Kártyán nyert szerelem

I. összesen Kártyán nyert szerelem

Jennie Lucas

Harlequin Magyarország (2017)

Címke: romantikus

romantikusttt

Hetvenötezer dollár értékű zseton hever az asztal közepén tét gyanánt! Bree megbűvölve mered a kis halomra, és elképzeli, hogy ha megnyeri ezt az összeget, kifizeti belőle a húga és az ő összes adósságát. Már mindenki kiszállt a játékból, csak ketten maradtak Vladimirral, régi szerelmével, aki tíz éve faképnél hagyta. A rossz nyelvek szerint a férfi ereiben folyékony arany kering, a mellkasában pedig, a szíve helyén egy szépen csiszolt gyémánt van. Meglátjuk, igaz-e a szóbeszéd, gondolja Bree, és emeli a tétet…

Jennie Lucas

Kártyán nyert szerelem

1. FEJEZET

– Ébredj, Bree!

Bree Dalton arra riadt álmából, hogy valaki teljes erőből megrázza. Ijedten ült fel és hunyorgott bele a sötétségbe.

Hat évvel fiatalabb húga, Josie ült az ágya szélén. Még a hold fényénél is látszott, hogy könnyes az arca.

– Mi történt? – Bree a hideg padlóra tette a lábát, készen arra, hogy felvegye a harcot mindenkivel, aki a kishúgát bántani merészelné.

– Ezúttal tényleg nagy a baj – vett nagy levegőt Josie. – De még mielőtt kiborulsz, előrebocsátom, hogy mindent rendbe fogok hozni. Már azt is tudom, hogyan.

Most rémült csak meg Bree igazán! Huszonkét éves húga igen tehetségesen keverte bajba magát minden adandó alkalommal.

– Miért a koktélpincérnők egyenminiruhája van rajtad? – kérdezte gyanakodva. – Megint a bárban kellett dolgoznod?

– Attól félsz, hogy valaki tolakodó volt velem? – Josie keserűen felnevetett. – Ó, ha csak annyi lenne a baj!

– Mondd már, mi történt, az ég szerelmére!

– Annyira sajnálom, Bree! Tíz évig mindent megtettél, hogy gondoskodj rólam, és törődj velem, igazán nem szép, hogy még huszonkét évesen is kolonc vagyok a nyakadon, és…

– Sosem éreztem úgy, hogy kolonc lennél.

Josie lebámult összekulcsolt ujjaira.

– Azt hittem, ez az én nagy esélyem. Végre törleszthetek neked. Mert ha nyerek, akkor vissza tudjuk fizetni az adósságainkat, és visszatérhetünk a szárazföldre. Tudod, titokban gyakoroltam, és komolyan azt hittem, hogy nyerhetek…

Bree hátán végigfutott a hideg.

– Pókereztél? – kérdezte tompán.

– Véletlen volt – mentegetőzött Josie. – Épp a báltermet takarítottam, amikor belebotlottam Mr. Hudsonba. Pluszpénzt kínált nekem, ha italokat szolgálok fel a kis privát kártyapartiján.

Tudtam, hogy nem örülnél a dolognak, de úgy véltem, nem lehet belőle semmi baj…

– Megmondtam neked, hogy annak a fickónak a szeme sem áll jól. Nem bízhatsz meg benne!

– Már mondtam, hogy sajnálom! – tört ki Josie. – Legfőképpen azt sajnálom, hogy amikor megkért, üljek le én is a kártyaasztalhoz, nem mondtam nemet.

– Szentséges ég! – Bree beletúrt hosszú, szőke hajába. – És aztán? Mi történt?

– Nyertem – mondta dacosan Josie. – Legalábbis az elején.

Aztán elkezdtem veszíteni. Először csak a korábban nyert zsetonokat veszítettem el, aztán a jövő havi konyhapénzünket, és végül…

– …Mr. Hudson előzékenyen felajánlotta, hogy vegyél csak fel annyi előleget a fizetésed terhére, amennyit akarsz.

Josie nagyot nézett.

– Ezt meg honnan tudod?

Hogy honnan? Bree azt sem tudta, sírjon-e, vagy nevessen. Úgy ismerte a Greg Hudson-féle gazfickókat, mint a tenyerét. Korábbi életében tucatjával fordultak meg az ilyen figurák, de ezt az időszakot már tíz éve maga mögött hagyta. Ez közvetlenül azután történt, hogy szerelmes lett, és fenekestül felfordult az élete. Mert a férfi, akit imádott, a sorsára hagyta, sőt odavetette a farkasoknak. Bree tizennyolc éves volt akkor, árva, és szegény, mint a templom egere, ráadásul még a tizenkét éves kishúgáról is gondoskodnia kellett.

Bree lehunyta a szemét. Ha csak rágondolt a szállodaigazgatóra, arra a fénylő holdvilágképére meg a pocakján megfeszülő hawaii ingére, felfordult a gyomra. Mindig is csodálkozott rajta, miért hozatta őket ide Seattle-ből Mr. Hudson. Ennyire nem lenne női munkaerő Honoluluban? Ezt elég nehezen hitte el.

Josie persze csak kinevette, és azt hányta a szemére, hogy mindig mindent sötéten lát. Bree-t azonban nem sikerült meggyőznie. Miközben a luxusszálloda szobáit és folyosóit suvickolta, egyre biztosabb volt benne, hogy az igazgató forral valamit.

Az ártatlan, gyanútlan Josie-nak azonban természetesen nem tűnt fel semmi. Sejtelme sem volt az emberi természetről. Arról sem, miért hagyta abba a pókerezést Bree tíz éve, az édesapjuk halála után. Mert Bree ragaszkodott ahhoz, hogy rosszul fizetett munkákból próbáljanak megélni – így ugyanis eltűnhettek a gátlástalan gengszterek szeme elől, akik vadásztak rájuk.

Szóval Josie nem tudta, mi megy a világban, Bree ellenben tisztában volt mindennel.

– A szerencsejáték nem kifizetődő – mondta hűvösen. – Ezt jó, ha megjegyzed magadnak.

– Dehogyisnem! – vágta rá a húga. – Azt hiszed, nem emlékszem, mennyi pénzünk volt tíz évvel ezelőtt? – Nagyot sóhajtott, és fájdalmas ábrázattal kibámult az ablakon. – Abban reménykedtem, nekem is sikerülhet. Bárcsak jobban hasonlítanék apára vagy rád!

– Elment az eszed?! Pont minket választottál példaképedül? – csattant fel Bree. – Az elmúlt tíz év azzal telt, hogy próbáltam másfajta életet élni veled együtt.

– Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, nem vettem észre, hogy feláldoztad magad értem?

– Nem csak érted tettem, elhiheted. – Bree vett egy nagy lélegzetet, és felállt. – Mennyit veszítettél?

Josie lesütötte a szemét.

– Százat.

Bree szívéről nagy kő esett le. Majdnem felujjongott örömében.

Sokkal többre számított. Békülékenyen tette a kezét húga keskeny vállára.

– Akkor ne félj, megoldjuk. Száz dollárt még ebben a hónapban meg tudunk spórolni a kosztpénzen. De legyen ez jó tanulság a számodra…

Josie még mindig mozdulatlanul ült, a padlót bámulta.

– Százezret, Bree – suttogta. – Százezer dollárral tartozom Mr. Hudsonnak.

Bree egy pillanatig nem is értette a testvérét. Döbbenten meredt rá.

Százezer dollár…

Idegesen járkálni kezdett a parányi szobában. A legszörnyűbb rémálma vált valóra! Kétségbeesetten kutatott valami megoldás után.

– Ne aggódj! – kiáltotta Josie. – Máris van egy tervem, hogyan fizethetném vissza.

Bree megtorpant.

– Éspedig?

– Eladom a földemet – mondta a fiatal lány. – Ne vágj ilyen arcot! Nincs más választásunk. Eladjuk a földet, kifizetünk mindenkit, akinek tartozunk, és akkor azok a gonosz emberek is leszállnak rólunk, nem kell tovább menekülnünk. Végre szabad leszel.

– A föld fölött csak akkor rendelkezhetsz, ha betöltöd a huszonötödik évedet – emlékeztette a húgát Bree. – Vagy ha előbb férjhez mész.

Josie a fejét rázta.

– De hát akkor mit tehetünk?

– Még ha megtalálnád is a módját a földeladásnak, mindent megtennék, hogy megakadályozzam – mondta a nővére. – Apa nem véletlenül helyezte letétbe az örökségedet huszonöt éves korodig.

– Azt hitte, nem tudok bánni a pénzzel.

– Tudta, hogy nem tudsz bánni a pénzzel. És azt is tudta, hogy mindenkiben vakon megbízol, és a legnagyobb gazemberről is csak a legjobbakat feltételezed.

– Azt hiszed, ilyen naiv vagyok?

Bree próbálta megőrizni a nyugalmát.

– A naivitás csodálatos tulajdonság. Bárcsak nekem is több lenne belőle!

Igen, Josie már csak ilyen volt. Az ő szívébe belefért az egész világ. Ezért aztán szüksége volt valakire maga mellett, aki nem olyan nagylelkű és ártatlan, mint ő.

– Folyik még a játék? – kérdezte Bree. – Kik ülnek az asztalnál?

– Mr. Hudson és néhány helyi villatulajdonos. Cowboykalap, Szilícium-völgyi és Belga Bob. – Josie azokat a csúfneveket sorolta, amelyeken a szálloda alkalmazottjai maguk között nevezték a vendégeket. – És még valaki, akit nem ismerek.

Jóképű, parancsoláshoz szokott, mogorva alak. Ő volt az, aki kiszorított a játékból. A többiek még hagytak volna játszani…

– Akkor még többet veszítettél volna – mondta tárgyilagosan Bree. Ledobta magáról a hálóinget, és a szekrényhez lépett.

Melltartót vett fel, és egy egyszerű, fekete pólót. – És most nem százezerrel, hanem egymillióval tartoznánk.

– Nem számít – dünnyögte Josie. – Ha nem adhatom el a földet, így sem tudunk visszafizetni egyetlen centet sem.

Bree szűk farmert húzott.

– No és mit gondolsz, mi lesz, ha nem fizetünk?

– Mr. Hudson elrakja a fizetésemet, és mostantól kezdve egész életemben ingyen kell sikálnom a hotel padlóját? – vette fontolóra Josie.

– Azt hiszed, azért csinálta, hogy ingyen takaríts?

– Miért, mi mást követelhet tőlem?

Bree kilépett a szekrényajtó mögül, és rábámult a húgára.

Josie tényleg ennyire naiv lenne? Te jó ég!

Úgy látszik, túlságosan jól teljesítette a maga elé kitűzött feladatot: tényleg sikerült megvédenie a testvérét minden rossztól, ami a világban leselkedhet egy fiatal lányra.

Bree abban reménykedett, hogy Hawaii szigetén, sok ezer kilométernyire a hideg Alaszkától, végre nyugalom köszönt rájuk. Azt gondolta, itt végre elfelejtheti a férfit, akiről tíz éve álmodott. Persze hiába. Minden éjjel érezni vélte Vladimir ölelését, hallani vélte mély, bársonyos hangját. Szeretlek, Breanna! Szinte maga előtt látta lángoló tekintetét, úgy, ahogyan akkor nézett rá, amikor a karácsonyfa alatt elővett egy szikrázó gyémántgyűrűt, és megkérte a kezét.

De gyorsan elhessegette a keserédes emlékeket. Ezek miatt a mai napig nem szerette a karácsonyt. Próbálta úgy tekinteni a tegnapi napot is, mint bármelyik másik munkanapot. De hiába igyekezett nem gondolni arra a tíz évvel ezelőtti karácsonyra, amikor tizennyolc évesen változtatni akart az életén, hogy Vladimir szerelmét kiérdemelje. Azon az éjszakán tett szent esküt, hogy soha többé nem játszik, nem csal, és nem hazudik. És az esküjét meg is tartotta – mind a mai napig.

Lehajolt, és elővette a szekrényből a magas sarkú, fekete bokacsizmáját.

– Hová mész, Bree? – kérdezte Josie ijedten.

Nővére leült az ágyra, és felhúzta a csizmát. Hosszú ideje nem volt a lábán magas sarkú. Egészen pontosan azóta, hogy szakított a kártyával és a könnyelmű életmóddal. Soha többé nem akart visszabújni annak a nőnek a bőrébe, aki akkor volt, de most a húga miatt nem tehetett mást. Meg kell mentenie Josie-t.

Éjjel három óra volt. Ez a legjobb időpont, hogy csatlakozzon a játékosokhoz a pókerasztalnál.

– Nem kell megtenned – suttogta Josie. – Hiszen már kitaláltam, mit csináljunk.

– Te itt maradsz – szögezte le Bree, és felállt. – Én majd mindent elintézek.

– Nem! Én követtem el a hibát, nekem kell helyrehoznom.

Szenteste megismerkedtem valakivel, aki azt mondta…

Bree azonban nem akarta megvárni, amíg a húga elmesél egy újabb szívszorító történetet, amelyet egy másik cégéres gazember hitetett el vele. Felkapta a fekete bőrdzsekijét, és az ajtóhoz sétált.

– Várj, Bree! – kiáltott utána Josie, de a lány csak ment tovább.

Elhagyta kis lakrészüket, és a virágokkal befuttatott lugason át, mely a személyzeti szállásokat elválasztotta a főépülettől, az ötcsillagos Hale Ka’nani Resorthoz sétált, ahol gazdag turisták és a még gazdagabb villatulajdonosok múlatták az időt.

Olyan ez, mint a biciklizés, nyugtatgatta magát, miközben lement a mohos lépcsőn. Nem lehet elfelejteni. Tíz év alatt sem, remélhetőleg.

Hideg levegő borzongatta meg egyébként is hideg bőrét.

Felvette a bőrdzsekijét.

A szívem jéghideg, bizonygatta magában. Nem érzek semmit.

A telihold ezüsthidat festett a Csendes-óceánra. Pálmák ringatóztak a langyos szélben. A távolból éjszakai madarak kiáltása meg a hullámok moraja hallatszott, a levegő a tenger és az egzotikus virágok illatával volt terhes.

Fekete és végtelen volt az éjszaka. Bree követte a medencét megkerülő ösvényt. A vízben már nem volt senki, és a féloldalt nyitott, szalmatetejű bár is majdnem üresen árválkodott. Egy nászutasnak kinéző pár turbékolt még ott, meg két részeg bámult szomorúan maga elé. A fejük fölött fényfüzérek ringatóztak lágyan a szélben.

Bree odabiccentett a fáradtnak tűnő pultosfiúnak, mielőtt besétált volna a jobbról nyíló lugasba, mely a hotel exkluzív helyiségeibe vezetett. Oda vitték a gazdagok a kis lotyóikat, és ott szórakoztatták magukat mindenféle illegális szerencsejátékkal.

Bree keze ökölbe szorult, vett egy nagy levegőt, és megkeményítette a szívét. Hideg, hidegebb, leghidegebb…

A póker nem nehéz játék. Bree már tizennégy évesen komoly pénzeket keresett azzal, hogy turistákat kopasztott meg Alaszka kikötővárosaiban, és korán megtanulta, hogy pókerarcot vágni akkor a legkönnyebb, ha az embernek nincsenek érzései.

Ne játssz a szíveddel, gyermekem. Csak aki nagyon ostoba, az teszi kockára a szívét. Mert akkor akármennyit nyersz is, a végén egészen biztosan negatív lesz a mérleg.

Ezt vagy ezerszer elmondta neki gyerekkorában az apja. Bree mégsem hitt neki, a saját bőrén kellett megtapasztalnia, hogy az öregnek igaza volt. Egyetlenegyszer hagyta csak, hogy az érzései elragadják – és tényleg veszített.

Nem szabad erre gondolnod, figyelmeztette magát újfent, de bármennyire igyekezett összeszedni magát, most is hideg futkosott a hátán. Egyszer már maga mögött hagyta ezt a fajta életet. Mi lesz, ha elfelejtett játszani? Mi lesz, ha nem sikerül a játékosokat rávennie, hogy pénz nélkül is vegyék be őt a játékba? Mi lesz, ha rossz lapokat kap, és kiderül, hogy már nem tud úgy blöffölni, mint régen?

Ha ma éjjel kudarcot vall, akkor… Izzadságcseppek kezdtek gyöngyözni a homlokán. Akkor nem tehetnek mást, mint hogy elmenekülnek a szigetről, vissza a szárazföldre. Bár tekintve, hogy egy vasuk sincs, valószínűleg úszniuk kellene Amerikáig.

Vett egy nagy levegőt, és megacélozta a szívét. Hiszen ez csak póker, mondogatta magában. A szíved jéghideg. Nem érzel semmit.

Közben végigment a lugason, és megállt egy tölgyfa ajtó előtt, melyet egy hegység méretű fickó őrzött.

– Szia, Kai! – Bree mosolyt erőltetett az ajkára.

A túlsúlyos őr odabiccentett neki, csak úgy rezgett a tokája.

– Hát te meg mit keresel itt, Bree? Láttam a húgodat elmenni… Mi történt vele? Lebetegedett?

– Valami olyasmi.

– És te fogsz beugrani helyette? – Kai csodálkozva végigmérte a lányt. – Hol az egyenruhád?

– Ez a pókeröltözetem – magyarázta Bree.

– Aha. – Az őr úgy tett, mintha értené, de kerek holdvilágképén zavar tükröződött. – Hát akkor menj csak.

– Köszönöm. – Bree lenyomta a kilincset, és besétált.

A villatulajdonosok titkos kártyabarlangja csakugyan úgy festett, mint egy barlang: boltozatos teteje volt, ellenben ablaka egy sem. A falakat vastag, vörös szövet borította, mely benn tartott minden hangot. Az ajtó is hangszigetelt volt.

A sok piros miatt kissé olyan hatású lett a helyiség, mint egy sejk háreme, de mire Bree odaért a kártyaasztalhoz, már minden félelme tovaszállt. Képes volt kikapcsolni az érzéseit.

Az asztalnál felismerte Christ. A fiatalember vezetékneve nem jutott eszébe, ám az nyilvánvaló volt, hogy ő az osztó. Amikor Chris észrevette Bree-t, a szeme tágra nyílt a csodálkozástól.

A játékosok azok voltak, akiket Josie megnevezett: Greg Hudson és a három villatulajdonos. A texasi olajbáró, a Szilícium-völgyből érkezett informatikai guru és a belga ingatlanmágnás.

De vajon hol a negyedik titokzatos vendég, akit a húga említett?

A parancsoló modorú, jóképű fickó? Már kiszállt volna?

Bree köszönés nélkül letelepedett az egyik üres székre, Greg Hudson és az osztó közé.

– Beszállok – mondta hanyagul.

A férfiak csodálkozva meresztették a szemüket. Az egyik nevetett, a másik a homlokát ráncolta, a harmadik csúfolódni kezdett.

– Nocsak, egy újabb pincérnő?

– Ó, nem – mosolygott hidegen Bree. – Szobalány vagyok. De a húgom az, akit az előbb kifosztottak.

A három férfi elbizonytalanodva összenézett.

– Hát eljöttél, Bree Dalton. – Greg Hudson megnyalta keskeny ajkát, apró malacszeme, mely alig látszott duzzadt, vörös arcában, felragyogott. – Elhoztad a százezer dollárt, amivel a hugicád adós maradt?

– Pontosan tudja, hogy nincs annyi pénzünk. Már akkor tudta, amikor Josie-t rávette a játékra. Viszont addig fogok játszani, míg vissza nem tudom fizetni a húgom tartozását.

– És mit tud felkínálni biztosíték gyanánt? – kérdezte fitymálóan Mr. Hudson. – Mert a legkisebb tét ebben a játékban ötezer dollár. Ha még tíz évig takarít nálunk, akkor sem lesz ennyi pénze, kislány.

– Alkut ajánlok.

– Most mondta, hogy nincs semmije.

– A testem az enyém.

Hudson rábámult Bree-re, és önkéntelenül megnyalta a szája szélét.

– Ezt úgy értsem, hogy…?

– Pontosan. Én magam leszek a tét. Ha veszítek, ágyba bújhat velem. – Bree hangja éppolyan hideg volt, mint a szíve. Akár a jéghegy, mely hullámsírba küldte a Titanicot. – Tudom, hogy akar engem, Mr. Hudson. Most megkaphat, itt vagyok.

Valaki az asztalnál füttyentett egyet.

Bree végignézett a társaságon. Valamennyien lényegesen magasabbak és idősebbek voltak nála.

– Nos, önök közül ki az, aki hajlandó elfogadni a testemet tét gyanánt?

A texasi olajbáró hátratolta a kalapját.

– Ejha! Kezd érdekes lenni a játék.

Ekkor Bree a szeme sarkából észrevett egy árnyat, mely elvált a faltól, és az asztalhoz lépett. Leült a másik üres székre, az osztó másik oldalára. Bree lassan odafordult feléje.

– Ha hagyja, hogy beszálljak, talán hamarosan a magáé leszek…

A következő pillanatban a torkán akadt a szó, mert rájött, hogy ismeri ezt az embert. Ismeri ezt a hideg, kék szempárt. A széles járomcsontot. A szögletes állat, mely határozottságról árulkodott.

A jóképű, érzéki férfit, aki tíz éve…

– Nem! – suttogta. – Az nem lehet…

Vladimir Tsenzov szeme megvillant. De nem a viszontlátás öröme csillogott benne, hanem inkább gyűlölet.

– Ismeri Vladimir herceget? – csodálkozott Greg Hudson.

– Herceg? – csodálkozott Bree, de a pillantását egy másodpercre sem tudta elfordítani a férfiról. Ez az arc volt az, amely tíz éve kísértette álmában.

Vladimir kegyetlen mosolyra húzta az ajkát, és hanyagul hátradőlt a széken.

– Miss Dalton – mondta. – Nahát! Sejtelmem sem volt róla, hogy kegyed Hawaiin tartózkodik. Az meg csak hab a tortán, hogy a pókerasztalnál találkozunk. Micsoda kellemes meglepetés!

Mély, szexi hangja hallatán Bree egész testében megborzongott. Vladimir volt az ő elveszett szerelme. És most itt ült vele szemközt, az asztal túloldalán!

Nem csalás, nem ámítás…

– Jól hallom, hogy saját magát kínálta fel tét gyanánt? – Vladimir hangja csöpögött a gúnytól. – Micsoda csábító nyeremény! Bár az értékét némileg csökkenti, hogy bizonyára több százan részesültek már a kegyeiben.

Bree szíve körül a jégpáncél milliónyi apró darabra tört.

Valaha szerette Vladimir Tsenzovot ifjú és ártatlan szívének minden szenvedélyével. Ő azonban eldobta ezt a szerelmet, és tönkretette Bree életét.

– Vladimir… – A lány hangja elcsuklott, a hangja megremegett.

– Talán inkább felség – helyesbített hidegen a férfi.

Bree-nek csak most esett le, hogy az imént hangosan beszélt.

Szigorúan körbepillantott, aztán ugyanolyan harapósan megjegyezte:

– Ó, szóval mióta nem láttuk egymást, elkezdte használni a címét!

Vladimir majd átfúrta a pillantásával.

– Megillet ez a cím.

Bree tudta, hogy igazat mond. A férfi dédapja orosz nagyherceg volt, amíg a forradalmárok agyon nem lőtték. A feleségének és az újszülött kisfiának azonban sikerült Alaszkába menekülnie a vérbe borult országból. Vladimir, aki szegénységben nőtt fel, sokak gúnyolódásának céltáblája volt gyerekkorában. Huszonöt évesen azt mondta Bree-nek, hogy soha nem fogja viselni a címet, mert az immár teljesen kiüresedett, elértéktelenedett.

De azóta nyilván megváltozott a véleménye.

– Régebben nem ragaszkodott hozzá. Hallani sem szerette.

– Nem vagyok az a fiatalember többé, akit maga ismert – hangzott a válasz.

Bree nyelt egy nagyot. Tíz éve azt gondolta, Vladimir az utolsó becsületes ember a földkerekségen. Annyira szerette őt, hogy a kedvéért még a kártyázást is abbahagyta. Az a nap, amikor a férfi megkérte a kezét, élete legboldogabb napja volt. A boldogság azonban csak másnapig tartott, amikor Vladimirnak nyoma veszett. Pedig Bree-nek akkor lett volna a legnagyobb szüksége rá.

– Mit csinál itt, Hawaiin?

Vladimir, anélkül hogy a kérdésre válaszolt volna, körbehordozta pillantását az egybegyűlteken.

– Nem fogadjuk el a kisasszony ajánlatát, ugye?

– Csak a saját nevében beszéljen, felség – mondta az egyik játékos, mire a lány összerezzent. Mióta Vladimirt meglátta, teljesen elfeledkezett a többiekről.

Nem érzel semmit! – parancsolt magára. A szíved jégből van…

Aztán megint körbepillantott, és rájött, hogy ezektől a fickóktól nem kell félnie. Fájdalmat egyedül Vladimir okozhat neki. De azt, amit a férfi tíz éve tett vele, aligha tudja alulmúlni, szóval nagy meglepetésre nem számíthat.

Vagy mégis?

Akkor Vladimir elrabolta a szívét, a lelkét. Az ártatlanságát azonban meghagyta.

Az most sem lesz az övé, fogadkozott a lány. Akármit is akar Vladimir Honoluluban, nem számít. Hol van már a tavalyi hó!

Neki most nincs más célja, mint hogy a húgát megmentse.

Márpedig Josie kedvéért akár magával az ördöggel is kártyaasztalhoz ülne!

Vett egy mély lélegzetet.

– Csak az első körben lesz a testem a tét. Ha veszítek, a nyertes ágyba vihet, és övé lesz a többiek tétje. Ha azonban én nyerek, utána a nyereményemből játszom, egészen addig, míg ki nem egyenlítem a húgom tartozását.

A hangja egyre nyugodtabb lett, a pulzusa lassan normalizálódott. A kártya és a blöffölés volt a fő tudománya. Ezt tanulta egész gyermek-és ifjúkorában. Négyéves volt, amikor az apja tanítgatni kezdte. Hatéves korában pedig – ekkor halt meg az édesanyja, nem sokkal Josie születését követően – már elkísérte az apját kártyázni, és cinkosává vált a különféle illegális ügyletekben.

Előrehajolt, és egyenként mindenkinek a szemébe nézett.

– Nos, mi a válaszuk?

– Pókerezni jöttünk ide – felelte az egyikük. – Nem kurvákat felszedni.

Bree az ujja köré tekerte az egyik szőke hajtincsét. Aztán ránézett a Szilícium-völgyből érkezett internetgurura.

– Ezek szerint nem emlékszik rám, Mr. McNamara.

– Miért? Kellene?

– Talán nem. De apámra, Black Jack Daltonra bizonyára emlékszik. Mondja, hol talált helyet annak a festménynek, amelyet apám közreműködésével sikerült megszereznie a Getty Múzeumból? Vagy időközben rájött, hogy hamis?

A férfi zavartan megköszörülte a torkát.

– És ön, Mr. Vanderwald… – Bree már a szállodaigazgató mellett ülő testes, ősz férfira szegezte a szemét. – Emlékszik még azokra a nem létező alaszkai olajkutakra, amelyek miatt kis híján csődbe ment tizenkét éve?

A belga ingatlanmágnás arca megkövült.

– Maga honnan az ördögből tud erről?

– Azt hitték, hogy apám verte át önöket, igaz? Pedig valójában az én ötletem volt. – Bree szerényen lesütötte a szemét. – Egyedül az enyém.

– Nem! – A kövér férfi vasvillaszemekkel meredt rá. De Vladimir is úgy bámulta, hogy ha egy pillantással ölni lehetne, a lány holtan esik össze.

Csak gyűlöljön nyugodtan, gondolta Bree. Az én érzéseimet ez semmiben sem befolyásolja.

Tíz éve még tökéletesnek látta Vladimirt, és mindent megtett, hogy megfeleljen neki. De amikor a férfi tudomást szerzett a múltjáról, azonnal elhagyta, esélyt sem adott neki arra, hogy kimagyarázza magát, vagy hogy megjavuljon.

Ennyit arról, mit ér a szerelme…

Bree szája széle megrándult.

– Az első kör győztese bosszút állhat rajtam. Azt tehet velem az ágyban, amit akar. – Lágyan szétnyitotta az ajkát. – Ügyes vagyok a kártyaasztalnál is, de az mind semmi ahhoz képest, ahogyan szeretkezem. A szerelem istennője ül itt önök között, személyesen – suttogta buján. – Egyetlen óra velem, és megváltozik az életük.

Úgy hazudott, mintha könyvből olvasná. Még hogy a szerelem istennője…

Hiszen még szűz, az ég szerelmére! Sejtelme sincs róla, hogyan közelítsen egy férfihoz.

A kártyaasztalnál helyet foglalók tátott szájjal bámultak rá, és közben nagyokat nyeltek.

– Benne vagyok – recsegte Greg Hudson.

– Én is.

– Én is.

– Egyetértek.

Ha Bree nem száműzött volna minden érzést a szívéből, a férfiak mohó pillantásainak kereszttüzében alighanem elfogta volna a páni félelem.

Egyedül Vladimir szemében nem csillant sem kéjvágy, sem bosszúszomj. Ő lett volna az egyedüli, aki átlátott Bree-n, és észrevette a félénk kislányt az álarc mögött?

– Legyen a kívánságuk szerint, uraim – mondta hanyagul. – Kezdődjön a parti.

– Kezdődjön a parti – ismételte Bree, akit a férfi bársonyos hangja hallatán hirtelen elfogott a páni félelem. Minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy nyugodtan ülve maradjon.

Greg Hudson biccentett Chrisnek, aki osztani kezdett.

Bree rábámult az asztalon előtte heverő lapokra. Tudta, nem szabad arra gondolnia, mi lesz, ha veszít. Ha valamelyik visszataszító, kövér öregember a szűzi testén vesz elégtételt az őt ért sérelmekért…

De még ennél is szörnyűbb lenne, ha Vladimir nyerne. Ha annak kellene ajándékoznia az ártatlanságát, aki annak idején összetörte a szívét, azt valószínűleg élete végéig sem heverné ki.

