J. L. ARMENTROUT

BE

légy mellettem

with me

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2016

Írta: Jennifer L. Armentrout

A mű eredeti címe: Be With Me (Wait for You Book 2. )

A művet eredetileg kiadta:

William Morrow, An Imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © 2014 by Jennifer L. Armentrout

Cover photograph © Janis Litavnieks/Getty Images

Fordította: Császár László

A szöveget gondozta: Róbert Katalin

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2064-7174

ISBN 978 963 399 556 3

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2016-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Ajánlom ezt a könyvet az öcsémnek,

akinek a szülinapja éppen

a Légy mellettem megjelenésének napjára esik.

Sok boldog szülinapot, Jesse James!

1. FEJEZET

MOST MÁR BIZTOS, HOGY AZ ÉDES TEA LESZ A HALÁLOM. És nem is csak azért, mert annyira cukros, hogy az embert egyetlen korty is diabéteszes kómába taszíthatja. Vagy azért, mert a bátyám kis híján hármas karambolt okozott, amikor hirtelen megfordult a pick-upjával az országút kellős közepén egyetlen pillanattal az után, hogy a következő, mindössze kétszavas üzenet érkezett a telójára.

Édes. Tea.

Nem. Hanem mert ezáltal összehozott a jó sorsom Jase Winsteaddel, minden csaj álmainak fizikai megtestesülésével.

Jaj, szentséges Mária, ki első vagy minden anyák között, ez nagyon ciki lesz!

Miért, ó miért kellett a tesómnak üzenetet küldenie Jase-nek, elárulva, hogy éppen arrafelé járunk, amerre lakik, és megkérdeznie, hogy nem kell-e neki valami a boltból? Hiszen Camnek nem lett volna más dolga, mint körbejárni velem a környéket, és megmutatni, hogy mi merre van! Mondjuk az is igaz, hogy amit így láthattam, messze túlszárnyalt bármit, amit a táj nyújthatott volna.

Mert már kezdtem attól tartani, hogy ha még egy sztriptíz bár előtt elgurulunk, kénytelen leszek kinyírni valakit.

Cam nagy sebességgel robogott, és közben rám sandított. Órákkal ezelőtt elhagytuk a 9-es utat. Tekintete az arcomról a kezemben tartott teára vándorolt. Felvonta a szemöldökét.

– Tudod, éppen erre való a pohártartó, Teresa!

Megráztam a fejemet.

– Semmi gond. Inkább fogom.

– Nekem mindegy. – Cam ekkor már az útra meredt.

Úgy viselkedtem, mint valami dilinyós, miközben tisztában voltam vele, hogy el kellene lazulnom. Még csak az kellene, hogy Cam rájöjjön, mi az oka annak, hogy úgy viselkedem, mint egy bekokózott idióta!

– Izé, én azt hittem, Jase a fősuli közelében lakik.

Ez azért elég mindennapi csevegésnek tűnik, nem? De közben, jaj, istenem, biztos voltam benne, hogy a hangom legalább egyszer elbicsaklott még ez alatt a nagyon-de-nagyon nem ártatlan kérdés alatt is!

– Aha, persze, de az idő nagyobb részét az apja farmján tölti. – Lassított, és jobbra fordult. A tea kis híján kirepült az ablakon, de úgy kapaszkodtam bele, mintha az életem volna a tét. Ez a tea nem megy innen sehova! – Ugye emlékszel még Jackre?

Még szép, hogy emlékeztem! Jase ötéves öccse, aki mindennél többet jelent neki. Valami kényszeres módon, a Jase-ről megtudott összes kis részletre teljesen tisztán emlékeztem, gondolom valahogy úgy, ahogyan Justin Bieber rajongói is mindent tudnak a bálványukról. Lehet, hogy nagyon cikin hangzik, de akkor is ez volt az igazság. Ugyan sem ő, sem a világon senki nem tudott róla, de az elmúlt három évben Jase lassan kezdett egyre többet jelenteni nekem.

Egy barát volt.

Aki megmentette a bátyámat.

És akibe halálosan belezúgtam.

