.

– A babát – feleltem a kezemet… az ujjaimat bámulva. – Elvetéltem. Nem tudom, miért. Tegnap éjjel történt. Először azt sem tudtam, mi az. Azt hittem, csak hasi fájdalom. De butaság volt ezt hinni. – Felnézve láttam, hogy Nick szobormereven áll a kanapé mellett. – Nem tudom, hogy azért-e, mert csináltam valamit, vagy nem csináltam valamit, de már… Nem vagyok terhes.

Nick arcvonásai megfeszültek, és behunyta a szemét. Felemelte a kezét, és végigszántott a haján.

– Stephanie…

A nevem nyersen csengett a szájából, és ismét a kezemet kezdtem bámulni.

– Sajnálom! – suttogtam.

– Tessék? – Odakaptam a fejem, ahogy kirobbant belőle ez az egy szó. Engem nézett. – Szívem, nem kell semmiért bocsánatot kérned! – Egyetlen lépéssel ott termett, ahol én ültem, és leguggolt elém, a kezét az enyém köré kulcsolta, és eszembe jutott, ahogy az ápolónő fogta a kezem előző éjjel. – Istenem, Stephanie, ne kérj bocsánatot! Ne…

– Tudom, hogy csalódott vagy. Nem gondoltad, hogy… Nos, tudom, hogy vágytál rá.

A tekintete az enyémet fürkészte.

– Tudom, hogy te is akartad, de… előfordul az ilyen. Istenem! – Lehajtotta a fejét, és a homlokához emelte az összekulcsolt kezünket. – Basszus! Nem tudom, mit mondjak.

Reszketegen szívtam be a levegőt. Én sem tudtam, mit mondhatnék. A válla megmerevedett, és felemelte a fejét. Különleges szeme élénken csillogott, túl élénken, és darabokra tört a szívem.

– Oké. Jól van. – Vett egy mély levegőt. – Be kell mennünk a kórházba? El tudlak…

– Már voltam a kórházban.

Nick ajka lassan szétvált, és elkerekedett szemmel meredt rám.

– Már nem lehet tenni semmit. Mármint, most. Majd foglalok egy időpontot, hogy megnézzék, biztosan minden rendben van-e, de jelenleg nem kell tenni semmit. – Ez volt az igazság, és nem kellett elmesélnem neki a… többi részletet. – Nem kell kivenned szabadnapot, vagy ilyesmi. Nekem csak… öhm… pihennem kell. – Nagyot nyeltem. – … hétfőig.

Elengedte a kezem.

– Ez mikor… Mikor történt?

– Tegnap éjjel. – Nem említettem? Már nem emlékeztem.

Nick a combjára tette a kezét.

– És tegnap éjjel te bementél a kórházba?

Bólintottam, és végigsimítottam a lábamon.

– Miért nem hívtál fel?

Egy kissé elmosódott az arca, amikor megráztam a fejem.

– Nem tudom.

Kis szünet következett.

– Hogy mondod?

Miért nem hívtam fel? Őt kellett volna elsőként felhívnom. Persze, bepánikoltam, amikor bementem a kórházba, de azonnal fel kellett volna hívnom, amikor odaértem, vagy amikor az ápolónő rákérdezett. Még mindig nem tudtam, miért nem hívtam fel. A halántékomra nyomtam az ujjaimat, és megráztam a fejem.

– Nem akartalak zavarni.

– Zavarni? Te…? – Hirtelen felpattant, és hátrált egy lépést. Ismét a hajába túrt. – Oké. Miért gondoltad ezt?

Csóváltam a fejem.

Nick lépett egyet oldalra, és csípőre tette a kezét.

– Mi most komolyan így beszélgetünk?

Összeszorítottam a szemem.

– Én nem…

– Mit nem?

Nem akartam csalódást okozni neki, mert már annyi mindent elveszített. Nem akartam fájdalmat okozni neki, mert már annyi fájdalom érte. És nem tudtam, hogy kell kezelni az ilyesmit – a babát, a párkapcsolatot, a baba és Nick elveszítését. Nem tudtam, hogy kell ezt csinálni, és annyira, de annyira elrontottam!

Ahogy ráemeltem a tekintetem, tudtam, hogy nem ez volt az összes ok. Belezúgtam Nickbe, de rettentően, és ez a kisbaba hozott minket össze ennyire – emiatt ragadtunk egymás mellett, és most már nem volt baba. Sosem mondta, hogy szeret. Nem volt olyan tervünk a jövőre, ami ne érintette volna a babát. Mik voltunk mi anélkül, ami összehozott bennünket?

Tudtam, hogy el fogom veszíteni.

Begörcsölt a hasam, teljesen váratlanul ért. A kezemet a hasamhoz kaptam, ahogy a fájdalom végigszántott rajtam.

Nick azonnal elém térdelt.

– Jól vagy?

– Aha – préseltem ki.

– Mit tehetek? – Megérintette a karom.

– Semmit. Csak… – A fájdalom enyhült, és visszahúzódott, amikor felálltam. – Csak egy kicsit pihennem kell.

Széttárta a kezét maga mellett.

– Tehetek érted valamit?

Megráztam a fejem.

– Nem. Csak azt akartam, hogy tudd. Ennyi.

– Ennyi? – Hátratántorodott, mintha meglökték volna, és el akartam kapni a tekintetem. El akartam rejtőzni, mert… úgy éreztem, mintha ez az egész az én hibám lett volna. – Stephanie, én nem is tudom, mit mondjak.

Mondd, hogy attól még itt akarsz lenni!

Mondd, hogy látod a közös jövőnket!

Mondd, hogy szeretsz engem!

– Nincs mit mondani – suttogtam, félrenézve.

– Tévedsz – mondta, és felcsillant a remény a szívem mélyén. – Elvesztettünk egy babát…

– Még tizenhárom hetes sem volt – jegyeztem meg, mert könnyebb volt így tekinteni a helyzetre. – Az orvos szerint hetekkel ezelőtt megállhatott a növekedése.

– Hetekkel ezelőtt? – mormolta, és megrándult az arca.

– Csak azt akarom mondani, hogy legalább még most történt, nem hetekkel később, amikor… – Nem akkor, amikor már látszott volna rajtam, vagy amikor sokkal nehezebb lett volna elfogadni vagy megérteni.

Igaz, most is nehéz volt elfogadni és megérteni. Nem értettem. Nem tudtam, miért történt, és nem csupán csalódott voltam, hanem összeomlottam, és…

– Ott kellett volna lennem, Stephanie. Nem csak azért, hogy ott legyek melletted, hanem azért, hogy én ott legyek. És hogy nincs mit mondani? Rengeteg mindent lehet mondani. Jelenleg nem találom a szavakat. Azt sem tudom, mit gondoljak, de… Bassza meg! – Végigsimított az arcán. Reszketett a keze. – Miért nem hívtál fel, Stephanie?

Pislogtam.

– Én…

– Tudod mit? Ez nem a megfelelő időpont erre a beszélgetésre.

Összeugrott a gyomrom.

– Miért nem?

Hitetlenkedő tekintettel nézett rám.

– Nem akarom, hogy még ezzel is meg kelljen birkóznod.

Na, helyben vagyunk.

– Jól vagyok – közöltem, és kihúztam a vállam. – Milyen beszélgetést akarsz lefolytatni?

– Jól vagy?

– Igen.

Fellángolt a tekintete.

– Nem lehetsz jól. Most veszítetted el a kisbabát, Stephanie. Mármint, bassza meg! Emberből vagy. Nem…

– Jól vagyok. – Zakatolt a szívem. – Miről akarsz beszélgetni?

A fejét rázva elindult az asztal – a bukósisak felé. Indulni készült és rettegés költözött a gyomrom mélyére.

– Miért nem árulod el, hogy mit akarsz mondani?

– Miért? – Az arca üregei elvörösödtek. – Mert igyekszem normális emberi lényként viselkedni, Stephanie! Nem akarok még több szart zúdítani a nyakadba, amikor cseppet sem arra van szükséged. Én…

– Te? – csattantam fel, kavargott bennem a feszültség és a zavarodottság, és keserű haraggá változott. – Te?

– Kiakadtam! Rohadtul csalódott vagyok – vágta oda, és összerezzent az arcom. – Hogy tudtad egyedül végigcsinálni? – Felém lépett, a keze ökölbe szorult a teste mellett. – Hogy nem jutott eszedbe, hogy én… bármit félredobtam volna emiatt? Eszedbe jutottam egyáltalán, amikor ez megtörtént? Átsuhant egyáltalán az agyadon, hogy ott akarok lenni melletted? Érted? És magamért?

Kinyitottam a szám, de nem találtam a szavakat.

– Én… Nem gondolkoztam, amikor jöttek a fájdalmak. Behajtottam a kórházba, és…

– Ezt értem. Jó? Ezt a részt értem, de megvártad a mai napot, hogy egy kurva üzenetben megkérdezd, hogy át tudok-e jönni… Komolyan? Jól van. – Kihúzta magát, mélyen beszívta a levegőt, és az egész teste feszült volt. – Akkor kimondom. Nem most kell ezt megbeszélnünk. Nem erre van most szükséged – közölte, és kikerült. – És nekem sem. Oké? Ki kell szellőztetnem a fejem. Neked is ki kell szellőztetned a fejed.

Összekulcsoltam a karom a derekam előtt.

– Sajnálom.

Nick felém fordult.

– Ne kérj már bocsánatot, Stephanie! Ami történt, nem a te hibád. – Felém nyúlt, azonban a testem önálló életre kelt. Visszahőköltem a szavai elől, ugyanis hogy a francba ne az én hibám lett volna? A keze csak a levegőt tapintotta, és elfehéredett a bőr az ajka körül.

– Mi a…

– Kérlek, menj el! – suttogtam. – Légyszi! Csak menj el!

– Steph…

– Kérlek! – Az önuralmam pattanásig felszült, és egyszer csak… Elszakadt. – Miért vagy még itt?

Nick mozdulatlanná vált. Lehet, hogy a légzése is kihagyott, és egy hosszú, feszült pillanatra csend állt be közöttünk. Behunytam a szemem, hallottam a hangot, ahogy a bukósisakot elveszi az asztalról, és egy szívverésnyi idővel később bevágódott az ajtó.

28. FEJEZET

Nick elsétált, nem engem hagyott faképnél, állapítottam meg, csak egyszerűen távozott a lakásból. Felhívta Roxyt, és ott is maradt a parkolóban, amíg a lány meg nem jelent tizenöt perccel később.

Ezt onnan tudtam, hogy amikor Roxy bekopogott az ajtón, hallottam, hogy felbőg Nick motorja.

Roxy belépett, mielőtt egy szót szólhattam volna.

– Tudom, mi történt, és Nick nem akarja, hogy egyedül legyél. Nem is szabadna egyedül lenned.

– De…

– Igen. Jól vagy. Azt mondta, hogy folyton ezt hajtogattad. – Roxy ledobta a kabátját. – Úgyhogy ezt nyugodtan befejezheted, mert nem megyek sehova.

Legszívesebben megmondtam volna neki, hogy menjen el, de hirtelen túl fáradtnak éreztem magam a vitatkozáshoz. A végkimerülés határán becsuktam az ajtót, és elsétáltam előtte a kanapéig. Leültem, magamra terítettem a takarómat, és felhúztam egészen az államig.

Roxy a konyhai szék támlájára terítette a kabátját, és odajött hozzám. Egy szót sem szólt, csak leült a kanapé másik végébe, én pedig nem néztem rá. A tévé képernyőjére meredtem, de nem igazán láttam semmit.

– Legszívesebben megölelnélek – szólalt meg, és a hátam összes izma megmerevedett. – De látom, hogy behúznál egyet, ha megtenném.

Lassan csóváltam a fejem. Nem tudtam, hogy egyetértek-e ezzel, vagy sem.

Óvatosan kifújta a levegőt.

– Steph, én nem tudom, mit mondjak, azt leszámítva, hogy annyira, de annyira sajnálom!

Behunytam az égő szemem, és megmarkoltam a takaró szélét. Görcsölni kezdett a hasam, és fájt is, de bizonyos értelemben össze sem lehetett hasonlítani a teljes és végtelen lesújtottsággal, amit éreztem.

– Nem értem – szólaltam meg egy pillanattal később.

– Mit? – kérdezte halkan.