Győznöd kell! – ismételgette magában. Némiképp megnyugtató volt, hogy csak az első körben forog kockán a szüzessége. Ha az első osztásnál nyerni tud, megnyílik előtte a lehetőség, hogy a ma éjjel megnyert összegből kifizesse Josie százezer dolláros tartozását.

Küldött egy néma fohászt az ég felé, aztán felvette és lassan, óvatosan maga felé fordította a lapokat. Amikor megpillantotta őket, kis híján kicsordult a könnye, annyira megkönnyebbült.

Három király! Három királya volt, egy királynője és egy négyese. Ezek szerint a sors is úgy döntött, hogy megérdemli a győzelmet.

Vagy nem csak a sors van az ő oldalán?

Lopva Chrisre pillantott. Lehet, hogy az osztó srác keze is benne van a dologban? Chris nem volt éppen közeli barát, de azért jóban voltak, többször is meglátogatta a nővéreket. Amikor a fiú észrevette, hogy ránéz, bátorítóan Bree-re mosolygott.

A lány gyorsan visszafordult, nehogy felfigyeljen valaki a dologra. Közben a pillantása egy másodpercre összeakadt Vladimiréval, aki összehúzta a szemöldökét. Bree nyelt egy nagyot, és megint lenézett a kezében tartott lapokra. Csak remélni tudta, hogy nem árulta el magát óvatlanul az előbb.

Az osztó most balra fordult.

– Felség?

– Emelek – kezdte a kört Vladimir. – Ötezer dollárral.

Cowboykalap szitkozódott, és az asztal közepére dobta a lapjait.

– Kiszállok.

– Tartom – mondta Szilícium-völgyi, és bedobott középre egy ötezer dolláros zsetont.

– Én is tartom – mondta Belga Bob, akinek verejték csorgott végig az arcán.

– És én is – csatlakozott hozzájuk Greg Hudson.

Minden szempár Bree-re tapadt.

– Már mindent feltett, amije van – nevetett gonoszul a szállodaigazgató.

Ebben persze igaza volt. Így ha meg is nyeri az első leosztást, mindössze azt a huszonötezret kapja, amit a többiek kezdőtétként betettek középre. Micsoda elfecsérlése volna ez annak a három királynak…

Bree egyszerre elmosolyodott.

– Tartom – vetette oda fölényesen.

– Hogyhogy? – értetlenkedett Greg Hudson. – Van ötezer dollár a farmerja zsebében?

Bree leengedte a vállát, aminek következtében szétnyílt a bőrdzsekije, és a játékosok szeme a mellére tapadt, mely tisztán kirajzolódott a szűk fekete póló alatt.

– Másféleképpen emelek, hiszen a tét is más az én esetemben – mosolyodott el csábosan, és hátravetette hosszú, szőke haját. – Egy óra helyett egy egész éjszakát kínálok. A győztes kiélheti velem a legvadabb fantáziáit is.

A saját fülében rém hülyén hangzott ez a sok zöldség. Csak remélni tudta, hogy nagyvilági nőnek tűnt ezzel a szöveggel, és nem annak, ami: butuska szűznek, aki a szexet csak könyvekből és filmekből ismeri. De az asztalnál ülők a kocsányon lógó szemükből és a sóvár pillantásukból ítélve bevették a rizsát.

Csak Vladimirra nem gyakorolt semmiféle hatást ez a bejelentés. Unottan nézett Bree-re, a szája gunyoros mosolyra húzódott. A pillantása azonban… Nos, az valósággal átfúrta a lányt.

Bree arca égett, amikor megkérdezte:

– Önnek is az a véleménye, hogy megér ötezret az ajánlatom?

– Nem – rázta meg a fejét Vladimir, és a lánynak egy pillanatra elállt a szívverése. – Szerintem egy éjszaka önnel sokkal többet ér. Úgyhogy ismét emelek. Újabb ötezer dollárral. Uraim, remélem, egyetértenek velem.

– Újabb ötezer? – Greg Hudson hangja egészen elvékonyodott.

– Hát legyen – szedte össze magát egy pillanattal később. – Szerencsére nálam nemcsak a tét emelkedik az égig…

– Akkor mind egyetértünk? – Vladimir úgy beszélt, hogy közben a szemét egy pillanatra sem vette le Bree-ről. A lány felbátorodott, és felszegte az állát.

– Tudják mit? Ha plusz ötezret megér a velem töltött éjszaka, akkor talán tízet is. Mit gondol, felség?

Vladimir ajka felfelé görbült.

– Szerintem mehet. Hallják, kedves játékostársak? Miss Dalton éppen tízezerrel emelte a tétet.

A belgát leszámítva, aki káromkodva kiszállt, a többiek benn maradtak a partiban. És egyszerre hetvenötezer dollár értékű zseton hevert az asztal közepén!

Bree lopva Vladimirra pillantott, aki eldobott egy kártyát, és kért egy másikat Christől. Aztán felemelte a fejét, és a lány szemébe nézett. Bree szíve nagyot ugrott.

Vladimir szegénységben nőtt fel, de végül sikerre vitte gyémánt-és nemesfém-kereskedelemmel foglalkozó cégét, s milliárdokat érő vállalatbirodalmat épített. Ráadásul elég gátlástalan volt ahhoz, hogy az öccsét épp egy többmilliós, jelentős üzlet megkötése előtt kiszorítsa a közös cégből. Rossz nyelvek szerint az ereiben folyékony arany keringett, a szíve helyén pedig egy szépen csiszolt gyémántot hordott.

A szállodaigazgató három új lapot kért, és amikor megnézte őket, Bree észrevette, hogy húsos ajka fölött apró verejtékcseppek jelennek meg. Félt, vagyis nem volt semmije.

Bree legfeljebb egy párt nézett ki belőle. De a szilícium-völgyi nagymenő is elég morcosan méregette a lapjait. Nyilván arra a húszezer dollárra gondolt, amit elveszített ezzel az osztással.

Bree majdnem elmosolyodott.

– Miss Dalton? Lapot? – kérdezte Chris.

Bree letette a pikk négyest, várt a másik lapra, és kapott egy…

Egy királynőt!

Arcizma sem rezzent. Három király, két királynő – full!

Ez már gyakorlatilag verhetetlen. Anélkül hogy Vladimirre pillantott volna, lefordítva az asztalra tette a lapjait. Bárcsak tovább emelhetné a tétet! Akkor egyetlen leosztásból annyit nyerhetne, hogy kifizethetné Josie összes adósságát.

Ne légy olyan mohó! – intette magát. Elvégre hetvenötezer dollár is nagyon szép pénz. És többé nem kell a szüzességét kockára tennie.

Mégis sajnálta, hogy nem tud többet kihozni a fulljából.

– Emelek – mondta Vladimir.

Bree elképedve pillantott rá. A tekintetük egybekapcsolódott.

– Tizenötezerrel – fejezte be a mondatot a férfi.

Szilícium-völgyi az asztalra dobta a lapjait.

– Kiszállok – vakkantotta, és káromkodott egy sort.

Greg Hudson idegesen törölgette a homlokát. Aztán cérnahangon csak ennyit mondott: – Tartom.

Minden pillantás Bree-re vándorolt. Ó, milyen szívesen tartotta volna a lány is a tétet! Verhetetlen lapjai voltak, és a nyeremény máris meghaladta Josie adósságát. De sajnos már nem volt semmi felkínálnivalója.

– Mi lesz? – sürgette Vladimir. – Nem akarja a sajátos tétjét megint megtoldani? Mondjuk, egy egész hétvégére?

Egy egész hétvégére? Bree hátán hideg futkosott. De ezekkel a lapokkal biztos volt a győzelem, szóval…

– Jó ötlet – biccentett beleegyezően. – Emelem a tétet: egy egész hétvégét töltök a győztessel.

Dobogó szívvel várta, hogy Greg Hudson tiltakozni kezdjen, de a szállodaigazgató csak a szája szélét rágta, és fel sem nézett a kártyáiból.

Eljött az igazság pillanata. Vladimir volt az első, aki felfedte a lapjait. Két párja volt, hetesek és kilencesek. Bree-t elöntötte a megkönnyebbülés. Csak most jött rá, hogy bármilyen kiváló lapjai voltak is, a szíve mélyén attól rettegett, hogy Vladimir megverheti. Hudsontól nem tartott – és a férfi hamarosan ki is terítette a kártyáit. Egy párja volt, ahogy Bree gondolta, hármasok.

Kis híján elsírta magát örömében, ahogy kiterítette a fullját, és maga elé húzta a zsetonokat.

Nyert. Megmentette a húgát.

Remegett a lába, ahogy felállt. Leszámolta a százezret Hudsonnak, a többi zsetont pedig a markába szorította.

– Remélem, ezzel megelégszik, és a jövőben békén hagy minket – mondta a főnökének.

– Békén hagyom – morogta Hudson, és apró malacszeme szinte izzott a dühtől. – Olyannyira, hogy soha többé nem akarom látni sem magát, sem a testvérét. Még ma hagyják el a szállodát!

– Kirúg minket? – képedt el Bree. – De hát miért?

– Nem kell megindokolnom – hangzott a jéghideg válasz.

A lány megdöbbent. Erre nem számított. Pedig gondolhatta volna, hogy egy ilyen kicsinyes alak, mint Greg Hudson, nem nézi el, ha egy alárendeltje, aki ráadásul nő, megveri a kártyaasztalnál.

– Hát jó – mondta. – Tudja mit? Boldogan megyek. Örülök, ha többé nem kell látnom azt a buta képét. De egyet hadd mondjak még: ez a hely nem szálloda, hanem egy kupleráj. Maga egy baromfiudvart sem tudna elvezetni, nemhogy egy hotelt. Az alkalmazottak fele meglopja magát, a becsületesek viszont pocsékul érzik magukat, és csak a megfelelő alkalomra várnak, hogy lelécelhessenek.

– Maga… Maga kis… – Hudson olyan benyomást keltett, mintha közel állna a szívinfarktushoz. Szitkok valóságos áradatát zúdította Bree-re, aki azonban ügyet sem vetett rá. A kezében lévő zsetonmennyiség több ezer dollárt ért, amiből bőven telik két repülőjegyre meg egy kis lakás félévi bérleti díjára a világ valamely távoli pontján, ahol soha többé nem kell Vladimir Tsenzovval találkoznia.

– Beváltom a zsetonjaimat, felveszem az elmaradt bérünket, és már itt sem vagyunk – ígérte, majd sarkon fordult.

– Várjon egy percet, Miss Dalton – hallotta Vladimir hangját, és Bree akarata ellenére azonnal megfordult. A férfi még mindig a kártyaasztalnál ült, és félig lehunyt szemhéja mögül kihívó pillantást lövellt felé.

– Szívesen játszanék magával még egyet.

Noha mérhetetlenül feszült volt, Bree hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Nahát! Olyan rosszul megy manapság a milliárdosoknak, hogy már pár ezer dollár elvesztését sem tudják megemészteni?

Vladimir úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a gúnyos kérdést.

– Csak maga meg én. És a győztes mindent visz.

– Ugyan miért akarnék még egyet játszani? – kérdezte a lány.

– Hiszen a célomat elértem.

– Ezért – intett az asztalon halmozódó zsetonjai felé a férfi.

– Ezt mind fel akarja tenni? – Bree nem hitt a fülének.

Csak egy bólintás volt a válasz.

Greg Hudson felvisított, mint egy malac.

– De Vladimir herceg… Felség! Ez legalább egymillió dollár! – hebegte.

– Tudom – mondta erre a férfi olyan nyugodtan, mintha csak egy tál sós mogyoróról beszélnének.

Egy verejtékcsepp megindult lefelé Bree nyakán, és becsorgott a két melle közé.

– És mit kíván tőlem ellenszolgáltatásként?

Vladimir kék szemének pillantása a lány szemébe fúródott.

– Ha én nyerek, maga az enyém. Addig, amíg akarom.

– Vagyis a rabszolgájává akar tenni?

Vladimir elmosolyodott.

– Ezt kérem cserébe az egymillió dolláromért. Maga dönt, Miss Dalton.

Bree nyelt egy nagyot. A szobában olyan csend volt, hogy a légy zümmögését is meg lehetett volna hallani.

Egymillió dollár! Az elképzelhetetlenül sok pénz. Megváltoztathatná az életüket. Kifizethetik apjuk adósságát, és többé nem kellene bujkálniuk a gengszterek elől. Josie főiskolára mehet, Bree pedig nyithat egy kis panziót a tengerparton.

Soha többé nem kellene félniük semmitől. Végre szabadok lehetnének!

– Pontosan milyen játékra gondolt? – kérdezte óvatosan. – Pókerre?

– Mi lenne, ha csak egyetlen lapot húznánk, és a sorsra bíznánk a döntést?

– Mindent egy lapra tegyek fel? – Bree megdöbbent.

A férfi ajka érzéki mosolyra húzódott.

– Mi az? Megijedt, Miss Dalton? Nem akarja próbára tenni a szerencséjét?

Bree-t felvillanyozta a lehetőség, hogy büntetés gyanánt kihúzhat Vladimir zsebéből egymillió dollárt. Hiszen a férfi annak idején elég csúnyán bánt vele. Meg aztán a pénz sem jött volna rosszul. Új életet kezdhetnének Josie-val.

Másrészt viszont túl nagy a kockázat. Egy életre Vladimir rabszolgájának lenni – és hogy mindez ráadásul egyetlen kártyalapon múljon…

Bár ha segítséget kaphatna valakitől…?

Lopva Chrisre pillantott, aki lehajtotta a fejét. Vajon ez biccentés akart lenni? Van tehát egy szövetségese?

Bree lehunyta a szemét. Végül is az imént egyetlen leosztással több mint százezer dollárt nyert. Vagyis a szerencse az ő oldalán áll.

Eltökélten visszaült az asztalhoz.

– Elfogadom a feltételeit – jelentette ki magabiztosan.

Vladimir arcán gúnyos mosoly játszott.

– Szóval ha az én lapom ér többet, akkor onnantól kezdve maga az én tulajdonom, és köteles teljesíteni minden kívánságomat.

– Ha viszont az enyém, akkor az asztalon lévő minden zseton engem illet.

– Megegyeztünk – csapott le Vladimir, és Chrishez fordult. – Keverje meg jól a lapokat!

Mindketten az osztó felé fordultak, aki alaposan összekeverte a paklit, majd a kártyákat szétterítette az asztalon. Bree választott egyet, aztán Vladimiron volt a sor.

A lány lélegzet-visszafojtva fordította meg a lapját.

Szív király! Győzelem!

Képtelen volt tovább kordában tartani az érzéseit. Örömében felkiáltott, aztán az asztalra dobta a lapot, a tenyerébe temette az arcát, és hangosan felzokogott. Van isten! Lám, a sors tíz év után a kezére játszotta a legyőzhetetlen Vladimir Tsenzovot, és győzött az igazság!

Lassan leengedte a kezét, és felnézett, hogy az utolsó csöppig kiüríthesse a bosszú kelyhét.

A férfi még nem mutatta meg a lapját. Csak ült, kifejezéstelen arccal. Aztán egyszer csak elmosolyodott, és ez a mosoly az eddigiekkel ellentétben igazi volt: ezúttal a szeme is nevetett.

– Sajnálom, Bree – vetette oda hanyagul, és felfordította a kártyáját.

Káró ász.

Bree hosszú másodpercekre lezsibbadt. Aztán reszketni kezdett. Csak valahonnan nagyon messziről hallotta a kártyaszobában lévő férfiak nevetését és örömujjongását.

– Maga… maga… – Bree nagyon szeretett volna valamit mondani, de csak szánalmas dadogás jött ki a száján.

– Én nyertem – közölte Vladimir, akinek kék szeméből csak úgy sütött a megvetés, ahogy felegyenesedett, teljes százkilencven centis magasságában. – Tíz perced van, hogy összecsomagolj. Aztán menj az előcsarnokba. Ott veszem fel a nyereményemet.

Egészen közel lépett hozzá, a lány érezhette a teste melegét.

Aztán lehajolt, hogy az arca is minél közelebb legyen Bree-éhez.

– Fogalmad sincs, milyen régóta várok erre a pillanatra – mondta halkan. – Most már az enyém vagy, Bree Dalton.

2. FEJEZET

Bree szíve kihagyott egy ütemet. Úgy ült ott, mint akinek a lába a földbe gyökeredzett, és rábámult a kártyalapra. A szív királyra, amellyel emberi számítás szerint győznie kellett volna.

– Ébredj fel! – suttogta, de ez sajnos nem álom volt. Az imént eladta magát egy olyan férfinak, akit szívből gyűlölt.

Megkapaszkodott az asztal szélében, és felegyenesedett.

– Csaltál! – kiáltotta Vladimir után, aki már elhagyta a kártyaszobát.

A férfi megfordult.

– Az te vagy, kislány, aki csalni szokott. Én csak nyertem.

Most pedig siess! – Rápillantott méregdrága karórájára. – Már csak kilenc perced maradt, és nem szeretek várni a nyereményemre.

A nyereményére!

Bree felszisszent. A teste, a lelke volt a nyeremény!

Vladimir ismét elfordult, majd távozott. Puhán, kecsesen mozgott, mint egy ragadozó. Bree lába ellenben már most majdnem felmondta a szolgálatot. Remegő kézzel kapaszkodott meg az asztal szélében.

Most már Vladimir Tsenzov tulajdona volt. Hogy is lehetett ennyire ostoba? Hogy mehetett bele ebbe az alkuba? Bree még sosem haragudott magára úgy, mint ebben a pillanatban. De hogy is ne haragudott volna, hiszen kapzsibb és naivabb volt, mint Josie!

Hirtelen úgy érezte, megfullad az ablaktalan helyiségben.

Kirohant az ajtón a testes őr mellett, aki csodálkozva bámult rá.

Átrohant a lugason, aztán elsuhant az elnéptelenedett bár mellett.

Még mindig minden porcikája reszketett a felindultságtól.

Ezt aztán jól megcsinálta! Végérvényesen cserben hagyta a húgát. Josie-nak most már senkije sincs, akire számíthatna.

Épp ki akarta nyitni a közös szobájuk ajtaját, amikor megállt a keze a levegőben. Rádöbbent, hogy a megnyert zsetonokat az asztalon hagyta. Bár ezek után úgyis mindegy… De vajon hogyan magyarázza el a húgának, mi történt?

Az ajtót belülről kinyitották.

– Láttam az ablakból, hogy jössz – mondta izgatottan Josie. – Sikerrel jártál? – Az arca elborult, amikor Bree arckifejezését megpillantotta. – Nem – motyogta. – Látom, hogy nem.

Vesztettél…

Bizony, veszített. Annyit, mint még soha életében. És mindezt úgy, hogy diadalmasan hagyhatta volna el a kártyaasztalt.

Bárcsak ne hagyta volna magát lépre csalni! Bárcsak ne ment volna bele abba az utolsó játékba! Bree nem is tudta volna megmondani, kit utál jobban: önmagát vagy Vladimirt.

– Mi történt? – kérdezte Josie halkan.

– A férfi, aki téged kigolyózott a játékból, nem más, mint Vladimir Tsenzov. – Bree szája teljesen kiszáradt.

Josie kifejezéstelen arccal nézett vissza rá. Tudta, kicsoda Vladimir, de mindössze tizenkét éves volt akkor, amikor a nővére összeismerkedett a feltörekvő fiatalemberrel, azzal az előre elhatározott céllal, hogy annyi pénzt csal ki belőle, amennyit csak lehet. Nagy szükségük volt akkoriban minden centre, hogy a nyomukban loholó gengsztereket kifizethessék.

Ehelyett azonban beleszeretett Vladimirba. Azon az estén, amikor a fiú megkérte a kezét, mindent be akart vallani neki, Vladimir öccse azonban megelőzte. Amikor Vladimir rájött az igazságra, már másnap elutazott Alaszkából, sorsára hagyva Bree-t, akinek a nyomában voltak a gengszterek, de a seriff is megfenyegette, hogy börtönbe dugja, Josie pedig nevelőszülőkhöz kerül.

Így aztán a két fiatal lány egy rozoga kocsiba pakolta minden vagyonkáját, és azonnal útnak indultak. Az elmúlt tíz évük arról szólt, hogy mindvégig menekültek az üldözőik elől.

– Veszítettél? – ismételte hitetlenkedve Josie, és a szemébe könnyek szöktek. – Az én hibám! – jajdult fel. – Minden az én hibám!

– Nem igaz – mondta Bree, aki máris kitalálta, mit csináljanak.

Elővette az utazótáskáját a szekrényből. – Csomagolj! Gyorsan!

– utasította a húgát.

Josie ledermedt.

– Hová megyünk?

Bree bedobta az útlevelét a táskájába, aztán válogatás nélkül elkezdte utánadobálni a ruháit.

– A reptérre. Igyekezz! Már csak két perced van!

– Te jó ég! – nyögte Josie. – Mennyit veszítettél?!

– Siess már!

A húga végre szót fogadott, fogta a hátizsákját, és mindent, amit talált, belegyömöszölt. Bree azonban nem sokkal később megragadta a kezét, és elkezdte kifelé rángatni.

– Gyerünk! – tépte fel az ajtót. – Elmegyünk a fizetési csekkünkért, aztán…

A torkán akadt a szó, mert a folyosón ott állt Vladimir, és hanyagul a falnak támaszkodott.

– Nocsak! – mondta gúnyosan. – Hová ilyen sietősen?

Bree olyan hirtelen torpant meg, hogy Josie hátulról beleütközött.

– Gondoltam, hogy megpróbálsz átverni, úgyhogy készültem.

Ennek ellenére egy kicsit csalódott vagyok. Valamiért abban reménykedtem, hogy az elmúlt tíz évben előnyödre változtál.

Bree észrevett még egy árnyat a sötét folyosón. A szívében elhalt minden remény. Vladimir nem egyedül jött…

– Miből gondolod, hogy át akartalak verni? Talán csak azért siettem ennyire, hogy el ne késsek a szálloda előcsarnokából…

– Ugyan, ugyan. Te és a pontosság! Még a temetésemre is képtelen lennél időben érkezni.

– Tévedsz, percre pontosan ott lennék. Még virágot, sőt lufikat is vinnék magammal.

– Az emberek képtelenek megváltozni – mondta lassan a férfi, aztán elvette Bree-től az utazótáskát, és turkálni kezdett benne.

– Mit keresel? Azt hiszed, fegyvereket rejtettem el benne? – gúnyolódott a lány.

– Te olyan fegyvereket használsz, amelyeket el sem kell rejtened. Az úgynevezett női fegyvereket. Szépséget, csábítást, apró trükköket. Milyen kár, hogy rám nincsenek hatással az efféle mesterkedések! – A férfi arca rezzenéstelen volt, mintha márványból faragták volna.

Bree óriási gombócot érzett a torkában.

– Ha ennyire megvetsz, miért nem engedsz utamra?

A férfi nevetett.

– Először megsértesz, és csalónak nevezel, aztán megpróbálsz átejteni, végül pedig a logikára hivatkozol. Mi jöhet még? A következő az lesz, hogy kegyelemért könyörögsz?

Bree pajzsként tartotta maga előtt a táskát.

– Ha térden állva könyörögnék neked, elengednél?

Vladimir megfogta az állát.

– Nem.

– Gyűlöllek! – tört ki a lány, és elrántotta a fejét.

Vladimir felnevetett.

– Döbbenetes, de semmit sem változtál.

– Szerintem inkább az a döbbenetes, hogy rabszolgádként akarsz rángatni, amíg rám nem unsz – csattant fel Bree.

– Rabszolgaként? – döbbent meg Josie, de senki sem figyelt rá.

– Ez meg mit jelentsen?

– Nem kényszerítettelek semmire. Te vállaltad a játékot, és veszítettél. Most tehát tartozol nekem.

– Lépre csaltál!

Vladimir megvetően fújt egyet.

– Ugyan! Megkívántad az egymilliót, és azt hitted, az osztó majd vásárra viszi a bőrét miattad. A férfiak manapság már nem kockáztatják a megélhetésüket egy nő miatt. Még egy kivételesen szép nő miatt sem.

Közelebb lépett Bree-hez, és a füléhez hajolt.

– Igen, mindig tudom, mire gondolsz, ismerem annak a bájos kis pofikádnak minden egyes rezdülését. És hamarosan a tested rezdüléseit is ismerni fogom.

Bree egész teste libabőrös lett egy pillanat alatt. Olyan kicsinek és gyöngének érezte magát, mint még soha.

– Gondoskodom róla, hogy betartsd az ígéreted – mennydörögte Vladimir, aztán intett, mire három férfi vált el a fal sötétjétől.

Vladimir elindult lefelé a lépcsőn, a három férfi pedig utánakísérte a Dalton nővéreket. A rosszul megvilágított parkolóban két autó várakozott. Egy piros sportkocsi és egy nagy, fekete, elsötétített ablakú terepjáró.

– Bree!

A lány hátraperdült, amikor a húga ijedt kiáltását meghallotta, és azt kellett látnia, hogy a testőrök a terepjáró hátsó ülésére tuszkolják Josie-t. A keze ökölbe szorult.

– Azonnal ereszd el a húgomat, különben…!

– Csak semmi ostobaság – ragadta meg a karját Vladimir. – Te velem jössz.

– Nem hagyom magára a testvéremet! Senkije sincs rajtam kívül!

– A Lamborghinim csak kétüléses. Nem férünk el benne, de semmi pánik, mögöttünk jönnek majd.

Bree kétkedve figyelte a testőröket, akik kétoldalt beszálltak Josie mellé. A harmadik a vezetőülésen foglalt helyet.

– Miért kellene megbíznom benned? – kérdezte.

– Végül is nem muszáj. De igazából nincs más választásod.

Bree kitépte magát a férfi kezéből.

– Ne érj hozzám! – sziszegte.

– Én csak udvarias akartam lenni. De látom már, hogy ez merő időpocsékolás. – Vladimir a piros sportkocsira bökött: – Szállj be!

Bree dohogva engedelmeskedett. A kocsiba beszállva elvarázsolta a finom bőrülések illata. Apjuknak valamikor ez volt a gyengéje: a gyors és drága autók. Akkor, amikor még futott a szekér, és Black Jack Dalton két kézzel szórta a pénzt.

Amikor a kedves papa tüdőrákban meghalt, adóssághegyeket hagyott rájuk, de az illat azokra a szép időkre emlékeztette a lányt, amikor még a bőrük alatt is pénz volt.

– Szép kocsi – ismerte el.

– Elvisz oda, ahová szeretném – nevetett a férfi.

Bree-nek a lélegzete is elakadt a nevetése hallatán. Először egy anchorage-i partin hallotta ezt a nevetést. Eredetileg áldozatnak szemelte ki Vladimirt. A pénzére ácsingózott, melyet a fiatalember az egykori birtokuk visszavásárlására hozott magával. De amikor a pillantásuk találkozott, Bree megfeledkezett minden másról. Aztán Vladimir odasétált hozzá két pohár pezsgővel, és azt mondta neki: – Tudom, ki maga.

– Valóban? – mosolygott hűvösen a lány.

– Az a nő, akit ma éjjel hazaviszek magammal.

Bree erre az arcába nevetett.

– Te jó ég! Mondja, másoknál sikere van ezzel az ócska dumával?

A férfi meglepetten pislogott, aztán vele nevetett.

– Igen. Többnyire igen – vallotta be szinte szégyenkezve, majd kezet nyújtott. – A nevem Vladimir.

Bree gyorsan elhessegette az emlékeket, és hátrasandított.

Látta, hogy a terepjáró tényleg mögöttük halad, és ez megkönnyebbüléssel töltötte el.

Tudta, tervet kell kovácsolnia annak érdekében, hogy kiszabadulhasson a rabságból.

Mindenkinek van gyenge pontja, mondogatta az apja. Rá kell jönnöd, mi az, amit az ellenfeled igazán akar. Aztán el kell hitetned vele, hogy kész vagy neki megadni.

De vajon mit akarhat tőle a sokszoros milliárdos Vladimir Tsenzov?

A férfi neve egyforma gyakorisággal bukkant fel a gazdasági lapokban és a bulvársajtóban. Ő volt a Tsenzov Bányatársaság egyedüli tulajdonosa, mely a piacvezető arany-, platina-és gyémántkitermelő vállalat a világon. Bree olvasta róla, hogy a munkájának él, és a gátlástalan üzleti húzásairól ismert az üzleti életben. Lám, a saját öccsét is kiszorította a cégből, méghozzá ugyanazon a napon, amikor Bree-t is kitörölte az életéből. A két fivér azóta élet-halál harcot folytatott egymással.

Bree leengedte az ablakot, hogy beengedjen egy kis levegőt.

– Miért jöttél Honoluluba? – kérdezte mintegy mellékesen.

– Hagyd abba! – vetett rá éles pillantást a férfi.

– Mit? – Bree őszintén elcsodálkozott.

– A kis trükkjeidet.

– De hát én nem is… Egyszerűen csak kérdeztem valamit! Már ez is trükközésnek számít?

– Nem akárhogyan kérdezted. Hanem ugyanazon a duruzsoló, érzéki hangon, ahogy azokat a vén hülyéket is megbolondítottad a kártyaasztalnál, amikor a testedet kínáltad fel nyeremény gyanánt.

Bree-t elöntötte a düh, de lenyelte haragját. Végső soron a férfinak igaza volt: az a jelenet a kártyabarlangban nem tartozott élete legfelemelőbb eseményei közé.

– Kétségbe voltam esve. A százezer dolláros tartozás tönkretett volna minket egy életre. És nem volt másom, amit felkínálhattam…

– Amikor belementél, hogy feltedd az életed egyetlen lapra, már nem voltál kétségbeesve. A húgod adósságát kifizetted, egy kevés pénzed még maradt is… Elmehettél volna.

Bree szemében könnyek égtek.