Aztán vagy egy évvel ezelőtt, amikor végzős lettem a gimiben, Jase pedig egy alkalommal Cammel együtt nálunk töltött néhány napot, egész más szintre lépett a dolog. Volt a lényemnek egy része, ami ezt a lépést legszívesebben örökre kitörölte volna – a másik része azonban nem volt hajlandó megszabadulni az emléktől, ahogyan az ajka az enyémre forr, a keze a testemet simogatja, és a szája valami egészen különleges fájdalommal eltelve, nyögve mondja ki a nevemet.

Jaj, istenem!

Az életre kelő emlékek miatt az arcom azonnal égni kezdett, de szerencsére a napszemüvegem nagyon sokat takart. Így is jobbnak láttam elfordulni, kinézni az ablakon, és ha nem tartottam volna attól, hogy Cam gyanút fog, legszívesebben az ablakot is lehúzom, és kidugom a fejem. Mindenképpen össze kell szednem magam. Ha Cam valaha megtudja, hogy Jase megcsókolt, azonnal megöli, feldarabolja, és elrejti valami ehhez hasonló eldugott kis út mentén.

Márpedig ez nagyon, de nagyon nagy veszteség volna.

Az agyam teljesen kiürült, és fogalmam sem volt, mi mást mondhatnék. Mindenképpen el kellett terelni a gondolataimat. A tea pohara párás lett, a kezem pedig egyre csak remegett, ami miatt kis híján elejtettem az egészet úgy, ahogy van. Talán megkérdezhettem volna Camtől, hogy van Avery, mert egyszerűen imádott Averyről beszélni. Ez biztosan működött volna. Aztán kérdezhettem volna a sulival kapcsolatban is, vagy beszélhettem volna a gimiről, de a fejemben újra és újra ugyanaz a gondolat jelent meg; hamarosan találkozhatok Jase-szel, mégpedig olyan helyzetben, amikor esélye sem lesz elmenekülni előlem.

Az utat szegélyező, sűrűn növő fák ritkulni kezdtek, és hamarosan zöldellő legelők tűntek fel közöttük. Cam befordult egy keskenyebb útra. A pick-up összevissza pattogott a lyukakban és kátyúkban, és a gyomrom is felfordult.

Behúztam a nyakamat, ahogyan elhaladtunk két barna faoszlop között. Általában lánc feszülhetett közöttük – bár ebben a pillanatban leakasztották és a földre dobták –, a baloldalon pedig festett tábla lógott, amin az állt: WINSTEAD: MAGÁNTULAJDON.

Hatalmas kukoricamezőre jutottunk. A szárak mind száraznak és sárgának tűntek, és így ránézésre közel álltak ahhoz, hogy egyszerűen kiszáradjanak és elpusztuljanak. Kicsit távolabb néhány méretes lovat láttunk legelészni egy foghíjas fakerítés mögött. Bal kéz felé tehenek kóboroltak a legelőn, mindegyik kövér, és láthatóan nagyon elégedett a világgal.

Ahogyan közelebb értünk, feltűnt egy nagyon régi fészer. Az a fajta ijesztő, ezeréves épület, amit A texasi láncfűrészesben is láttam. Még a szélkakas is ott volt a tetején, amit meg mindig extrán kísértetiesnek éreztem!

A fészeren túl, kicsit messzebb, kétszintes lakóház. A valamikor fehérre festett falak mostanra inkább szürkének tűntek, és még onnan, a kocsiból is tisztán látszott, hogy sokkal több helyen mállott le a festék, mint ahol még ép volt. A tetőt több részen kék sátorlap fedte, és a kémény is mintha bármelyik pillanatban össze akart volna omlani. A ház mellé poros, vörös téglákat halmozott fel valaki, talán azért, mert meg akarta javítani a kéményt, de aztán beleunt az egészbe, és inkább hagyta a fenébe. A fészer mögött ezen kívül még ott volt egy több, lerobbant kocsinak örök nyugvóhelyéül szolgáló roncstelep is, tele rozsdaette teherautókkal és személygépkocsikkal.

Felegyenesedtem egy kicsit, és a döbbenettől levegőt sem kaptam. Tényleg ez Jase farmja? Mert valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag én ehhez képest valami sokkal... modernebbet képzeltem.

Cam a fészertől néhány méternyire leparkolta a pick-upot, és leállította a motort. Rám nézett, majd követte a tekintetemet a ház felé. Kikapcsolta az övet, és felsóhajtott.