Nem igazán tudtam, mire akarok ezzel kilyukadni, de pergett a nyelvem, és szavak kapcsolódtak a bennem felbugyogó szomorúsághoz.

– Nem értem, miért fáj ennyire. Még nem is tartott olyan régóta, érted? Még a főnökömnek sem mondtam el. Lehet, hogy senkinek nem kellett volna elmondanom. Még csak most kezdődött a második trimeszterem. – Éles fájdalom hasított belém. – Bár valószínűleg el sem jutottam addig. Az orvos azt mondta a kórházban, hogy a ba… Azt mondta, hogy valószínűleg több mint egy hete nem fejlődött már.

És most, hogy ezt hangosan kimondtam, kezdtek értelmet nyerni a dolgok. A kimerültség. Hogy bármi súlyt magamra szedtem, azt le is adtam.

– Voltak jelek – magyaráztam. Kezdtem fehér pöttyöket látni a csukott szemhéjam mögött. – Arra utaló jelek, hogy elveszítem… és nem foglalkoztam velük. Azt hittem, ez normális.

– Honnan tudhattad volna? Nem tudhattad – érvelt Roxy. – És én tudom, hogy a vetélés gyakori, Steph. Előfordul, és senki nem hibáztatható érte.

Senki nem hibáztatható? Ebben nem voltam olyan biztos. Lehet, hogy nem vettem elég komolyan a terhességet. Tudom, hogy egyszer elfelejtettem bevenni a terhesvitamint. Lehet, hogy táplálkozhattam volna egészségesebben. És mi van, ha a baba nem állt meg a fejlődésben, és mi lett volna, ha odafigyelek a tegnap esti fájdalomra, nem pedig lefekszem aludni, akkor vajon megelőzhető lett volna a vetélés?

Cikázó gondolataimtól elöntött a hányinger. Úgy éreztem, hogy… Hogy megérdemeltem ezt az egészet. Mintha valamiféle büntetést mértek volna rám. Elcsesztem, és még csak nem is tudtam, hogy mit tettem.

Roxy közelebb kúszott hozzám, és a vállamra tette a kezét.

– Ez nem a te hibád.

Kinyitottam a fáradt szemem.

– Előfordulnak ilyen esetek – folytatta épp csak egy fokkal hangosabban a suttogásnál. – Tudom, hogy ez most bénán hangzik, és nem segít semmin, de előfordul az ilyen, Steph, és senki sem hibás miatta.

A tekintetem a karácsonyfára siklott, és azonnal elkalandoztak a gondolataim a nap felé, amikor kiválasztottuk a fát Nickkel. Hogy végigbarangolta velem a babaosztályt, és úgy tűnt…

Félresöpörtem a gondolataimat, és élesen beszívtam a levegőt, de nem bírtam levenni a szemem a fáról. Istenem, az komolyan még csak két hete volt? Élt még akkor egyáltalán a baba?

Roxy megszorította a vállam.

– Mit tehetek érted?

– Semmit – suttogtam.

– Szerinted tudnál enni? – kérdezte, mire megráztam a fejem. – Vagy inni? Esetleg valamit a fájdalom ellen? – Amikor egy szót sem szóltam, elvette a kezét. – Nem hagylak itt, úgyhogy jó lenne, ha hasznomat vennéd valahogy!

Összepréseltem az ajkam.

– Most nincs szükségem semmire.

Eltelt egy pillanat.

– Nem hinném, hogy ez igaz. Most Nickre lenne szükséged.

Egy éles levegővétellel megmerevedtem.

– És neki is rád – tette hozzá.

Ismét megráztam a fejem.

– Neki… neki nincs szüksége rám.

– Olyan volt a hangja, mintha kábé tíz másodperc választaná el attól, hogy elboruljon az agya. – Roxy a szemembe nézett, amikor rápillantottam. – Lehet, hogy ezt most nem akarod hallani, de még nem igazán láttam Nicket kiborulva. Soha. És most nagyon ki volt borulva.

– Nem akarom, hogy ki legyen borulva! – Rekedt volt a hangom. – Legkevésbé sem akartam, hogy ismét fájdalom érje. Annyi mindent… – Elharaptam a mondat végét, részben azért, mert nem akartam továbbadni a személyes dolgait, másrészt azért, mert Katie szavai kísértettek a fejemben.

Össze fogod törni a szívét.

Lassan elváltak egymástól az ajkaim. Azt a rohadt! Katie meg az ő sztriptíztáncos szuper látnoki képessége eléggé betalált. Akkor azt hittem, ez hülyeség, nos, érthető okokból, és mert egész idő alatt meg voltam győződve róla, hogy nincs annyi hatalmam, hogy összetörjem Nick szívét. Pedig volt. A baba volt az, ébredtem rá – a baba elveszítése. Őrültségnek hangzott, de Katie-nek igaza volt.

– Mi volt Nickkel? – kérdezte Roxy gyengéden.

Reszketegen szívtam be a levegőt.

– Össze… összetörtem a szívét.

A csütörtök délután lassan átfordult estébe.

Valamikor átköltöztem a kanapéról a hálószobába, de csak feküdtem az ágyban, nem aludtam. Nem tudtam aludni. A gondolataim akörül jártak, hogy mit tettem és mit nem, mióta kiderült, hogy terhes vagyok, és fáradhatatlanul kutattam, hogy hol hibáztam.

Roxy nem ment haza, de békén hagyott, csak akkor jött be a hálóba, amikor már elég idő eltelt, hogy rávegyen, egyek egy kis tyúkhúslevest, amit fogalmam sincs, honnan szerzett, ugyanis nálam biztosan nem volt, de Nickre emlékeztetett a leves.

És ettől sokkal élénkebb lett a fájdalom.

Mintha Reece hangját hallottam volna csütörtök este, később pedig talán Calláét. Először azt hittem, képzelődöm, de aztán halványan derengeni kezdett, hogy Calla most itthon van. A szemeszter már véget ért a Shepherdön. Imádkoztam, hogy ne jöjjön be a szobámba, és nem is jött.

Egész éjjel ébren feküdtem, és nem sírtam. Teljes üresség uralta a gondolataimat. Nem tudtam úgy kikapcsolni, ahogy a sürgősségi kórteremben sikerült szerda este. Csak azt akartam, hogy vége legyen – a fizikai fájdalomnak, és a jóval mélyebb, élesebb és kegyetlenebb fajdalomnak is.

Valamikor a kora reggeli csendes órákban arra a felismerésre jutottam, hogy sokkal jobban vágytam erre a babára, mint én azt gondoltam. Ahogy az elcsépelt mondás tartja, „Nem tudod értékelni, amid van, amíg el nem veszíted”, és ez rohadtul igaz. Egyre jobban égett a torkom és a szemem.

Összekucorodtam, magamhoz húztam a lábam. Ez nem igazság! Az egész nem igazság, és azóta nem fájt így semmi, amióta az a két egyenruhás tengerészgyalogos megjelent a bejáratunk előtt tizenöt éves koromban.

Valahol legbelül tisztában voltam vele, hogy ki kell rángatnom magam ebből. Fel kell kelnem, kivakarni magam ebből az egészből, és folytatnom kell az életemet. Mindig is így tettem, és most újra meg kell tennem, csakhogy most nem csupán a kisbabát veszítettem el.

Hanem a jövőt is.

Péntek reggel Roxy megpróbált rávenni, hogy reggelizzek, és úgy láttam, hogy éppolyan rosszul néz ki, mint én, amikor kiment a hálószobából, barna hajtincsei kiszabadultak a feje búbjára kötött copfjából. Meg akartam mondani neki, hogy nem muszáj maradnia. Neki is van élete, amihez vissza kell térnie. Rendbe jövök.

Mindig rendbe jövök.

Pár perccel délelőtt tizenegy előtt hallottam, hogy nyílik az ajtó, és Roxyra számítottam, azonban Katie lépett be a hálószobába, becsukta maga mögött az ajtót. Alig ismertem meg.

Az arcáról a smink minden nyoma eltűnt, hosszú, szőke haját pedig magas lófarokba kötötte, és még sosem láttam ilyen egyszerű szerelésben. Kék farmer és fehér gyapjúpulóver. Még sosem láttam ilyen… visszafogottnak.

Katie odajött az ágyhoz, leült a szélére, kék szeme festék és szemceruza nélkül is csillogott.

– Roxynak haza kellett rohannia.

Száraz volt a torkom, amikor megszólaltam.

– Nem lett volna muszáj idejönnöd. Én csak… Pihengetek.

– Elég nehéz lehet pihengetni a baba elvesztése után.

Fújtattam egyet. Ezek szerint a megszokott szenvtelenségét is magával hozta. Nem tudtam, mit mondhatnék erre.

– Biztos rosszul érzed magad! – tette hozzá, és keresztbe tette a lábát. – Tudom, hogy amikor valaki elvetél, utána pár napig cefetül érzi magát. Nem csak mentálisan. Roxy mondta, hogy nem is reggeliztél.

– Nem vagyok éhes – közöltem egy pillanattal később.

Összekulcsolta a kezét az ölében.

– Valamit azért megpróbálhatnál enni.

Nem feleltem, csak fészkelődni kezdtem a takaró alatt. Fülledt, fojtogató érzés telepedett rám. Zavarban voltam a figyelemtől – attól, hogy a barátaim úgy gondolják, bébiszitterre van szükségem, miközben mindösszesen csak…

Nem hagytam magamnak befejezni a gondolatot.

– Jól vagyok – mondtam az ágyon fetrengve. A párna jó eséllyel az arcomhoz tapadt.

Katie egyik szemöldöke felszaladt.

– Én figyelmeztettelek.

Lelassult a légzésem. Katie lassan, szomorúan csóválta a fejét.

– Csak volt egy ilyen érzésem, tudod? Tudtam, hogy össze fogod törni a szívét, és most pont azt teszed.

Szorosan becsuktam a szemem. Az Úr tényleg ekkora csapást akar mérni rám? Erre most tényleg semmi szükségem nem volt.

– De sosem gondoltam volna, hogy ilyen… hülye leszel.

Kipattant a szemem.

– Hogy tessék?

– Úgy értem, magabiztos, intelligens, szexi nő vagy. Ha akarod, térdre rogynak előtted a férfiak. És most annyira hülye vagy, mint egy marék lepke. – Rám nézett. – Roxy mondta, hogy egyszerűen csak kipenderítetted

Nicket a lakásból… miután közölted vele, hogy elvetéltél. Tudod, azt a babát együtt hoztátok ám létre.

Valami forró, kellemetlen érzés kavargott a zsigereimben.

– Tudom, hogy jött létre a baba, Katie. Kösz. És tudom, hogy összetörtem a szívét azzal, hogy elvesztettem, úgyhogy most tényleg nincs szükségem erre az emlékeztetőre.

Katie nem törődött a hangnememmel, és folytatta.

– Roxy azt is mesélte, hogy Nick említette, hogy nem is szóltál neki, amíg haza nem értél a kórházból. Ezt meg hogy a szarba képzelted?

Eltátottam a számat, ahogy a bűntudat fekete füstként kezdett kavarogni bennem.

– Tudod, megértem, hogy vannak félelmeid és aggályaid azzal kapcsolatban, hogy Nick mit érez irántad, de kibaszottul hülye vagy, ha nem veszed észre az igazságot.

– Oké – szólaltam meg egy másodperc múlva. – Most már másodszor vagy harmadszor neveztél hülyének, és ez nagyon nem tetszik, illetve türelmem sincs most ehhez a beszélgetéshez.

– Nagy kár! – felelte szúrós tekintettel. – Ugyanis valamit nagyon nem értesz.

A hátamra gördültem, és összeszorítottam a fogam.

– Szerintem értem.

– Nem, nem érted! – Megvárta, amíg a tekintetem megtalálja az övét. – De meg fogod érteni.

Hangosan kifújtam a levegőt, és igyekeztem uralkodni magamon.

– Tényleg nagyon fáradt vagyok. Azt hiszem, nem ártana…

– Arról beszélned, hogy milyen igazságtalan, hogy elvesztetted a babát? Vagy hogy mennyire fáj? – válaszolt helyettem. – Beszélgethetünk róla.

– Nem kell erről beszélgetnünk.

Mindkét szemöldökét felvonta.

– Ez nem igaz. Nem vagy jól. A beszélgetés fontos. Ki kell adnod a haragot és az érzéseidet. – Kis szünetet tartott. – Vagy amikor jobban vagy, mássz fel a rúd mellé. Baromi jó edzés, és kitűnő módja a harag levezetésének.