– Neked fogalmad sincs semmiről. Nyakig úszunk az adósságban…

– Hát ez egyre jobb! – gúnyolódott a férfi. – Már siránkozol is.

Remek!

Bree megrázta a fejét.

– El sem hiszem, hogy valaha szerettelek – sóhajtotta.

– Szerettél? – Vladimir gúnyosan felkacagott, és magasabb fokozatba kapcsolt. – Ez már aztán tényleg gyomorforgató, Bree.

Hagyd abba, kérlek!

A lány a könnyeivel küszködött.

– Nem akarhatsz tényleg lefeküdni velem.

– Megállapodtunk, ne felejtsd el!

– Mégis micsoda ember az, aki elfogadja egy nő testét tétként egy kártyajátékban?

– Mégis milyen nő az, aki felkínálja magát nyereményként egy pókerparti során? – kérdezett vissza a férfi, majd lefordult a sugárútról, és Bree rémülten látta, hogy a terepjáró nem követi őket.

– Hová viteted Josie-t? – kérdezte rémülten.

Vladimir újra gyorsított.

– Nem amiatt kellene inkább aggódnod, hogy téged hová viszlek?

– Nem választhatsz el minket egymástól!

– Dehogyisnem.

– Vigyél oda hozzá! Josie-hoz akarok menni!

– Úgy látom, van még mit tanulnod – mondta csendesen Vladimir. – Mostantól nem a te akaratod számít, drágaságom.

Alá kell vetned magad az én akaratomnak.

Bree dühösen fújt egyet, majd lenyúlt a két ülés közé, és megrántotta a kéziféket.

A kocsi csúszni kezdett, majd megpördült a tengelye körül.

Bree feje hátracsapódott. Hangosan sikított, és az arca elé kapta a kezét, amikor az autó nagy zökkenéssel felment a járdára, és megindult egy felhőkarcoló csupa üveg bejárata felé. Végül az üvegajtótól alig néhány centiméternyire állt meg.

Bree lassan leengedte a kezét, és kinyitotta a szemét. Amikor rádöbbent, milyen kicsin múlt kettejük élete, felnyögött. Ha Vladimir nem olyan jó sofőr, vagy ha nem pont itt, hanem fél méterrel arrébb csapódnak a szegélynek… akkor egyenesen az üvegfalba szaladnak.

Szégyenkezve pillantott Vladimirra.

– A reptérre! – sziszegte a férfi, és a szeméből a düh nyilai röpködtek. – Az embereim a reptérre viszik a húgodat. A pokolba, mégis mit gondoltál? Azt hiszed, ártani akarok neki?

– Sejtelmem sincs, mit akarsz – suttogta Bree.

Vladimir hosszan nézett rá.

– Én nem bántom Josie-t – mondta. – Te vagy, aki veszélybe sodrod őt. Egyedül csak te.

A szavai még akkor is ott csengtek a lány fülében, amikor Vladimir indított, és visszatértek az útra. Te jó ég, lehet, hogy a férfinak igaza van?

Tíz évig mindent megtett, hogy a húgát védje. De mióta Vladimir felbukkant az életükben, hibát hibára halmoz. Lehet, hogy Josie-nak jobb lesz nélküle?

– Megesküszöl, hogy Josie-t a reptérre viszik az embereid?

– Nem esküszöm meg semmire. Rajtad áll, hiszel-e nekem, vagy sem.

Bree egész testében reszketett. Lassan maguk mögött hagyták a várost, és a sziget belseje felé haladtak.

– Josie-nak nincs pénze repülőjegyre.

– Nincs szüksége repülőjegyre. A magángépem viszi át a szárazföldre. Az egyik testőröm elhozta a fizetési csekkjeiteket, és beváltotta a nyereményzsetonjaidat is. Szóval nem kell aggódnod a húgod miatt. Igenis van pénze. Engedelmeddel a te fizetési csekkedet is neki adtam oda. Neked úgysem lesz szükséged pénzre.

A lány elsápadt.

– Ezt hogy érted? Hogyhogy nem lesz szükségem pénzre?

– Az enyém vagy. Én foglak ellátni, én gondoskodom a szükségleteidről.

– Ez édes… Szóval megetetsz, és egy kis zugot is kapok, ahol meghúzhatom magam? Mint egy kis háziállat?

– Nem, a háziállathoz ugyanis érzelmileg is kötődik az ember.

Te inkább egyfajta jobbágy leszel.

– Jobbágy?

– Aha. Életed végéig nálam maradsz, engem szolgálsz. Nem kapsz fizetést, és nem távozhatsz mellőlem. Egyetlen életcélod a szolgálat, az, hogy megédesítsd az életemet.

Bree nyelt egy nagyot, és lehunyta a szemét.

– Gondolod, hogy a részvényeseidnek tetszeni fog, ha kiderül, hogy rabszolgát tartasz? Az emberrablás, a személyi szabadság korlátozása bűncselekmény – mondta kimérten.

– Emberrablás? – Vladimir megvetően fújt egyet.

– Ez a neve annak, ha valaki…

– Nem raboltalak el, és nem kényszerítettelek semmire.

Önként vállaltad, hogy a rabszolgám leszel, ha veszítesz. Pedig szabadon elmehettél volna a pénzeddel, mert a húgod ügyét már elintézted. De feltámadt a kapzsiságod, és tovább játszottál. Most pedig nem tudod elfogadni, hogy veszítettél. – Vladimir hidegen nézett rá. – Azért engedtem el a húgodat, mert hozzá semmi közöm. Nem vele van elszámolnivalóm, hanem veled. Te vagy az, akit meg akarok és meg is fogok büntetni!

És kárörvendően elmosolyodott.

3. FEJEZET

Vladimir lopva figyelte a Bree arcán átvonuló érzéseket. Düh, ijedség, döbbenet, tehetetlenség.

A látvány mélységes elégtétellel töltötte el.

Pillantását az útra szegezte, és rálépett a gázpedálra. Akár a szél, úgy száguldottak végig Oahu szigetének buja tájain.

Nem véletlenül mondták róla, hogy gyémánt van a szíve helyén. Átverte a lány, akit szeretett, majd az öccsében is csalódnia kellett, szóval mostanra nem nagyon voltak illúziói.

Miután három hónappal ezelőtt bukott egy nagyot a Honolului Nagydíjon, és épphogy megúszta, az orvos tanácsát követve vásárolt magának egy tengerparti házat egy elhagyott partszakaszon a lábadozás időszakára.

Hát így került Hawaiira, és sokáig fogalma sem volt róla, hogy Bree is a szigeten tartózkodik. Ha mindjárt a legelején rájött volna, valószínűleg négykézláb mászik el a repülőtérig, hogy haladéktalanul elhagyhassa Hawaiit.

Bree olyan volt számára, mint a méreg. Méghozzá egy igen kellemes ízű méreg, mely itatja magát, aztán belülről szétmarja az ember bensőjét. Pontosan ezt tette Vladimirral tíz évvel ezelőtt is. A férfi akkor alaposan megégette magát, és ezzel egyidejűleg kihunyt a szívében minden megértés és együttérzés.

Bár ha úgy vesszük, ezzel még szívességet is tett neki a lány.

Hiszen a könyörtelenség, mely akkor lett jellemző rá, kellett ahhoz, hogy kiépíthesse a vállalatbirodalmát.

Bree csúnyán átverte őt. És csúnyán elbánt vele az öccse, Kazimir is, aki beszámolt egy újságírónak Bree mesterkedéseiről.

Vladimir emiatt olyan dühbe gurult, hogy bagóért megvette a fivérétől az üzletrészét, és csak azután jelentette be, hogy a cégnek sikerült elnyernie egy újonnan felfedezett aranylelőhely kiaknázási jogát. Egy évvel később, huszonhat évesen Vladimir vagyona ötszázmillió dollár volt, miközben Kazimir a marokkói sivatagban élt, és olyan szegény volt, mint a templom egere.

De nem maradt sokáig szegény. Noha továbbra is a szaharai nomád élet gyönyörűségeit élvezte, hamarosan saját bányavállalatot alapított, mely a Tsenzov Bányatársaság legnagyobb vetélytársa volt.

Erre a gondolatra Vladimir arca kényszeredett grimaszba torzult. Épp elég sokáig kellett elviselnie, hogy az öccse vállalkozása komoly veszteségeket okoz az övének. Itt volt az ideje, hogy bevigye a halálos ütést Kazimiréknak.

Csak előbb még…

Vladimir Bree-re sandított. Hosszú évekig azzal nyugtatgatta magát, hogy az emlékezete bizonyára csal. Egy nő sem lehet ennyire tökéletes, ennyire gyönyörűséges.

De tévedett.

Bree ugyanis még szebb volt, mint amilyennek emlékezett rá.

Tizennyolc éves korában félig gyerek volt még. Most viszont, huszonnyolc évesen, ragyogó szépség. A leggyönyörűbb nő, akit valaha látott.

És hamarosan megismerheti a teste minden titkát… Vladimir hidegen elmosolyodott. Végre csillapítani fogja a vágyait, végre övé lesz az a csodálatos test, amelyre tíz éve áhítozik.

Nyilván csalódni fog persze. Az emlékeiben valóságos piedesztálra emelte Bree-t, egyfajta istennőként tekintett rá.

Ilyen magas elvárásoknak természetesen képtelenség megfelelni. Nagy-nagy elégtétel lesz számára, hogy végre letaszíthatja a trónjáról a lányt.

Abban a pillanatban, amikor meghallotta azt a szexi hangját a kártyabarlangban, amikor meglátta karcsú alakját, titokzatos, borostyánszínű szemét, telt, rózsás ajkát, egyszerre úgy érezte magát, mintha teste minden idegvégződésébe áramot vezettek volna.

Először puszta véletlennek tartotta a viszontlátást. Ám amikor Bree játékba szállt az egymillióért, rájött, hogy a Dalton nővérek forralnak valamit. Ez volt az egyetlen észszerű magyarázat.

Különben miért dolgozna egy ilyen első osztályú szélhámos, mint Bree Dalton, szobalányként egy ötcsillagos hawaii hotelban?

Elhatározta, hogy megleckézteti ezt a büszke teremtést. Olyan büntetésben részesíti, amit sosem felejt el. Bree a rabszolgája lesz… A padlóját fogja súrolni, de csak azután, hogy ő kedvét töltötte vele az ágyban.

Oldalt fordult egy pillanatra, és a lányra nézett.

Bree szőke haja csillogott a holdfényben. Lágy ajka minden lélegzetvételnél megremegett.

– A barátnőd alighanem nagyon dühös lesz – dünnyögte a lány.

– Honnan tudod, hogy van barátnőm? – kérdezte Vladimir.

Bree szeme dühösen villant.

– Egy magadfajta dúsgazdag aranyifjúnak mindig van ágymelegítője, vagy hogy hívják az ilyet…

Vladimir válaszra sem méltatta, csak megvetően fújt egyet.

– Remélhetőleg gyorsan rám unsz, és akkor kidobsz az ágyadból – jegyezte meg reménykedve a lány.

Ez a vágyakozó hang felért egy sértéssel. A nők rendszerint boldogok voltak, ha ágyba bújhattak Vladimirral. A férfi azonban nem adta jelét, hogy megbántódott volna. Hűvösen elmosolyodott.

– Ne aggódj. Biztosan találok neked feladatot azután is, ha az ágyban már nem tartok igényt a szolgálataidra. Takaríthatnál például…

– Inkább súrolom a fürdőszobádat a fogkefémmel minden áldott nap, mint hogy el kelljen viselnem az érintésedet.

– Talán kipróbálhatnánk a meztelen takarítást – vetette fel Vladimir.

– Istenien hangzik.

– Sőt talán az embereimnek is megengedem, hogy végignézzék a show-t.

Bree elsápadt.

– Azt ne… Azt ne csináld…

Ettől azonban egy pillanatig sem kellett volna félnie. Vladimir nem volt az a fajta, aki szeretett osztozni a zsákmányon. Csak meg akarta ijeszteni a lányt, de amikor meglátta a rémületet az arcán, mégsem lelte benne akkora örömét, mint gondolta. Így aztán megint előreszegezte a tekintetét, csak az utat nézte, amíg haza nem értek.

Az őr odabiccentett neki, és kinyitotta a villa kapuját.

– Ne aggódj, Bree. Nem szándékozom osztozni rajtad. Az enyém vagy. Csak az enyém.

A szeme sarkából látta, hogy a lány megkönnyebbülten felsóhajt, és nem értette magát. Miért nyugtatta meg Bree-t?

Hiszen a cél az, hogy megbüntesse – vagy mégsem?

A háromszintes villa, melyben a férfi lakott, egy sziklaszirtre épült, és szinte lebegni látszott az óceán fölött.

– Nem is tudtam, hogy van itt egy házad – csodálkozott Bree.

– Ha tudtam volna…

– Akkor nem jössz Hawaiira, megkopasztani a hiszékenyeket?

– Megkopasztani a hiszékenyeket? Mégis miről beszélsz? – A lány láthatólag megütközött a felvetésen.

– Ne add az ártatlant. Ha nem a hiszékenyek megkopasztása volt a célod, akkor minek neveznéd az imént a kártyabarlangban lejátszódott kis jelenetet?

– Életem legnagyobb baklövésének – suttogta Bree, akinek az arcából mostanra kifutott minden vér. Egyszerű ruhája ellenére is úgy festett, mint valami törékeny hercegnő, akit hatalmába kerített a csúf szörnyeteg.

Ez csak szerep, gondolta Vladimir. Nem szabad felülni neki…

Fogta a lány utazótáskáját, és kiszállt a kocsiból.

– Gyere utánam!

Azzal hátra sem pillantva elindult a villa felé. Három hónapja húszmillió dollárt adott a házért látatlanban. Annyit tudott róla, hogy luxuskialakítású az ingatlan, magánstrand tartozik hozzá, és kevesebb mint egy óra autóútra van a kórháztól.

Belépett a tágas előcsarnokba, és kisvártatva meghallotta maga mögött Bree cipősarkainak koppanását a márványpadlón.

A hatalmas ablakok egyik oldalról egy csodaszép, buján zöldellő hegygerincre néztek, másik oldalról pedig az óceánra, mely mögött már rózsaszínre színeződött a látóhatár.

Vladimir észre sem vette a pompás kilátást. A három hónap alatt, melynek során gyakorlatilag a ház foglya volt, ráunt erre a gyönyörű látványra.

Kinyitotta a szárnyas ajtót az előcsarnok végében, és hamarosan egy folyosón találták magukat, mely egyenesen a férfi hálószobájába vezetett.

A helyiséget elegáns márványkandalló és egy hatalmas franciaágy uralta. A szobából széles üvegajtó vezetett az erkélyre. Innen pompás kilátás nyílt az úszómedencére, mely ránézésre mintha egybefolyt volna a végtelen óceánnal. Vladimir az ágyra dobta a lány táskáját, aztán megfordult.

Bree, aki közvetlenül mögötte jött, beleütközött, és a váratlan érintkezés hatására a lélegzete is elakadt.

De a férfi is kiesett a szerepéből egy pillanatra. Mintha villámcsapás érte volna: egyszerre forrni kezdett az ereiben a vér, és a tüzes folyam egy pillanat alatt lángra lobbantotta az ágyékát.

Lenézett Bree-re, látta szív formájú arcát, ragyogó szemét, félig nyitott ajkát, mely úgy festett, mintha csak csókra várna.

Aztán a lány hirtelen hátrahőkölt, mintha csak megégette volna magát.

– Legközelebb szólj, ha ilyen hirtelen megállsz – sziszegte, de akármilyen megvető is volt a hangja, elkésett.

A férfi már látta, amit látnia kellett.

Évekig azt gondolta, hogy az érzései Bree iránt egyoldalúak voltak. Hogy a lány csak színlelt, mert a pénzére hajtott. Most azonban egyértelműen érezte, ahogy a teste az érintésére reagált, és már tudta az igazságot.

Ez Bree számára is nyilvánvaló volt.

– Ez most… – A lány hangja elcsuklott, amikor a pillantásuk találkozott. Az ablakon át besütött a felkelő nap, meleg, aranyló fénybe borítva mindkettejüket.

Ő volt az a nő, aki megtestesítette Vladimir minden vágyát és félelmét. Breanna…

Hosszú, szőke haja aranyként csillogott. A szeme úgy szikrázott, akár a drágakő. A bőre fehér, mint a szűz hó…

Vladimir önkéntelenül is megtapintotta az egyik hajtincsét.

Milyen puha! Milyen felfoghatatlanul selymes!

– Ezt ne, kérlek! – Bree hallhatóan gyorsabban szedte a levegőt.

– Kívánsz engem – mondta halkan a férfi. – Ugyanúgy, ahogy én is kívánlak téged.

– Te teljesen megőrültél! – Bree hevesen rázta a fejét, de az ajka remegett.

– Olyan sokat hazudtál, hogy már magadnak sem mondasz igazat?

– Az igazság az, hogy egy dologra vágyom csupán: arra, hogy békén hagyj!

Vladimir beletúrt a hajába, és magához húzta.

– Fogadjunk, hogy az ajkad rácáfol a szavaidra – suttogta, aztán a lány szájára tapasztotta a száját.

Ez nem egyszerű csók volt… Bree úgy érezte, mintha erőszakkal vennék birtokba az ajkát. Vladimir szája kemény volt, és követelő. Erős keze végigvándorolt a hátán, a lány érezte a belőle áradó meleget a bőrdzsekin keresztül is. A melle Vladimir izmos mellkasához nyomódott, ahogy a férfi magához húzta.

Amikor a nyelvük egymásra talált, olyan érzés volt, mint amikor a vihar feszültsége egy villámlásban oldódik fel. Bree-ben akarata ellenére elszabadult tíz hosszú év minden hiábavaló vágyakozása, és a testét elöntötte a tűz.

Már nem próbálta Vladimirt ellökni magától, karja önkéntelenül is a nyaka köré fonódott. Ő volt az egyetlen férfi, aki valaha megcsókolta. Az egyetlen, akit ő valaha megkívánt. Az egyetlen, akit teljes szívéből szeretett.

Tíz éve róla álmodott minden egyes éjszaka. És most az álom végre valóra vált. Ő ölelte át, ő csókolta szomjasan az ajkát…

De a csókja más volt, mint annak idején. Nélkülözött minden gyöngédséget és finomságot. Csak düh és megvetés volt benne, semmi más.

Vladimir a térdével szétfeszítette a combját, majd a hajánál fogva hátrahúzta a fejét.

– Ne! – tiltakozott Bree, és kibontakozott az öleléséből.

– Ne? – A férfi láthatóan meghökkent. – Miért ne csókolhatnálak meg? Hiszen az enyém vagy. Hamarosan az ágyamban fekszel majd, teljesen meztelenül, és örömet szerzel nekem… – Újra átfogta Bree derekát, és magához húzta. – Mától az lesz életed fő célja, hogy engem szolgálj.

– Mi a terved velem? – kérdezte reszketve Bree.

– Még nem tudom. Rögtönözni fogok. – A férfi a pólón át megfogta a mellét, és végigsimított a felfelé meredő bimbókon, és amikor Bree felsóhajtott, elmosolyodott. – És te teljesíted majd minden kívánságomat.

– Ne érj hozzám, ha lehet. – A lány legszívesebben könyörögni kezdett volna, hadd mehessen el, de pontosan tudta, hogy hiába sírna. Vladimir nem fog megkönyörülni rajta.

– Nem mindig volt ellenedre az érintésem – mondta Vladimir, majd lecsúsztatta a nő válláról a bőrdzsekit, és a földre dobta. – Voltak idők, amikor annyira kívántál engem, hogy reszkettél, ha csak átöleltelek.

Bree nyelt egy nagyot. Abban az időszakban meg volt győződve arról, hogy Vladimir Tsenzov őszintén szereti.

Szeretlek, Breanna! – suttogta a fülébe. Légy a feleségem!

Légy az enyém örökre!

Akkoriban más ember volt. Sokat nevetett, minden pillantásából és mozdulatából gyöngédség és szeretet áradt. Most meg rideg volt, és gátlástalan.

Vladimir megragadta Bree csuklóját.

– Már nem emlékszel?

– Az más volt. Akkor még szerettelek – suttogta a lány.

– Te teljesen hülyének nézel? – Vladimir karja lehullott. – Nem kell a rizsa. Pontosan tudom, hogy nem engem szerettél, hanem a pénzemet.

– Igen, az elején tényleg a pénzedet akartam megszerezni – ismerte el Bree, és a szeme könnybe lábadt. – De aztán ahogy egyre jobban megismertük egymást, egyre fontosabb lettél nekem. Őszintén beléd sze…

– Ha ezt még egyszer ki mered mondani, nagyon megkeserülöd! – vágott a szavába a férfi.

Bree kihúzta magát, és felvetette a fejét.

– Igenis szerettelek – ismételte dacosan. – Teljes szívemből.

– Hallgass! – förmedt rá Vladimir, és a mennyezetes ágy oszlopához szorította.

Bree szíve őrülten kalapálni kezdett, amikor meglátta a férfi szemében megvillanó vak dühöt. Hátában érezte a kemény oszlopot, a mellének pedig Vladimir izmos mellkasa feszült.

– Hogy kerültél Hawaiira? – tudakolta a férfi.

– Munkát ajánlottak, aminek nagyon megörültünk.

– Ugyan mi szükséged neked arra, hogy szobalányként vesztegesd el a sokoldalú tehetségedet? Bár elég meglepettnek tűntél, amikor a kártyaasztalnál felfedeztél. De ha nem engem akartál megkopasztani, akkor vajon kit?

– Senkit. Már megmondtam, hogy többé nem csinálok ilyeneket.

– Na persze, és ezt el is higgyem, mi? A szélhámoskirálynő becsületes, adófizető állampolgárrá változott.

Vladimir hangja bántó volt, de Bree csak azért sem mutatta ki, mennyire sérti a férfi kételkedése.

– És te? Te mit csinálsz itt? Nem is tudtam, hogy Oahun aranyat találtak.

– Nem tudod? Hogyhogy? Hiszen még a tévé is lehozta, mi történt velem.

– Valahányszor megemlítik a nevedet, ki szoktam kapcsolni a tévét.

– Három hónapja súlyos autóbalesetet szenvedtem egy gyorsasági versenyen.

Baleset egy autóversenyen? Te jó ég! Vajon súlyosan megsérült?

Bree a férfit fürkészte, de így, felöltözve semmi jelét nem látta sérülésnek.

– Milyen kár, hogy nem maradtál ott! – húzta el a száját gúnyosan.

– Kösz az együttérzést. Különben nem sokon múlt. De mivel talpra álltam, úgy terveztem, holnap visszamegyek Szentpétervárra.

A lány szívében feléledt a remény.

– Holnap elutazol?

– Már nem olyan sürgős. – Vladimir megfogta Bree csuklóját.

– Most pedig mondd el, hogy kerültél ide? Miért jöttél? Kit szemeltél ki magadnak áldozatul?

– Senkit.

– Azt akarod nekem bemesélni, hogy véletlen folytán találkoztunk?

– Én inkább balszerencsének nevezném.

– Csak neked balszerencse – dünnyögte a férfi, és pillantása megint Bree ajkára vándorolt.

– Ne! – suttogta a lány. – Te mondtad, hogy máshogyan is megbüntethetsz. Inkább padlót súrolnék, ha lehet.

– Ahogy akarod – felelte hanyagul a férfi. – Öt perc múlva légy a konyhában.

Azzal sarkon fordult, és elhagyta a szobát. Bree nagyot sóhajtva rogyott az ágyra.

Vladimir nem hitte el neki, hogy szerelmes volt belé. Meg van győződve róla, hogy ő csak megjátszotta a gyöngéd érzéseket, mert ki akarta fosztani. És most bosszúért liheg.

Az az erőszakos csók csak a kezdet volt. Étvágygerjesztő.

Vladimir legfőbb célja az volt, hogy kiélvezze az ő alávetettségének minden egyes pillanatát. Össze akarja törni a testét, a lelkét, míg nem marad más belőle, csak egy száraz porhüvely.

Bree a tenyerébe temette az arcát. Most jött csak rá, mekkora bajban van.

4. FEJEZET

Hét óra telt el, és Bree úszott a verejtékben. De nem bánta.

Nagyot sóhajtva kicsavarta a szivacsot a felmosóvödör fölött. A víz, ami kicsorgott belőle, majdhogynem teljesen tiszta volt.

Vladimir személyzete tegnap valószínűleg a pincétől a padlásig kitakarította a házat, a férfi mégis ragaszkodott hozzá, hogy ő mossa fel a földszinti márványpadlót. Micsoda zsarnok!

A lánynak sajgott a háta, a válla, a lába, de legalább nem kellett egyetlen ruháját sem levetnie.

Leült a sarkára, és kedvtelve nézett végig a csillogó padlón. A ház csodaszép volt, azt meg kellett adni. Munka közben kisandított az ablakon, és szemügyre vette a hatalmas úszómedencét. A ház másik oldalán, a teniszpálya mögött bungalók sorakoztak, feltehetően ott laktak a háztartási alkalmazottak. Bree még sosem látott ilyen pompás birtokot.

De bármilyen gyönyörű is minden, akkor is a börtöne ez az épület. Mint ahogy Vladimir is lehet akármilyen jóképű, akkor is csak börtönőr, semmi más.

A lány elhúzta a száját, amikor eszébe jutott, milyen elégedetten nézte végig a férfi a konyhából, ahogy ő a padlót súrolja a szomszédos helyiségben. Közben reggelit készített magának, sült szalonna és kávé illata lengte be az egész földszintet. Bree-nek, aki előző dél óta nem evett, kész gyötrelem volt végignézni, ahogy falatozik. A gyomra többször is hangosan megkordult, de neki is volt büszkesége. A világért sem szólt volna, hogy éhes. Ő aztán nem fog élelmet koldulni senkitől!

Felnézett, amikor a férfi megint bevonult a konyhába, és kinyitotta a hűtőszekrényt.

Az ajkába harapott, és megint munkához látott, de közben a szeme sarkából figyelte Vladimirt.

A férfi két nagy szelet kenyeret vágott, és szendvicseket készített sült csirkemellből, sajtból, mustárból és paradicsomból.

Ezeket tányérra tette, aztán kivett a hűtőből egy palack vizet is, majd a tányérral és egy szalvétával együtt egy tálcán helyezett el mindent.

– Az ebéded – lépett oda Bree-hez.

A lány gyomra megint felmordult. Hátraült a sarkára, és miközben megtörölte a homlokát, felnézett Vladimirra.

A férfi remekül festett fekete öltönynadrágjában és fekete ingében. A bőrének pedig szantálfa-és szappanillata volt.

Bree ellenben életében nem érezte még ennyire csúnyának és mocskosnak magát. Hosszú haját, hogy ne tapadjon a nyakához, hanyag kontyba fogta össze, a csizmáját lehúzta, a pólója pedig izzadtan tapadt a testéhez.

– Nem szeretem a paradicsomot – mondta élesen. Ne higgye a férfi, hogy hálásan a talpát fogja nyalni, csak mert enni hozott neki!

Vladimir hangos csattanással vágta le a tálcát Bree mellé a padlóra.

– Azt eszed, ami van, és amit adok! – jelentette ki mogorván, majd egy makulátlanul tiszta pontra mutatott. – Ott hagytál egy foltot…

Miután kiment a konyhából, Bree feltápászkodott, az asztalhoz vitte a tálcát, és megmosta a kezét. Miután leszedte a paradicsomot, és megkóstolta a szendvicset, rájött, hogy nagyon ízletes. És a hideg ásványvíz is igen jólesett neki. Amikor végzett, elégedetten törölte meg a száját a szalvétával.

Visszatért a takarításhoz. Mire a harmadik szintre is felért, és kitakarította az öt vendégszobát, délután lett. Bármilyen tiszta is volt a ház, a nap végére nagyon elfáradt. Így tért vissza Vladimir szobájába.

Amikor a hatalmas, mennyezetes ágyat megpillantotta, egyszerűen nem tudta megállni, hogy ne feküdjön le egy kicsit. Csak egy ötperces szundikálásra… Attól bizonyára felfrissül, és a továbbiakban is bírni fogja a strapát.

Csak öt perc, Vladimir észre sem fogja venni…

Bree ledőlt, és amikor legközelebb kinyitotta a szemét, már sötét volt a szobában. Ránézett az ébresztőórára, és megrémült.

Te jó ég, mindjárt este hét!

Hosszú órákat aludt az öt perc helyett.

Gyorsan kiugrott az ágyból, és nyújtózott egy nagyot. Vajon hol lehet a rabszolgahajcsárom? – gondolta akasztófahumorral.

Hogyhogy ilyen sokáig nem vette észre, hogy lustálkodom?

– Nos, kialudtad magad? – hallotta a háta mögül.

Bree megpördült.

– Te tudtad, hogy… hogy aludtam? – hebegte.

– Igen. – Amikor a férfi ott magasodott előtte, Bree szokatlanul kicsinek és gyöngének érezte magát. Végigfuttatta a nyelvét kiszáradt ajkán.

– Hogyhogy nem ébresztettél fel? Hogyhogy nem küldtél vissza dolgozni?

Vladimir kinyújtotta a kezét, és kisimított egy hajtincset a nő homlokából.

– Akartam, de nem tudtam. Álmodban úgy néztél ki, mint egy angyal.

A hangja mély volt, és érzéki.

– Köszönöm, hogy használhattam az ágyadat – hebegte a lány, és oldalt lépett. – Akkor azt hiszem, ideje visszatérnem a munkához…

– A te ágyad is.

– Tessék?

– Ez nemcsak az én ágyam, hanem a tiéd is.

Bree védekezőn összefonta a karját a teste előtt.

– Nem várhatod tőlem el, hogy…

– Micsodát?

– Hát… hogy lefeküdjek veled.

– Te magad kínáltad fel, nem? Valami olyasmit mondtál, hogy a kártyaasztalnál nyújtott teljesítményed semmi ahhoz képest, amit az ágyban tudsz nyújtani. Meg hogy egy óra veled az ágyban sorsfordító élmény. Nem ezeket a szavakat használtad?