– A szülei nagyon nehéz helyzetben vannak. Jase mindent megtesz, hogy segítsen nekik a farm körül, meg minden, de amint látod...!

Ennek a farmnak sokkal több segítség kellett volna, mint amit Jase megadhat.

Pislogtam.

– Elbűvölő.

Cam nevetett.

– Kedves, hogy ezt mondod.

Az ujjaim védekezően szorították meg a csészét.

– Komolyan.

– Aha. – Ezzel előrefordította a baseballsapkáját, hogy a sild árnyékolja a szemét. Barna hajtincsek bukkantak ki alóla.

Már éppen mondani akartam volna valamit, amikor a szemem sarkából mozgásra lettem figyelmes.

A fészer mellől egy kisfiú robogott elő, egy mini-John Deere traktoron ülve. Vastag karjai kinyújtva markolták a kormányt, göndör, barna haja lobogott a szélben, és az arca csak úgy sugárzott a szikrázó, augusztusi napsütésben. A traktort Jase tolta, és annak ellenére, hogy a kocsiban ülve nem hallottam semmit, biztos voltam benne, hogy motorhangot utánoz. A játék csak úgy pattogott az egyenetlen úton, Jase nevetett, a kisöccse pedig azt kiabálta, hogy „Gyorsabban! Told gyorsabban!”.

Jase megtette, amit a kölyök kért tőle, cikcakkban tolta a traktort, és végül közvetlenül a pick-up előtt álltak meg. Jack fékcsikorgást utánozott, és nem engedte el a kormányt. Hatalmas porfelhő szállt a levegőben.

Aztán Jase felegyenesedett.

Ó, istenem, a szám azonnal tátva maradt! Nincsen semmi ezen a világon, ami rávehetne, hogy elforduljak az elém táruló, lenyűgöző csodától!

Jase félmeztelen volt, és bőre verítéktől csillogott. Nem voltam teljesen biztos benne, milyen felmenőkkel büszkélkedhet, de az tuti, hogy vagy spanyolok, vagy a Földközi-tenger vidékének valamelyik más országából érkezhettek ide, mert a bőre az évnek minden szakában éppen ilyen napbarnítottnak tűnik.

Miközben a traktort tolta, izmai lenyűgöző táncot jártak. A melle tökéletesen domborodott, a válla pedig gyönyörű széles volt. Ilyen izmokat csak akkor szerezhet az ember, ha naphosszat bálákat emelget és dobál. Szó szerint szálkásra volt gyúrva. A hasizma minden lépésre megfeszült, és elernyedt. Tisztán kirajzolódott az összes kocka. Most azonnal meg akartam érinteni. A farmere lelógott a csípőjén, és szinte már túl sokat mutatott – annyira, hogy hirtelen eszembe jutott, talán nincs is rajta semmi a koptatott kék nadrág alatt.

Korábban még egyszer sem láttam a tetoválását a maga teljes valójában. Mióta ismertem, mindeddig csak kibukkanó kis részleteket láttam belőle, egy kis darabot a gallérja mögül, vagy a bal vállán, a pólója alól kikandikálni. Egészen mostanáig nem tudtam, mit ábrázol.

Hatalmas volt – sötéttel satírozott, végtelen csomó, amely a nyakszirttől indult ki, végigkanyargott és hurkolódott a bal vállán, majd le, nagyjából a felkarja közepéig. Lent, az alsó két hurok egymással szemben, kígyóra emlékeztetett.

Tökéletesen illett hozzá.

Az arcomat azonnal forróság töltötte el, és indult lefelé a torkomon. Kényszerítettem magam, hogy feljebb pillantsak, és éreztem, hogy a szám teljesen kiszáradt.

Az inas karok izmai megfeszültek, amikor kiemelte az ülésből, és a nyakába ültette Jacket. Megpördült, majd mély hangon, szívből nevetett, amikor a kiskölyök boldogan sikítozva csapkodott a karjaival.

A petefészkem majd felrobbant.

Letette Jacket a földre, Cam pedig kinyitotta a vezetőoldali ajtót, kihajolt, és odakiáltott valamit a barátjának – de fogalmam sincs, mi lehetett az. Jase felegyenesedett, és a két kezét maga mellé engedte. Hunyorogva nézte a kocsit.