Letaglóztak a hallottak, és csak meredtem magam elé.

– Látó és tanácsadó is vagy egyben?

– Nem ugyanaz a kettő?

– Egyáltalán mi…? – Felemeltem a kezem, és a homlokomhoz nyomtam.

– Én most ezzel nem tudok megbirkózni.

– Senki nem várja el, hogy megbirkózz vele. Tragikus dolog történt veled, csajszi. Gyakran előfordul, egy csomó, emberrel megtörténik a világon. Ez nem jelenti azt, hogy kevésbé szar. És azt sem, hogy a te fájdalmad kevesebbet ér. Nem vagy jól.

A torkomon akadt a levegő.

– Jól vagyok.

Katie megrázta a fejét.

– Nem.

Résnyire húztam a szemem.

– De, igen.

– Mondogasd csak magadnak.

Felültem, és rámeredtem.

– Mi a szar ez? Mondtam, hogy jól vagyok. Jól vagyok, bassza meg!

Vékony karját összefonta a dereka előtt.

– Mondhatsz, amit akarsz, de nekem ennél több eszem van. Mindenkinek több esze van.

– Mindenki tudja… – Megráztam a fejem, és a lógó tincseim fájdalmasan csapkodták az arcom. Azt hiszem, abban a pillanatban senkit nem gyűlöltem jobban Katie-nél. – Én most ezzel nem tudok megbirkózni – ismételtem, és ökölbe szorult a kezem.

Katie félrehajtotta a fejét.

– Hát persze, hogy nem. Ki tudna ezzel megbirkózni?

Nem maradtak szavak, ugyanis ugyanazt a hatalmas, zűrzavaros kört futottuk le újra meg újra.

Heves, bizonytalan érzések gyülekeztek bennem, miközben a paplanomért nyúltam. Remegő kézzel dobtam le a lábamról. Felálltam, és dühödten kisöpörtem a hajam az arcomból.

– Jól vagyok!

Katie nem szólt semmit.

A reszketés végigtáncolt az ujjaimon, és felfelé tartott a karomon.

– Minden rendben – közöltem, és az áradat végigszántott rajtam, mintha átszakadt volna egy gát. – Jól vagyok! – Hátrálni kezdtem, és nekimentem a falnak. – Jól vagyok!

Katie felkelt az ágyról, és elfacsarodó képpel azt suttogta:

– Semmi baj!

Nem.

Ez nem igaz. Nem igaz, hogy nincs semmi baj. Úristen, egyáltalán nincs rendben semmi!

Valami nagyot pattant bennem. Az égő érzést a szememben és a torkomban már nem tudtam uralni. Katie alakja elmosódott, és valahol, valaki azt a két hülye szót kiabálta újra és újra, pedig hazugság volt. Kibaszott nagy hazugság.

És elcsesztem. Tudtam, hogy sok szempontból elcsesztem, volt, amire nem is gondoltam addig, és ez így nem volt rendben. És nem tudtam, hogyan hozzam helyre, vagy hogy hol kezdjem egyáltalán. Ehhez nem volt kézikönyv, ezt semennyi guglizás nem fogja rendbe tenni.

Könnyek patakzottak végig az arcomon, és a kitörő zokogástól zihált a mellkasom. Katie körém fonta a karját, és megszorított, amikor a térdem megbicsaklott, és lecsúsztam a fal mentén, magammal húzva őt is. A fejem a vállára hajlott.

– Nem vagyok… – suttogtam. – Nem vagyok jól.

29. FEJEZET

Végre elaludtam.

Nem mintha lett volna más lehetőségem. Betegre, fulladásig sírtam magam, és eszméletlenül kimerültem a bőgésben, amit csak azzal kúrálhattam, ha lefekszem. Nem tudom, milyen sokáig aludtam, de az ébredés olyan érzés volt, mintha csikorgó futóhomokból kellett volna kirángatnom magam. A szemem bedagadt és táskás volt, és mintha összetapadt volna. Még nem álltam rá készen, hogy kinyissam és szembenézzek a valósággal, a jövőmet ért veszteséggel, amire nem is tudtam, mennyire vágytam, amíg el nem tűnt. És hogy szembenézzek a csúf igazsággal, miszerint a Nickkel való kapcsolatomat illető bizonytalanságaim, ha jogosak, ha nem, odavezettek, hogy önző, gyáva döntéseket hozzak, amikor arra került sor, hogy be kellett volna vonnom őt az eseményekbe. Pedig én csak… Csak nem akartam fájdalmat okozni neki, és próbáltam megvédeni ettől, csakhogy visszafelé sült el a dolog.

Szerettem őt, és még több fájdalmat okoztam neki.

Az az apró cipő, amit Nick meg én nézegettünk a karácsonyfa-vásárlás napján, kísértetként jelent meg a lelki szemeim előtt, és a fájdalom feltámadt bennem, élesebbé vált, és végtelennek tűnt. Abban a pillanatban nem is lehettem volna hálásabb azért, hogy még nem álltam neki babaholmikat vásárolni. Nem tudom, képes lettem volna-e elviselni, ha vissza kell vinnem a rugdalózókat, vagy ha el kell pakolnom őket. A hűtőre aggatott ultrahangfotóra is épp elég nehéz volt ránézni.

A testem minden porcikája úgy érezte, mintha kifacsartak volna, és tényleg így volt. Egy cseppet sem akartam felkelni, de amiatt muszáj volt, amin a testem keresztülment. Ahogy ott feküdtem, és próbáltam rávenni magam, hogy felkeljek, szép lassan tudatosult bennem, hogy van még valaki a szobában.

Nagyon közel, méghozzá egy ágyban velem. Bár nem lepődtem volna meg, ha Katie bemászott volna mellém az ágyba, volt egy olyan sanda gyanúm, hogy nem ő az. Bizsergett a bőröm, miközben mélyen beszívtam a levegőt, és friss illat csapta meg az orrom, némi fenyőaromával.

A szívem kihagyott egy ütemet. Az illat… Az illat annyira ismerős volt, annyira jólesett.

Visszatartott lélegzettel kényszerítettem magam, hogy kinyissam a szemem, és hevesen kifújtam a levegőt, amikor a szemem hozzászokott a tompa fényhez, ami az előszobából szűrődött be a nyitott hálóba.

Mellettem, az ágyon Nick feküdt hanyatt.

Biztos még alszom.

Nick felém fordította a fejét. Még abban a kevés fényben is láttam a szeme alatt húzódó karikákat. Amikor megszólalt, rekedt volt a hangja.

– Ébren vagy.

Miközben képtelen voltam elválasztani a nyelvemet a szájpadlásomról, próbáltam ülő helyzetbe tornászni magam. Nick is felkászálódott mellettem, és végig az arcomon tartotta a tekintetét.

– Katie felhívatott engem Roxyval. Csak ketten vagyunk.

Még mindig ködös volt a fejem az alvástól, és kinyögtem az első dolgot, ami eszembe jutott.

– Ki kell mennem a fürdőszobába!

– Segítsek? – kérdezte egyből.

Megráztam a fejem.

– Én… – Nem találtam a szavakat, csak bámultam rá.

– Itt várlak, jó? – kérdezte halkan. – Ha bármi kell, kiálts, és itt leszek!

Elkezdett összeszorulni a mellkasom, és erőlködve kikecmeregtem az ágyból, mielőtt ismét kiborulnék. Becsoszogtam a fürdőbe és elintéztem a szükséges dolgokat. Mielőtt visszamentem, megálltam, hogy hideg vízzel leöblítsem az arcom, és felkössem a mostanra visszataszítóvá vált hajamat.

Nick itt van.

Visszajött, még azok után is, hogy elzavartam.

Itt van.

Elszoruló torokkal a tükörképemre pillantottam, és láttam, hogy igazi csődtömegként festek, de azt is tudtam, hogy ezzel most semmit nem tudok kezdeni. Ebben a pillanatban a legkevésbé sem lényeges, hogy hogy nézek ki.

Visszabandukoltam a hálószobába, úgy éreztem, mintha ötven évet öregedtem volna, azonban Nick látványa, ahogy az ágytámlának dőlt, mintha adrenalinlöketet küldött volna az ereimbe. A hozzá kötődő idegesség és édes izgalom újra utat tört magának bennem, miközben az ágy felé tartottam, majd leültem a lába mellé.

Nick felkapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát, amíg a fürdőben voltam, és már teljesen jól láttam őt. Sűrű borosta fedte az állát, és a szeme alatt markáns, sötét árnyék húzódott. Az inge, ugyanaz, amit tegnap viselt, amikor találkoztunk, összegyűrődve. A haja bozontos volt, és pont olyan rosszul festett, mint ahogy én éreztem magam.

Vett egy nagy levegőt és megemelkedett a mellkasa.

– Tudom, hogy nem akarod, hogy itt legyek – szólalt meg, és mielőtt felelhettem volna, tovább folytatta. – De én itt maradok. Tegnap minden erőmre szükségem volt, hogy kilépjek azon az ajtón, és már nincs bennem annyi, hogy újra megtegyem. Azután végképp nem, hogy tudom, min mentél keresztül, és most, hogy látlak. Tudom, hogy fáj. Nem szabad egyedül lenned, és nekem kell itt lennem veled.

Lesütöttem a szemem, és a lábamat magam alá húztam.

– Nem arról van szó, hogy nem akarom, hogy itt legyél. Egyáltalán nem ez a helyzet.

Egy pillanatnyi csend következett.

– Teljesen őszinte leszek veled, Stephanie, tegnap erre jutottam.

Hogy magyarázzam el neki, hogy mit érzek, és hogy mennyire szanaszét áll a fejem, meg hogy minden olyan sivár? Annyi mondandóm lett volna, mégsem tudtam megfogalmazni egy értelmes gondolatot. Mintha az esőcseppeket próbáltam volna elkapdosni.

Tegnap még erőltettem a konfrontációt, ma azonban, ebben a pillanatban csak arra vágytam, hogy a karjában legyek. Hogy átöleljen. Csak arra vágytam, hogy azzal az emberrel legyek, aki ugyanazt a fájdalmat éli át, amit én.

Felemeltem a tekintetem, és Nick arca elmosódott előttem, ahogy friss könnyek jelentek meg a szememben.

Félrehajtotta a fejét, és megbicsakló hangon szólalt meg:

– Gyere ide!

A testem már azelőtt megmozdult, hogy az agyam valóban felfogta volna a szavakat. Átmásztam a lába fölött, ő pedig felült, kitárta a karját és értem nyúlt. Az ölébe telepedtem, az arcomat a mellkasának támasztottam, és teljesen az övébe olvasztottam a testem.

Nick azonnal reagált. Egyik kezét a kócos lófarkamba fúrta, én felhúztam a térdem, miközben a másik karjával a derekamat ölelte át, egész testével hozzám simulva. Óvón mindenütt körülvett, és a gyülekező könnycseppek kicsordultak a helyükről. Szinte el sem hittem, hogy még maradt könnyem, de ismét feltört belőlem a zokogás, és erőteljesen rázta a testem – meg az ő testét is, ahogy átölelt.

– Jól van, jól van! – mondogatta újra és újra. – Nem baj, ha nem vagy jól. Én sem vagyok jól.

És tényleg nem volt jól.

Éreztem, hogy remeg a teste, és ahogy a tarkójánál göndörödő haját az ujjam köré tekertem, egybeforrt bennem a bűntudat és a fájdalom, mérgező gombócot formálva.

– Sajnálom. Annyira sajnálom!

– Stephanie, szívem, kérlek, ne kérj bocsánatot! – Megbicsakló hangja megőrjített. – Ami történt, az nem a te hibád. Ugye, ezt te is tudod? Nem a te hibád volt.

Nem tudtam, hogy az elveszített baba miatt szabadkoztam, vagy azért, ahogy vele bántam. Az is lehet, hogy mindkettő miatt.

Majd megszólalt:

– Megszakad a szívem, Stephanie. Hagyd abba a bocsánatkérést! Darabokra törik a szívem.

Össze fogod törni a szívét.

Erősebben szorítottam magamhoz. Nem a baba elvesztésével. Még csak nem is azzal, ahogy viselkedtem. Hanem ezzel. Basszus! Katie tényleg egy látó.