– De igen. Csakhogy hazudtam – vallotta be a lány. – Valójában semmiféle tapasztalatom nincs ezen a téren. Még sosem voltam együtt senkivel. – Az arca bíborvörösre vált. – Hogy egészen őszinte legyek, azóta, hogy eltűntél az életemből, meg sem csókoltam mást.

– Micsoda? Azt állítod, hogy még szűz vagy? – kérdezte hitetlenkedve Vladimir.

Bree jókora gombócot érzett a torkában, úgyhogy csak bólintott.

– Komolyan azt gondolod, hogy ezt elhiszem?

A lány dühösen emelte fel a fejét.

– Úgy véled, hazudok?

– Egészen biztos vagyok benne. – A férfi hidegen mérte végig.

– A hazugság a véredben van.

A hazugság a véredben van…

Mielőtt az édesanyjuk meghalt, Bree családja teljesen normális, hétköznapi família volt. A szülők, akik mindketten tanárként dolgoztak a helyi gimnáziumban, megbecsült tagjai voltak a kisváros közösségének. Nyáron füvet nyírtak, télen havat lapátoltak, semmilyen szempontból nem lógtak ki a sorból. Lois Daltonnál azonban harmincéves korában rákot diagnosztizáltak, és a fiatalasszony hamarosan meg is halt, alig két hónappal kisebbik lánya megszületése után. Az apa, Jack majd beleőrült a felesége elvesztésébe, legalábbis sokan ezzel magyarázták különös viselkedését. Felmondott a gimnáziumban, és pókerezni kezdett, mi több, a játszmákra a hatéves Bree-t is magával vitte minden egyes nap, suli után. Először csak Anchorage-ba, aztán az összes környező kikötővárosba, ahová a kirándulóhajók naponta hozták a gyanútlan turistákat.

De Bree gyorsan elhessegette a fájdalmas emlékképeket, és megrázta a fejét.

– Nem hazudok. Tényleg nem voltam még senkivel.

– Elég ebből! Tétként dobtad be a tested tegnap éjjel. És most behajtom rajtad a tartozást. – Vladimir az ágyra mutatott.

– Csak a kétségbeesés diktálta ezt a lépést. Nincs semmi másom a testemen kívül, és mindenképpen meg akartam menteni Josie-t.

– Josie már biztonságban volt akkor, amikor belementél az alkunkba. Az ő adósságát már kifizetted, szabadon távozhattál volna. De te mégis vállaltad a kockázatot, mert kapzsi voltál. És akkor már tudtam…

– Mit? – nyelt egy nagyot a lány.

– Hogy semmit sem változtál. Hogy még mindig a testedet használod csali gyanánt.

– Eszembe sem jutott, hogy veszíthetek. – Bree a könnyeivel küszködött. – Ha volna benned szemernyi tisztesség, nem kényszerítenél arra, hogy…

– Hogy álld a szavad? – A férfi gúnyosan felkacagott.

Bree jól hallhatóan fújta ki a levegőt.

– Belátom, butaság volt a tisztességedre apellálnom.

– Nyertem, te meg veszítettél. – Vladimir összefonta a karját a melle előtt. – Sok rossz tulajdonságodat ismerem már, Bree Dalton, de azt sosem gondoltam volna, hogy nem tudsz veszíteni.

– Mi lenne, ha tovább takarítanék? – vetette fel a lány reménykedve.

– Nem, köszönöm. Eleget takarítottál. Inkább főzz nekem valamit!

A lány arca elborult.

– Látom, már elfelejtetted a legutóbbi közös főzésünket.

– Még mindig olyan csapnivaló szakácsnő vagy?

– Aha. Garantáltan megmérgeznélek.

– Nem hiszem, mert együtt eszünk.

– Akkor javaslom a dobozos csirkehúslevest.

– Ügyes próbálkozás. – Vladimir oldalra hajtotta a fejét. – De én sajnos sajtfelfújtra gondoltam, provence-i fűszerekkel.

– Te megbuggyantál.

– Dehogy. Nem értem, miért vagy ilyen kishitű. Legalább megpróbálhatnád. És hogy semmit se ronthass el, személyesen felügyelem, amit csinálsz. Odakint a kerti konyhában. Csodás esténk van, használjuk ki!

Hát így esett, hogy Bree fél órával később a medence melletti fedett főzősarokban aprította a fokhagymát, majd megkísérelte némi liszttel megpirítani olívaolajban.

– Én ezt képtelen vagyok egyedül megcsinálni – sopánkodott jó előre. – Legalább két-három ember kellene még ide, hogy segítsen.

Vladimir közben a kerti asztalnál ült, és egy méregdrága vörösbort kortyolgatott.

– Hagy abba a nyafogást. Nem hinném, hogy olyan nehéz lenne fűszert aprítani, vagy felverni néhány tojást.

– Jaj! – nyögött fel Bree, amikor égett szag ütötte meg az orrát.

Most jött csak rá, hogy folyamatosan kavarni kellett volna az olíva-liszt-fokhagyma keveréket. És az is most esett le neki, hogy elfelejtette a tejforraló alatt meggyújtani a lángot, merthogy meg kellett volna langyosítani a tejet is. És még a fehérbort sem mérte ki, pedig abból is kell a felfújtba…

Gyorsan megkerülte a tűzhelyet, de a nagy kapkodásban elcsúszott egy picike tojásfehérjén, mely nemrég csorgott ki a járólapra. Hatalmasat esett, és a tálból, amelyet a kezében tartott, a fejére folyt öt tojássárgája.

Vladimir felugrott, és egy szempillantás alatt mellette termett, és lovagiasan felsegítette.

– Breanna, ugye nincs semmi bajod?

– Nahát! – csodálkozott a lány. – Breannának szólítottál. Úgy, mint régen.

A férfi azonnal elengedte, és hátralépett.

– Ez a neved, nem? – kérdezte hidegen.

Bree azonban esküdni mert volna rá, hogy az imént gyöngéd érzéseket látott megcsillanni Vladimir tekintetében.

Bár akár tévedhetett is. A férfi iránta való érzései már tíz éve kihunytak.

Vagy mégsem?

Az előbb egészen úgy csenget a hangja, olyan szeretettel és gyöngéden, mint régen. Mikor azt mondta neki: Szeretlek, Breanna. Légy a feleségem. Légy az enyém, örökre.

– Menj, zuhanyozz le! – utasította a férfi, majd elvette tőle a tálat. – És mosd ki a hajadból a tojást. A többit majd én elintézem.

– Te fogsz főzni? – csodálkozott a lány.

– Kénytelen leszek – vont vállat Vladimir. – Még annál is nagyobb katasztrófa vagy a konyhában, mint amire emlékeztem.

Frissítsd fel magad, vedd fel azt a ruhát, amit a hálószobában az ágyra készítettem, aztán gyere vissza.

– Köszönöm. – Bree komolyan meghatódott. Főleg attól, hogy Vladimir ilyen emberségesen állt hozzá a hibához, amelyet ő elkövetett. Nem szidta le, nem kötelezte takarításra. – Igazán méltányolom, hogy…

– Ne szaporítsd a szót! – szakította félbe a férfi. – Mielőtt hálálkodni kezdesz, nézd meg a ruhát, amelyet neked választottam. Zuhanyozz le mihamarabb, és öltözz fel. Utána majd meghálálhatod a kedvességemet.

Nem lett volna szabad főzésre kényszerítenem, gondolta Vladimir.

Azt hitte, Bree huszonnyolc éves korára legalább a főzés alapjait elsajátította, de tévedett.

Gyorsan kikaparta az égett fokhagymát és lisztet a serpenyőből, kimosta, és újrakezdte az ételt. Fél órával később már az asztalnál ült, és elégedetten kóstolgatta a sajtfelfújtat.

Noha rendszerint éttermekben étkezett, nem is akármilyenekben, Vladimir tudott főzni. Kénytelen volt megtanulni még gyerekkorában, amikor nem voltak valami gazdagok. Édesapja egy kis farmból próbálta előteremteni a betevőt a négytagú családnak, de az a típusú férfi volt, aki jobban szeretett olvasni, mint a szántóföldön robotolni vagy az állatok körül sürögni. Vladimir édesanyjának feladata volt, hogy elhárítsa a káoszt, amit szórakozott férje okozott.

A két fiú apjuk befolyásának köszönhette, hogy felvették őket az egyetemre, ahol bányamérnöknek tanultak. Viszont az anyjuk érdeme volt, hogy a tandíjat ki tudták fizetni. Igaz, az asszony olyasmit tett ezért, amit a férje sosem bocsátott meg neki.

És ez még mindig semmi volt ahhoz képest, amit Vladimir csinált, amikor tizenkét éve összeszedte a pénzt a Tsenzov Bányatársaság alapítására.

Igazából innen eredt a két fivér közti ellentét. Azóta támadta Kazimir a bátyját.

Vladimir arca elborult. A testvére rászolgált, hogy kiszorítsa a cégből. Ő pedig megérdemelte, hogy egyedüli tulajdonos legyen.

Ugyanúgy, mint ahogy azt is megérdemelte, hogy kézre kerítse Bree Daltont.

Hirtelen eszébe jutott a lány, ahogy az előbb csodálkozón rámeresztette nagy, borostyánszínű szemét.

Breannának szólítottál. Úgy, mint régen.

Vladimir felugrott a helyéről, és indulatosan járkálni kezdett a medence partján.

Hát teljesen hülyének nézi ez a lány? Azt gondolja, ha eljátssza az ártatlan szüzet, akkor ő elhiszi, hogy szerelmes volt belé?

Holott teljesen nyilvánvaló, hogy csak a pénzére utazott.

Még sosem voltam együtt senkivel. Hogy egészen őszinte legyek, azóta, hogy eltűntél az életemből, meg sem csókoltam mást.

Egek, milyen tehetséges hazudozó! Még szerencse, hogy ő ma már teljesen közömbös iránta.

A testét leszámítva, természetesen.

Felajzotta, hogy délután takarítani látta Bree-t. Figyelte, ahogy a melle és a csípője mozog padlósúrolás közben. Legszívesebben ott rögtön a magáévá tette volna, a padlón.

De ami késik, nem múlik…

Vladimir fogcsikorgatva tette a koszos edényeket a kinti kis mosogatógépbe. Akarta, vagy sem, Bree sajnos még mindig hatással volt rá. Még mindig hatalma volt fölötte.

Ezen feldühödve a ház felé kezdett nézegetni. Vajon hol lehet ilyen sokáig? Mit csinálhat? Lassan kihűl a vacsora! Mégis mennyi időre van szüksége egy nőnek ahhoz, hogy lezuhanyozzon és felöltözzön?

– Bree! – kiáltotta türelmetlenül. – Gyere már!

– Nem megyek! – kiáltotta a lány a függöny mögül.

– Itt én parancsolok.

– Felőlem aztán parancsolhatsz, amit akarsz. Nem megyek oda, és kész. Soha nem lépem át a küszöböt abban a göncben, amit te ruhának nevezel!

– Akkor nem kapsz vacsorát.

– Kit érdekel?

Az este kezdett egészen másképp alakulni, mint ahogy a férfi remélte. Szitkozódva a házhoz rohant, végigcsörtetett az előcsarnokon, a folyosón, és feltépte a háló ajtaját.

Bree felkiáltott és megperdült. Vladimir szíve kihagyott egy ütemet, mikor megpillantotta.

Bree ugyanis félmeztelenül állt előtte, vagyis hogy abban a halvány rózsaszín selyemkimonóban, amit az egyik alkalmazottjával vásároltatott a lánynak. „Vegyen valami kifejezetten kihívót és ordenárét! – parancsolt a nőre. – Olyasmit, amit a sztriptíztáncosnők viselnek.”

A sajátos neglizsével tehát a lányon akart ütni egyet, fokozni akarta Bree megaláztatását. De a ruha kétélű fegyvernek bizonyult: Vladimir magával is kitolt, nem is kicsit. Soha nem látta még ugyanis ilyen lengén öltözötten Bree-t. Még azon az éjszakán sem jutottak el a vetkőzésig, amikor megkérte a kezét, és amikor minden bizonnyal le is feküdtek volna, ha meg nem zavarják őket.

Abban reménykedett, hogy a lány úgy fog kinézni az alig valamit takaró göncben, mint egy ringyó. De erről szó sem volt.

A rózsaszín selyem pont olyan árnyalatú volt, mint Bree arca, és ő inkább ártatlannak tűnt benne, nem pedig romlottnak. Olyan volt, akár egy menyasszony a nászéjszakáján.

Vladimir dühbe gurult. Valahányszor meg akarta leckéztetni a lányt, ő kapott komoly leckét Bree-től.

Dühösen odacsörtetett hozzá, és letépte róla a selyemköntöst.

Bree felszisszent, levegőt venni sem mert, nagy szemét riadtan meresztette a férfira, aki kedvtelve legeltette a szemét a nő fehér bőrén. Az alig valamit takaró selyembugyin és a míderen, melyből majdnem kibuggyant a melle.

A lány pipacspiros lett, Vladimir pedig kőkemény egy pillanat alatt.

– Nos, elégedett vagy? – csattant fel Bree.

– Még nem – rántotta magához Vladimir. – De hamarosan az leszek.

– Megnyertél pókeren, és most a szajháddá teszel? Mondd, milyen érzés, Vladimir?

A férfi látta a sebezhetőséget a szemében, hallotta a remegést a hangjában, és fájdalmas szorítást érzett a szíve tájékán.

– Szabad akaratodból ajánlottad fel a testedet – felelte. – Szóval nem kell, hogy szajhává tegyelek. Azt a nőt, aki így viselkedik, mindenki szajhának hívja.

– Gyűlöllek!

– Úgy is jó.

– Bárcsak sose találkoztunk volna! Bárcsak valaki más nyert volna tegnap este a kártyaasztalnál! – A lány hangja elfúlt, mert Vladimir ebben a pillanatban erősen magához rántotta.

– Szóval akkor elismered, hogy hazug, csaló szajha vagy?

Bree ránézett, aztán nyelt egy nagyot, és lesütötte a szemét.

– Igen, hazug voltam – ismerte el. – Igen, csaló voltam. De szajha nem voltam soha… És tíz éve nem csaptam be senkit sem.

Mert miután találkoztunk, megváltoztam. Megváltoztattál, jobb emberré tettél, Vladimir. Még akkor is, ha egyik napról a másikra nyomtalanul eltűntél az életemből.

A férfi mellkasába megint fájdalom hasított, ott, azon a helyen, ahol a szívének kellett volna lennie. Mintha bizony ő lenne a szörnyeteg, Bree pedig ártatlan, mint a ma született bárány! De a pokolba is, nem fogja hagyni, hogy ez a csalárd teremtés manipulálja!

– Hagyd ezt abba!

– Mit?

– Ne próbálj részvétet és együttérzést ébreszteni bennem.

Nem fog…

…sikerülni, akarta mondani, de a hangja elcsuklott, mert a szeme Bree mellére tapadt, melynek bimbói láthatóan kirajzolódtak a fűző vékony szövete alatt.

Nem értette, mi ez az őrült vágy. Miért lüktet kőkeményen, amikor a lány most vallotta be, hogy hazudott neki, és becsapta.

Vladimir keze ökölbe szorult.

Legszívesebben most azonnal az ágyra lökte volna Bree-t, és addig nyomul belé, míg csak fel nem sikolt a kéjtől. De nem akarta így a magáévá tenni, hogy közben teljesen megfeledkezik magáról. Ura akart maradni a helyzetnek, és úgy érezte, ez most nem sikerülne.

Kihúzta magát, és elengedte a lányt.

– Úgy látom, nem sikerült befejezned a takarítást, mielőtt lepihentél. Most szépen bepótolod, ami kimaradt. Én pedig nézni foglak közben.

Bree egyetlen szó nélkül odament a sarokban lévő vödörhöz, melyben rég kihűlt a víz, fogta a szivacsot, majd letérdelt.

Selyembugyiban és fűzőben, négykézláb kezdte felmosni a padlót.

Vladimir szája kiszáradt, nagyokat nyelt.

– Remélem, élvezed a show-t – szólt rá élesen Bree.

A férfi erre kiment a szobából. A kerti konyhából behozta a vacsoráját, meg egy pohár bort, majd leült a márványkandalló melletti fotelba, és az ölébe terített egy szalvétát.

– Így igazi a show-műsor – mondta gúnyosan, majd mivel időközben besötétedett, a távirányítóval bekapcsolta a gázkandallót, hogy jobban lásson.

Aztán falatozni kezdett.

– Remélem, finom – szólalt meg epésen Bree, de a világért sem nézett volna fel.

– El sem tudod képzelni, mennyire.

– Hogy akadna a torkodon…! – dünnyögte a lány.

– Az ágy mellett is! – szólt rá Vladimir.

– Ahogy kívánja, felség. – Bree az ágy mellé húzta a vödrét, és maga is arrébb csúszott. Most pontosan Vladimir előtt volt. A férfinak csak le kellett volna hajolnia, hogy az ölébe húzhassa.

Miért is ne tehetné meg? Hiszen Bree immár az övé. A rabszolgája.

Még hogy szűz! Ugyan, ostobaság! Tapasztalt csábító, ki tudja, hány férfival volt már dolga. És Vladimir őrülten kívánta, immár tíz hosszú éve.

Felugrott, a tányér pedig kicsúszott az öléből, és ezer darabra tört.

– Na, ezt aztán biztosan ne fogom összetakarítani! – háborgott Bree, ám a hangja abban a pillanatban elcsuklott, amikor a férfi térdre esett mögötte, és magához húzta. A lány háta széles mellkasának, feneke az ágyékának feszült.

– Ne! – suttogta elkínzottan, de Vladimir leült a sarkára, és az ölébe vonta.

Bree zavartan fordult feléje, és ahogy pillantása a férfi vágyakozó tekintetével találkozott, idegesen megnyalta az ajkát.

Több se kellett Vladimirnak. Egy pillanatig sem bírta tovább.

Bree dús, szőke hajába túrt, hátrahúzta a fejét, és a szájára tapasztotta az ajkát.

A lány egy másodpercre ledermedt, később azonban megadta magát, és átkulcsolta a férfi nyakát. Az ajkuk szinte egybeolvadt, ahogy mindketten belefeledkeztek a csókba. Tíz év elfojtott vágyakozása szabadult el és kezdett tombolni pusztító erővel.

5. FEJEZET

El kell taszítanom, gondolta Bree, de képtelen volt megtenni.

A férfi csókja kemény volt, majdhogynem dühös… és végtelenül szenvedélyes! Erős karja fogva tartotta őt, és még a nadrágon keresztül is érezte, mennyire kívánja. És Bree is kívánta őt. A melle egészen elnehezült, és a mellbimbója bizseregni kezdett az izgalomtól, ahogy Vladimir végigsimított a hátán, az ajka pedig vándorútra indult a nyakán.

Bree hátrahajtotta a fejét, és lehunyta a szemét. Hagyta, hogy a férfi a leheletfinom selymen keresztül a mellét kényeztesse.

– Breanna… Pont olyan finom vagy, mint elképzeltem…

Érezte Vladimir meleg leheletét a bőrén, ahogy a férfi előrehajolt, és a vékony fehérneműn keresztül csókolni kezdte a mellét.

Bree felnyögött. Körmét a férfi vállába vájta, és közelebb húzta magához.

Vladimir ekkor lehúzta róla a mídert, hogy a meztelen mellét cirógathassa. Először a tenyerével, majd a hüvelykjével és a mutatóujjával körözött az érzékeny bimbók körül. Később a szájába vette az egyiket, majd a másikat is, hogy aztán lágyan szívogathassa.

Bree-nek a lélegzete is elakadt, olyan édes vágyakozás fogta el, ám nem sokkal később csalódottan felnyögött, mert Vladimir hirtelen eleresztette.

Igaz, csak azért, hogy felkapja, és az ágyhoz lépjen vele.

Letette a lányt a puha takaróra, ledobta az ingét, majd maga is melléje feküdt.

A következő csók is vad volt, és nyers, mintha Vladimir haragudna rá a vágy miatt, amit érez.

Bree azonban nem törődött ezzel. Élvezte a férfi ránehezedő súlyát, élvezte a kétségbeesett csókot, és teljesen átadta magát a szenvedélynek. Olyan mohó vágyakozás kerítette hatalmába, mely felülírt mindent, még az elmúlt tíz év fájdalmát is.

– Miért nem érintesz meg te is? – suttogta rekedtes hangon a férfi.

– Mert nem igazán tudom, hogyan kell…

– Nem tudod, hogyan kell?

Bree nyelt egy nagyot.

– Tudod, túloztam egy kicsit, amikor a kártyaasztalnál a képességeimmel dicsekedtem.

– Felejtsd el azt az átkozott kártyát, és érints meg! – Vladimir megfogta a lány kezét, és végighúzta a mellizmain, majd a hasán.

– Érints meg! Így…

Nyilvánvalóan nem hiszi el, hogy szűz vagyok, gondolta Bree, és úgy döntött, nem erőlködik tovább, hogy meggyőzze a férfit.

Végtére is mi előnye származna abból, ha mégis elhinné?

Valószínűleg szánalmasnak fogja találni, hogy tíz évig nem talált magának senkit, csak őutána sóvárgott.

Elhatározta, hogy eljátssza azt a szerepet, amit Vladimir osztott rá. A tapasztalt csábító szerepét.

A férfi vállára tette a kezét, lenyomta az ágyra, majd fölébe hengeredett. Aztán a keze vándorútra indult a mellkasán, le a hasa felé, egészen addig, míg el nem érte a nadrágja derekát.

Akkor előrehajolt, és megcsókolta. Egy ujjal bátran benyúlt a nadrág korcába, és közben ingerlőn mozgatni kezdte a csípőjét Vladimir duzzadó ágyéka fölött.

A férfi lázas pillantása arról tanúskodott, hogy mindent jól csinál, így Bree megnyugodott.

Vladimir azonban hamarosan eltolta magától, hogy teljesen levetkőzhessen, és amikor a lány meglátta őt teljesen meztelenül, kissé megriadt a méretei láttán. De amikor a férfi visszahúzta magához, és szenvedélyesen megcsókolta, egy pillanat alatt elfeledkezett az ijedségéről.

Vladimir végigcsókolta a testét, a nyakától a mellén át egészen a bugyi selymes háromszögéig. Aztán szétterpesztette a lábát, és az ajkát odatapasztotta középre.

Bree felnyögött. Tűz lüktetett az ereiben, és a teste reszketett, ahogy megérezte a férfi nyelvét a selymen, majd a bugyi szegélyénél. A teste ívben megfeszült, ujjait az ágytakaróba vájta.

Aztán Vladimir céltudatosan cirógatni kezdte ott. Majd ujjával benyúlt a bugyi alá, és leheletfinoman végigsimított a vénuszdombján. Kicsivel később könnyedén beléhatolt egy ujjával, miközben ajka a gyönyör apró központjára tapadt, és a bugyin át kényeztette.

Bree egyre hevesebben kapkodta a levegőt, lehunyt szemhéja mögött csillagok villództak.

Halk reccsenés hallatszott, ahogy Vladimir letépte róla a bugyit.

– Nézz rám!

Bree akarata ellenére is engedelmeskedett. A férfi ekkor lehajolt, és kóstolgatni kezdte a lába között.

A lány felnyögött. Életében nem érzett ilyen gyönyörűséget…

Vagy talán találóbb lenne az édes gyötrelem elnevezés?

Vladimir nyelve apró, leheletfinom köröket írt le, egyre gyorsuló tempóban, és Bree testén elhatalmasodott egy szinte fájó, mégis csodás lüktetés. Már-már elviselhetetlenül intenzív érzés volt, a lány meg is próbált elhúzódni a meleg, nedves nyelv és ajkak elől, amikor már csak egy másodperc volt hátra a mindent elsöprő beteljesülésig.

Vladimir azonban nem engedte. Megragadta a csípőjét, és tovább nyalogatta, tovább kényeztette, míg csak Bree el nem élvezett. Míg csak magával nem ragadta a kéj hulláma, fel, egészen a hetedik mennyországba.

Amikor felsikoltott, és testén végighullámzott a gyönyör, a férfi csak akkor engedte el, akkor is csupán azért, hogy felhúzzon egy gumit.

Egy másodperccel később már Bree-n feküdt, és egyetlen mozdulattal beléhatolt.

A lány élesen felkiáltott, amikor a gyönyörűségnek véget vetett a fájdalom.

Vladimir hirtelen mozdulatlanná dermedt, amikor a váratlan akadályt érzékelte, de akkor már késő volt.

– Te… te szűz vagy? Szűz voltál?

Bree zavartan hunyta le a szemét.

– Hiszen megmondtam – suttogta. – De te nem hittél nekem.

Vladimir úgy érezte, a világ mindjárt kifordul a sarkaiból. Pedig csak a lelkivilága volt az, ami megrendült. Ezek szerint teljesen hamis volt az a kép, amit Bree-ről alkotott?

Vett egy nagy levegőt, majd visszavonulót fújt, és leült az ágy szélére.

– Ezt nem értem – csóválta meg a fejét.

– Pedig nagyon egyszerű. Valójában sosem volt az életemben más férfi rajtad kívül.

Vladimir úgy érezte magát, mintha valaki alaposan gyomorszájon vágta volna.

Bree Dalton, akit hazugnak és csalónak gondolt, igazat mondott volna neki?

– Mi történt valójában Alaszkában, tíz évvel ezelőtt?

Bree lesütötte a szemét.

– Minden, amit az öcséd mondott akkor, karácsonykor, igaz volt. Josie csak huszonöt éves kora után rendelkezhet a földjével, szóval addig nem adhattuk volna el. Az elején csak kábítottalak téged, hogy megszerezzem a pénzedet, amiből új életet kezdhettünk volna a húgommal.

– Új életet, melynek során embereket károsítasz meg?

– Másféle életet nem ismertem. Azt tanultam, máshoz nem értettem. – Bree felnézett. – De amikor téged megismertelek…

A hangja elcsuklott. A férfi pedig szinte hallani vélte a tíz évvel azelőtt elhangzott mondatot:

Igen, Vladimir, a feleséged leszek.

Látta a lány szemében csillogó könnyeket.

Tudom, hogy nem vagyok méltó hozzád. De ígérem, egész hátralévő életemben megpróbálok az lenni.

A keze ökölbe szorult.

– Bőven volt lehetőséged bevallani az igazságot. Ehelyett hagytad, hogy lehazugozzam és elzavarjam Kazimirt. Hagytad, hogy másnap az újságból tudjam meg, ki vagy valójában.

– Be akartam vallani neked mindent, de féltem.

– Ó, hát persze, féltél! – gúnyolódott Vladimir.

– Igenis féltem! Féltem, hogy nem fogsz hinni nekem. És hogy kiszeretsz belőlem – tette hozzá egészen halkan a lány.

– Ha tényleg az irántam való szerelem késztetett arra, hogy megváltozz, amikor elhagytalak, miért nem tértél vissza a régi életmódodhoz?

– Nem csak miattad akartam megjavulni – suttogta Bree. – Hanem magam miatt és Josie miatt is. Jó példával akartam elöl járni, és ezért inkább az unalmas, de tisztességes életet választottam. – Bree szaporán pislogott, mintha megint közel állna hozzá, hogy elsírja magát. – De sajnos hiába vágyakoztam erre, nem jött össze.

– Nem tudtál tisztességes maradni?

– Nem volt nyugtunk, sehol sem érezhettük magunkat biztonságban. Pár bűnöző, akiket apám meglopott annak idején, rajtunk követelte a pénzét. Sok pénzt, százezreket, annyit, amennyit sosem tudtunk volna összekaparni. Ezért az elmúlt tíz évünk meneküléssel telt, sehol nem maradhattunk hosszú ideig.

Sosem juthattam el odáig, hogy jól fizető, hosszú távú munkát vállaljak, és Josie-t sem írathattam be főiskolára. De mindegy, valahogy túléltük ezt az időszakot is. És szerencsére senki sem törte el a lábunkat.

– Azt említetted nekem, hogy adósságaitok vannak – szólalt meg Vladimir. – De arról nem volt szó, hogy egyesek a lábad eltörésével fenyegetnek.

– Nem az én lábam eltörésével – helyesbített Bree. – Hanem a húgoméval.

Vladimir felpattant az ágyról, és ingerülten járkálni kezdett.

Ha Bree-t ilyen rosszul ítélte meg akkor, vajon nem lehetséges, hogy az öccsét is? Még most is előtte volt Kazimir elgyötört ábrázata, ahogy azt kérdezte: Neki hiszel, nem nekem? Annak a lánynak, akit alig két hónapja ismersz, és nem az öcsédnek, aki egész életében felnézett rád, és hasonlítani akart hozzád?

Gyorsan elhessegette a kellemetlen emlékeket, és a lány felé fordult.

– Soha többé nem kell félnetek senkitől – szögezte le. – Ha kell, saját kezűleg fogom összetörni azoknak az alakoknak minden csontját, akik bántani akartak titeket.

Bree elszörnyedve pillantott rá.

– Mi lett belőled, Vladimir? Micsoda könyörtelen szörnyeteg!

Már nem csak győzni akarsz, meg is akarod semmisíteni az ellenfeleidet? A saját öcséddel is ezt tennéd legszívesebben, igaz?

– Kazimir hozott egy döntést, és most viseli annak következményeit. Miután én nem hittem neki, egy riporternek is elmesélte a rólad szóló mocskos kis történetet. Átvert és becsapott engem, és amikor azt javasoltam neki, hogy zárjuk le az üzleti együttműködésünket, beleegyezett.

– Csakhogy nem világosítottad fel arról, valójában mekkora vagyonnal rendelkezik a cég. Vagyis becsaptad a tulajdon öcsédet – mutatott rá Bree. – Az elmúlt tíz évben valóságos hadjáratot folytattál ellene. Mert te nem csak egyszerűen bosszút akarsz állni, ó nem! Te szereted látni, ha az emberek szenvednek.