Leírhatatlanul elbűvölő volt. Nem sokan élnek a földön, akikről ezt el lehetne mondani. Talán az ünnepelt sztárok, vagy a zenészek között akadnak néhányan, de valóban kivételes érzés volt olyan szép embert látni, mint ő.

A haja kócos, vörösesbarna és hullámos. Az arca széles, éles vonalú. Az ajka telt és nagyon is kifejező. Állkapcsa határozott vonalát halvány borosta árnyékolta. Nem voltak ugyan gödrök az arcán, mint Camnek vagy nekem, de amikor elmosolyodott, neki volt minden srác közül a legszélesebb és legszebb mosolya.

Most azonban nem mosolygott.

Ó, nem, csak nézte a pick-upot, és az arcán feszültség tükröződött.

Teljesen kiszáradt a szám, és miközben a szélvédőn kifelé meredve néztem, és minden gondolatomat kitöltötte, milyen kellemes lehet gyereket csinálni Jase-szel, belekortyoltam a teába. Nem mintha annyira siettem volna a szüléssel, de nagyon nem bántam volna, ha vele gyakorolhatom egy kicsit az odáig vezető lépéseket. Képzeletben legalábbis.

Cam csak nézett engem, és olyan képet vágott, mintha elment volna az eszem. Talán nem is tévedett olyan sokat.

– Te tényleg beleiszol a teájába?

– Ja, bocs! – Elpirultam, és leengedtem a csészét. Nem, mintha számított volna. Nem ez lenne az első nyálcserénk.

A szélvédőn túl láttam, hogy Jase ajkai megmozdulnak, és elmormol egy „basszust”, majd megfordul. Most mi van, mégis elfut? Hogy merészeli? Hiszen itt a vacak, cukros teája!

Sietve kikapcsoltam az övemet, és kinyitottam az ajtót. A lábam kicsusszant a lábujjtangás papucsból, és mivel Camnek mindenképpen ilyen magas parasztverdát kellett vennie, természetesen majd-nem fél méterre voltam a talajtól.

Valamikor régen, nagyon kecsesen mozogtam. A rohadt életbe, hiszen táncos voltam – képzett, és istentelenül tehetséges táncos –, akinek az egyensúlyérzékét a tornászok is megirigyelhették volna. Ez azonban az előtt volt, hogy egy elbénázott ugrással sikerült elszakítanom a térdemben a hátsó keresztszalagomat, ezzel véget vetve minden, profi tánccal kapcsolatos álmomnak. Abban az egyetlen pillanatban mindennek vége lett – az álmaimnak, a céljaimnak és a jövőmnek is.

Most pedig hajszálnyira voltam attól, hogy arccal lefelé a porban kössek ki. A dolog teljesen elkerülhetetlennek tűnt.

Kinyújtottam a kezem, próbáltam elkapni a kilincset, de nem sikerült. A tropára ment lábammal fogok először földet érni, és pontosan tudtam, hogy az nem fogja megtartani a súlyomat. Hasra fogok esni, és szénné égetem magam Jase előtt, ráadásul a tea is a fejemen köt majd ki.

Már zuhantam, de közben már őszintén reméltem, hogy arccal lefelé landolok majd, mert akkor legalább nem kell látnom, milyen tekintettel néz.

Valahonnan, nem is tudom honnan, két kar nyúlt ki, és két kéz ragadta meg a vállamat. Az egyik másodpercben még vízszintesen lebegtem, félig kint a pick-upból, a következőben meg már függőlegesen állt a felsőtestem, és egy pillanatig mind a két lábam tehetetlenül rúgkapált a levegőben. Aztán meg már csak álltam, és a teát a mellkasomhoz szorítottam.

– Szent isten! Még a nyakadat szeged! – szólalt meg mellettem egy mély hang. – Minden rendben?

Ott álltam, közvetlenül a valaha látott legszebb mellkas mellett, és megigézve figyeltem, ahogyan egy verítékcsöpp végigfut a mellizmok között, majd le a lapos, kockás hason, és eltűnik a has közepén felfelé növő finom kis szőrszálak között, a farmere alá húzódó tökéletes vonalat alkotva.

Cam sietve kerülte meg a pick-upot.

– Nem ütötted meg a lábad, Teresa?