Egymásba kapaszkodva egymás horgonyává váltunk, és megosztoztunk a fájdalmon. Az idő csupán a háttérben csordogált. Fogalmam sem volt, mennyi telt el belőle, amikor kinyitottam a szemem, és már csak annyi könnycsepp maradt, ami a szempillámhoz tapadt.

A karja nem remegett tovább, és az állát megpihentette a fejem búbján, majd az egyik keze fel-alá kóborolt a hátamon, simogatása megnyugtatóan és vigasztalóan hatott rám.

– Te… nem dolgozol? – kérdeztem, és összerezzentem a hangom reszelőssége meg a banális kérdésem hallatán.

– Jax megengedte, hogy kivegyem a hétvégét, Kira meg ott van a nagypapámmal. – Keze a tarkómra kulcsolódott. – Nem megyek sehová, Stephanie.

– Nem akarom, hogy elhagyj! – Elsuttogtam ezeket a szavakat, és nem haltam bele, hogy ilyen sebezhetővé tettem magam előtte. Sőt, ha teljesen őszinte akarok lenni, épp az ellenkezőjét tapasztaltam. Megkönnyebbülés bontott rügyet bennem, csak egy aprócskát és törékenyet, de érezhetően ott volt.

Nick simogató keze megállt.

– Ez meg hogy jutott eszedbe?

Megvontam a vállam.

– Ne csináld ezt! – Gyengéden csengett a hangja, és a keze ismét elindult, a nyakam befeszült izmait gyúrta. – Mondd, mi a baj!

A kezem a mellkasára siklott, és a szíve fölött behajlítottam az ujjaim.

– Csak nem akarom, hogy elhagyj, mert… Mert azt hiszem, hogy el fogsz. Azért jöttünk össze, mert terhes lettem. Ezért voltunk együtt. Semmi más miatt, és most, hogy annak vége, semmi okod rá, hogy tovább folytasd ezt…

– Semmi okom? – Hitetlenkedés csengett a hangjában.

– Hát, azt tudom, hogy fizikai szinten vonzódsz hozzám, de… Nem is tudom. – Felsóhajtottam. – Ez most egyáltalán nem fontos. Felőlem…

– De, ez igenis fontos most. – Felemelkedett a másik keze, és eltűrte azt a tincset, ami kiszabadult a lófarokból és az arcomra tapadt. – Mi a fenéből gondolod, hogy csupán a terhesség miatt voltam veled?

Amikor ezt így kimondta, valóban őrültségnek tűnt, azonban a kapcsolatunk messze nem volt szokványos.

– Látni sem akartál az első alkalom után.

– Én…

– Tudom, már bocsánatot kértél, és őszintén, már nem is érdekel az egész, de amikor visszajöttél, csak barátkozni akartál velem. Semmi nem történt, amíg meg nem tudtam, hogy terhes vagyok – mondtam, és sietve folytattam. – Sosem neveztelek a pasimnak, és te sem neveztél a barátnődnek, meg azt mondtad, hogy egymás mellett ragadtunk. Hogy majd igyekszünk kihozni a legjobbat ebből a helyzetből, és… – És elharaptam a mondat végét, mert komolyan, mit kellett volna mondanom még ezután? Most rajta volt a sor.

Nick egy pillanatig csendben maradt, majd halkan szitkozódni kezdett.

– Jézusom, Stephanie, ezt elcsesztem. Totál elcsesztem.

Zavarodottan elhúzódtam, és a szemébe néztem.

– Tessék?

– Basszus! – Az egyik kezével végigsimított az arcán. – Emlékszel arra az estére, amikor eljöttem bocsánatot kérni amiatt, ahogy a bárban viselkedtem? Amikor azt mondtam, bárcsak más lenne köztünk a helyzet? Azt nem csak úgy mondtam. Fogalmad sincs, milyen nehéz volt, hogy nem láthattalak az után, hogy összejöttünk. Én látni akartalak. Bassza meg! Hosszú ideje nem vágytam ennyire semmire.

Hogy micsoda…?

– Akkor miért nem szóltál?

A fejét csóválta.

– Az elmúlt években a nagypapám állt az életem középpontjában, és nem vágytam több bonyodalomra. Nem volt rá időm. – Leengedte a kezét. – De közben egy kibaszott idióta voltam. Erre egészen addig nem jöttem rá, amíg meg nem ismertelek téged. Ez nem valami jó kifogás, de érthető, a családomban történtek után; hogy szinte mindenkit elveszítettem. Aztán a lány, akibe azt hittem, szerelmes vagyok a főiskola alatt, elhagyott, amikor beütött a szar. Nem igazán vágytam rá, hogy újra kapcsolatom legyen. Őszinte leszek. Az ötlet továbbra is… Igen, továbbra is megijeszt.

Kinyitottam a szám, de nem tudtam, mit mondjak, csak a fejemet csóváltam.

– Veled másként akartam az egészet, veled mindent máshogy akartam, és ezt már azelőtt így gondoltam, hogy terhes lettél – mondta, és előregörnyedt vállal csóválta a fejét. – Csak nem igazán hittem, hogy képes leszek erre.

Felhúztam a szemöldököm.

– Képes vagy.

Lesütötte a szemét.

– Tudod, pár hónappal ezelőtt még nem lettem volna olyan biztos ebben, és őszintén, addig nem is tudtam egészen biztosan, amíg hálaadáskor át nem jöttél. Amikor láttalak a nagypapámmal, rájöttem, mekkora idióta voltam, hogy nem hajtottalak attól a pillanattól kezdve, amikor eljöttem a lakásodból. Hogy miért nem meséltem el azonnal, hogy mi történt a családommal, és hogy hogyan kapcsolódik ez Callához. Az, hogy kibeszéltem magamból azt a sok szart, segített elengedni. El kellett… El kellett volna mondanom neked, mert megértem, miért hitted, hogy semmi más nincs köztünk. Tényleg megértem. Egyértelműen közölnöm kellett volna veled, hogy többet érzek.

A mellkasához nyomta a kezét.

– Többet éreztem irántad, és ennek semmi köze nem volt a terhességedhez.

Alig tudtam elhinni, amit mondott.

– De ha nem estem volna teherbe, összejöttünk volna egyáltalán?

– Őszintén szólva, nem tudom, de szerintem megtaláltuk volna az egymáshoz vezető utat. – Rám pillantott. – Én szeretném ezt hinni. Muszáj ezt hinnem.

Küszködtem a torkomban formálódó gombóccal. Volt benne remény, gyönyörűen duzzadt, azonban veszteség színezte, valamint sűrű zavarodottság vette körbe. Remegett az ajkam, amikor egy pillanatra összepréseltem.

– Nem tudom. Csodálatos voltál, még mindig csodálatos vagy. Tudnom kellett volna, hogy több van emögött. Csak annyira… új volt nekem minden.

– Igen. – Tekintete az enyémet fürkészte. – Egyikünk sem jeleskedik különösebben ebben a kapcsolatosdiban, igaz?

Száraz, rekedt nevetés tört fel belőlem.

– Nem. Nem vagyunk benne valami jók. – Lehajtottam a fejem. – Viszont egész jók voltunk benne, amikor nem is tudtuk, hogy igazából benne vagyunk.

– Így van! – mormogta, és finoman megérintette az állam. Feljebb emelte a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk. – Leszel a barátnőm? Karikázd be, hogy igen, vagy nem.

Újabb rekedt nevetés buggyant ki belőlem, és felemeltem az ujjam, hogy kört rajzoljak vele a mellkasára.

– Itt most épp az igent karikázom be.

Nick ajka mosolyra fakadt.

– Lehet, hogy ezt korábban kellett volna megkérdeznem.

– Lehet, hogy nekem kellett volna megkérdeznem.

Nick mosolya elhalványult, ahogy előrehajolt, és a halántékomra tapasztotta az ajkát.

– Tudod mit? – suttogtam a szememet behunyva, miközben igyekeztem belekapaszkodni a reménybe, és abban a pillanatban elöntött a bűntudat. Hogy lehetek boldog ebben a helyzetben? Viszont miért is ne lehetnék, most, hogy tudom, hogy a férfi, akit szeretek, velem akar lenni? Még ha nem is mondta ki magát a szót, amit az imént elmondott, rengeteget jelentett.

A derekam köré fonta a karját.

– Mit?

– Bárcsak… Bárcsak ne történt volna meg!

– Tudom. Én is ezt kívánom.

Apró kortyokban szívtam be a levegőt.

– Nagyon fáj! El sem hiszem, hogy ennyire tud fájni, és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy… Valamit máshogy kellett volna csinálnom.

– Édesem – mondta, és megpuszilta a homlokomat. – Nem szabad, hogy ez járjon a fejedben. Ígérd meg, hogy nem fogsz ilyesmiken gondolkodni!

Nehezebb volt megígérni, mint megtenni, de megígértem, és Nick a tenyerébe fogta az arcom.

– Nem lesz könnyű. Tudom. Egyikünknek sem, de tudod, mit?

– Mit?

– Itt vagyunk egymásnak. Bármi történjen. Te és én itt vagyunk, együtt. – Nick a homlokomhoz hajtotta a fejét. – És most semmi másra nincs szükségünk.

30. FEJEZET

Amikor hétfőn visszamentem dolgozni, a testem még mindig a vetélés utóhatásai miatt sínylődött, azonban jó híreket is kaptam. Kiderült, hogy az iroda csütörtökön, szenteste zárva tart, és hétfőig ki sem nyit, így lecsaptam egy lemondott időpontra a következő hét keddjére a nőgyógyászomnál.

Amíg a munkahelyemen voltam, nem hagytam, hogy eltereljék a gondolataimat a tünetek, amiket a testem produkált. Az elintéznivalókra fókuszáltam, valamint a nemrégiben megvásárolt nyugat-virginiai intézmény felújításának ajánlatára. Lehet, hogy nem volt annyira okos döntés, hogy így próbáltam túllépni a dolgon, azonban ez segített abban, hogy túléljem a napokat, és abban is, hogy legyűrjem egyik napot a másik után.

Azonban nem voltam egyedül.

Vasárnap bepakoltam pár ruhát és személyes holmit, és átmenetileg odaköltöztem Nickhez a nagyapja házába. Amikor megkért, hogy menjek vele én is haza, nem tétováztam. Vasárnap este együtt töltöttünk egy kis időt a nagypapájával, aztán Nick karjában aludtam el. A jelenléte és az együttérzése a legrosszabb pillanatokat – azokat, amikor elkezdett elhatalmasodni rajtam a bűntudat és a kétség – is megkönnyítette, enyhítve a terhemet. Rengeteget segített, hogy reggelente vele összebújva ébredtem, valószínűleg jóval többet számított, mint Nick gondolta volna

Bár, azt hiszem, Nick tudta. Szerintem ezért ragaszkodott ahhoz, hogy nála legyek, amíg anya meg nem érkezik karácsonyra. Ott volt azokban a pillanatokban, amikor az éjszaka közepén felébredtem, és nem tudtam újból elaludni. Azokban a pillanatokban, amikor a rossz közérzetem levertséggel párosult. Tudtam, hogy a testem nehéz időket él, és folyton ingadozott a hangulatom, de amúgy is… egyszerűen szörnyen nehéz volt megküzdeni a fájdalommal.

Részben úgy éreztem, minél előbb bele kéne vetnem magam az életbe. Továbblépni végre, ugyanis az élet megy tovább. Mindennap történik valami, és szerencsés vagyok, amiért egyelőre semmi komolyabb komplikáció nem lépett fel, mondjuk egy fertőzés, vagy hogy nem később történt a dolog. Az éjszaka közepén azokban a sötét pillanatokban nehéz volt hangot adnom a pontos érzéseimnek, de nem is volt muszáj.

Mintha Nick pontosan érezte volna, hogy mikor van rá szükségem. Akár még álmában is erősebben szorított magához, és időnként, amikor a nyugtalanságom felébresztette, addig beszélt hozzám, amíg újra el nem aludtam, elterelte a figyelmemet egy csomó képtelenséggel, amit munka közben szokott látni a Mona’sban. Egyszerűen ott volt mellettem, és én ezt teljes mértékben hagytam neki.

És nem is tagadhattam volna, hogy mennyire szerettem ezt az embert.

Anya szenteste érkezett, és miután bejelentkezett egy közeli szállodába, egyenesen a lakásomhoz jött. Amikor bekopogott a bejárati ajtón, Nickre pillantottam, aki felkelt a kanapéról.