Teljesen kifordultál magadból, Vladimir. Pedig én valaha szerettelek. Szerettem azt a kedves, nyitott, becsületes fiatalembert, aki tíz éve voltál. Sőt, hogy őszinte legyek, ma is szeretem. – Könnycseppek csordultak végig a lány arcán. – De azt a férfit, akivé váltál… Aki ma vagy… Azt gyűlölöm és megvetem. Teljes szívemből.

Vladimir a keze után nyúlt.

– Bree!

– Nem! Ne nyúlj hozzám! – A lány felugrott az ágyról, felkapta a földre csúszott köntöst, hogy meztelenségét elfedje. – Soha nem lett volna szabad engednem, hogy akár egy ujjal is hozzám érj!

Könnyes szemmel kirohant a szobából, faképnél hagyva Vladimirt, aki kővé váltan bámult utána. Aztán gyorsan belebújt a farmerjába, és utánaszaladt.

A lépcsőn hallotta, hogy csapódik a teraszajtó, és a zajt követve kifutott a verandára. A sötétben észrevett egy világos foltot a part felé vezető keskeny ösvényen.

Kifutott a szirtre, lelépkedett a sziklába vájt lépcsőkön, és hamarosan ő is leért a partra. De vajon hová tűnt Bree?

A hold hatalmas ezüsttányérjából csak egy sarló látszott egy hatalmas felhő miatt, de így is uralta a bársonyosan fekete égboltot, melyen csillagok milliói szikráztak.

Szerettem azt a kedves, nyitott, becsületes fiatalembert, aki tíz éve voltál. Sőt, hogy őszinte legyek, ma is szeretem… De azt a férfit, akivé váltál… Aki ma vagy… Azt gyűlölöm és megvetem. Teljes szívemből.

Bree szavai arra késztették, hogy átgondolja az életét.

A nő, akit csalónak, hazugnak és szajhának tartott, tíz évig mindennap azért robotolt és azért menekült, hogy a testvérének ételt és otthont biztosítson. Ő meg mit tett az öccsével…

Minden vád, amit Bree a fejéhez vágott, igaz volt. Kiirtott a szívéből minden érzést, minden részvétet. Igazi szörnyeteggé változott, hogy többé senki se csinálhasson bolondot belőle.

És próbálta kiirtani az emlékezetéből az egyetlen nőt is, aki valaha jelentett neki valamit. Aki összetörte a szívét.

A hold elől hirtelen elvonult a fekete felleg, és Vladimir meglátta a lányt. Mintha csak a habokból emelkedett volna ki Vénusz módjára. A holdfény valóságos aurát rajzolt karcsú alakja köré.

Vladimir szíve nagyot dobbant.

Breanna!

6. FEJEZET

Bree csak állt a tengerben, és zokogott. A hullámok a combját csapdosták. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy első és egyetlen szerelméből, álmai hercegéből ilyen szörnyeteg lett. Egy önző, rideg akarnok.

– Breanna! – hallatszott a partról, mire a lány ijedten megfordult, és hátrált egy lépést a tengerben.

– Vladimir! Te… te követtél engem?

– Egyszerűen muszáj volt.

– Muszáj, miért? Újabb fájdalmat akarsz okozni nekem?

– Nem, dehogy! Soha többé nem akarlak bántani.

– Akkor mit akarsz tőlem? – Alig mondta ki a kérdést, Bree már tudta a választ. Elhárítóan emelte fel a kezét. – Ne gyere közelebb!

Vladimir azonban nem fogadott szót. Egyre közeledett, már neki is a csípőjéig ért a víz. A szeme Bree átázott selyemkimonójára tapadt.

A levegő hirtelen megtelt elektromossággal.

– Nem vagyok a rabszolgád, és nem is leszek az soha – suttogta Bree.

– Tudom. És mégis az enyém vagy bizonyos értelemben.

Mindig is az enyém voltál. – A férfi magához húzta, aztán a hajába túrt.

– Nem igaz!

– A tested mást mond, Breanna.

– Gyűlöllek! – sziszegte a lány.

– Lehet. Sőt talán rá is szolgáltam a gyűlöletedre és a megvetésedre. – Vladimir hangját majdnem elnyomta a hullámok moraja, olyan halkan beszélt. – Mégis az enyém vagy.

És most az leszel egészen.

A következő pillanatban a lány ajkára tapasztotta a száját.

A csókja forró volt, és szenvedélyes. Mint az előbb, és mégis egészen más. Mert most úgy ölelte Bree-t, akár egy drága kincset. És nemcsak vágy volt ebben az ölelésben, hanem végtelen gyöngédség és szeretet is.

Bree pontosan ilyen csókokra emlékezett tíz évvel ezelőttről.

Felsóhajtott, a férfi nyaka köré fonta a karját, és viszonozta a csókot.

Szorosan összefonódva álltak a holdsütötte óceánban, és a legnagyobb, legerősebb hullám sem tudta szétválasztani őket.

Aztán Vladimir az ölébe kapta, és kivitte a vízből. Átvágott vele a strandon, felmászott a sziklába vájt lépcsőkön, és visszavitte a házba.

Amikor Vladimir letette Bree-t az ágyra, egyikük sem szólt egy szót sem. Akkor sem, amikor a férfi megoldotta a kimonó övét, és lesimította a lány válláról az átnedvesedett ruhadarabot. És akkor Bree ott állt előtte meztelenül. Gyönyörű volt, akár egy angyal.

Vladimirt elöntötte a vágyakozás.

Elvette Bree ártatlanságát, igen. Ezt már nem tudta és nem is akarta meg nem történtté tenni. De arról gondoskodhatott, hogy a lány emlékezetében szép emlékként maradjon meg ez az éjszaka.

Magához húzta és megcsókolta Bree-t. Lassan, komótosan.

Ezúttal semmit sem akart elsietni, teljes és tökéletes kielégülést akart ajándékozni a lánynak. Bár az ő vágya pillanatok alatt a tetőfokára hágott, visszafogta magát.

Bree nekibátorodva megcirógatta Vladimir hátát, és amikor az ujjai kitapintottak egy csúnya heget, megdermedt.

– Ez az autóbalesetedből származik?

– Igen.

– Olyan vakmerő vagy! Meg is halhattál volna…

– Egyszer mind meghalunk – mondta a férfi. – És én pontosan azért keresem a veszélyt, hogy érezzem: még élek. Szóval akkor már nem sajnálod, hogy nem maradtam ott a balesetben?

– Nem – suttogta Bree, és Vladimir mellkasára tette a kezét. – És tudod, miért nem? Mert egészen biztos vagyok abban, hogy a férfi, akit valaha szerettem, még benned él.

– Szerintem tévedsz. – A férfi lassan lehúzta magáról a nadrágot, majd az ágyra feküdt, és magára húzta Bree-t. – Már nem vagyok az, aki régen voltam.

– Majd mindjárt kiderítem. – Bree letámaszkodott a párnára Vladimir fejének két oldalán, majd előrehajolt, és csókkal zárta le a férfi száját.

Vladimir a mobilja csörgésére ébredt. Csodálkozva hunyorgott, amikor rájött, hogy már világosodik. Breanna karjában töltötte az egész éjszakát! Eddig ez még egy nőnél sem fordult vele elő.

Frissnek és kipihentnek érezte magát, nem fájt semmije, a feje sem, pedig ez ritkaságszámba ment nála.

Hát ilyen az, ha az ember békében él önmagával?

A telefon megint megcsörrent. Vladimir felkelt, megkereste a készüléket az éjjeliszekrényen, és elhagyta a hálószobát, hogy Bree-t ne ébressze fel. Csak azután szólt bele a telefonba, hogy becsukta az ajtót maga mögött.

– Igen?

– Felség… – John Anderson volt az, a terjeszkedésért felelős igazgatóság vezetője. – Muszáj felgyorsítanunk az Arctic Oil bekebelezését. Az öccse olajat talált Alaszkában, és ha valóban akkora az a mező, mint mondják, hamarosan elárasztja a piacot olajjal, aminek következtében zuhanni kezdenek az árak…

Az igazgató a vonal túlsó felén csak mondta, mondta, ám Vladimir gyorsan elveszítette a fonalat. A gondolatai elkalandoztak. A háború az öccsével túlságosan régóta tartott: majdnem tíz éve. És Vladimirnak elege lett az állandó hadakozásból. Hosszú ideje nem okozott már neki örömet, ha a cége sikert sikerre halmozott. Nem érzett semmit hónapok óta.

Egészen tegnap éjszakáig, amikor Breanna visszatért az életébe.

Igen, a lány visszahozta az örömöt, a vágyakozást és a gyönyört. Ezekkel az érzésekkel együtt járt persze egy sor másik is, és valóságos érzelmi káosz zúdult a férfira. De nem bánta, mert hosszú évek kómája után végre azt érezte, hogy igazán él.

Fogalma sem volt, miket beszél a vonal túlsó végén John Anderson. Kibámult az ablakon, és a napfelkeltét nézte az óceán fölött.

– Akkor mi legyen, felség? – hallotta a telefonból, és hirtelen magához tért.

– Mik a lehetőségek? – tudakolta.

– Kiküldhetnénk egy kémet az öccse vállalatához, hogy megbizonyosodjunk róla, igazak-e a hírek. Ha igen, elgondolkozhatunk egy esetleges szabotázsakción. Persze a nyomainkat ügyesen el kellene tüntetnünk, hogy a gyanú árnyéka se vetüljön ránk.

Kém? Szabotázs? Hát tényleg ennyire mélyre süllyedt volna?

Tényleg igaza volt Bree-nek tegnap, és ő igazi szörnyeteggé vált?

– Nem – mondta határozottan. – Erről szó sem lehet.

– De felség…

– Azt mondtam, nem. – Vladimir fel-alá kezdett járkálni a szobában. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy ahogy Breannát félreismerte, talán az öccsét illetően is tévedett.

Nem szándékosan tettem – magyarázkodott annak idején Kazimir másnap a telefonban. – Egyszerűen dühös voltam, amiért nem hittél nekem, és leittam magam a repülőtér büféjében. Nem sejtettem, hogy a fickó, aki mellettem ül, és akinek részegen kiöntöttem a szívemet, egy bulvármagazinnál dolgozik. Bocsáss meg, kérlek!

Vladimir nem fogadta el a bocsánatkérést. Mérhetetlenül dühös volt ugyanis. Az újságcikk rossz fényben tüntette fel őt, hiszen majdnem felült egy csaló nőszemély mesterkedéseinek.

– Tudod mit? Ha nem bízol meg bennem mint a cég vezetőjében, akkor jobb, ha befejezzük a közösködést, és megosztjuk a vállalatot.

– Vezető? Mióta vagy te a vezető? – kapta fel a vizet Kazimir.

– Azt hittem, egyenrangú partnerek vagyunk. De tudod mit? Az enyémek az afrikai és a dél-amerikai bányák. A többi lehet a tiéd. És elmehetsz a pokolba!

Dühében Vladimir elhallgatta az öccse elől, hogy az újonnan vásárolt szibériai területek alatt legalább félmilliárd dollár értékű arany rejlik a földben. Más szóval becsapta Kazimirt, akinek ily módon jó oka volt bosszút állni rajta.

– Nem teszünk semmit – mondta most a telefonba. – Az öcsém üzletei nem tartoznak rám. Hagyja őt békén.

– De uram!

– A cégünk a törvények betartása mellett, tisztességes módszerekkel is képes a vetélytársak fölé kerekedni.

– Persze, biztosan így van – hangzott a válasz. – Kár, hogy ilyen módszerekkel még sosem próbálkoztunk.

– Egyszer mindennek eljön az ideje. A fő, hogy többé nem akarok piszkos trükkökkel próbálkozni.

– Mára Szentpétervárra várták, felség – köszörülte meg a torkát Anderson. – Hogy aláírja az Arctic Oil beolvasztásáról szóló szerződést. Mikorra beszéljem meg az új időpontot?

Vladimir a fogát csikorgatta.

– Holnap ott leszek.

– Az jó. – Anderson hallhatóan fellélegzett. – Elvégre tízmilliárd forog kockán.

– Akkor viszlát holnap! – Vladimir bontotta a vonalat, és kiment a teraszra, majd megállt a medence mellett. Aztán lehunyta a szemét, és arcát odatartotta a felkelő napnak. Az aranyos fény kellemesen melegítette, a levegő pedig egzotikus virágok illatával volt terhes.

Egészen biztos vagyok abban, hogy a férfi, akit valaha szerettem, még benned él.

Lassan kinyitotta a szemét, és a villa felé fordult, melyre mostanáig úgy tekintett, mint valami börtönre. De többé már nem, mert Bree élettel töltötte meg a házat. Úgy, ahogy őt magát is élettel töltötte meg.

És épp ezért nincs joga hozzá, hogy rabságban tartsa, akármit is tett a lány tíz évvel ezelőtt, és bármennyire maga kínálta is fel a testét a kártyaparti előtt. Ha uralkodna fölötte, ha rabságban tartaná, ő sem lenne különb, mint azok a bűnözők, akik üldözték, és Josie lábának eltörésével fenyegették.

Még ha önző is általában, szörnyetegnek nem szörnyeteg!

Lenyomott pár billentyűt a mobilján, és először egy ismerős magánnyomozót hívott fel. Aztán a titkárnőjét, és azt a megbízást adta neki, hogy szerezzen orosz vízumot. Miután bontotta a vonalat, szedett a kertben egy vadorchideát, és visszatért a házba. A személyzetnek egész napra kimenőt adott, úgyhogy senki nem volt a konyhában. Reggelit készített egy tálcára, majd egy kis vázában odatette az orchideát is, és visszatért a hálószobába.

Breanna látszólag még aludt, de amikor meghallotta a lépteit, felült, és betakarta meztelen felsőtestét a takaróval.

– Jó reggelt! – köszönt szégyenlősen.

Vladimir letette a tálcát eléje.

– Gondoltam, talán éhes vagy.

– Ó, de még mennyire! – A lány elpirult, amikor az egzotikus virágot megpillantotta, majd édesen elmosolyodott. – Köszönöm.

Farkaséhes vagyok.

– Még ma el kell utaznom Szentpétervárra.

– Ó… – Bree ajkáról lehervadt a mosoly, és mereven csak ennyit mondott: – Csodás. Örülök, hogy megszabadulok tőled.

– Korai az öröm. Ugyanis te is jössz velem.

A lány szeme felcsillant, ám a következő másodpercben ismét elborult az arca.

– Naná, hiszen a rabszolgád vagyok. Oda viszel, ahová csak akarsz, a megkérdezésem nélkül.

– Így igaz. – Vladimir odahajolt, és megcsókolta a lány csupasz vállát.

Bree összerezzent.

– Hogy te milyen szemét tudsz lenni…

Vladimir erre szájon csókolta – vesztére! Mert egy perccel később alig tudott elszakadni a lánytól. Pedig dolga volt, mennie kellett intézkedni, hogy készítsék elő a magángépét. Néhány óra múlva indulniuk kell, ha holnapra oda akarnak érni Szentpétervárra.

De nem állta meg, hogy újabb csókot ne adjon a lánynak, aminek az lett a vége, hogy a reggelizőtálca a földön csattant.

Bree nevetett egy nagyot a csörömpölés hallatán.

– Azt hiszem, okosabb lesz, ha beszerzel pár papírtányért.

Mert neked talán nem gond, hogy újabb és újabb porcelánkészleteket vásárolj, de én nem fogom győzni a takarítást.

Vladimir gyöngéden megcirógatta az arcát.

– Ne aggódj, soha többé nem kell takarítanod. Mostantól kezdve már csak egyetlen dolgot akarok tőled.

Aztán megerősítésként újra megcsókolta a lányt. Ahogy édes ajkát kóstolgatta, már tudta, hogy soha nem fogja őt elhagyni.

Mert összetartoznak. Mert elnyerte Bree-t, mindörökre. És ha emiatt mások szörnyetegnek tartják, hát tessék. Legyen.

Bree meztelen teste olyan volt, akár a selyem. Vladimir szenvedélyes csókjai közepette a férfi nyaka köré fonta a karját, és lehúzta magához.

Vladimir pedig a mennyekben érezte magát.

Igen, Bree az övé volt. Ő pedig Bree-é.

7. FEJEZET

Oroszország

Bree, aki Alaszkában gyerekeskedett, gyakran fordult arccal a Bering-szoros felé, és elképzelte, milyen lehetett a cárok szomszédos mesebirodalma. Gyakran ábrándozott arról, hogy egy szép napon elutazik oda, hogy megcsodálhassa a palotákat és az aranyos hagymakupolával ékesített templomokat.

Az, hogy egy herceg szeretőjeként fog oda eljutni, álmában sem jutott eszébe.

Már két napja lakott Vladimir palotára emlékeztető házában, mely a Finn-öbölre nézett. Napközben a városban vásárolgatott a sofőr és két testőr társaságában, az éjszakákat pedig Vladimir ágyában töltötte. A férfi általában éjfél után jött csak haza, akkor szenvedélyesen szeretkeztek, és egymás karjában aludtak el. De Bree minden reggel egyedül ébredt az ablakon beáradó hideg fényben.

Vladimirt teljesen lefoglalta a cégegyesülés levezénylése. Bree nem sértődhetett meg rá, amiért nem volt ideje törődni vele.

Mást nem is várt – vagy mégis?

Hálásnak kellene lennie, amiért a férfi lehetővé teszi, hogy gondtalanul, luxusban élhessen. A legtöbb nő bármit megadna ezért. Szóval meg kellene tanulnia örülni annak, ami van.

Mivel az egész napot egyedül töltötte, vásárlással próbálta agyonütni az időt, ahogy Vladimir tanácsolta neki. Két testőr kísérte mindenhová, és a fekete, páncélozott limuzint sofőr vezette. Exkluzív divatüzletek bezártak a nap közepén azért, hogy Bree zavartalanul vásárolhasson.

A lány talán még élvezni is tudta volna a bevásárlótúrákat, ha nem egyedül kell az üzleteket járnia. Ha Vladimir vagy Josie elkíséri.

Josie… Ó, mennyire hiányzott neki a testvére!

Többször is próbálta felhívni, de Josie nem vette fel. A lány csak remélhette, hogy minden rendben van vele.

– Szerezz be magadnak téli ruhatárat – mondta Vladimir, és a kezébe nyomta a hitelkártyáját. – És persze ne feledkezz meg a fehérneműről sem!

Bree pedig engedelmeskedett, vásárolt egy fekete télikabátot és fehér csipke fehérneműt.

Eljött a harmadik nap is Szentpéterváron. Bree az étkezőasztalnál ült, és a Vladimir szakácsnője által készített reggelit fogyasztotta, amikor megszólalt a telefonja. Azonnal felkapta.

– Halló!

– Mi van rajtad? – kérdezte Vladimir mély, érzéki hangon.

– Azt hittem, Josie az – ismerte el nekikeseredve a lány.

– Nem akartam csalódást okozni.

– Nem okoztál, örülök, hogy hallom a hangod. Különben flanelpizsama van rajtam, és meleg, kötött zokni.

– Hú, ez roppant szexin hangzik… Nincs kedved átjönni az irodámba?

– Miért mennék? – csodálkozott el Bree.

– Mert rám férne egy kis szünet, és szívesen elnassolnálak ebédre…

Bree először élénken tiltakozott, mondván, nem call-girl ő, hogy az irodába rendeljék egy kis futó szexre. Ám amikor a férfi részletesen elmagyarázta neki, mik a tervei vele, forróság öntötte el a testét.

– Mindjárt indulok – sóhajtotta, majd letette a telefont.

Kivette a tegnap vásárolt csipkefehérnemű-szettet a csomagolásából, magára öltötte, majd belebújt a bokáig érő fekete kabátba és a gyilkosan magas sarkú kis csizmájába.

Amikor kisétált a házból, az egyik testőr már nyitotta is előtte a limuzin ajtaját.

A szíve őrülten dobogott egész úton, szinte észre sem vette a pompásnál pompásabb történelmi épületeket, melyek előtt elhaladtak. Gondolatai egyre Vladimir körül keringtek. Végül az autó egy tizennyolcadik századi palota előtt állt meg, és a testőr kitárta az ajtót.

– A Tsenzov Bányatársaság székhelye, kisasszony – mondta erős szláv akcentussal.

– Ez mind? – Bree álmélkodva nézte a palotát, mely egy egész utcányi területet elfoglalt. Persze eddig is tudta, hogy Vladimir elképesztően gazdag, de akkor is… Lenyűgözte ennek a pompás épületnek a látványa, mely csupán parányi szelete volt a férfi hatalmas vagyonának.

Idegesen lépett be az előcsarnokba és ment fel a lifttel a legfelső emeletre.

Ahogy végigment a folyosón, egy üvegfal mögött csomó öltönyös férfit látott. Vladimir az asztalfőn ült, és hihetetlenül jól festett méretre szabott öltönyében. Nem Bree volt persze az egyetlen nő, akinek ez feltűnt. A teremben lévő két asszisztens vagy titkárnő – egyiknek rövidebb volt a szoknyája, mint a másiknak –, egyre csak körülötte sürgölődtek.

Bree önbizalma egy csapásra odalett. Vajon minek rendelte ide a férfi, ha egyszer ilyen cicababák veszik körül? Csak nevetségessé teszi magát a kabát alá felvett csipke fehérneművel…

Elvörösödött szégyenében, és épp el akart fordulni, hogy elhagyja az épületet, amikor a pillantása az üvegfalon keresztül találkozott a férfiéval.

Sarkon fordult, és sebes léptekkel megindult a lift felé, hogy elérje, még mielőtt…

De nem érte el. Néhány másodperccel később Vladimir elkapta a karját, és maga felé fordította.

– Hová ilyen sietősen? – kérdezte.

A lány önkéntelenül megnyalta a szája szélét.

– Rájöttem, hogy nincs itt semmi keresnivalóm – motyogta. – Biztos megint meg akarsz alázni, csak most mások jelenlétében…

A férfi megragadta a kezét, és behúzta magával a legközelebbi irodába, majd becsukta az ajtót maguk mögött.

– Ostoba vagy, ha azt hiszed… – kezdte dacosan Bree, ám Vladimir nemes egyszerűséggel szétnyitotta a kabátját, és kedvtelve szemlélte a látványt.

– Te pedig akkor vagy ostoba, ha azt hiszed, hogy elengedlek, mielőtt közelebbről is megnéznélek.

Lehúzta róla a kabátot, a falhoz nyomta, és mohón megcsókolta. Bree torkából akarata ellenére is rekedtes nyögés tört fel, s karja is szinte magától fonódott a férfi nyaka köré.

Vladimir két kezébe fogta a két mellét, majd lehámozta róla a fűzőt. Aztán anélkül, hogy a csókot félbeszakította volna, az íróasztalhoz húzta a lányt, egy mozdulattal lesöpört róla mindent, majd odafektette Bree-t, és egy pillanattal később már rá is nehezedett. Csókolta a nyakát, a csupasz mellét, s Bree kéjesen sóhajtozott közben. Benyúlt a férfi inge alá, és a mellkasát cirógatta.

Aztán valami zajt hallott, és amikor odafordult, egy idegen férfit látott, aki tátott szájjal meredt rájuk az ajtóból. Amikor Vladimir is odanézett, a férfi elvörösödött, motyogott valamit oroszul, majd elhagyta az irodát, és behúzta az ajtót maga mögött.

– Ennek a pasasnak aztán van bőr a képén – háborgott fülig pirosan Bree. – Nem tanították meg neki, hogy kopogni illik, mielőtt belépünk más irodájába?

– Ez az ő irodája – világosította fel Vladimir.

– Hogy mi?! – kiáltotta a lány, és felült.

– Az én irodám a folyosó másik végén van, addig már nem bírtam volna ki.

A férfi ismét meg akarta csókolni, de Bree elfordította a fejét.

– Mondd csak, megőrültél? Csak nem képzeled, hogy lefekszem veled egy idegen pasas irodájában?

– Miért is ne? Hiszen ha úgy vesszük, az egész épület az enyém. Ez az iroda is. Ugyanúgy, ahogy te.

Bree ellökte magától, felült az asztalon, majd dühösen összefonta a karját csupasz melle előtt.

– Úgy, ahogy én? – csattant fel élesen.

– Aha. – A férfi a füle mögé simított egy hajtincset.

Bree pontosan tudta, hogy csak bosszantani akarja, de ettől függetlenül nagyon rosszulesett neki a kijelentés.

Arcán a szégyen pírja égett. Az az idegen férfi meglátta őt, amint az asztalon hentereg csaknem meztelenül. Vajon minek nézte? Nyilván valami luxusprostinak.

Ahogy végignézett magán, a csipketangáján meg a fehér harisnyakötőn, titkon igazat is adott neki. Tényleg úgy fest, mint egy szajha.

Lecsúszott az asztalról, lehajolt, és felemelte a földről a mídert.

Vladimir arcáról lehervadt a mosoly.

– Hová készülsz?

– Vissza a börtönömbe. – A lány belebújt a kabátba, aztán a zsebébe tuszkolta a csipke fehérneműt.

– A börtönödbe? – ismételte értetlenül Vladimir. – Valóságos palotában laksz, ahol alkalmazottak állnak a rendelkezésedre, és mindent megkapsz tőlem, ami szem-szájnak ingere.

– Így igaz. – Bree dacosan nyakig begombolta a kabátját, majd elfordult. A szemében könnyek csillogtak.

Vladimir azonban nem engedte kimenni, az útjába állt.

– Jól gondolom, hogy elszégyellted magad az alkalmazottam miatt?

– Igen – rebegte a lány.

– De miért? Ő egy senki. Mit érdekel, mit gondol?

Bree szomorúan elmosolyodott.

– Mert én is senki vagyok.

– Miket beszélsz?! – Vladimir a fejét csóválta.

– Hiába magyarázom, úgysem érted.

– Tudod mit? Akkor menj haza! Menj haza, ha nem tetszik itt neked!

– Haza, a húgomhoz? – kérdezte reménykedve Bree.

– Nem. Kettőnk otthonába.

– Kettőnk otthonába? – ismételte halkan a lány. – De hiszen majdnem mindig egyedül vagyok ott.

– Tudod, hogy éppen nyakig vagyok egy fontos tárgyalássorozatban, Breanna. Emiatt nincs időm.

– Tudom. Örülhetek, hogy legalább éjjelente meglátogatsz, igaz? Meg hogy ilyen nagyon jóóó vagy hozzám.

– Odaadtam a hitelkártyámat. Mindent megvehetsz magadnak, amit csak akarsz. Ruhákat, cipőket, szőrméket… Jó buli, nem?

– Jó buli? Az, hogy egyedül vásárolgatok egy idegen városban?

– Bree rámutatott a kabátjára. – Ennyit vettem.

– Egy kabátot?

– Meg az alatta lévő szexi fehérneműt.

– A pokolba is, Bree, nem Hawaiin vagyunk! Megmondtam, hogy vásárolj magadnak téli ruhákat, hiszen megfázol!

– Na és? Kit érdekel, ha fázom? – A lány szeme haragosan villogott. – A tulajdonod vagyok, amit érzek, az téged a legkevésbé sem érdekel!

– Már hogyne érdekelne! – Vladimir tett egy lépést feléje, de a következő pillanatban kopogtak, és egy idősebb, szemüveges férfi dugta be a fejét az ajtón, aki az akcentusa alapján nyilvánvalóan amerikai volt.

– Bocsásson meg, felség – mentegetőzött.

– Valami baj van, Anderson?

A férfi Bree-re pillantott, és megköszörülte a torkát.

– A tárgyalások megakadtak. Az Arctic Oil azt követeli, hogy vegyük át az összes alkalmazottjukat. Több ezer felesleges embert, akiknek a munkájára nincs szükségünk.

Felesleges – a szó hosszan visszhangzott Bree fülében. Ez a férfi bizonyára őt és Josie-t is ezzel a szóval illette volna…

A szeme sarkából észrevette, hogy Vladimir figyeli, és csodálkozva a férfira nézett.

– Mondja meg az Arctic Oil ügyvédeinek, hogy minden alkalmazottról gondoskodunk. Vagy az én valamelyik vállalatomnál helyezzük el őket, vagy más cégeknél keresünk nekik munkát.

– De uram! Ezt hogy gondolja? És főleg miért?

– Engem is érdekelne, miért – szólt közbe Bree. – Csak azt ne mondd, hogy mégis van szíved.

– Nem, nincsen. Viszont szeretném bebiztosítani, hogy elegendő munkaerő álljon rendelkezésünkre az esetleges későbbi terjeszkedéshez.

– Terjeszkedés? – Anderson szeme felcsillant.

– Az. Remélem, ha ezt elmondja, nem merül fel több probléma a tárgyalások során. Ha mégis, oldják meg. Ma már nem vagyok elérhető.

– De Vladimir herceg!

A férfi oda sem fordult, csak megfogta Bree kezét, és megindult a lánnyal a lift felé.

– Hová megyünk? – csodálkozott Bree.

Vladimir kisfiúsan rámosolygott.

– Megmutatom neked a kedvenc városomat.

– De magad mondtad, milyen fontos ez a cégátvétel…

– Az embereim maguk is megbirkóznak vele. Dolgozzanak csak meg a fizetésükért.

– De miért… miért hagyod magukra őket?

– Mert rájöttem valamire. – Vladimir csak nézte a lányt, és a szeme olyan kék volt, mint a végtelen óceán Hawaii partjainál. – Hogy ha az enyém vagy, az felelősséggel jár – tette hozzá, majd felemelte Bree állát, és a szemébe nézett. – Az én kötelességem gondoskodni rólad.

Vladimirnak a lélegzete is elakadt, amikor meglátta az angyali szépségű Bree-t a pódiumon.

– Nos, hogy tetszik? – kérdezte félénken az angyal.

Ez volt a negyedik báli ruha, amit felpróbált. Egy váll nélküli, halványkék, karcsúsított selyemcsoda, hatalmas, bő szoknyarésszel. Úgy festett benne, akár egy hercegnő.

– Nem fogadhatom el ezt a ruhát – mondta Bree. – Túl drága.

Vladimir ügyet sem vetett rá.

– Megvesszük – mondta az öt eladónőnek, akik feszülten várakoztak az elegáns butik próbatermében.

Az öt lány azonnal nekiállt gombostűkkel Bree méretére igazítani a ruhát. A lány kétségbeesett pillantást vetett Vladimirra. Persze annyira azért nem volt csalódott, mint amikor Anderson feleslegesnek nyilvánította az Arctic Oil munkásait.

Vladimir hazudott akkor. Egyáltalán nem azért egyezett bele a dolgozók átvételébe, mert később szükség lesz az emberekre.

Hanem mert nem tudta elviselni, amit Bree arcán látott. A dühöt, a tehetetlenséget, a kétségbeesést. És arra gondolt, hogy senki sem védte meg ezt a szegény lányt tíz hosszú évig.

Bree most is töprengve harapdálta az ajkát.

– Tényleg nem fogadhatom el.

– Csak semmi tiltakozás. – Vladimir felugrott a székről, odalépett hozzá, és csupasz vállára tette a kezét. – Szükséged lesz a ruhára, amikor szilveszterkor elkísérsz majd egy elegáns bálra.

Bree szeme tágra nyílt a csodálkozástól.

– Valóban?

– Valóban. Te leszel a legszebb azon a bálon, efelől semmi kétségem.

A lány könnyedén elpirult, mire Vladimir nem tudta megállni, hogy meg ne csókolja. Bree önfeledten átkulcsolta a nyakát, de a következő pillanatban ijedt kiáltással visszahúzódott. A karját dörgölte. Az egyik eladónő, aki a ruha megtűzésével foglalatoskodott, megszúrta a gombostűvel.

Vladimir haragra gerjedt a kiserkenő vércsepp láttán, és oroszul kiabálni kezdett a nővel, aki elsírta magát, és mintha könyörögne, összekulcsolt kézzel mondott valamit.

– Mit szeretne? – tudakolta Bree.

– Azért esdekel, nehogy kirúgassam – felelte sötét képpel Vladimir. – Ő gondoskodik a beteg édesanyjáról és a kisfiáról.

– De neked nyilván eszedbe sem jutna kirúgatni.

– Épp ezzel fenyegettem meg az imént.

– Hogy tehettél ilyet?! – Bree elszörnyedve pillantott a férfira.

– Fájdalmat okozott neked!

– Na és? Nem szándékosan tette. És nem is az ő hibája volt. Én voltam az, aki váratlanul megmozdultam, amikor megcsókoltál.

Nem szándékosan tette…

Vladimirnak ott csengett a fülében az öccse mentegetőzése.

– Kérlek, ne rúgasd ki őt, Vladimir! – könyörgött Bree. – Engem egyszer Josie-val kidobtak egy hasonló apróság miatt. Te nem tudod, milyen érzés úgy élni, hogy egy elkényeztetett vevő egyetlen csettintésére elveszítheted a megélhetésedet… Kérlek, ne tegyél ilyet soha!

Vladimir szóra nyitotta a száját, és mondott is valamit. Csak amikor látta Bree szép arcán a megkönnyebbülést, akkor döbbent rá, hogy eleget tett a lány kérésének. Látta az eladónő hálás mosolyát, de amikor Bree a nyaka köré fonta a karját, minden másról megfeledkezett.

– Köszönöm – suttogta a lány könnyes szemmel. – Tudtam én, hogy van szíved.

Vladimir lesegítette a lányt a pódiumról.

– Nekem csak az számít, hogy boldog légy – mondta rekedtes hangon, aztán kettejük kezére nézett, az ujjaikra, melyek teljes bizalomban fonódtak össze. – Szeretnék neked ajándékozni valamit.

– Hiszen most kaptam tőled ezt a gyönyörű ruhát.

– Arra gondoltam, hogy teljesítem a leghőbb vágyadat.

Bree szemében remény csillant.

– Akkor eressz szabadon! – suttogta vágyakozva.

Engedje szabadon? Azok után, hogy tíz év elteltével végre megtalálta? A sors nyilván nem véletlenül vezérelte Bree-t újra az útjába. Mégis mennyi esély volt rá, hogy megtalálják egymást?

És Breanna olyan volt számára, mint a nap. Meleget és fényt hozott az életébe. Hogy élhetne nélküle?

– Azt nem lehet – rázta meg a fejét, és elutasítóan összefonta a karját a mellén. – Veszítettél, emlékszel?

– De ha egyszer ez a leghőbb vágyam!

– Akkor sem engedlek el, sajnálom.

A lány csalódottan sütötte le a szemét.

– Néhány nap múlva születésnapom lesz. Legalább egy hétre hadd mehessek vissza Amerikába, hogy a húgommal ünnepelhessek. Aggódom érte.

– Josie jól van. Az embereim Seattle-be vitték, ahol elegendő pénzzel látták el.

– Ha jól van, akkor miért nem tudom elérni? Miért nem veszi fel a telefonját? Mostanáig egy napot sem töltöttünk egymás nélkül…

– Josie felnőtt nő – vetette közbe Vladimir. – Nem kell tutujgatnod, mint egy kisgyereket. Sose fog a saját lábára állni, ha nem hagyod, hogy döntéseket hozzon, és tanuljon a hibáiból.

Bree kihúzta magát.

– Szóval úgy véled, inkább a sorsára kellett volna hagynom, ahogyan te csináltad az öcséddel, amikor kitúrtad a közös cégetekből?

– Nem akarta elfogadni, hogy én vezetem a vállalatot. Inkább a saját útját akarta járni, és én nem gördítettem akadályokat az útjába. És nézd meg, mi lett belőle: ma ő az egyik legnagyobb üzleti ellenfelem.

– Akarod mondani: a legádázabb ellenséged.

Vladimir vett egy nagy levegőt.

– Breanna, én nem akarok veszekedni veled.

– Én sem veled – rázta meg a fejét a lány. – De Josie-ért akkor is felelősséggel tartozom. Meg kell őt védenem. Beszéltem neked azokról a gengszterekről…

Vladimir tapsolt egyet, mire az eladónők eltűntek a szomszédos helyiségben. Aztán Bree vállára tette a kezét, és azt mondta: – Azok az emberek soha többé nem fognak zaklatni benneteket.

– De hát… honnan tudod ezt ilyen biztosan?

– Onnan, hogy megkerestettem őket az embereimmel – felelte hidegen Vladimir.

– És? Mit tettél velük? – Bree-nek a lélegzete is elakadt.

– Legszívesebben összetörtem volna minden csontjukat – hangzott a válasz. – De tiszteletben tartottam a kérésedet, és nem tettem semmi ilyesmit. Kifizettem viszont a tartozásotokat.

Közben a magánnyomozóm elég információt gyűjtött össze róluk ahhoz, hogy sok évre börtönbe juttassuk őket. Szóval ha csak egyszer az életben a közeletekbe mennek ezek a gazfickók, már megy is a levél a rendőrségnek, és az illetők valamennyien börtönben fognak megrohadni. Jó lesz így?

– De még mennyire! – Bree hálásan átölelte a férfit. – Végre szabadok vagyunk! Köszönöm!

Vladimir letörölte a könnyeket, melyek végigcsorogtak a lány arcán.

– Nem engedem, hogy bárki bántson titeket. Téged és a húgodat…

– Köszönöm.

– Ha gondolod, megkerestethetem az embereimmel Josie-t.

Van ötleted, hol lehet?

Bree a fejét rázta.

– Régebben beszélgettünk arról, hogy ha lesz pénzünk, nyitunk egy kis szállodát… Bár ez igazából az én álmom volt.

Josie inkább arról ábrándozott, hogy továbbtanul, főiskolára megy… De arról, hogy most hol van, fogalmam sincs.

– Ne félj. Akkor is megtaláljuk. – A férfi előhúzta a telefonját, és el akart fordulni.

– Sokan azt gondolják rólad, hogy szívtelen vagy, de ez nem igaz – suttogta Bree.

Vladimir ránézett.

– Amikor újra találkoztunk, először azt gondoltam, teljesen megváltoztál – folytatta a lány. – De ez nem igaz. Az ember, akit szerettem, még mindig létezik. Csak felvett egy maszkot, hogy senki ne tudja, milyen valójában.

Vladimir homlokán verejtékcseppek ütköztek ki.

– Tévedsz – mondta nyersen. – Igenis szívtelen vagyok.

Kegyetlen, önző és gátlástalan. Jobb lesz, ha elhiszed, különben nagyot fogsz csalódni.

Bree megrázta a fejét.

– Félsz, hogy az emberek visszaélhetnek a jóságoddal, ezért bújsz álarc mögé.

– Jóságommal? – Vladimir a lány vállára tette a kezét. – Nem tudod, mit beszélsz, kislány. Én gonosz vagyok. Nem tudok szeretni. Már réges-rég elfelejtettem, hogyan kell.

– Nem hiszem.

– Hadd kérdezzek valamit! Fogva tartana téged akaratod ellenére egy olyan ember, aki jóságos?

– Nem – suttogta szomorúan a lány.

– Így igaz. Nem vagyok jó ember, Bree. Higgy a tapasztalataidnak, jobban jársz. – Azzal megcsókolta a lányt keményen, követelőn.

Bree viszonozta a csókot, de a férfinak az volt a benyomása, hogy csak fél szívvel. Mintha szakadék támadt volna köztük hirtelen.

– Öltözz át! – utasította Bree-t. – Foglaltam asztalt ma estére.

– Rendben. – A lány kibújt a báli ruhából, és felvette azokat a holmikat, melyeket szintén Vladimirtól kapott. A szűk szabású fekete nadrágot, a fekete topot és a szintén fekete áttetsző felsőrészt, melyre még egy bőrdzsekit is felvett. Ez utóbbi szintén vadonatúj volt: Vladimir ajándéka.

Közben a férfi utasította az eladókat, hogy a méretre alakított estélyi ruhát másnap szállítsák a házába. Aztán kivezette Bree-t a limuzinhoz, ahol már ott vártak rájuk a testőrök.

– Vacsora előtt szeretnék még valami különlegeset venni neked – mondta Vladimir, de kissé erőltetettnek tűnt a vidámsága. – Mit szólnál egy fehér nercbundához?

Bree a fejét rázta.

– Köszönöm, de nincs rá szükségem.

– Hát nem tudod, hogy az orosz szőrme a legjobb a világon?

– Lehet. De akkor sem kell szőrmebunda. Úgysem venném fel.

– Most duzzogsz valami miatt? Megharagudtál rám?

– Nem. Csak tudod, nem akarom állatok szőrét viselni magamon. Gyerekkoromban volt egy kutyám, akit nagyon szerettem…

Egy kutya? Bree egy kutyáról beszél?

Vladimir fellélegzett. Már azt hitte, valamivel megsértette a lányt.

– Rendben, megértettem. Nem viselsz szőrmét.

Beszálltak a limuzinba, mely hangtalanul elindult velük.

– Hová megyünk?

– Mindjárt meglátod.

– Nincs már kedvem vásárolni.

– Szerintem ehhez lesz.

Húsz perccel később egy kis ékszerüzlet előtt állt meg az autó.

Vladimir kisegítette Bree-t, és a két őrrel maguk mögött bekísérte a boltba, melynek falait aranymozaikok borították, s a berendezése is időtlenül elegáns és fényűző volt.

– Mit akarunk itt? – kérdezte gyanakodva Bree. – Azt hittem, vacsorázni megyünk, mert asztalt foglaltál.

Vladimir felnevetett.

– Megyünk is, ne izgulj. Ez nem fog sokáig tartani.

Egy kis, kövér emberke bújt elő a pult mögül, aki drótkeretes szemüveget és ódivatú, hajszálcsíkos öltönyt viselt. Oroszul köszöntötte Vladimirt.

– Beszéljen, kérem, angolul, hogy a hölgy is értse.

– Ahogy kívánja, hercegem. Mylady – hajolt meg a lány előtt a kis ember. – Valami szép ékszer kellene a cárné egykori palotájában rendezendő szilveszteri bálra? Nyakék, fülbevaló?

Bree csodálkozva pillantott Vladimirra, aki boldogan mosolygott rá, mert nagyon élvezte, hogy ajándékokkal halmozhatja el.

– Szeretnék neked venni valami csekélységet, a ruhádhoz illőt.

– Nem kell ékszer, köszönöm…

– De igen, kell. Néhány szép gyémánt például. Ami garantáltan nem emlékeztet egyetlen gyerekkori háziállatodra sem.

– A gyémánt aztán biztosan nem fog – rázta meg a fejét Bree.

– Az csak egy kő. Persze igazán szép kő – tette hozzá engesztelően.

– Szóval vehetek neked valami szépet?

– Miért kell venned? Úgy tudtam, egyébként is annyi a gyémántod, hogy kiköveztethetnéd vele a kertedet.

– Mi nyersgyémánttal kereskedünk, nem művészien csiszolt kövekkel. Szóval a mi gyémántjainkat nem viselhetnéd. – Vladimir körbemutatott a boltban. – Ez viszont itt az egyik legjobb ékszerüzlet a világon.

– Hát jó – sóhajtotta a lány. – Nagyon úgy tűnik, hogy nincs más választásom, el kell fogadnom az ajándékodat.

Vladimir csupán egy tízperces-negyedórás kis kitérőre számított, azt hitte, Bree kiválasztja a legdrágább nyakéket, aztán indulnak is tovább a város legjobb éttermébe, ahol asztalt foglalt. De egy óra múlva is ott voltak még az ékszerüzletben, és a lány még mindig nem tudta, melyik láncot válassza.

– Hatmillió rubel? – szörnyülködött egy többsoros gyémánt nyakék láttán. – Mennyi az dollárban?

Vladimir megmondta, és a lánynak tátva maradt a szája.

– Micsoda pazarlás! – sóhajtotta. – Nem hagyom, hogy ekkora összeget feleslegesen kihajíts az ablakon.

– A pénz nem számít – világosította fel Vladimir. – Több pénzem van, mint amennyit valaha el tudok költeni.

– Jó neked.

– Ez az igazság. Egy bizonyos vagyonszint fölött az embernek már nem kell azzal foglalkoznia, mennyit költ.

– Ha ennyire megveted a pénzt, akár jótékony célokra is áldozhatnál belőle egy keveset.

– Nem mondtam, hogy megvetem a pénzt. Már csak azért sem, mert a pénz teszi lehetővé, hogy gyémántokkal halmozzalak el.

– Akaratom ellenére?

– Minden nő szereti a szép ékszereket.

– Úgy érted, neked eddig minden nőd szerette?

Vladimir nem ment bele ebbe a felvetésbe, és jól tette.

– Ez csak egy ajándék. Tőlem, neked. Szeretlek megajándékozni. Ez csak nem baj?

– Ez egy lánc – Bree végigsimított az ékszeren. – Gyémántbilincs a szexrabszolgának. – Ránézett a férfira. – Köszönöm, hogy meg akartál ajándékozni. De nincs szükségem láncokra, amelyek a helyzetemre emlékeztetnek.

Vladimir láthatóan összezavarodott. Éppenséggel az volt az ajándékozás célja, hogy elterelje a lány figyelmét arról, amit nem adhatott meg neki: a szabadságáról.

– Hiszen csak örömet akartam szerezni neked – mentegetőzött.

– Nem vagyok megvásárolható.

– Már hogyne lennél. Te magad dobtad piacra magad.

Bree lesütötte a szemét.

– Igazad van. Tudod mit? Akkor vedd csak meg nekem, amit akarsz. Hiszen te mindig azt teszed, amit akarsz, ugye? Mások kívánságai a legkevésbé sem befolyásolnak.

A hangjában visszafojtott düh csengett. Kezdett nagyon nem kívánt irányba fordulni ez a látogatás az ékszerésznél. A férfi azt hitte, Bree ujjongva fog a nyakába ugrani a szép ékszerek láttán, ehhez képest…

– Úgy látszik, ma nem tudunk megegyezni – fordult az ékszerész felé. – Talán majd máskor…

Kivezette az üzletből Bree-t, és békítőn végigsimított a hátán.

– Hát jó. Ha nem akarsz, nem kapsz ékszereket. De fel a fejjel!

A vacsora biztosan ízleni fog.

– Ha te mondod, hogy ízlenie kell…

Az étteremhez a híres Nyevszkij sugárúton át vezetett az út, de Bree közben meg sem mukkant. Csak amikor beléptek a feltűnően szép, szecessziós épületbe, akkor hagyta el az ajkát egy csodálkozó sóhaj.

Nem győzött álmélkodni a színes üvegberakásos, művészi ablakok, a csillogó parketta, a hófehér damaszttal, ezüsttel és finom porcelánnal megterített asztalok, a hatalmas dézsákban zöldellő pálmák, a hangtalanul suhanó, libériás pincérek láttán.

Vladimir köszöntésére egyenesen a főpincér sietett elő, ő kísérte őket a legjobb asztalhoz.

– Mindenki minket bámul – súgta oda a férfinak a megilletődött Bree.

Vladimir megfogta a kezét.

– Mindenki téged bámul, édes.

Miután helyet foglaltak, azonnal jött a pincér, hogy felvegye az italrendelést. Vladimir vodkát kért aperitifnek, majd a lány felé fordult, aki csak annyit mondott: – Ugyanazt.

– Ez most komoly? Vodkát kérsz? – csodálkozott a férfi.

– Miért is ne? Bírom az alkoholt.

Vladimir a pincérhez fordult, és oroszul rendelt. Miután kettesben maradtak, Bree megkérdezte: – Hol tanultál oroszul? Az biztos, hogy nem a suliban…

– Miért érdekel?

– Nem is tudom. Keveset tudok rólad, a családodról. Csak annyit, hogy azon a birtokon nőttetek fel, amit apám később megvásárolt, és letétbe helyezett Josie nevére.

– Az a föld három nemzedéken át a mi családunké volt. – Vladimir idegesen dobolt ujjaival az asztallapon. – A legközelebbi város sok mérföldnyire volt, így apám otthon tanított minket, és csak oroszul beszélt velünk. Nagyon büszke volt a származásunkra, és alaposan a fejünkbe verte, hogy az a föld a mi örökségünk.

– Akkor édesanyád miért adta el az én apámnak?

– Mert nagyon kellett a pénz – magyarázta Vladimir. – Indulótőkének a vállalkozásomhoz. Kazimir nagyon ellenezte, hogy eladjuk a birtokot. Apám megeskette a halálos ágyán, hogy sosem fogjuk eladni. De sajnos nem volt más választásunk.

– Nem tudtál valami mást áruba bocsátani? Vagy hitelt felvenni?

– A bányafelszerelés nagyon drága dolog. És a bányászat bizonytalan vállalkozás, semmi garancia nincs a sikerre. A bankok nem hiteleztek nekünk. Az utolsó értéktárgyunkat, a nagyanyám nyakékét már az egyetemi tanulmányaink megkezdése előtt el kellett adnunk, hogy egyáltalán idejöhessünk Szentpétervárra, az itteni egyetem bányamérnöki karára.

Szpasziba – mondta a pincérnek, aki közben meghozta a vodkát, majd folytatta: – Szóval addig könyörögtem anyámnak, míg rá nem beszéltem az eladásra.

– Az öcséd háta mögött? – képedt el Bree. – Akkor nem csoda, ha gyűlöl téged.

– Tudtam, mit csinálok – mondta erre Vladimir, és egy pillanat alatt fenékig ürítette a poharat.

– Biztos? Azt is tudod, mit csinálsz velem? – kérdezte halkan Bree.

A férfi levágta a poharát az asztalra, hogy csak úgy csattant.

– Én csak boldoggá akarlak tenni.

– Úgy, hogy közben fogságban tartasz?

Vladimir megfogta Bree kezét.

– Csak így lehet. Soha nem engedhetlek el…

– Miért nem? – Bree átnézett a szomszédos asztalnál ülő hölgyekre. – Hiszen minden nőt megkaphatsz, akit csak akarsz.

– Számomra csak egyetlen nő létezik – jelentette ki Vladimir, és hosszan nézte Bree arcát a táncoló gyertyafényben. – Mindig te jártál a fejemben az elmúlt tíz évben, Breanna. Egyre csak rád gondoltam, téged kívántalak.

Bree keze remegett, ahogy elhúzta. Aztán megragadta a vodkáspoharat, és ő is egy húzásra felhajtotta.

Köhögőroham lett a vége. Vladimir hosszan veregette a lány hátát, aki levegő után kapkodott.

– Látod? Bírom az alkoholt – zihálta.

Vladimir felnevetett. Szemlátomást örült, hogy végre témát váltottak. Már így is az volt az érzése, hogy túl sokat mondott.

A pincér visszatért, és a férfi rendelt mindkettejüknek.

Belugakaviárt, osztrigát, vodkában pácolt lazacot, fekete rizottót, ráadásként pedig egy saláta-és sajtválogatást.

Bree csak nézett, amikor a különlegességeket kihozták, és a fejét csóválta. Egy órával később azonban, amikor már a száját törölgette a damasztszalvétával, elégedetten sóhajtozott.

– Remek választás volt valamennyi étel – ismerte el.

Vladimir kedvesen mosolygott.

– Jártam már itt párszor, és tudom, mit érdemes rendelni.

– Egyszerűen tökéletes volt a vacsora. – Bree felállt. – És most, kérlek, bocsáss meg egy percre!

Vladimir utánabámult, ahogy elindult a mosdó felé, és amikor rájött, milyen furán festhet itt egyedül, ahogy maga elé vigyorog, gyorsan komolyra igazította a vonásait, és körülnézett az étteremben. Az egyik sarokasztalnál ismerős arcot fedezett fel, akit sokáig nem tudott hová tenni, méghozzá azért, mert nem számított rá, hogy ezt az embert itt, Szentpéterváron fogja látni.

Greg Hudson volt az, a hawaii Hale Ka’nani Resort igazgatója.

Vajon mi a csudát keres ez a fickó Észak-Oroszországban? A szabadságát tölti? Télen?

Végül is, miért ne? – vont vállat Vladimir. Különben sincs semmi közöm hozzá…

Jó napja volt, és ez örömmel töltötte el. Még akkor is, ha könnyelműen az alkalmazottaira hagyta a tárgyalások befejezését az Arctic Oil-lal. És akkor is, ha egy kisebbfajta vagyont veszített, amikor beleegyezett, hogy átveszi a másik cég minden munkatársát.

Vladimir elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy nézett rá Bree abban a pillanatban. Milyen gyöngéden, milyen hálásan.

Aztán az ékszerésznél már dühösen szikrázott a szeme. De Bree már csak ilyen. Tűz és víz egyszerre. Olyan, mint az élet maga.

De hol a csudában marad ilyen sokáig? A mosdó ajtajára sandított, és amikor meglátta a lányt, szélesen elmosolyodott.

Hirtelen azonban egy árnyék vált el a faltól, amely eltakarta előle Bree-t. Greg Hudson… Vladimir felugrott, és látta, hogy a lány elsápad, aztán meg elvörösödik.

A keze ökölbe szorult, ahogy megindult feléjük. Hudson azonban észrevette, hogy közeledik, és a szeme elkerekedett a rémülettől. Sarkon fordult, és úgy eltűnt az étteremből, mintha ott sem lett volna.

– Mit akart tőled ez az ember? – kérdezte Vladimir élesen.

– Semmit. – Bree próbált közönyös arcot vágni, de a szemében könnyek csillogtak.

– Ez nem igaz. Látom, hogy nagyon feldúlt, amit mondott.

Áruld el, mi volt az!

– Azt… azt állította, hogy a jutalmát átvenni érkezett Szentpétervárra, és hogy hamarosan dúskálni fog a pénzben, szóval megengedheti magának, hogy olyan szeretőt tartson, mint amilyen én vagyok. És aztán megkérdezte, van-e valamiféle várólista, mert szívesen bejelentené rám az igényét.

– A mocskos disznó! Esküszöm, ha legközelebb az utamba kerül, kitekerem a nyakát.

– Ne! Kérlek, ne! – Bree csillapítóan a férfi karjára tette a kezét. – Csak annyit kérek, hogy vigyél haza, Vladimir, és felejtsük el ezt a napot.

Pont ezt? Ezt a csodálatos napot, amelynek a nagy részét együtt töltötték?

– De én nem szeretném elfelejteni – tiltakozott Vladimir.

Bree lesütötte a szemét.

– Én viszont nagyon.

A férfi szó nélkül visszatért az asztalhoz, pár bankjegyet dobott rá, aztán a ruhatárba kísérte Bree-t, és a vállára terítette a bőrdzsekit, hogy meg ne fázzon, míg beszállnak a limuzinba.

A hazaúton Vladimir egyre a behavazott szentpétervári utcákat figyelte, és arra gondolt, hogy a mai volt élete legboldogabb napja, és Bree mégis keserű könnyeket hullatott a végén. Szerette volna a felelősséget a hawaii szállodaigazgatóra kenni, de a szíve mélyén tisztában volt vele, hogy erről csak és kizárólag egy ember tehet. Egyvalaki az oka annak, hogy ez a fickó úgy beszélt Bree-vel, mint egy utolsó szajhával: ő maga.

8. FEJEZET

Másnap este Bree a szilveszteri bálra készülődött már, amikor véletlenül kipillantott az ablakon. A fagyos-szürke Keleti-tenger, amit napközben innen látott, a legkevésbé sem emlékeztetett a Hawaii partjait nyaldosó türkizszínű trópusi óceánra. A nap már órákkal ezelőtt nyugovóra tért, áthatolhatatlan volt a sötétség.

Ha valaki elkövetné azt a hibát, hogy beleugrana a jeges habokba, aligha élné túl a kalandot.

Olyan vállalkozás volna, mint beleszeretni valakibe, aki nem szeret viszont, gondolta Bree.

Vladimir tegnap a lovagias oldalát mutatta. Mentőövet nyújtott a megvásárolt Arctic Oil dolgozóinak, és kifizette a férfiakat, akik őt és Josie-t üldözték.

Számomra csak egyetlen nő létezik… Mindig te jártál a fejemben az elmúlt tíz évben is, Breanna. Egyre rád gondoltam, téged kívántalak.

A lány még most is beleborzongott, amikor eszébe jutottak Vladimir szavai. Oldalt fordult, és a gyönyörű estélyi ruhára nézett, melyet a férfi a bálra vett neki. De bármennyi pénzt is költött rá, nem akarta megérteni, hogy Bree nem megvásárolható. Hogy neki csak szabadság kell, és szerelem.

Aminek az értéke nem pénzben mérhető.

De mivel a férfi ezt nem érti, nem szabad beleszeretnie.

Semmiképp! Egyszer már megtette, és mindent elveszített.

Amíg a férfi nem az egyenrangú partnert látja benne, addig a szerelem csak egy újabb béklyót jelentene számára. Hiszen már így is Vladimir szajháját látja benne a világ!

Erre a Greg Hudsonnal való találkozása döbbentette rá.

– Micsoda kellemes meglepetés! – duruzsolta a férfi kaján mosollyal, miközben elállta az útját. – Csak nem a világ legjobban pókerező szobalányához van szerencsém?

– Mr. … Hu… Hudson! – hebegte Bree. – Hát maga meg mit keres Szentpéterváron?

– Szólíts csak Gregnek, szépségem! Nos, azért jöttem, hogy behajtsam a jutalmamat. És ezt a város legjobb éttermében akartam megünnepelni.

– Már nem dolgozik a Hale Ka’naniban?

A férfi vágott egy grimaszt.

– Kirúgott a tulaj, miután kiderült, hogy elfogadtam egy kis mellékest. Tudod, egy kis csúszópénzt, bizonyos szolgálataimért cserébe. Például hogy téged meg a húgodat a szigetre hoztalak…

Sosem merült fel benned a kérdés, miért hozattalak át benneteket a szárazföldről?

Bree-nek elakadt a lélegzete.

– Valaki lefizette magát, hogy Hawaiira vigyen minket?

Kicsoda?

– Nem az a lényeg. Hanem hogy várakozáson felül jól sikerült a csel, és busás jutalom üti a markom. Hamarosan megengedhetem magamnak a szolgálataidat, kislány. Van várólista a hódolóidnak? Mert nyugodtan felírhatod rá a nevemet. Minden pénzt megadok érted! – A következő pillanatban Hudson észrevette a közeledő Vladimirt, és felvette a nyúlcipőt. Előtte már csak annyit súgott oda sietősen: – Feltétlenül jelentkezz, ha Tsenzov kiadta az utadat!

Az egész jelenet annyira megalázó volt, hogy Bree-t már attól elöntötte a szégyenpír, hogy visszaemlékezett rá.

Sokat töprengett rajta, vajon ki lehetett az, aki lepénzelte Greg Hudsont, hogy odavigye őket a hotelbe. Talán az apjuk egy régi ellensége? Vagy esetleg… Vladimir? Igen, ez is lehetséges. A férfi talán már a kezdet kezdetétől azt tervezte, hogy a rabszolgájává teszi…

Nem, ennek semmi értelme. Akkor miért lepődött meg annyira, amikor a pókerasztalnál megpillantotta? Az arcára valóban kiült a döbbenet.

Valaki más lehet az odarendelésük mögött. De vajon kicsoda?

Vladimir tegnap éjjel különlegesen gyöngéd volt hozzá. És mielőtt ma reggel elment volna dolgozni, azt mondta neki: Nagyon sajnálom, hogy az a gazember zaklatott téged az étteremben. Ígérem, ilyesmi többé nem fog előfordulni.

– Köszönöm – suttogta a lány, noha ő is tudta, hogy Vladimir nem védheti meg az egész világtól. Talán a gonosz szavaktól igen, de attól, hogy a megvetés kiüljön az emberek arcára, ha ránéznek, attól semmiképp. Márpedig a megvetés borítékolható, ha egy gazdag ember szeretője kerül szóba. És Bree Vladimir tulajdona volt. Egyszer s mindenkorra.

A lány szomorúan nézett ki az ablakon a sötét éjszakába.