– Készen állsz? – kérdeztem.

Sanda mosoly jelent meg az arcán.

– Persze.

Én nem voltam olyan biztos ebben, amikor kinyitottam az ajtót. Anya néha… Elég nehéz eset tudott lenni, és szinte levert a lábamról, ahogy beviharzott a nyitott ajtón, körém fonta a két karját. Körülvett a melegsége és a vaníliaillatú parfümje.

Közben a tarkómat simogatta.

– Jaj, kicsikém… – Szorosan magához ölelt, és hirtelen azzá a kislánnyá váltam, akinek… akinek egyszerűen csak az anyukájára volt szüksége, és mostantól minden újra rendben lesz.

Loki tompa ugatása hallatán szétrebbentünk. Anya a válla fölött hátrapillantva észrevettem a kiskutyát, aki a hordozójából kémlelt bennünket. Amikor Loki valamit akart, akkor Loki megkapta. Az a kutya még a kerítést is képes átrágni. Felemeltem a hordozót, bevittem a lakásba, és becsuktam magunk mögött az ajtót. Nem lepett meg, hogy anya magával hozta Lokit, ahelyett, hogy egy kutyapanzióban hagyta volna. Ő soha nem hagyja ott Lokit sehol.

Nick előrelépett, és egyre szélesedő félmosollyal kinyújtotta a kezét.

– Üdv, Ms. Keith.

– Te pedig bizonyára Nick vagy. Már látom, miért voltál olyan szórakozott, kislányom, amikor úgy beszéltünk telefonon, hogy ő is melletted volt! – Anya szemügyre vette Nicket, és elfogadta a kinyújtott kezét.

Nick elmosolyodott, és a szemembe nézett.

– Kedvelem anyukádat!

– Hát persze! – motyogtam, míg anya végigmérte.

– Hűha, Stephanie! Hűha! – Hátrapillantott rám a válla fölött. – Nagyon büszke vagyok rád!

– Te jó ég! – Lángolt az arcom. – Anya!

Nevetgélve fordult vissza Nickhez.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek! – Azzal elengedte Nick kezét, és anyukás öleléssel húzta magához. Láttam, hogy Nick meglepődik, de nem érezte kínosnak, és viszonozta a gesztust, és emiatt még jobban szerettem. – Sajnálom a történteket – mondta anya halkan, én pedig közben lehajoltam, és kinyitottam Loki hordozóját. – Sosem könnyű az ilyen, de úgy látom, a vállaid elbírják ezt a terhet.

– Mindent megteszek azért, hogy így legyen – mondta Nick, amivel kiérdemelte anya elismerő mosolyát.

Loki kimászott a hordozóból, és maratoni szimatolás vette kezdetét, miközben Nick megkínálta anyámat innivalóval. Idegesen figyeltem, ahogy bevonulnak a konyhába, és a derekam előtt összefontam a karom. Anya idevezető útjáról beszélgettek, hogy meddig marad, meg általános csevegés zajlott, amíg Nick kávét készített neki. Én a háttérbe húzódtam, úgy tettem, mintha Lokira vigyáznék, aki végigsüvített a kanapén, majd a földre ugrott, és a hálószoba felé vágtázott. Amikor anya rám nézett és kacsintott egyet, az ajkam sarka felfelé görbült. Nem kellett kimondania, anélkül is tudtam, hogy ő maga is kezd belezúgni Nickbe.

Vettem egy nagy levegőt, utánuk indultam a konyhába, és kellemesen bizsergett a gyomrom, amikor Nick mellém lépett, és a vállamra tette a karját. Amíg anya a cukorral és a tejszínnel bíbelődött, Nick lehajolt, és az arcomhoz nyomta az ajkát.

Nyeltem egy nagyot, és ránéztem.

– Jól vagy? – suttogta.

– Aha. – Mosolyogtam. – Aha, jól vagyok!

Miután anya visszament a hotelba a Loki névre hallgató kis huligánnal, bepakoltam egy táskát, és visszakocsikáztam Nickék házához, hogy a szentestét ott töltsem, így Kira, az ápolónő is otthon ünnepelhessen. Anyával úgy beszéltük meg, hogy reggel átjön Nickhez, és ez borzasztó nagy lépésnek tűnt, de Nick teljesen higgadtan kezelte, hogy ő is velünk lesz.

Amíg Nick odafent benézett a nagyapjához, én elővettem a karácsonyi ajándékát, és bevittem a nappaliba. A kikapcsolt tévé és a karácsonyfa pislákoló, fehér fénye mellett igazán meghitt hangulat telepedett rám, ahogy lekucorodtam a kanapéra.

Nem telt el sok idő, és Nick csatlakozott hozzám.

– Hogy van a nagypapád? – kérdeztem.

– Alszik. – A kezemre pillantott. – Mi az?

Felemeltem a kis becsomagolt dobozt.

– Karácsonyi ajándék. Most akartam odaadni.

– Nem akarsz várni vele?

– Türelmetlen vagyok. Ráadásul egyáltalán nem valami nagy szám.

– Elvigyorodtam, amikor felnevetett. – Nem vagyok túl kreatív, ha ajándékozásról van szó, de igen, ezt most akarom odaadni.

Nick mosolyogva vette el az ajándékát, az ujját becsúsztatta a csomagolópapír széle alá. Lehámozta a papírt, és gyorsan kibontotta. Amikor kinyitotta a dobozt, összepréseltem az ajkam.

– Azta! – Belenyúlt, és kiemelte az órát a dobozból. – Ez nagyon szép, Stephanie!

– Komolyan?

A szeme is mosolygott.

– Persze! Hónapok óta mondogatom, hogy kéne egy óra. Nem árt, ha van rajtam egy munka közben.

– Ráadásul vízálló – mutattam rá, és zavarban voltam –, és… ja. Örülök, hogy tetszik!

– Tetszik. – Előrenyúlt, és a dohányzóasztalra tette az órát, majd amikor felegyenesedett, a tenyerébe fogta az arcom. – Köszönöm.

– Szívesen – suttogtam.

Nick lassan és édesen megcsókolt, és magamon éreztem az ajka és az ujja érintését, amikor elhúzódott.

– Maradj itt, jó?

– Nem megyek sehová.

Egy pillanatig állta a tekintetem, majd felállt, és eltűnt a kanapé sarka mögött. Úgy hallottam, mintha a hálóba indult volna. Hamar visszaért, és leült mellém. Egy négyzet alakú, csomagolás nélküli bársonydobozt tartott a kezében.

– Ha már te is odaadtad az ajándékomat, én is odaadom a tiédet.

Rápillantottam, és némán elvettem a dobozt, ami valamivel kisebb volt a tenyeremnél. Fogalmam sem volt, mire számítsak, amikor kinyitottam, azonban amint megláttam, mi van benne, elakadt a lélegzetem.

A dobozban egy pár ezüst dögcédula fénylett.

– Egek! – suttogtam, miközben végigsimítottam a hüvelykujjammal az egyiken. Összeszorult a torkom.

– Kettő van. – Odanyúlt, és megfordította az egyiket. Az ő neve volt belevésve. – A másikon a te neved áll. Tudom, egy kicsit nyálasan hangzik. Dögcédula. De megláttam őket egy üzletben, és eszembe jutott az apukád, meg hogy anyukád a mai napig viseli a dögcéduláját. A pillanat hevében döntöttem. Nem muszáj hordanod…

A nyaka köré fontam a karom, és odahúztam, hogy megcsókoljam.

– Hordani fogom. Állandóan.

– Igen?

Szipogva bólintottam, majd hátradőltem, és szemügyre vettem a dögcédulákat. Összepréseltem az ajkam. Annyira hihetetlenül figyelmes ajándék volt!

– Te… Te viselni fogod a másikat?

– Még jó!

Felnevettem, és ismét elakadt a lélegzetem. Óvatosan kivettem az ő nevével ellátott dögcédulát, a nyakamba akasztottam, a hűvös fém a pulóverem alá csússzant. Nick mosolyogva lehajtotta a fejét, és az ő nyakába akasztottam a másikat. Elhúzta az inget a mellkasától, és a nevemmel ellátott dögcédula a bőrének ütődött. Aztán elmosolyodtam, olyan érzés volt, mintha napok óta most fordult volna elő először velem. És a szó csak úgy kijött a számon, minden erőlködés nélkül.

– Szeretlek.

Nick megdermedt, és az inge visszasimult a bőrére. Hirtelen rám nézett, és úgy bámult, mintha mondani akarna valamit. Elváltak egymástól az ajkai.

– Tessék?

– Szeretlek – ismételtem, és álltam a megvadult tekintetét. Kitágult a pupillája, és élénkebbnek tűnt a szeme zöldje. El sem akartam hinni, milyen könnyen ki tudtam mondani ezt a szót.

– Szerelmes vagyok beléd. Már hetekkel ezelőtt, sőt, hónapokkal ezelőtt beléd szerettem, és ezt el akartam mondani.

Nick rám meredt.

– És nem kell, hogy te is ezt mondd. Nem…

Nick jókora kezével megfogta az arcom, és egy reszketeg szívverésnyi idő múlva a számra tapasztotta a száját. Elállt a lélegzetem a selymesen lágy csóktól.

– Hadd halljam újra! – kérte szaggatott lélegzetvételekkel, de akkor újra megcsókolt, és a nyelve finoman szétnyitotta az ajkaimat. – Mondd!

Megszorítottam a csuklóját.

– Szeretlek, Nick!

– Jézusom! – A homlokát az enyémhez nyomta, hatalmas keze reszketve érintette az arcomat. – Sosem gondoltam, hogy egyszer hallani fogom tőled.

– Micsoda? – suttogtam.

Mögém csúsztatta az egyik kezét, az ujjai a hajamba mélyedtek.

– Sosem gondoltam, hogy valaha olyan szerencsés leszek, hogy halljam… Hogy tudjam, hogy amit én érzek irántad, az ugyanaz, amit te érzel irántam.

Mozdulatlanná váltam. Talán még levegőt sem vettem. Izgatott remegés kezdődött a mellkasom mélyén.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Nem csupán szeretlek. Szerelmes vagyok beléd. Basszus, már jó ideje, és annyiszor el akartam mondani, de… A francba, képtelen voltam rá! Úgy érzem, meg sem érdemlem ezt.

Hihetetlenül gyorsan zakatolt a szívem. Könnyek homályosították el a szemem, és édes sóvárgás bontott szirmot a hasam mélyén, minden mást elűzve.

– Megérdemled.

– Be fogom bizonyítani, Stephanie. Majd meglátod! – Ismét találkozott az ajkunk, és ezúttal erősebb, nyersebb volt a csók. – És az agyadra fogok menni vele, hogy állandóan hallgatnod kell. Szeretlek. Annyira kibaszottul szerelmes vagyok beléd, Stephanie!

– Ez sosem fog az agyamra menni. – Erős karja alá csúsztattam a kezem. – Kizárt dolog. – Összeszorítottam a szemem. – Egész idáig erre vártam. Te vagy az, akit kerestem.

Nick a hajamba markolt.

– Nem kell tovább várnod. Egyikünknek sem kell tovább várnia.

31.FEJEZET

Job Blanco, a szeretetre méltó és szorgalmas férfi, aki a legszörnyűbb tragédiák idején is egyben tartotta a családját, április tizennyolcadikán hunyt el, békésen, álmában. Amikor aznap kora reggel távozott közülünk, nem veszítette el az Alzheimer elleni harcot. Nem. Job túl sokáig, keményen és bátran küzdött ahhoz, hogy bármiféle harcot elveszítsen.

Egyszerűen csak elment.

A halála már nem volt különösebben váratlan. Nick napok óta tudta, hogy be fog következni. És bár sokként érte, amikor megtörtént, számítani lehetett rá, hogy ez bekövetkezik, akkor is, ha ezt senki nem szívesen veszi tudomásul. És így legalább Nicknek lehetősége nyílt rá, hogy a nagyapja mellett legyen az utolsó időszakban.

Nagyjából egy héten át minden éjszakát nála töltöttem, és annyira hálás voltam azért, hogy ott lehettem vele, hogy átkarolhattam a derekát, míg ő a nagyapja ágya mellett ült, és végső búcsút vett tőle.