– Elkészültél? – hallotta a háta mögül Vladimir mély hangját.

Bree megfordult. A férfi a küszöbön állt, és istenien festett méretre szabott szmokingjában. Ő ellenben egyelőre csak fehérneműt viselt: csipkefűzőt, hozzá illő tangát és harisnyát.

Vladimir mosolyogva indult meg feléje.

– Mit szólnál hozzá, ha elfelejtenénk a bált, és inkább itthon ünnepelnénk a szilvesztert?

A pillantása valósággal simogatta Bree bőrét, és a lányt elöntötte a forróság. Gyorsan összefonta a karját a melle előtt.

– Megtaláltad Josie-t?

– Még nem. Csak annyi biztos, hogy visszautazott Hawaiira. A magánnyomozóm egészen addig követte a nyomát. Hogy onnan hová ment, azt még nem sikerült kiderítenie.

– Hawaiira? Miért ment volna vissza oda? Ennek az egésznek semmi értelme! – háborgott Bree.

– Talán ott felejtett valamit. A detektív sajnos elveszítette a nyomot, de ne aggódj, előbb-utóbb rá fog találni.

Vagyis a húgának nyoma veszett… És még csak ne is aggódjon?! Bree száján kis híján kicsúszott valami kevéssé szalonképes kifejezés, de még idejében visszafogta magát.

Vladimir nyilván megint azzal jönne neki, hogy Josie már nagykorú, igazán nem szükséges anyáskodnia fölötte.

– Meg fogjuk találni – biztosította Vladimir. – Ne félj!

– Nem félek – füllentette a lány.

– Akkor jó. – A férfi benyúlt a zakója zsebébe, és előhúzott egy lapos ékszeres dobozt. – Ezt neked hoztam.

Bree összerezzent. A férfi tudta, hogy ő nem akarja azt a gyémánt nyakéket, mégis megvette neki. Lám, akármilyen kedves is volt vele tegnap, valójában fütyül az érzéseire. Csak egy szép babának látja, akit mutogatni lehet, akivel el lehet dicsekedni.

– Kedves tőled – suttogta.

– Nem nyitod ki?

– Inkább te nyisd ki! – kérte Bree, és lehunyta a szemét.

Hallotta, hogy kattan a doboz zárja, aztán érezte, hogy a férfi a nyakába teszi az ajándékot. Meglepően nehéz volt, és Bree csodálkozva felnézett.

Egy egyszerű aranylánc volt a nyakában, rajta egy különleges, zöldes kő, aranyfoglalatban.

– Hát ez meg micsoda?

– A dédnagyanyám nászajándéka. A dédnagyapámtól kapta az esküvőjük napján. A követ egy olyan meteoritból vágták ki és csiszolták, mely vagy kétszáz éve zuhant le Szibériában.

Bree kezébe vette a különleges medált, és hosszan csodálta.

– Valamikor régen kénytelen volt a családunk eladni ezt az ékszert egy gyűjtőnek, hogy ki tudjuk fizetni a tanulmányainkat a szentpétervári egyetemen – magyarázta a férfi. – Egy vagyont fizettem, hogy visszaszerezzem. – Bree kezére tette a kezét, akinek a tenyerében még mindig ott volt a kő. – Most pedig a tiéd.

A lánynak a lélegzete is elakadt.

– Ezt… ezt nem fogadhatom el. Túlságosan értékes. És most nem csak a tényleges árára gondolok, hanem az eszmei és az érzelmi értékére. Végtére is ez egy családi örökség.

– A tiéd. Most pedig készülj! Odalenn megvárlak. – Vladimir elfordult, de Bree utánaszólt: – Olyan lánynak kellene adnod ezt az ékszert, aki igazán fontos neked.

Vladimir megtorpant, de nem fordult feléje.

– Te igazán fontos vagy nekem, Breanna.

Bree hátulról átölelte, és hozzásimult.

– Köszönöm. Kedves, hogy ezt mondod.

– Nem csak mondom. – A férfi megfordult, anélkül hogy a lány karjából kibontakozott volna. – Te nem egyszerűen a tulajdonom vagy – folytatta, és vonzó arcán sebezhetőség tükröződött. – Hanem…

– Hanem? – kérdezte reménykedve a lány.

– A kedvesem. – Vladimir gyöngéden megcirógatta az arcát. – Gyere, segítek felvenni a ruhádat. A világért sem szeretnék elkésni. – Kisfiúsan Bree-re mosolygott. – Már csak azért sem, hogy mindenképpen megcsókolhassalak éjfélkor.

Bree szíve dobbant egy nagyot.

– Arról tényleg kár lenne lemaradni.

Vladimir kézbe vette a gyönyörű hercegnőruhát, és segített Bree-nek belebújni. Közben a pillantásuk egybekapcsolódott, és a lánynak az volt az érzése, hogy a férfi két szeme két sötét, feneketlen tó. Ő talán nem a felesége, sőt nem is a barátnője, mégis van köztük valami… Különben Vladimir nem adta volna neki ezt a láncot: a dédnagyanyja nyakékét.

Ebből a kötelékből, amely már most megvan köztük, talán később kifejlődhet valami erősebb. Valami olyasmi, mint a szerelem…

Vladimir felhúzta a cipzárt a ruha hátán, aztán maga felé fordította Bree-t, és kisimított az arcából egy kósza tincset.

– Mehetünk? – kérdezte.

– Még a cipőt fel kell vennem. – A lány gyorsan megkereste a strasszokkal kirakott lábbelit, majd felhúzta kicsit a ruhája szegélyét, és belebújt. – Most már mehetünk – mosolyodott el.

Odalent az előcsarnokban Vladimir kivette a kabátját a gardróbból, majd kivett egy hosszú, fehér bundát is, és Bree-re kacsintott.

A lány már nyitotta a száját, de Vladimir egy mozdulattal elhallgattatta.

– Ne izgulj, nem igazi. Műszőrme.

Bree megkönnyebbülten felsóhajtott, és megcirógatta a finom, fehér szőrmét.

– Fantasztikusan puha!

– Nem akartam, hogy fázz, angyalom. – Vladimir gondosan felsegítette rá a bundát.

– Nem vagyok angyal. – Bree zavarában az ajkába harapott.

– Tévedés. Szerintem az vagy. – Azzal a férfi belekarolt, és kivezette a hideg éjszakába.

A limuzin egy Szentpétervár melletti kisvárosba vitte őket, ahol az egykori cárné nyári rezidenciája állt. Amikor Bree megpillantotta az épületet, ahová tartottak, elállt a lélegzete. Az elegáns, hóborította kastély úgy festett, mint egy túlméretezett esküvői torta.

Az autó egy keskeny, égő fáklyákkal szegélyezett úton haladt egészen a palota bejáratáig.

Libériás inas nyitotta ki a limuzin ajtaját és segítette ki Bree-t, aki ámulva nézett körül a téli pompában. Úgy érezte magát, mint egy hercegnő, mint egy igazi orosz herceg menyasszonya…

Vladimir menyasszonya.

Ahogy a férfi megfogta a kezét és rámosolygott, az jutott eszébe, milyen is lenne, ha tényleg ő lehetne Vladimir felesége. A gyerekei anyja…

– Fázol? – kérdezte aggodalmasan a férfi.

Bree a fejét rázta.

– De hisz vacogsz!

– Csak mert olyan nagyon boldog vagyok! – suttogta a lány.

Vladimir erre magához húzta, és megcsókolta a haját.

– Akkor elértem végre, amire vágytam – mondta halkan.

És ahogy mosolygott! Olyan nyíltan, olyan kedvesen… Pont mint fiatalkorában. Bree-nek a lélegzete is elakadt. Ugyanaz a mosoly volt ez, amelybe annak idején beleszeretett.

Miközben a férfi bevezette a palotába, Bree kis híján elbotlott magas sarkú cipőjében. Nem tagadhatta tovább, mi az igazság.

Újra beleszeretett Vladimirba!

Amikor a férfi karján belépett a bálterembe, egyáltalán nem látta a berendezés pompáját. A több száz éves faragott bútorokat, kristálycsillárokat, az aranyozott falakat. De a többi vendéget sem látta, az elegáns urakat és hölgyeket a parkett közepén. Számára most csak Vladimir létezett. A karja, mely a dereka köré fonódott, a szeme, mely az övébe fúródott. És a szíve vad kalapálása.

Igen, szerette ezt az embert. Akkor is, ha nem lett volna szabad.

Órákig táncoltak együtt. Pezsgőt ittak, kóstolgatták a felszolgált finomságokat, majd megint táncoltak. Bree a mennyekben érezte magát. Vladimir karjában minden egyes perc felért egy egész élettel.

Hirtelen elhallgatott a zene. A lány meglepetten nézett körül, és megállapította, hogy mindjárt éjfél. Egymást szorosan átölelve álltak az év utolsó másodperceiben, és Bree számára úgy tűnt, mintha egyszer csak visszarepültek volna tíz évet az időben.

Ismét tizennyolc éves volt, Vladimir pedig huszonöt. Egy egész élet állt előttük.

A férfi ekkor a két kezébe fogta az arcát.

– Breanna…

Már az egész terem együtt számolta a hátralévő másodperceket. Öt. Négy. Három…

Vladimir odahajolt a füléhez, és belesúgta:

– Kezdjük a lehető legjobban az új évet, jó?

Kettő. Egy.

Azzal Vladimir Bree ajkára tapasztotta a száját, és olyan volt ez a csók, akár egy édes ígéret. A lányt forró vágyakozás töltötte el.

– Boldog új évet!

– Boldog új évet, angyalom! – suttogta a férfi is, és gyöngéden megcirógatta az arcát.

Bree a szemébe nézett.

– Szeretlek! – lehelte. Vladimir rábámult, de nem mondott semmit.

A lány érezte, hogy a szemébe könnyek szöknek, de már nem visszakozhatott.

– Még amikor gyűlölni akartalak, akkor is szerettelek – folytatta. – Amikor a pókerjátszmánál vállaltam, hogy életed végéig a rabszolgád leszek, a szívem mélyén egy kicsit veszíteni szerettem volna. – Nyelvével megnedvesítette az ajkát. – Mindig te voltál az igazi. Az egyetlen…

Vladimir még mindig nem szólalt meg.

Bree szívét jeges kéz szorította össze.

– És most tudnom kell… – Az ajkába harapott. – Tudnom kell, hogy van-e esély. Képes leszel-e szeretni valaha is?

Vladimir továbbra is hallgatott, majd hirtelen megköszörülte a torkát.

– Bocsáss meg egy pillanatra! – mentegetőzött, aztán sarkon fordult és eltűnt.

Bree tátott szájjal bámult utána. De aztán észrevette, hogy a körülötte állók mind őt nézik, tehát gyorsan elhagyta a táncparkettet.

Még soha életében nem érezte magát ennyire egyedül. Az aranylánc és a nehéz medál egyszerre súlyos tehernek tűnt a nyakában. Bree megsimogatta, megigazgatta.

Akkor is jelentek neki valamit, gondolta dacosan. Nem lehetek egészen közömbös a számára.

De a szép ékszer sovány vigasz volt. Hiszen szerelmet vallott Vladimirnak, aki erre egyetlen szó nélkül faképnél hagyta.

Bree a hajába túrt. Miért is vallott szerelmet neki?! Miért kérdezte meg, hogy Vladimir tudja-e majd szeretni valaha is?

Hiszen tudta a választ. A férfi a kezdet kezdetén megmondta neki, hogy semmi ilyesmire ne számítson, hiszen neki nincs szíve.

Ó, egek! Bree a kezébe temette az arcát. Bohócot csinált magából!

Ha Vladimir visszajön, úgy fog tenni, mintha csak tréfált volna.

Kár, hogy nem akart többé blöffölni. Nem akart több hazugságot. Nyílt kártyákkal játszani viszont azt jelentette, hogy az ember időnként sokat veszít.

Keserűen felnevetett. Itt állt a báli ruhájában több száz ünneplő között, és azon morfondírozott, vajon Vladimir visszajön-e egyáltalán hozzá. Hisz a férfi egyszer már elhagyta, egyik percről a másikra.

Fura bizsergést érzett, mintha valaki ott állt volna, egészen közel, a háta mögött. Vladimir! – örült meg, és megfordult.

De a férfi, aki mögötte állt, nem a szerelme volt, bár nagyon hasonlított rá. Mintha Vladimir ifjabb kiadása lett volna.

Ugyanolyan hideg, kék szeme volt, mint neki.

– Kazimir Tsenzov? – suttogta Bree.

– Úgy ám! Remélem, jól szórakozol! – A férfi megragadta a karját, és behúzta az egyik szeparéba. Bree elképedve bámult rá.

Hogy megváltozott! Amikor utoljára látta Kazimirt, alig nőtt ki a kamaszkorból.

Mostanra férfivá érett, méghozzá olyan férfivá, akivel nem lenne jó összefutni egy sötét sikátorban.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte. – Ha a bátyádat keresed…

– Nem a bátyámat keresem, hanem téged. Miattad jöttem ide.

Hogy a húgodról beszéljünk.

– Josie-ról? – Bree hátán a hideg futkosott. – Mi van vele?

– Feleségül vettem – jelentette ki Kazimir.

– Hogy mi…?

– Jól értetted. A húgod most a feleségem.

– Egy szavadat sem hiszem!

Kazimir erre kihúzott valamit a zsebéből. Josie mobilját.

– Pár napja egyszer már megkértem a kezét, de akkor nemet mondott – magyarázta. – Aztán te eltűntél, és akkor a húgod megijedt. Felkeresett engem, és megígérte, hogy mindent megtesz, ha kiszabadítalak téged a gonosz bátyám karmai közül.

Én pedig azt kértem, hogy jöjjön hozzám.

– De hát miért? – Egy másodperccel később Bree maga is rájött a válaszra. – Mert Josie földjére fáj a fogad! Ha huszonöt éves kora előtt férjhez megy, akkor hamarabb birtokba veheti az örökségét.

– Nem az ő földje! – tiltakozott Kazimir. – Három nemzedékig a mi családunké volt. Sosem lett volna szabad eladnunk. De három nap múlva, ha a bankok kinyitnak, az enyém lesz ismét.

Elválok Josie-tól, és szép pénzt fizetek neki, vagy…

– Vagy?

– Vagy elcsábítom, és magamba bolondítom egy életre. Aztán összetöröm a kicsi szívét. Esetleg ráveszem, hogy kövessen engem mindenhová, te pedig sosem látod többé. Rajtad áll.

– Honnan tudhatom, hogy igazat mondasz-e, és nem csak elloptad valahol a húgom telefonját? – kérdezte harciasan Bree.

Kazimir erre szó nélkül bepötyögött egy számot a mobilba, és miután lenyomta a hívógombot, Bree füléhez tartotta a készüléket.

– Halló! – hallotta a lány a húga hangját.

– Josie! – sóhajtotta. – Merre vagy?

– Annyira sajnálom, Bree… Minden az én hibám. Csak segíteni akartam neked, már a pókerpartiba is azért mentem bele. Végül pedig úgy éreztem, nem tehetek mást, hozzá kell mennem feleségül, mert egyedül ő segíthet…

– Áruld már el, hol vagy, az ég szerelmére! – kiáltotta Bree, ám Kazimir ekkor elrántotta tőle a telefont, és bontotta a vonalat.

– Azonnal mondd meg, merre van Josie! – A lány keze ökölbe szorult. – Különben… különben kitekerem a nyakad!

– Hú, most aztán nagyon megijesztettél! – csúfolódott Kazimir.

– Akkor Vladimirhoz fordulok. Ő majd elbánik veled.

– Csak rajta! Vladimir évek óta próbál leszámolni velem, de nemhogy megsemmisíteni nem tudott, épp ellenkezőleg: egyre erősebb és hatalmasabb lettem. És különben se hidd, hogy a kisujját is megmozdítja miattad, csak mert szeret ágyba bújni veled. Ha választania kell, hogy rajtad segítsen, vagy saját magán, egy pillanatig sem fog tétovázni.

Bree keze a nyakláncra tévedt.

– Igenis fontos vagyok Vladimirnak.

– Abból gondolod, hogy neked adta dédnagyanyánk nyakláncát? Ugyan! Hiszen azt már eladta egyszer. És téged is el fog adni, efelől biztosíthatlak, amint bármiféle előnyt kovácsolhat az eladásodból.

– Ez nem igaz!

– Tégy egy próbát! – mondta Kazimir csúfondárosan. – Keresd meg őt, mondd el neki, hogy csapdába csaltam Josie-t, és megszereztem tőle a földet. Tudod, mit fog mondani? Hogy ez jó lecke lesz Josie-nak. Aki rosszul dönt, aki hibát követ el, az megbűnhődik. Vladimir szemében ez a világ rendje. Ő nem az az ember, aki megbocsátja a hibákat. A kisujját sem fogja mozdítani, hogy Josie-nak segítsen. Fogadjunk?

Bree minden ízében reszketett. Sajnos jó esély volt rá, hogy Kazimir jól ítéli meg a testvérét.

Vladimir kitúrta a családi cégből az öccsét, csak azért, mert a fiú berúgott, és meggondolatlanul kifecsegett pár dolgot egy riporternek. Rabszolgaként tartotta Bree-t, csak mert a lány olyan ostoba volt, hogy feltette az életét egyetlen kártyalapra.

Amikor pedig a lány szerelmet vallott neki, egyszerűen faképnél hagyta.

Miért pont Josie-n könyörülne meg?

Eszébe jutottak a férfi kemény szavai: Sose fog a saját lábára állni, ha nem hagyod, hogy döntéseket hozzon, és tanuljon a hibáiból.

– Mit tehetek érted? – kérdezte tompa, színtelen hangon.

Kazimir szeme megvillant.

– Segíteni fogsz nekem, hogy visszakaphassam azt, ami engem illet. – Benyúlt a zakózsebébe, és előhúzott egy borítékot. – Tegyél róla, hogy Vladimir aláírja ezeket a papírokat.

– Mi ez?

– Egy okirat, melyben Vladimir rám ruházza a vállalata tulajdonjogát.

Bree kinyitotta a borítékot, és előhúzta az első oldalt.

Alulírott Vladimir Tsenzov, a Tsenzov Bányatársaság tulajdonosa ezennel átruházom a nevezett társaság tulajdonjogát az öcsémre, Kazimirra…

Riadtan nézett a férfira.

– Ezt sosem fogja aláírni.

– Hátha mégis. Ravasz lány vagy, sok trükk van a tarsolyodban. – Kazimir mosolyogva oldalra hajtotta a fejét. – Tíz évvel ezelőtt a te hazugságaid pecsételték meg a sorsomat.

Úgyhogy boldog vagyok, amiért szenvedni látlak. Téged is, a bátyámat is… Ezt igazán ügyesen kiterveltem, nem gondolod?

Bree-nek végre derengeni kezdett az igazság.

– Te voltál! Te pénzelted le Greg Hudsont, hogy keressen meg minket, és vigyen Hawaiira dolgozni.

Kazimir gúnyosan mosolygott.

– A bátyám a sérülései miatt hónapokat töltött a szigeten, és tudtam, hogy minden héten legalább egyszer a szállodában pókerezik. Mivel tisztában voltam vele, hogy te vagy a gyengéje, reméltem, hogy a találkozásotok régi sebeket fog feltépni. – Megvetően felhorkant. – Valójában azonban egészen más történt. Ismét a hatalmadba kerítetted, és ezzel új lehetőségek nyíltak meg előttem. Amikkel képes voltam élni, amint látod…

– Még ha valahogy ki is csikarom belőle az aláírást – ingatta a fejét Bree –, akkor sincs olyan bíróság a világon, amelyik egy ilyen csalárd módon tető alá hozott szerződést elismerne.

– Azt csak bízd rám. A te feladatod annyi, hogy az aláírt papírokat eljuttasd hozzám Marrákesbe. Három napod van rá – hangzott a válasz.

– És ha kudarcot vallok?

– Akkor soha többé nem látod a húgodat. Elviszem magammal a sivatagba, és többé nem engedem el.

– Ezt te sem gondolhatod komolyan.

– Kérdezd csak meg a bátyámat, komolyan gondolom-e. – Kazimir megsemmisítő pillantást vetett Bree báli ruhájára. – A húgod zokogva jött hozzám, a lelkét is kész volt áruba bocsátani, hogy megmentselek téged. Te meg… Órák óta figyellek. Láttam, ahogy táncoltatok, ahogy pezsgőztetek, nevetgéltetek Vladimirral… Nyilvánvaló, hogy egy pillanatra sem jutott eszedbe Josie. Ő meg bármit feláldozott volna érted.

Bree meglepetten kapta fel a fejét.

– Te kedveled a húgomat – állapította meg meglepetten. – Hallom a hangodon, látom a szemedben, hogy így van. Egyáltalán nem is akarsz ártani neki.

– Nem az a célom, hogy neki ártsak, valóban. Hanem az, hogy a bosszúm beteljesedjen. És be fog teljesedni, arra mérget vehetsz. – Kazimir elfordult, de még mielőtt távozott volna, visszaszólt: – Három nap. Ne feledd!

9. FEJEZET

Vladimir gorombán taszigálta ki a kis, kövér embert a palota kapuján.

– Mi a csudát keres maga Szentpéterváron? – förmedt rá, ahogy kiértek az elhagyott kertbe.

– Nem tilthatja meg, hogy ideutazzak, Tsenzov! – méltatlankodott Greg Hudson. – A város nem a magáé, ha jól tudom.

– Úgy látom, súlyosan alábecsüli a befolyásomat. – Vladimir lökött még egyet a köpcös emberkén, csak a miheztartás végett.

Néhány perccel ezelőtt, amikor Bree szerelmet vallott neki, hirtelen megpillantotta ezt az álnok alakot a büfé körül őgyelegni.

Bree őszintesége teljesen letaglózta, hirtelen nem tudta, mit mondjon, mitévő legyen. De amikor megpillantotta Hudsont, azonnal úrrá lett rajta a tettvágy.

Legszívesebben itt és most kitekerte volna a fickó nyakát, amiért pénzt kínált Bree-nek, hogy felvegye őt a várólistára…

Fúj! Kisvártatva a nyakánál fogva vonszolta ki a bálteremből, hogy megbüntesse, amiért tiszteletlenül viselkedett az ő asszonyával…

– Most azonnal eltakarodik ebből a városból, különben nem állok jót magamért!

Hudson minden ízében reszketett, de az arcán pimasz vigyor ült.

– Nagy számnak hiszi magát, ugye, felség? Sejtelme sincs róla, hogy magánál sokkal nagyobb játékosok rángatják dróton már jó ideje.

Vladimir felemelte az öklét.

– Maga… maga szándékosan követett engem ide?

A férfi megrándult.

– Dehogy. Azt sem tudtam, hogy maga itt lesz. Én azért jöttem, hogy a fivérével találkozzam.

Vladimir karja erőtlenül lehullt.

– Maga ismeri Kazimirt?

– Sok pénzzel tartozik nekem.

– Hogyhogy?

A köpcös kis ember hallgatott. Vladimir erre megragadta a gallérját, és megrázta.

– Miért tartozik magának az öcsém? – ordította az arcába.

– Többek között azért, mert sikerült a szállodámba csalnom és alkalmaznom a Dalton nővéreket. És mert elértem, hogy maga véletlenül összefusson az idősebbikkel.

Vladimir hátán a hideg futkosott.

– Ha még egyszer Bree közelébe megy, esküszöm, a puszta kezemmel tépem darabokra, megértette?

– I… igen.

Vladimir olyan hirtelen engedte el Hudsont, hogy a fickó hátraesett a hóba, aztán sietősen feltápászkodott, és eltűnt az éjszakában. Vladimir sietve visszatért a palotába, de a bejáratnál még megtorpant egy pillanatra, és visszanézett a havas tájra.

Milyen csöndes, milyen gyönyörű! Milyen titokzatos! És milyen csalóka!

Lelki szemei előtt megjelent Breanna arca. Ezek szerint a viszontlátás nem volt véletlen? Talán Bree és Kazimir együtt találták ki ezt az egészet? Összefogtak, hogy megbüntessék őt azért, amit tíz évvel ezelőtt tett velük?

Ő meg olyan ostoba volt, hogy ismételten felült a lány hazugságainak?

Vagy egészen másról van szó? Egyedül Kazimir ármánykodott, és Bree ugyanolyan gyanútlanul esett bele a csapdába, ahogy ő maga?

Akárhogy is, a gyanú már feltámadt, és nem múlt el nyomtalanul: sikerült megmérgeznie a lelkét.

Nehéz szívvel tért vissza a bálterembe, és sejtelme sem volt, mivel álljon Bree elé.

Szeretlek, mondta neki a lány. Tudnom kell, hogy van-e remény. Képes leszel-e engem szeretni egyszer még?

Hogy szeretheti, a fenébe is?! Mit szeret rajta, amikor ő előre megmondta neki, hogy tőle ne számítson őszinte érzésekre?!

Igen, szeretné, ha a lány boldog lenne. Igen, szép ruhákat vesz neki, rááldozza az idejét olykor, és eltakarítja az útjából a kellemetlen alakokat. Bár ezek végső soron nem olyan nagy dolgok, és egytől egyig pénzben kifejezhetők.

Vagyis teljesen mindegy, miről képzeleg Bree, az igazság az, hogy Vladimir lelkében a jóságnak a csírája sem található.

Csak két dolgot kínálhat a lánynak: szexet és pénzt. Az előbbit Bree kétségkívül élvezte, ám az utóbbi jobbára hidegen hagyta.

Vagyis fölöttébb valószínűtlen, hogy összeszűrte volna a levet Kazimirral. De akkor vajon mit akar az öccse? Mire megy ki a játék?

Vladimir átvágott a tömegen. Meg akarta találni Breannát.

Tudta, hogy elég lesz egy pillantást vetnie a lány arcára, hogy tudja, összeszövetkezett-e ellene az öccsével, vagy sem. És szüksége volt a lányra.

Ha nem tudod szeretni, engedd el! – mondta az agya leghátsó zugában egy halk kis hang, de a tudatos énje azonnal élénk tiltakozásba fogott.

Amikor megpillantotta a táncparkett szélén álló Bree-t, kis híján tényleg elállt a lélegzete. Gyönyörű volt, akár egy angyal.

Akár egy összetört angyal… Igen, határozottan erőtlennek és szomorúnak tűnt. Vajon mi történhetett?

Vladimirt hatalmába kerítette a lelkifurdalás. Rájött, milyen rosszul vette ki magát az, hogy az előbb magára hagyta.

Elvett két pezsgőspoharat egy tálcáról, és odalépett hozzá.

– Breanna…

A lány riadtan fordult meg.

– Ó, hát te vagy az! – sóhajtotta megkönnyebbülten.

– Miért, kire számítottál?

Bree elkínzottan mosolygott.

– A mesebeli hercegre.

– Valaki bántott téged, míg távol voltam? Zaklatni próbált, vagy ilyesmi?

– Zaklatni? Nem. Te is tudod, hogy képes vagyok vigyázni magamra.

– Akkor mi a baj?

Bree vett egy nagy levegőt.

– Olyan hirtelen mentél el, hogy azt hittem… azt gondoltam, vissza se jössz.

– Vagy úgy! – A férfi egyszerre szűknek érezte a gallérját. – Kérlek, bocsáss meg, de borzasztó szomjúság tört rám. – A lány kezébe nyomta a pezsgőspoharat. – Hoztam neked is italt.

Vladimir tartott tőle, hogy Bree nem fogja beérni ennyivel.

Elvégre ő közvetlenül azután lécelt le, hogy a lány szerelmet vallott neki. De Bree nem szólt semmit, nem tett megjegyzést.

Szó nélkül emelte ajkához a pezsgőspoharat. Gondolatban nyilvánvalóan nagyon messze járt.

– Hé! – érintette meg az arcát finoman Vladimir. – Haragszol rám?

– Nem. Miért haragudnék? – És a lány egyetlen mozdulattal felhajtotta az összes pezsgőjét.

Vladimir elvette tőle az üres poharat, és a saját tele poharával együtt egy elhaladó pincér tálcájára rakta.

– Pedig tökéletesen meg tudnám érteni, ha dühös volnál…

– Josie miatt aggódom. Meg kell találnom őt, szüksége van a segítségemre.

A húgáért aggódik! A húga miatt van az egész, ő meg egy ideje szemrehányásokkal halmozza el magát, hogy a hirtelen eltűnésével biztosan megbántotta Bree-t.

– Nem vagy felelős a húgodért. Felnevelted, ami nagyon szép volt tőled, de már huszonkét éves. Ha kisgyerek módjára gondoskodsz róla, sosem fog igazán felnőni…

– És mi van, ha most tényleg nagy bajba került, amiből a segítségem nélkül nem tud kimászni? – Bree szép arca fehér volt, mint a meszelt fal.

– Josie nagykorú – emlékeztette nyersen a férfi. – Meg kell tanulnia, hogy felelős a tetteiért. Ha hibát követett el, nézzen szembe a következményekkel.

Bree a fejét rázta.

– Sajnálom, de számomra ez nem ilyen egyszerű. Nem hagyom cserben a testvéremet, csak mert hibázott. Nem vagyok olyan, mint te.

– Az öcsém saját akaratából adta el nekem a részét a cégből – mentegetőzött Vladimir.

– Persze, mert egyetlen buta hiba miatt megtagadtad őt.

– Meg akar semmisíteni engem is, a vállalatomat is – mondta sötéten Vladimir. – De meglátjuk, ki lesz a gyorsabb.

– Ez egy olyan harc, amelyben mindketten csak veszíthettek – ingatta a fejét szomorúan a lány. – De minek is beszélek… Ezt egyikőtök sem fogja belátni soha.

– Van igazság abban, amit mondasz. Ami a jó testvéri viszonyt illeti, nem én vagyok a legnagyobb szakértő – ismerte el Vladimir.

Bree lesütötte a szemét.

– Fáradt vagyok – mondta egyszerűen.

– Rendben – hangzott a válasz. – Menjünk haza.