A búcsú sosem egyszerű, azonban úgy éreztem, Nick gyászába némi megkönnyebbülés is vegyült. Nem szenvedett tovább a nagyapja.

A végakaratában meghagyta, hogy milyen szokások mentén vegyünk tőle búcsút, és Nick tiszteletben tartotta a kéréseket, amelyek nem sokban különböztek azoktól, amiket én ismertem. A temetés kevesebb mint egy héttel a halála után volt, és a már korábban eltávozott felesége és a családja mellé helyezték örök nyugalomra.

A rákövetkező hétvégén segítettem Nicknek a házban. Kipakoltuk a nagyapja szobáját, félretettük egy halomba azokat a holmikat, amiket el akart ajándékozni, és kiválogattunk néhány személyes apróságot, amit Nick meg akart tartani.

A tavasz illatával a levegőben volt valami friss ígéret az egész folyamatban, nem csupán Nick számára, hanem nekem is. Kinyitottuk az ablakokat. Szellő libbent be a szobákba. Minden olyan nyitottnak és újnak tűnt. Mindegy egyes ruhakupaccal, amit összepakoltam, úgy éreztem, mintha a hátramaradt bűntudatot és a fájdalmat csomagoltam volna be, ugyanis minden egyes nappal egy fokkal könnyebb volt együtt élni a baba elvesztésével. Egyre könnyebb volt elfogadni, hogy senki sem tett semmi rosszat, és mindennap mindketten egyre közelebb kerültünk a továbblépéshez. Azonban ez egy folyamat volt, akárcsak a nagyapja szobájának a rendbe rakása. Ami azért bizonyos napokon úgy tűnik, mintha egy lépést haladnánk előre, és ötöt hátra. Néha még nehezemre esett, hogy ne akarjak elrejtőzni a fájdalom elől, hogy ne merüljek el a múlt és a jövő „mi lett volna, ha” kérdéseiben.

Ahogy arra számítottam, amikor a vetélés után elmentem az orvoshoz, nem kaptam választ arra, hogy miért történt ez velem, sem garanciát arra, hogy nem fog újra megtörténni. Egyszerűen nem lehet tudni, amíg legközelebb teherbe nem esem. És nehéz volt feldolgozni ezt a bizonytalanságot. Nem ebben dagonyáztam mindennap, azonban voltak pillanatok, amikor a szinte bénító bizonytalanság eluralkodott rajtam. Lehet majd gyerekem? Nem tudhattam, azonban azt hajtogattam magamban, hogy ha nem, az is rendben van.

Ahogy Nick is mondta, ott voltunk egymásnak.

És pont erre volt szükségünk.

Nick nem tudta eldönteni, mihez kezdjen a nagyapja szobájával meghagyja-e vendégszobának, vagy valami mássá alakítsa.

Az áthúzott és szépen bevetett kétszemélyes ágy előtt állva belékaroltam, és hozzábújtam.

– Nem kell azonnal döntést hoznod a szobával kapcsolatban.

– Igazad van. – Elfordította a fejét, és az állát leszegve hozzáérintette az ajkát kócos és valószínűleg elég poros kontyomhoz. – Szerintem egyelőre így hagyom. Nekem tetszik hálószobaként.

Végigpásztáztam a szobát. A kiürített fiókos szekrényen ott sorakoztak a nagyapjáról készült bekeretezett fotók, mint valami kicsi emlékőrző katonák. Jó ötletnek találtam egyelőre így hagyni az egészet.

– Nekem is.

– Köszönöm, hogy segítettél. Nagyon jólesett. – Nick elhúzta a karját, majd a kezemért nyúlt, és megfogta. Felemelte. – De elég koszos vagy.

Rámosolyogtam.

– Akárcsak te, szívem.

– Akkor szerintem ezt muszáj lesz orvosolnunk.

A testem azonnal lelkesedni kezdett az ötletért. Nick kivezetett a szobából, le, a konyha melletti hálószobába. Lépésről lépésre hámozta le a ruhát mindkettőnkről, ami a szükségesnél ugyan jóval tovább tartott, azonban a testem szemernyi csalódottságot sem érzett a tempó miatt. Azt hiszem, hogy mielőtt megnyitottuk a csapot, és mielőtt a gomolygó gőz betöltötte a fürdőszobát, Nick a testem minden négyzetcentiméterét végigcsókolta. És még nem végzett.

– Imádom az ajkaidat. – Megcsókolt. – És a kis pofidat. – A szája megtalálta az útját az arcomhoz. – Imádom a szemed. – Csókot lehelt a szemöldökömre, majd elindult lefelé. – Imádom a torkodat.

– A torkomat? – nevettem fel rekedten.

– Aha. És imádom a kulcscsontodat is. – Megpuszilta a kulcscsontomat.

– Te annyira kibaszottul fura vagy!

– Annyira kibaszottul szerelmes vagyok beléd.

Kifacsarodott a szívem. Minden egyes alkalommal ez történt, amikor meghallottam ezeket a szavakat.

A testem minden négyzetcentiméterét imádta, és amikor a mellbimbómat a szájába vette és megszívta, szaggatott nyöszörgést csalt ki belőlem, felkorbácsolva a vágyamat.

– És ezt is nagyon szeretem.

Szinte cseppfolyóssá váltam, és annyira készen álltam Nickre, hogy már- már fájt.

– Úristen!

Szép lassan zuhanyoztunk, és egész biztos, hogy csupán pár percet szántunk konkrétan a tisztálkodásra. Nem telt el sok idő, és a hátam már a csúszós csempének simult, Nick pedig térdre ereszkedett, halk sikolyokat kiváltva belőlem.

Elgyengült a térdem, a testem pedig még akkor is remegett az erőteljes orgazmustól, amikor felállt. A víz végigcsurgott bronzos bőrén, ahogy belém hatolt, és zöld tekintete birtokló, mindent felemésztő erővel forrt egybe az enyémmel.

Finoman kifeszítette a testem, és nagyon gyengéden tartott, még akkor is, amikor az ő teste nekifeszült az enyémnek. A bőrünk felhevült, az öle az ölemhez, mellkasa a mellemhez préselődött.

– Istenem, túlságosan finom vagy ahhoz, hogy szép lassan játszadozzak veled.

– Most ne várakoztass! – Az ujjaim végigszánkáztak a bőrén, lefelé a mellkasán.

Nick felnyögött. Mozgás közben megremegtek az izmai, és a kezem végigcsúszott rajta. Hamar elvesztünk egymásban, ő vadul mozgott, az ágyékunk újra és újra egymásnak ütközött, és csak a csodának köszönhető, hogy nem estünk el és törtük ki a nyakunkat.

Később, jóval később, az ágyán feküdtünk egymással szemben, a bőrünk már rég megszáradt, ő pedig a nedves hajtincseimmel játszadozott.

– Gondolkodtam – szólalt meg.

Álmosan felhúztam a szemöldököm.

– Gratulálok!

Elröhögte magát.

– Okostojás.

Mosolyra húzódott az ajkam.

– Min gondolkodtál?

– Ez így elég fura. – A vállam mögé söpört egy hajtincset, majd a kezébe fogott egy másikat. – De azon agyaltam, hogy beszélek Callá- val, és elárulom neki, ki volt az apám.

Elállt a lélegzetem, és elszállt az álmosságom.

– Komolyan?

– Aha. – A szája egyik sarka felfelé görbült. – Mit gondolsz?

– Hogy én mit gondolok? – Közelebb bújtam hozzá, és a hátára gördítettem. Lovagló ülésben elhelyezkedtem rajta, és az arca két oldalára simítottam a kezem.

– Ez eddig tetszik – mormogta.

– Fogd be! – mondtam. – Szerintem jó ötlet.

– Hogy meglovagolsz?

Félrehajtottam a fejem, és szenvtelen tekintettel néztem rá.

– Nem. Nem erről beszélek. – Nick ismét nevetett, és a zöld szeme világosabb volt, mint az elmúlt napokban bármikor.

– Tudom.

Lehajoltam, és lágyan megcsókoltam.

– Büszke vagyok rád!

A csípőmre tette a kezét.

– Miért?

Megvontam a vállam.

– Csak tudom, hogy nehéz beszélgetés lesz, és tudom, mennyit őrlődtél ezen. Hatalmas lépés az elengedés felé, hogy beszélsz Callával. – Újból megcsókoltam, majd felültem. – Ha készen állsz arra a beszélgetésre, és szükséged van rám, én ott leszek.

– Azt szeretném, hogy ott legyél!

– Akkor ott leszek.

Nick felemelte az egyik kezét, és a hajamba túrt vele. Visszavezette a számat az övéhez, de megállította, mielőtt találkozott volna az ajkunk.

– Tudod mit?

– Mit?

Közelebb húzott, így, amikor újra megszólalt, egymáshoz ért a szánk.

– Szeretlek.

A szívem úgy kezdett kalapálni, hogy az sem lepett volna meg, ha a szomszédos utcában is hallották volna. Soha nem fogom megunni ezt a szót. Újra megcsókoltam, és ezúttal semmi lágyság vagy könnyedség nem volt benne. Én is elsuttogtam neki azt a szót, majd megmutattam neki, hogy mennyire igaz.

A következő hét közepén, épp a munkahelyemen szerveztem Marcus időbeosztását az elkövetkezendő nyári hónapokra, amikor Nick üzent, hogy jövő vasárnap együtt vacsorázunk Callával és Jaxszel.

Nem volt ebben semmi rendkívüli, hogy elmentünk velük, vagy Reece- szel és Roxyval valahova. Gyakran szerveztünk dupla- meg triplarandikat, de tudtam, hogy Nicknek ez alkalommal egyéb szándékai is vannak, és helyette is idegeskedtem, hiszen tudtam, hogy ez nem lesz egyszerű számára. És nagyon, de nagyon bíztam benne, hogy helyesnek bizonyul a megérzésem Callával kapcsolatban, hogy nem fog neheztelni Nickre emiatt.

A szokásosnál több időt töltöttem készülődéssel vasárnap délután. Egyfajta reményteljes szépítkezést folytattam. Délután manikűröztünk és pedikűröztünk Roxyval és Katie-vel, aztán kipróbáltam az egyik zöld agyagmaszkot, amit előző héten rendeltem a netről. Szerencsére nem színezte el a bőrömet, vagy ilyesmi. Majd egy hosszú zuhany után megszárítottam a hajam, és művészi szintre emelt sminkelést folytattam.

A „művészi szintre emelt sminkelés” annak a fedőneve, amikor az ember egy tonna sminket ken magára úgy, hogy ne tűnjön úgy, mintha egy tonna sminket viselne.

Amikor az öltözködés került sorra, fontolóra vettem egy cuki tavaszi ruhát, de még nem volt különösebben meleg, főleg esténként. Úgyhogy sötétkék, szűk farmer, egy könnyű pulóver valamint egy olyan nyitott orrú pántos magas sarkú mellett döntöttem, amit idén még egyszer sem vettem fel.

Felnyúltam a felső polcra, és levettem a dobozt. Egy darab papír kiszabadult, és a földre hullott. A dobozt a hónom alá kapva lehajoltam, és felvettem a lapot.

Elállt a lélegzetem.

Tudhattam volna, mi az, amikor az ujjaim hozzáértek a papír fényes anyagához, azonban nem emlékeztem rá, hogy ezt betettem a szekrénybe. Valószínűleg akkor csináltam, amikor próbáltam eltüntetni a terhességem összes nyomát.

Enyhén remegő kézzel mentem oda az ágyhoz. Leültem, letettem magam mellé a kis fényképet, és addig nem néztem rá, amíg fel nem vettem a cipőmet. Majd mély levegőt vettem, és kézbe vettem.

Őszintén, nem láttam babát az ultrahangfotón. Csak egy fekete-fehér pacát, de az az én pacám volt, meg Nick pacája. Az ajkamat összepréselve csóváltam a fejem. Már nem fájt annyira ránézni, mint korábban. Ettől függetlenül még mindig össze voltam zavarodva. Sosem fogom megtudni, miért történt, és azt sem fogom megtudni, hogy van-e bármi komoly gond a szervezetemben, ami megnehezíti a teherbe esést, mindaddig, amíg újra meg nem történik, azt viszont már tudtam, hogy semmit nem csináltam volna másképp.

És tudtam azt is, hogy rendben van, hogy még mindig fáj.

Felálltam, odaléptem a polchoz, és apám fotója mellé tettem a képet. Ott volt a helye. Talán egy nap majd leveszem onnan, és elrakom valahova. Ahogy az is lehet, hogy egy nap átalakítjuk Nickkel a nagyapja szobáját.

Egy nap.

Nick megérkezett, és szokás szerint most is istenien festett farmerben és legombolható gallérú ingben. Füttyentett egyet, amikor kiléptem a folyosóra, és becsuktam magam mögött az ajtót.

Pukedliztem egyet.

– Köszönöm!

Elnevette magát, és a vállamra tette a karját.

– Dilis vagy.

– Nem baj!

A helyi steakhouse-ban találkoztunk Jaxszel és Callával. Ők korábban érkeztek, és már egy bokszban ücsörögtek, ugyanis mi elkéstünk, pedig azt hittük, időben elindultunk. Nick egy kicsit… fickós lett a kocsiban a lakás előtt, majd aztán odakint, az étterem előtt is.

Calla mindentudó pillantást lövellt felém, amikor leültünk velük szemben a bokszba. Zavarban voltam, és a hajamhoz emeltem a kezem, lesimítva a hullámokat.

Jax magában röhögött.

– Örülök, hogy sikerült ideérnetek!

– Tudom. – Nick kézbe vette az étlapot, halvány mosollyal az ajkán. – Érezzétek megtisztelve magatokat a jelenlétünk által.

Calla kuncogott, Jax meg a plafonra emelte a szemét. A hajamat hátraigazgatva Nickre lestem, majd Calla felé fordultam.

– Na és, mit esztek?

Calla összevont szemöldökkel pillantott le az előtte fekvő étlapra.

– Szerintem én hátszínt.

– T-bone-t. – Jax megpaskolta a lapos hasát. –T-bone mindörökké!

Nick az étlap közepére tette az ujját.

– Én egy rib-eye-t eszem – közölte velem. – Jó vastagon. Tudom, hogy te is úgy szereted.

Elvigyorodtam. Hát, valóban. Megérkezett a pincérnő, és miután leadtuk a rendelést, beindult a beszélgetés. Én bort rendeltem, aztán Nick kifigurázott, amikor végül egy üdítőt is kértem, mert nem tudok vizet vagy bort inni evés közben. Fura, és semmi értelme. Tisztában vagyok vele.

Calla arról mesélt, hogy mik a tervei azután, hogy megszerezte az ápolói diplomáját. Miután átiratkozott az egyik helyi főiskolára, két tárgyát nem fogadták el, ezért nyári kurzusokon fogja pótolni őket. Jax a Mona’s kisebb átalakításáról beszélt. Fel akarta szedni a régi padlót, és kiszórni az asztalokat meg a székeket. Volt egy téma, amiről tudtam, hogy nem fogják felhozni a velünk történtekre való tekintettel, úgyhogy tisztában voltam vele, hogy nekem kell megtennem az első lépést.

Miután belekortyoltam a kólámba, letettem a tányérom mellé.

– Láttátok a képeket Avery és Cam kisbabájáról?

Calla tekintete rám villant, és bólintott. Eltelt egy pillanat.

– Sosem láttam még kisbabát ennyi vörös hajjal!

– Lehetne a Weasley-k tesója is – jegyeztem meg, a kezemet az ölembe ejtve. Nekem először senki nem küldte el a képeket, és nem is hozták fel előttem a témát, amikor Avery a kilenc hónap letelte előtt egy héttel vonult be a szülőszobába. Két hete láttam, hogy Roxy Katie-nek mutogatja a képeket, aztán pár nappal később elkértem tőle Avery számát, és írtam neki egy gratuláló üzenetet. Pár üzenetváltást követően kaptam egy képet a pici lányról.

Avery és Cam gyereke gyönyörű volt.

Jax elnevette magát.

– Ezt el ne mondd Camnek, mert szerintem Avery Ginnynek akarta hívni.

Kitört belőlem a nevetés.

– De az Ava olyan gyönyörű név!

– Szerintem illik hozzájuk – értett egyet Calla, és puhatolózva rám mosolygott.

Amit sikerült kihámoznom az információmorzsákból, amiket a többiektől hallottam, Avery szülése nem volt egyszerű, és akadt némi komplikáció is. Nem ismertem a részleteket, és nem is akartam rákérdezni. Csak örültem, hogy végül egy boldog, háromtagú családdá váltak.

– Mik a terveid a nagyapád házával? – érdeklődött Jax, és kézbe vette a sört, amit rendelt.

– A nagypapám rám hagyta a házat, úgyhogy az enyém, ingyen és bérmentve – felelte Nick. – Nem tudom, hogy hosszú távon mihez kezdek vele, de egyelőre megtartom.

– Szuper az a ház – bukott ki belőlem.

Jax bólintott.

– Az tuti! Bejött az élet!

– Aha. – Nick nekidőlt a boksznak, és kinyújtóztatta a karját. Az ujjai hozzáértek a hajamhoz, majd játszani kezdett vele, de aztán testhelyzetet váltott. Megdermedt, és tudtam, hogy mindjárt robbantani fogja a bombát.

Az asztal alatt a térdére tettem a kezem, hogy tudja, mellette állok.

–Valamit el akarok mondani nektek – kezdett bele. – Valamit, amit valószínűleg réges-rég el kellett volna mondanom.

Jax szemöldöke összeszaladt, ahogy a zavarodott Callára pillantott, majd megszólalt.

– Jól van, most kíváncsivá tettél! Mi a helyzet?

Amikor Nick tekintete Callára siklott, azt kívántam, bár lettem volna annyira előrelátó, hogy kérjek még egy pohár bort. Nick válla megemelkedett egy mély levegővételtől, majd így szólt:

– Blanco a nagypapám vezetékneve, az anyám leánykori neve, azonban apám vezetékneve Novak volt.

Calla egy pillanatra lehunyta a szemét, és kissé elsápadt.

– Novak? – Hátradőlt, és az ölébe hullott a keze.

Jax mellette a homlokát ráncolva meredt az asztalra.

– Várj egy kicsit! Novak nem a…

– Novak Építési Vállalat – erősítette meg Nick halkan.

– Úristen! – Calla az arcához kapta a kezét, de megállt, mielőtt megérintette volna a sebhelyet.

Összeszorult a szívem, amikor Jax Calla kezéért nyúlt, és az ujjait a csuklója köré fonta, hogy finoman visszahúzza a kezét.

– Mit akarsz ezzel mondani, Nick?

Nick fújt egyet, majd mindent elmesélt nekik – az apjáról, az alvállalkozó villanyszerelőről, és arról, amit végül az apja tett. Elmondta Callának, hogy az anyja ismerte Nick apját, és hogy Nick először ledöbbent, amikor meglátta Callát, nem számított rá, hogy egyszer a bárban találkozik vele.

Amikor Nick befejezte, Calla alig észrevehetően megrázta a szőke fejét. Végtelennek tűntek a pillanatok, és már kezdtem a legrosszabbtól tartani, de végül megszólalt.

– Miért nem mondtad korábban?

– Nem tudom – felelte Nick, majd hozzátette: – Igazából ez hazugság. Akkoriban sok nehézséggel kellett megbirkóznod, és nem akartam még én is rátenni egy lapáttal. Nem akartam összekuszálni az életedet még jobban…

– Várj! – szakította félbe, és elkerekedő szemmel felemelte a kezét. – Miért kuszáltad volna össze? Ami a családommal történt, nem a te hibád. Mármint, te akkor még csak egy kisfiú voltál.

Nick szaggatottan szívta be a levegőt, engem pedig elárasztott a megkönnyebbülés. Jax egyetértően bólintott.

– Igaza van. Semmi közöd ehhez az egészhez.

– De az elég szívás lenne, ha folyton az apámra emlékeztetnélek – tiltakozott Nick. – Biztos nem könnyű.

– Mindenképp meglepő. Egy kissé megdöbbentem, de annyira sajnálom, hogy ez történt édesapáddal és édesanyáddal – hadarta Calla, és megcsillant a kék szeme. – Tudom, milyen érzés elveszíteni valakit, és neked sem lehetett könnyű.

Nick behunyta a szemét.

– Még te szabadkozol? – Fojtottan csengett a hangja, én pedig megszorítottam a lábát. – Neked semmiért nem kell szabadkoznod!

– Neked sem kell szabadkoznod semmiért – erősködött Calla, és őszinteség csengett a hangjában. – Megértem, hogy miért nem szóltál, de szeretném, ha tudnád, hogy most, hogy tudom, ki volt az apád, az nem változtat azon, amit rólad gondolok.

– Én… – Nick rekedt hangon szólalt meg, én pedig hozzábújtam. A boksz támláján pihenő kar a vállamra került. – Ez… Elég nagy megkönnyebbülés.

– Én azért legszívesebben behúznék neked egyet, amiért azt hitted, ez bármin is változtat – jegyezte meg Jax.

Nick elnevette magát, miközben másik kezét végighúzta az állán, és végül az asztalra tette.

– Igen, hát, legszívesebben én is behúznék magamnak egyet, de mivel olyan sok idő telt el, egyre nehezebb volt elmondani.

– Megértem. – Calla átnyúlt az asztal fölött, és megszorította Nick kezét. –Tudod, ami történt… A tűz… Számos életet tönkretett. Nem csak az enyémet, a családomét, de a tiédet is. – Tekintete az enyémre villant. – A tragédia az tragédia, bármi is legyen az, de már megtanultam, hogy nem ez határoz meg minket, és nem is tesz gyengévé. Erősebbé tesz. Hosszú időbe telt, mire erre rájöttem. – Jaxre pillantott, és elmosolyodott. – Ezen a téren akadt némi segítségem.

Nick szorosabban ölelt magához, én pedig a vállára hajtottam a fejem. Halványan rámosolyogtam Callára, és azt suttogtam:

– Nekem is.

32. FEJEZET

Egy idősebb, sötét hajú nő, aki a díszterem első sorában ült, a térdén hintáztatta a négy hónapos, gügyögő kisbabát. A vörös hajfürtök elég árulkodóak voltak.

Ava Hamilton iszonyúan imádni való volt a kis fehér ruhájában és a fejpántjában. Valamikor elhagyta a cipőjét és a zokniját, és nem tudtam, meddig bírja, mielőtt a kacagása sírásba torkollik, de viszketett a kezem a kisbaba láttán. Mindenáron meg akartam fogni. Tompa sajgást éreztem a mellkasomban, de… ezzel nem volt semmi baj.

A kisbabát tartó nő Teresára emlékeztetett a sötét hajával és élénk szemével, és feltételeztem, hogy bizonyára ő a vőlegény anyukája – Mrs. Hamilton.

Figyeltem, ahogy Ava pufók ujjacskái kinyílnak és becsukódnak a levegőt markolászva, majd egy magas, idősebb férfi keltette fel a figyelmemet. Végigsétált a két oldalon elhelyezett székek között, merev és ügyetlen léptekkel haladt. A férfi fekete öltönyéről és még a frizurájáról is ordított, hogy gazdag.

A léptei lelassultak, amikor közeledett Mrs. Hamiltonhoz. A nő felnézett, döbbenet ült ki a szép vonásaira, majd mosoly került a meglepettség helyére. Mozgott az ajka, de elképzelésem sem volt, hogy mit mond.

A férfi Avát bámulta, én pedig csak profilból láttam. Sápadt volt az arca, az arckifejezése merev, a válla pedig feszes, ahogy letérdelt melléjük. Mrs. Hamilton felé fordította Avát. Mondott valamit, mire a férfi bólintott. Majd a kezébe adta Avát.

Elakadó lélegzettel néztem, ahogy a karjába veszi a babát, és úgy öleli a mellkasához, mintha valami nagyon törékenyt tartana a kezében. Mrs. Hamilton beszélt hozzá, de volt egy olyan benyomásom, hogy a férfi csak Avát látja és hallja. Reszkető kézzel simította meg a lány vörös hajfürtjeit.

– Ő kicsoda? – kérdeztem.

Roxy mellettem hunyorogva nézett előre.

– Nem tudom – felelte, én pedig lesimítottam az orgonalila szoknyám szegélyét. – Még sosem láttam.

Bárki is volt az a fickó, úgy tűnt, vagy Averyt vagy Camet elég jól ismeri. Végül visszaadta Mrs. Hamiltonnak a kislányt, és felállt.

Visszasétált a padsorok között, mozdulatai kicsit kevésbé voltak már merevek.