A férfi abban reménykedett, legkésőbb éjjel, az ágyban kibékülnek, de amikor hazaértek, és át akarta ölelni Bree-t, a lány kisiklott a karjából.

– Mondtam, hogy fáradt vagyok – ismételte. – Most azonnal lefekszem.

– Úgy is jó. Megyek én is – dünnyögte Vladimir.

– Egyedül megyek. – Bree könnyedén felszaladt a lépcsőn, és csak az utolsó lépcsőfokon fordult vissza. – Egyedül szeretnék ágyba bújni.

Vladimir homloka ráncba szaladt. Ezt a mai estét aztán alaposan elpuskázta… Ideje lassan rendbe tennie a dolgokat.

– Bree, az, amit az estélyen, a táncparketten mondtál nekem…

– Felejtsd el! Nem számít – vágott a szavába a lány.

Mi az, hogy nem számít? Nagyon is számít! Vladimir éles szúrást érzett a szíve tájékán.

Felsietett a lépcsőn, és megállt Bree előtt.

– Ne hidd, hogy kidobhatsz az ágyadból!

– Azt nem is. Vannak más módszerek, felség…

Azzal beszaladt a hálószobába. És bár Vladimir reménykedett, hogy megpuhíthatja, amikor tíz perccel később meztelenül bebújt az ágyba, keserűen csalódnia kellett. Bree az ágy legtávolabbi sarkába húzódott előle, és alvást színlelt.

A romantikus szilveszteréj tehát egyáltalán nem úgy alakult, mint gondolta. Vladimir összekulcsolta a kezét a feje mögött, és a sötétben felbámult a plafonra. Teljesen nyilvánvaló volt, miért viselkedik vele ilyen ridegen a lány. Szerelmet vallott neki, mire Vladimir viszonzás helyett faképnél hagyta.

De mit mondhatott volna egy szerelmi vallomásra egy olyan ember, akinek nincs szíve? Aki nem tud és nem is akar gyöngéd érzéseket táplálni senki iránt?

Annak idején szerette a lányt, olyannyira, hogy még a fivérével is összekülönbözött miatta, és hülyét csinált magából. Nem, soha többé nem ad Breannának hatalmat a szíve fölött!

Hallotta a lány egyenletes, nyugodt lélegzetvételét maga mellől. Úgy látszik, tényleg elaludt.

Szeretlek. A szó, amit Bree mondott neki, még most is ott visszhangzott a fülében. Kinyújtotta a karját, és magához húzta a lányt.

Meddig akarja még maga mellett tartani? Megvárja, míg a szerelme gyűlöletté és kétségbeeséssé változik?

Nem, ezt nem teheti! Nincs más választása: ha képtelen viszonozni az érzéseit, el kell őt engednie.

Bree egyedül ébredt az ágyban másnap reggel, és amikor erre rájött, nagyot sóhajtva hanyatlott hátra a párnájára. Három napon belül el kell árulnia valakit, akit szeret. A kérdés csak az: kicsodát?

Josie-t? Vagy Vladimirt?

Nem bírta elviselni a tehetetlenség érzését, ezért hát felkelt, beállt a zuhany alá, majd miután elkészült és felöltözött, lement a konyhába. Vladimirtól a lehető legtávolabb ült le az étkezőasztalhoz, és igyekezett megakadályozni a férfi minden próbálkozását, mely valamiféle beszélgetés kezdeményezésére irányult.

Vladimirnak egy idő után elege lett, és dühös szitkozódások közepette visszavonult a dolgozószobájába.

Bree fellélegzett, és ismételten feltette magának a kérdést: mitévő legyen?

A húgát kell megmentenie! Ez nem is kérdés. Josie a legfontosabb, érte mindent megtenne.

De vajon azt a férfit is képes lenne elárulni érte, akit szeret?

Bree a fejét rázta.

Szólhatna persze a rendőrségnek is – ha tudna oroszul. Vagy beavathatná Vladimirt. Hivatkozhatna a jó szívére, és kérhetne tőle segítséget…

Na persze, gondolta kijózanodva. Mert Vladimir pont arról híres. A jó szívéről…

És ha a férfi visszautasítja, akkor már meg sem próbálhatja észrevétlenül aláíratni vele a szerződést. Márpedig akkor talán soha az életben nem látja többé Josie-t.

Kit áruljon el? Vladimirt, aki semmit sem érez iránta, vagy a húgát, aki mindennél jobban szereti őt, és aki számít a segítségére?

Bree a tenyerébe temette az arcát, és azon fohászkodott, bárcsak a sors döntene inkább helyette.

– Breanna…

Felkapta a fejét, amikor meghallotta a férfi hangját a háta mögött.

– Sajnálom, de holnap nagyon kevés időm lesz rád.

Vladimir átölelte a lányt, aztán játékosan a nyakához dörgölte az orrát.

– Késő éjszakáig dolgoznom kell. Levezényeljük az egyesülést az Arctic Oil-lal, és hogy minden flottul menjen, alá kell írnom egy csomó papírt.

Bree torka elszorult. Lehet, hogy ez már a sors keze? A végzet akarta úgy, hogy Vladimir elárulja neki, mit kell tennie, ha észrevétlenül alá akarja íratni vele Kazimir szerződését?

– De a mai nap még a miénk – folytatta a férfi. – Nincs kedved kiruccanni valahová?

Egész jó hangulatú napot töltöttek együtt, és végül együtt bújtak ágyba is. De Bree megint az ágy sarkába húzódott, és hátat fordított neki, úgy aludt el. Vladimir jókedve egy csapásra tovatűnt.

Másnap a lány megint egyedül ébredt. Felült az ágyban, az órára pillantott a márványkandalló tetején, és megállapította, hogy már majdnem a fele eltelt annak az időnek, amit Kazimirtól haladékul kapott, és még semmit sem tett a megoldás érdekében. Se a szerződést nem próbálta aláíratni Vladimirral, se be nem avatta a férfit, hogy a segítségét kérje.

A hangulatán az sem javított sokat, hogy ma volt a születésnapja. A huszonkilencedik…

Amikor tegnap Vladimir megkérdezte tőle, milyen szülinapi ajándékot szeretne, szokatlanul durván reagált. De dühbe gurult attól, hogy nem mondhatja ki, valójában mire vágyik.

Nevezetesen arra, hogy ne kelljen ezt a nehéz döntést meghoznia. Ne kelljen azon morfondíroznia, kit hagyjon cserben.

Felkelt, lezuhanyozott, majd felvett egy fekete blúzt és egy sötét farmert. Haját szigorú lófarokba kötötte, a Kazimirtól kapott szerződést pedig a blúza alá rejtette. Úgy vonszolta le magát a lépcsőn, mintha a vesztőhelyre menne.

Az elmúlt napok borongós időjárása után most végre kisütött a nap, és az ablakon beszökő fénysugarak aranyos mintákat rajzoltak a márványpadlóra. Bree-nek az jutott eszébe, hogy minden baj és feszültség ellenére jól érezte itt magát, hiszen Vladimirral lehetett. A férfival, akit szívből szeretett…

De a rövidke boldogságnak hamarosan vége szakad.

Hangtalanul odalopózott a dolgozószoba ajtajához, és bekukucskált. Nem volt bent senki. Eljött a megfelelő pillanat!

Bree az íróasztalhoz suhant, és az ott magasodó aláírandó papírhalom közepébe csúsztatta a szerződést. Már csak el kell terelnie Vladimir figyelmét, hogy a férfi oda sem figyelve csak aláfirkantsa a papírokat.

Hátha szerencséje lesz, és nem fog gyanút. Miért is fogna?

Hiszen már megbízik benne.

Bree gyűlölte magát, amiért ilyen aljasságot tesz, de úgy érezte, nincs más választása. Akkor sem, ha Vladimir soha nem bocsát meg neki. Mert nem fog, abban biztos lehetett. Ha a cége elvesztését el is tudná felejteni – hisz maga mondta, mennyire nem érdekli a pénz –, az árulást egészen biztosan nem tudja.

Még akkor sem, ha kiderül, hogy az ő húga miatt történt az egész.

Bree céltalanul kószált a házban. Aztán megállt az egyik ablakban, és élvezte a januári napsütést. Az ég éppolyan hidegkék volt, mint Vladimir szeme.

– Breanna! Hát felkeltél!

A lány megfordult. Vladimir sietett oda hozzá, vonzón és mosolygósan, mint mostanában mindig. A lány szívébe fájdalom hasított, amikor a szemébe nézett. Ki tudja, talán utoljára látja az egyetlen férfit, akit igazán szeret.

– Van számodra egy születésnapi ajándékom.

– Kedves tőled, de igazán nem kellett volna.

– Ne mondd ezt. Még nem is tudod, mi az.

– Nem igazán van kedvem az ünnepléshez. – Bree lehajtotta a fejét, és a padlót bökdöste a csizmája orrával.

– Gyere, legalább nézd meg, mielőtt eldöntöd, hogy tetszik-e.

– Azzal Vladimir megfogta a kezét, és magával húzta egy földszinti szobába, mely zeneszoba vagy könyvtár lehetett, mert középen egy nagy, fekete zongora állt, a falak mentén meg könyvespolcok sorakoztak.

– Tudom, hogy nem akarsz bundát – kezdte a férfi. – De Oroszország hideg hely, az embernek szüksége van valami finom, puha szőrmére, amihez hozzábújhat.

Az ablak alatti kék kanapén valami fehéret és szőröset vett észre a lány – talán egy stólát? Elszörnyedve szisszent fel.

– Vladimir, hát nem megmondtam neked…?

A férfi nevetett.

– Nézd csak meg közelebbről, mielőtt nekem esel.

Bree a kanapéhoz lépett, mire legnagyobb ijedelmére a „stóla”

megmozdult. Egy fehér fejecske emelkedett a levegőbe. Egy kiskutya…

Bree örömében felkiáltott. Az állatnak fekete szeme volt, fekete, örökké nedves orra és élénk rózsaszín nyelve. Izgatottan csóválta rövid farkát.

Vladimir egy lépéssel a kutyakölyök mellett termett, felemelte, és Bree kezébe adta.

– Közép-ázsiai juhászkutya – mondta, és arcon csókolta a lányt. – Boldog születésnapot!

A fehér kiskutya boldogan ficánkolt Bree karjában, s a lány, ahogy Vladimirra nézett, hirtelen elsírta magát.

– Mi a baj, édesem? – aggodalmaskodott a férfi. – Olyan szeretettel beszéltél a régi, gyerekkori kutyádról, hogy azt hittem… – Kétségbeesetten a hajába túrt. – De látom már, hogy halva született ötlet volt.

– Nem igaz. Nagyon jó ötlet volt – suttogta Bree.

– De akkor miért sírsz?

– Mert annyira örülök neki… Szeretlek, Vladimir! Csodálatos ajándékot választottál.

A férfi megkönnyebbülten nevetett.

– Tudod már, hogy fogod hívni?

Szívfájdalomnak?

– Hópehelynek.

– Jó név. Különben lesz számodra még egy meglepetésem, de arra még várnod kell.

Vladimir és Bree sokáig játszottak a kölyökkutyával, végül elfogyasztottak egy könnyű büféebédet egy-egy pohár pezsgővel. Az étkezés végén két inas egy hatalmas tortát tolt be.

– Ez a meglepetés? – tudakolta Bree.

– Nem – rázta a fejét Vladimir. – De többet egyelőre akkor sem mondok, ha beveted a női vonzerődet.

Meggyújtotta a tortán mind a huszonkilenc gyertyát, aztán oldalba bökte a lányt.

– Kívánj valamit!

Bree a torta fölé hajolt, és vett egy nagy levegőt. Bárcsak ne kellene fájdalmat okoznom neked!

Azzal egy fújással eloltotta az összes gyertyát.

Vladimir átölelte.

– Akarod tudni, mi a legfőbb születésnapi meglepetésed?

A lány nyelt egy nagyot.

– Azt mondtad, még nem árulod el.

– Ha megcsókolsz, talán meggondolom magam…

– Most nincs kedvem csókolózni – fordult el Bree.

– Hát jó. – Vladimir hangján érződött, hogy komolyan megsértődött. – Ez a te napod. Ne tégy semmit, amit nem akarsz. Így is elmondom, mi a meglepetésed. Vettem neked egy szállodát. A Hale Ka’nani Resortot.

A lány levegő után kapkodott.

– Tessék?!

– Te mesélted, hogy arról álmodoztál, veszel magadnak egy kis panziót. – Vladimir kisfiúsan elmosolyodott. – Hát én vettem neked egyet.

– De a Hale Ka’nani nem kicsi! És legalább egymillió dollárba kerülhetett!

– Majdnem kétmillióba, hogy egészen pontosak legyünk.

– Neked tényleg teljesen elment az eszed, mondd?! Miért csináltad ezt?

– Mert… – Vladimir megcirógatta Bree arcát. – Mert éles az eszed, és biztos vagyok benne, hogy remekül elkormányzol egy ilyen vállalkozást.

A lány szeme könnybe lábadt, de aztán megint elhúzódott a férfitól.

– Kiviszem a kutyát – jelentette ki, aztán Hópehellyel együtt kimenekült a behavazott kertbe. Jó sokáig maradt, és amikor teljesen átfagyva visszatért, üresen találta a zeneszobát. A kutyus letelepedett a kandalló előtti szőnyegre, és perceken belül elaludt.

Bree sorra benézett a földszinti helyiségekbe, és végül a dolgozószobában fel is fedezte Vladimirt az íróasztalnál. Éppen a szerződéseket írta alá.

Bree megrémült.

– Hát te meg mit csinálsz? – kérdezte halkan.

– Dolgozom. De ha végeztem, együtt vacsorázhatunk. Persze csak ha akarod.

A férfi egymás után firkantotta alá a szerződéseket, meg sem nézte, mit ír alá. Bree hirtelen észrevette a Kazimir-féle papirost.

A következő lap alól kandikált ki a sarka.

– Figyelj rám, Vladimir!

– Nem kell mondanod semmit, Breanna. Megértettem.

Felfogtam, hogy nem akarsz tőlem semmit, hogy rám sem bírsz nézni. – Vladimir a másik kupacra rakta a már aláírt papirost, és Kazimir szerződése után nyúlt.

A lány tudta, nem hagyhatja, hogy aláírja. Egy pillanat alatt ott termett mellette, kihúzta a férfi székét, és lovagló ülésben az ölébe ült. Aztán odabújt hozzá és megcsókolta.

Vladimir az első pillanatban olyan volt, mint egy darab fa, Bree már-már attól tartott, hogy el fogja lökni magától. De aztán egy mély sóhaj tört elő a torkából, és átölelte a lányt.

A toll a földre hullt, a szerződések a feledés homályába merültek.

Vladimir Bree-vel a karjában felállt, és egyetlen határozott mozdulattal mindent lesöpört az asztalról.

10. FEJEZET

Vladimir még sosem tapasztalt ilyen lángoló szenvedélyt.

Talán az volt az oka, hogy ezúttal kivételesen Bree kezdeményezett. Talán az, hogy két hosszú nap óta nem nyúlhatott hozzá, és igencsak felhalmozódott benne a feszültség.

Vagy talán az, hogy egy másodperccel az egész kezdete előtt még végtelenül dühös volt a lányra, amiért olyan elutasító vele.

Amiért nem engedi, hogy megünnepeljék a születésnapját. Pedig annyira bízott benne, hogy kárpótolhatja azért az egy szóért, amit nem tudott kimondani szilveszter éjszakáján…

De most, hogy csókolóztak, és letépték egymásról a ruhát, ez a szó megtöltötte a szívét, az egész bensőjét, és szinte magától tolult az ajkára. Olyan természetességgel, mint ahogy a látóhatár mögött bukkan fel a nap.

Vajon ez most azt jelenti, hogy…?

Bree körözni kezdett a csípőjével, és a férfi dereka köré kulcsolta hosszú lábát. Vladimir az arcát nézte, kéjes mosolyát és szép mellét, mely szelíden ringott a mozdulatok ritmusában. És ahogy teljesen elmerült a lányban, egyszerre rátört a bizonyosság.

Igenis szereti Bree-t. Tíz hosszú éve szereti őt, csakhogy ezt nem akarta tudomásul venni. Ehelyett inkább a munkába temetkezett, és jelentéktelen kalandokkal csillapította szexuális étvágyát. De a tagadás időszaka véget ért, immár nem titkolhatta az érzéseit.

Szerette Bree-t hosszú évek óta, és amikor azt gondolta, hogy a lány megcsalta és becsapta, a szíve jéggé fagyott. Ám a viszontlátás óta lassan olvadásnak indult ez a jég. Breanna hideg elutasítása nem várt fájdalmat okozott neki. Rá kellett jönnie, hogy mégiscsak van szíve, amely kizárólag Bree-ért dobog.

Együtt, egyszerre jutottak el a csúcsra, nem lehetett volna megmondani, hol kezdődtek Vladimir nyögései, és hol végződtek Bree kéjes kis kiáltásai.

Szenvedélyük csillapodtával sokáig ölelte a lányt, míg csak a szívverésük vissza nem tért a normális ritmusra. Azt a bizonyos szót nem mondta ki neki. Túl laposnak találta, túl semmitmondónak. Helyette így szólt: – Visszaadom a szabadságodat, Breanna.

A lány felnézett, de az arcán nem túláradó öröm látszott, mint ahogy ő várta. Inkább szomorúság és lehangoltság.

– Miért pont most? – kérdezte halkan.

– Mert most jöttem rá egy fontos dologra. Mégpedig arra, hogy… szeretlek.

A lány úgy húzódott el tőle, mintha megütötte volna, de Vladimir már nem visszakozhatott.

– Tíz évre volt szükségem, hogy ráébredjek, mindig is szerettelek.

Bree felült az asztalon, de nem nézett rá, hanem a padlót bámulta.

– És ha nem érdemlem meg a szerelmedet? – kérdezte. – Ha csúnya, szégyenletes dolgokat tettem ellened?

– Nem számít. – Vladimir két kezébe fogta az arcát, és maga felé fordította. – Te is szeretsz engem a hibáim ellenére.

Úgyhogy mindegy, mit tettél ellenem. Szeretlek, és szeretni is foglak életem végéig.

A lány mondani akart valamit, de nem jött ki hang a torkán.

Egy könnycsepp csorgott végig az arcán.

Vladimir ekkor magához ölelte, majd mivel Bree közölte, hogy ma kihagyja a vacsorát, és korán lefekszik, ölben felvitte a hálószobába. Mindvégig a karjában tartotta, és a haját cirógatta, míg csak a lány álomba nem sírta magát.

Nem sokkal éjfél előtt tért csak vissza a dolgozószobájába, ahol a sötétben csaknem elesett a széthajigált papírokon. Lehajolt, és felvette az egyiket, amelyik egyáltalán nem tűnt ismerősnek.

Alulírott Vladimir Tsenzov, a Tsenzov Bányatársaság tulajdonosa ezennel átruházom a nevezett társaság tulajdonjogát az öcsémre, Kazimirra…

Reszkető kézzel kapcsolta fel az íróasztali lámpát, és újrakezdte az olvasást.

Valaki az Arctic Oil-os szerződések közé csempészte ezt a nyilatkozatot. Nem kellett sokáig találgatnia, ki lehetett az.

Vladimir lehunyta a szemét.

Ezek szerint a gyanúja nem volt alaptalan: Breanna Kazimir cinkosa, ismét átverte őt, ugyanúgy, ahogy tíz éve.

Erőtlenül rogyott le az íróasztal melletti székbe. Néhány órával ezelőtt azt hitte, megtalálta élete értelmét. Fájt nagyon, hogy megint csalódnia kellett. De akármekkorát fordult is vele a világ, egyvalami nem változott: a Breanna iránti szerelme. Most is szerette a lányt, és felelősnek érezte magát a sorsáért.

Nagyot sóhajtva felemelte a nyilatkozatot, újra elolvasta, majd egy hirtelen elhatározással felvette a tollat, és aláírta a papirost.

Egyetlen másodperc alatt megfosztotta magát egy sok milliárd dollárt érő cég tulajdonjogától.

Bree-t az ablakon besütő nap ébresztette. Mosolyogva nyújtotta ki a karját, de az ágy túlsó fele üres volt.

Nagyot sóhajtva felült.

Előző éjjel Vladimir karjába vetette magát, hogy a férfi alá ne írja a lemondó nyilatkozatot. De még mindig fogalma sem volt arról, hogyan segítsen a húgán.

Tíz évre volt szükségem, hogy ráébredjek, mindig is szerettelek.

Bree visszapislogta feltoluló könnyeit. Előbb is rájöhetett volna erre. Legkésőbb akkor, amikor a férfi a saját igényeit háttérbe szorítva visszaadta a szabadságát.

Vett egy nagy levegőt, és elhatározta, hogy mindent elmond Vladimirnak. Ha a férfi megtudja, hogy Josie komoly veszélyben van, nyilván segít.

Gyorsan farmerba-pulóverbe bújt, és elindult megkeresni.

Csak közben jutott eszébe, mi lesz, ha Vladimir azt mondja majd: Josie vállalja a tettei következményeit.

De erre gondolni sem akart.

Elhaladt a dolgozószoba előtt is, és látta, hogy senki nincs odabent. Az előző este szétszórt dokumentumok viszont ott voltak az asztal közepén, egy kupacban. Bree beosont, és keresgélni kezdett a papírok között. Az volt a terve, hogy eltépi a Kazimir-féle nyilatkozatot, nehogy Vladimir észrevegye.

Amikor megtalálta az iratot, a hideg futkosott a hátán, hiszen látta, hogy ott van rajta Vladimir aláírása. Anélkül hogy tudta volna, mit csinál, a férfi lemondott a cégéről, melyet sok év kemény munkájával hozott létre.

A lány a szívéhez szorította a papirost.

Ó, Vladimir! Miért pont most kellett szerelmet vallanod? Tíz évre volt szükséged, hogy újra megbízz bennem, és most újabb halálos csapást mérek rád, ha elárullak…

Pedig ezt kell tennie. Mert mi ez az aláírt nyilatkozat, ha nem a sors keze?

Hiszen éjfélkor lejár a haladék, amelyet Kazimir adott neki, és Bree-nek a kezében van Josie cellájának kulcsa. És ha kiszabadította és biztonságos helyre vitte a húgát, visszatér Oroszországba, és bocsánatot kér Vladimirtól.

Visszasietett a hálószobába, elővette az utazótáskáját, és kapkodva belehajigálta a legszükségesebb ruháit. Az aláírt szerződést a ruhák alá rejtette.

– Elutazol? – hallotta hirtelen, és ahogy felnézett, az ajtóban megpillantotta Vladimirt.

Bree nyelt egy nagyot.

– Igen. Visszaadtad a szabadságomat, így elmegyek.

– A magángépem indulásra készen vár.

– Tudtad, hogy elmegyek? – hökkent meg a lány.

– Igen. Persze a szívem mélyén reméltem, hogy mégsem.

Hogy a szerelmed erősebb lesz.

Bree szeme könnybe lábadt.

– Talán… talán visszajövök – mondta bizonytalanul.

– Talán… Hópelyhet itt hagyod?

– Dehogy! Elviszem. Te is tudod, hogy soha nem hagynám itt.

– Tudom. Soha nem hagynád itt azt, akit igazán szeretsz.

Tisztában vagyok vele.

Bree nyelt egy nagyot.

– Vladimir, igazat mondtam neked. Tényleg szeretlek, de most…

– Nem kell magyarázkodnod. Nekem csak egy dolog fontos: hogy te boldog légy. – A férfi egy pillanatra magához húzta, de aztán elengedte. – Mindig szeretni foglak – búcsúzott halkan. – Vigyázz magadra!

Azzal elhagyta a hálószobát.

Bree legszívesebben utánafutott volna, hogy aztán térden állva kérjen bocsánatot tőle. De egyelőre nem tehette. Majd ha Josie biztonságban lesz, csitította magát. Akkor majd visszajövök, és bocsánatért esdeklek…

Húsz perccel később már a limuzin hátsó ülésén ült Hópehellyel, útban a reptér felé. Egyre az utolsó beszélgetésük járt a fejében.

– Tudtad, hogy elmegyek?

– Igen. Persze a szívem mélyén reméltem, hogy mégsem.

Hogy a szerelmed erősebb lesz.

Vajon mi az, amit Vladimir kész volt feladni őérte? Talán csak nem jött rá, hogy…?

– Álljon meg! – kiáltott rá lány a sofőrre. – Forduljunk vissza!

Hópehely úgy ugatott, mint egy őrült, amikor a kocsi a magas hóban nagy nehezen megfordult.

Bree ráébredt, hogy tökéletesen mindegy, hogy a sors a kezére adta-e az aláírt nyilatkozatot. Mert a döntést nem kell a sorsra bíznia. Rajta múlik minden, egyes-egyedül rajta.

Azt hitte, mindenképpen választania kell a között a két ember között, akit szeret. De tévedett.

Mindössze önmagához kell hűnek maradnia. Ez a lényeg.

Még mielőtt a kocsi megállt volna, kiugrott a hátsó ülésről, és berohant a házba. A kutya utána.

Vladimirt a dolgozószobában találta. Odafutott hozzá, és a nyakába ugrott.

– Hogyhogy visszajöttél? – A férfi úgy simogatta, mintha meg akarna győződni róla, hogy nem álmodik. – Hiszen szabad voltál, és nálad volt az aláírt nyilatkozat…

– Hát tudtad? Aláírtad és elengedtél, pedig tudtad, hogy mindent elveszítesz?

– Azzal, hogy te elmentél, amúgy is mindent elveszítettem, Breanna. Igazából csak arra voltam kíváncsi, szeretsz-e, vagy sem. De rájöttem, hogy mindegy. Mert akár igen, akár nem, én akkor is szeretni foglak halálomig.

Bree felzokogott.

– Annyira sajnálom! Nem is értem, hogyan képzelhettem, hogy képes leszek becsapni téged!

Vladimir gyöngéden cirógatta meg a haját.

– Az öcsém, gondolom, pénzt kínált neked, ha segítesz. Ezért álltál mellé.

– Dehogy álltam mellé! Kazimir megzsarolt és megfenyegetett.

– Találkoztál vele?

– A szilveszteri bálon. Odajött hozzám, miután faképnél hagytál a szerelmi vallomásom után.

– És mit akart?

– Elmondta, hogy feleségül vette Josie-t, és túszként tartja fogva, amíg nem segítek.

– Hogy micsoda?! De miért nem szóltál? Miért nem mondtad el, mi a helyzet?

– Féltem, hogy azt mondanád, az egész Josie hibája, és mindenki viselje a felelősséget a tetteiért – suttogta leverten a lány.

Vladimir szitkozódni kezdett, ám nem sokkal később megszólalt a mobilja.

– Kazimir – mondta kimérten, és fogadta a hívást. – Épp ideje volt… Igen, tudok mindenről. Bree elmondta. Látod, nem sikerült szétválasztanod minket… Ettől függetlenül kész vagyok megegyezni veled. Engedd el Josie-t, és én bármit… – A férfi hosszan hallgatott, az öccse mondandójára figyelt, és egyre aggodalmasabb arcot vágott. – Ne beszélj butaságokat, Kazimir…

Elhallgatott, értetlenkedve rábámult a készülékre, majd kelletlenül zsebre dugta.

– Mi történt? – kérdezte ijedten Bree. – Nem hajlandó egyezkedni?

– Azt mondta, esze ágában sincs elválni, és hogy felőle azt csinálok a hülye vállalatommal, amit akarok.

Bree elsápadt.

– Tényleg ezt mondta?

– Igen. A jelek szerint Josie fontosabb neki, mint a cégem meg a bosszú együttvéve.

– Vagyis úgy fest, hogy… hogy a húgom fontos lett számára? – Bree-nek eszébe villant, hogy már a személyes beszélgetésükkor is volt egy ilyen érzése. – Érez valamit iránta?

– Azt nem tudom. De egy biztos: bántani semmi esetre sem fogja. Lehet, hogy engem gyűlöl. Talán téged is. De a haragja semmi esetre sem irányul Josie ellen. És tekintve, hogy nem akar elválni tőle… – Vladimir mosolyogva megcsóválta a fejét. – Ez mindenesetre roppant érdekes. És a helyedben egy percig sem aggódnék.

Újra megszólalt a telefon, s a férfi ismét a füléhez emelte a készüléket.

– Kazimir? – suttogta Bree, ám Vladimir nemet intett.

Egy darabig figyelmesen hallgatta a hívó felet, aztán elégedett képpel bontotta a vonalat, és Bree-re pillantott.

– A magánnyomozóm megtalálta a húgodat.

A lány megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Merre van?

– Itt a közelben, és biztonságban.

– Menjünk el hozzá, most rögtön! – Bree már sarkon is fordult, de a férfi megfogta a vállát, és visszahúzta.

– Valami fontosat elfelejtettünk. – Azzal fél térdre ereszkedett előtte. – Sajnos, gyűrű nincs a zsebemben – mondta ünnepélyesen. – De talán anélkül is megteszi… Légy a feleségem, Breanna! Házasodjunk össze, légy az enyém!

– De hiszen a tiéd vagyok, már elfelejtetted? – A lány ajkán szelíd mosoly játszott. – Testestül-lelkestül.

– Vagyis hozzám jössz? – Vladimir a két kezébe fogta Bree arcát.

– Boldogan.

A férfi átölelte, és a csókjukban, amely ezután következett, a boldog jövő ígérete rejlett. Bree biztos volt benne, hogy Vladimir örökké szeretni fogja, hiszen immár ő is szeretni tudta saját magát.

Ne játssz a szíveddel, gyermekem. Csak aki nagyon ostoba, az teszi kockára a szívét. Mert akkor akármennyit nyersz is, a végén egészen biztosan negatív lesz a mérleg.

Ezt mondogatta mindig az apja, de tévedett. Ahogy Vladimir szemébe nézett, Bree egyszerre megértette, hogy csak aki kockára teszi a szívét, az nyerheti el a végén a legfontosabbat: a szerelmet és a boldogságot.

VÉGE