Felsóhajtottam, amikor újra Mrs. Hamiltonra tévedt a tekintetem.

– Meg akarom fogni a babát – közöltem.

– Biztosan megengedi – mondta Roxy a szemüvegét igazgatva. Ma kék keretes volt rajta, passzolt a ruhájához.

– Még sosem találkoztunk, szóval biztosan eszelősnek néz majd, hogy csak úgy odasétálok hozzá, és megkérdeztem, hogy „Megfoghatom a babát?”, miközben a gyerek után nyúlok. Valószínűleg azon nyomban segítségért kiáltana.

Roxy felkacagott.

– Jó meglátás.

Lebiggyesztettem az ajkam, azonban mielőtt nekiindulhattam volna, hogy komplett idiótát csináljak magamból, és még egy kisbabát is örök életére traumatizáljak, a srácok visszajöttek, bármit is csináltak addig, bár azt gyanítottam, főleg Camet egzecíroztatták.

Nick leült mellém, míg Reece Roxy másik oldalán foglalt helyet. Bár láttam már Nicket öltönyben, folyamatosan őt stíröltem, mert annyira rohadt jól nézett ki kiöltözve.

Felém hajolt, és a szék támlájára tette a karját. Az állát leszegve a fülembe súgta:

– Ha továbbra is így nézel rám, le fogunk maradni az esküvőről.

– Miért is maradnánk le az esküvőről? – súgtam oda.

A kezét a fedetlen vállamra rakta.

– Azért, mert használatba vesszük azt a szobát odafent, amit a hétvégére foglaltunk. Vagy a közeli mosdót. Van egy kis szoba is a folyosón, ahol elférnénk.

Az ajkamba haraptam, sokkal kecsegtetőbbnek találtam az ötletet, mint illett volna.

– Olyan rossz vagy!

– Te meg… – Megpuszilta a halántékomat. –…rohadt dögös vagy ebben a ruhában. Mondtam már?

Mosolyra húzódott az ajkam, miközben a kezére tettem a kezem.

– Igen. Egy párszor.

– Akkor adj hozzá még egyet! – Megszorította a kezem. – Lélegzetelállítóan nézel ki.

Reece sóhajtott egyet.

– Diabéteszem lesz tőletek.

– Csitt legyen! – Roxy oldalba könyökölte Reece-t. – Te is ugyanilyen émelyítően édes tudsz lenni, ne áltasd magad!

Elnevettem magam, főleg azért, mert Reece nem tagadta. Valahol mögöttünk felcsendült a zene, és kinyíltak a hatalmas faajtók. Ülve megfordultunk, Cam pedig, ahogy végigsétált középen, ugyanolyan jóképű volt, mint mindig. Máskor borzas haja be volt lőve, és remekül festett a fekete szmokingjában a világoskék kiegészítőkkel. Amikor elhaladt előttünk, Nick ökölpacsizott vele.

Lassan Nick felé fordultam.

– Esküvői ökölpacsi?

– Jó ötletnek tűnt – felelte.

A fejemet csóválva kuncogtam, majd egy pillanatra elámultam, ugyanis Cam megállt az anyukája mellett, mielőtt a kék rózsákkal és a fátyolvirággal dekorált boltív alá állt volna, lehajolt, és cuppanós puszit adott a kislánya pufók arcára.

– Basszus! – mormogta Roxy. – A petefészkemnek annyi.

Reece hosszú pillantással nézett rá.

– Mi van? – suttogta Roxy. – Nem tehetek róla!

Mosolyogva figyeltem, ahogy a koszorúslányok és a tanúk végighaladnak a padsorok közt. Először érkezett Jase, Cam legjobb barátja és Teresa, Cam húga, és mindketten úgy festettek, mintha most léptek volna le a kifutóról. Nem volt hozzájuk foghatóan szemrevaló pár, és feltételeztem, hogy hamarabb össze fognak házasodni, mint azt bárki várná.

Utánuk Brit és Ollie következett, megint mosoly terjedt szét az ajkamon, amikor megláttam őket. Brit lenyűgözően festett egy ugyanolyan világoskék, pánt nélküli ruhában, mint Teresa, de Ollie még őt is felülmúlta. Valahogy képes volt szmokingban is úgy kinézni, mintha a strandról jött volna. A haja a főiskolán rövidebb volt, de még mindig megtartotta a szörfös külsőt. Amikor odaértek a boltívhez, szétváltak.

Calla és Jax következtek, és természetesen tökéletesen festettek. Calla hosszú, szőke hajával és Jax sötétebb tónusával olyanok voltak, mint az éjszaka és a nappal, egymást tökéletesen kiegészítve.

Aztán ott volt Jacob, aki szokás szerint most is kifogástalanul festett, ahogy végigsétált a pasijával a sorok között. Előző este ismertem meg a srácot, aki Jacob tökéletes ellentéte volt – csendes, egy kissé visszafogott, de egyértelműen látszott, hogy mennyire szeretik egymást.

Jacob odalépett a koszorúslányok mellé, és bár a fiúkéhoz hasonló szmokingot viselt, rohadt jól nézett ki, ahogy ott állt.

Az esküvői buli utolsó kiegészítője Brock „a Fenevad” Mitchell volt, akitől Cam rajongói szíve biztosan elolvadt. Fogalmam sem volt, hogy Cam ennyire jól ismeri-e Brockot, vagy csupán kedveskedni akartak neki. Brock természetesen már nem viselt rögzítőt, ám még nem tért vissza teljes munkaidőbe az akadémián. Akadt pár komplikáció a felépülése alatt.

Nem ismertem a napbarnított csajt, akivel érkezett, és kissé csalódott voltam, hogy nem Jillian jött vele. Nem is tudom, miért szerettem volna annyira. A raktáros incidens óta nem is láttam Jilliant. Úgy tudtam, hogy azóta be sem tette a lábát a Lima Akadémiára.

Amint a koszorúslányok és a tanúk elhelyezkedtek, következett a menyasszony bevonulása, és megjelent Avery. Gyönyörű menyasszony volt. Hosszú, vörös haja lágy hullámokban keretezte a szeplős arcát, és még az én helyemről is láttam, hogy könnyek csillannak a szemében. A ruhája egyszerű, görög stílusú volt, tökéletesen állt neki.

El sem tudtam hinni, hogy alig néhány hónapja egy kisbabának adott életet, ugyanis lenyűgözően nézett ki, ahogy a mellette álló férfira pillantott. Ugyanaz a férfi volt, aki korábban Cam anyukájával beszélt, és kézbe vette Avát.

Most már tudtam, ki ő.

Avery apukája.

Ő kísérte végig a sorok között, mi pedig felálltunk. Mielőtt Avery odaért a jövendőbelijéhez, megállt, megsimogatta a kis Ava arcocskáját, lehajolt, és puszit nyomott a feje búbjára. A baba válaszképp vidáman gőgicsélni kezdett.

– És a szívemnek is annyi – sóhajtotta Roxy. – Vége. A petefészkemmel egyetemben.

Összepréseltem az ajkam, nehogy elnevessem magam, eközben Avery édesapja átadta a lányát Camnek. Elég fura röhögés lett volna – félig derűs, félig sírós. Ahogy figyeltem, amint Cam anyukája szembefordítja Avát az anyukájával és az apukájával, visszatért a sajgás a szívembe, majd’ átfúrta a mellkasomat, és emlékeztetnem kellett magamat, hogy ez teljesen rendben van. Időnként elő fog fordulni.

Nick megszorította a kezem, és amikor rápillantottam, élénken fürkészte a tekintetem, és tudtam, hogy érzi, merre járnak a gondolataim. Rámosolyogtam, ő pedig a hátam köré font karjával magához húzott.

Elkezdődött a szertartás, és a szavak elmosódtak a háttérben, ahogy Cam Hamilton és Avery Morgansten végre házasságot kötött egymással. Az egész nagyon szép volt, és többször is a könnyeimmel küszködtem.

– A gyűrűk? – kérdezte az anyakönyvvezető.

Ollie előrelépett, és két teknőst tartott a kezében. Az egyik páncélja világoskék szalaggal, a másik fekete szalaggal volt átkötve. A szalagok egy- egy gyűrűt tartottak. Fogalmam sem volt, hol rejtegette a teknősöket egész idő alatt, de hát Ollie-ról volt szó, úgyhogy inkább nem is vesztegettem erre túl sok gondolatot.

– Úristen! – mormogtam vigyorogva.

Nick elnevette magát.

– Én is akarok teknősöket az esküvőmre! – súgta oda Roxy Reece-nek.

Valaki, feltételezem, pont ő, félrenyelt.

A sóhajok és kacajok nevetéssé fajultak, amikor Ollie felemelte a teknősöket, és odasétált velük Cam és Avery mellé. Képtelenek voltak fapofát vágni, nevetgélve vették el a gyűrűket, majd Ollie visszaállt a vőlegény barátai mellé. Lehajolt, és eltette valahová a teknősöket, de nem láttam, hová. Majd hátrálni kezdett, és egy cifra meghajlással elbúcsúzott. A másik oldalon Brit a szemét forgatta.

Cam keze reszketett, miközben felhúzta az egyszerű karikagyűrűt Avery ujjára.

– Velem leszel örökké?

Avery hangja megbicsaklott, amikor megszólalt, és Cam ujjára húzta a gyűrűt.

– Az egész örökkévalóságot veled fogom tölteni.

Könny gyűlt a szemembe, és Nickre pillantottam. Egybeforrt a tekintetünk, és egymás szemébe néztünk, miközben kicsordult egy könnycsepp. Egy szó nélkül végigsimított a szemem alatt, eltüntetve a könnycseppet, pont úgy, ahogy eltüntette a fájdalmat és a bűntudatot is, és új jövőt ígért, amire ugyan korábban nem számítottam, de most lelkesen vártam.

Ismét az anyakönyvvezető beszélt, azonban nem hallottam a szavakat. Alig érzékeltem az éljenzést, amikor Nick a számhoz hajolt, lágyan megcsókolt. Abban a csókban benne volt minden, amire hónapokkal ezelőtt olyan elkeseredetten vágytam, hogy kimondja.

Mondd, hogy még itt akarsz lenni!

Mondd, hogy látod a közös jövőnket!

Mondd, hogy szeretsz engem!

Bár Nick már többször kimondta ezeket a szavakat az elmúlt hónapok során, de azzal a csókkal ígéretet is tett, és ez az ígéret örökre szólt.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nem kezdhetem a köszönetnyilvánítást anélkül, hogy köszönetet mondjak az ügynökömnek, Kevan Lyonnak, aki mindig fáradhatatlanul dolgozik értem. Hatalmas köszönet jár Tessa Woodwardnak, a csodálatosan csodálatos szerkesztőmnek, aki segített rendbe szedni a Mindörökké veled- et. Köszönöm szépen a promóciós csapatomnak, főként Caroline Perrynek, és nem csupán a menő lila hajtincsei és szemüvege miatt. Köszönöm a másik promóteremnek, a legszuperebb K. P. Simmonsnak, hogy mindent megtett azért, hogy híre menjen a könyvemnek.

Biztosan megőrültem volna a következő személyek nélkül: Laura Kaye, Chelsea M Cameron, Jay Crownover, Sophie Jordan, Sarah Maas, Cora Carmack, Tiffany King, és rengeteg más fantasztikusan jó író nélkül, akik hatalmas inspirációt jelentenek számomra. Vilma Gonzalez, egy csodálatos és különleges ember vagy, és szeretlek. Valerie Fink, te a legeslegeleje óta mellettem voltál, Vi Nguyennel egyetemben (nézd csak, sikerült jól leírnom a neved!) és Jessica Bakerrel, valamint számos nagyszerű bloggerrel együtt, akik gyakran népszerűsítik a könyveimet, anélkül, hogy ezt kellőképpen meg tudnám hálálni nekik.

KÖSZÖNÖM. Jen Fisher, nagyon szeretlek, és nem csupán a sütijeidért. Stacey Morgan – több vagy számomra egy asszisztensnél, inkább testvéremként gondolok rád. Bizonyára megfeledkezem pár emberről, de jelenleg egy szállodában vesztegelek, és nagyon lestrapált az agyam.

Külön köszönöm minden olvasónak és a könyv értékelőinek.

Nélkületek ebből semmi nem születhetett volna meg, és nem tudom eléggé megköszönni nektek.