Nem. Minden rendben volt. Még annál is nagyobb rendben. Vagy egy éve nem voltam ennyire közel Jase-hez, és fantasztikus volt az illata – férfias, és éppen csak egy egészen halványan érződött az arcszesz is. Felnéztem. Csak ekkor döbbentem rá, hogy a napszemüvegem leesett az arcomról.

Jase szeme a szürkének valami egészen lenyűgöző árnyalata volt. Amikor először láttam, meg is kérdeztem tőle, mert azt hittem, valami kontaktlencse. Ő azonban csak kinevetett, és hagyta, hogy körbenyomogassam.

Most nem nevetett.

Nagyot nyeltem, és kényszerítettem az agyamat, hogy forogni kezdjen.

– Itt van a cukros teád.

Jase felvonta a szemöldökét.

– Beverted a fejedet? – kérdezte Cam, és megállt mellettünk.

Forróság öntötte el az arcomat.

– Nem. Talán. Nem tudom. – Aztán Jase felé nyújtottam a teát, és mosolyt kényszerítettem az arcomra, miközben azon imádkoztam, hogy ne tűnjön az egész olyan nagyon gázosnak, amilyennek érzem. – Tessék!

Jase elengedte a karomat, átvette a poharat, én pedig meglepődve konstatáltam magamban, hogy talán jobb lett volna kiöntenem az egészet, mert akkor még mindig a karomat fogná.

– Kösz! Biztosan nincs semmi baj?

– Aha – motyogtam, és lepillantottam. A napszemcsóm a kocsi kereke mellett hevert. Sóhajtva hajoltam le és vettem fel, majd tisztogattam meg, mielőtt megint feltettem volna. – Kösz, hogy... izé, elkaptál!

Jase egy pillanatig csak nézett, aztán megfordult, mert meghallotta, hogy Jack felénk rohan, a kezében volt Jase pólója is.

– Itt van! – kiabálta a kissrác, és úgy lobogtatta, mint egy zászlót.

– Kösz! – mondta Jase, aki elvette tőle a pólót, és átadta neki a teát. Összeborzolta a kiskölyök haját, aztán legnagyobb csalódottságomra felhúzta a pólóját, és eltakarta a csodálatos felsőtestét. – Nem is tudtam, hogy Teresa is eljön veled.

A kánikula ellenére is borzongás futott végig a gerincemen.

– Csak körbejártunk egy kicsit a városban, és megmutattam neki, mi merre van – magyarázta Cam, és a kis korcs kutyára vigyorgott, ami szépen lassan óvakodott közelebb hozzám. – Tudod, még soha nem volt itt a farmon.

Jase bólintott, és visszavette Jacktől a teát. Csak néhány pillanatig volt a kiskölyök kezében a pohár, de jó esély volt rá, hogy ennyi idő alatt vagy a felét kiitta. Jase a fészer felé indult. Csak eddig voltam neki érdekes. Kész. A torkom összeszorult, és azt kívántam, bárcsak ne is adtam volna neki oda a teát.

– Te és Avery ugye eljöttök ma este a buliba? – kérdezte Jase Camtől, és belekortyolt a teába.

– A luaura? A világért ki nem hagynánk! – vigyorgott Cam, és az arcán megjelent a gödröcske. – Ne segítsünk az előkészületben?

Jase megrázta a fejét.

– Majd az új husik elintézik. – Hátrapillantott, rám nézett, és egy pillanatig azt hittem, mindjárt megkérdezi, hogy nem akarok-e én is elmenni. – Még van itt egy kis elintéznivalóm, aztán megyek vissza.

Kis ujjak ragadták meg a rövidgatyám szárát, és rángatni kezdték. Amikor lenéztem, szürke, nagyon kifejező, és nagyon fiatal szemekbe pillantottam.

– Szia! – mondta Jack.

Vigyorogtam.

– Szia!

– Csinos vagy – jegyezte meg, és pislogott.

– Köszönöm! – Jól van, most már hivatalosan is nagyon csíptem a kiskölyköt. – Te meg nagyon aranyos vagy.

Jack elvigyorodott.

– Tudom.

Nevettem. Látszik, hogy Jase testvére.

– Jól van, ebből elég, Casanova! – mondta Jase, kiitta a teáját, majd az üres poharat a legközelebbi szemetesbe hajította. – Ne csajozz!

Jack azonban elengedte a füle mellett a megjegyzést, és kinyújtotta felém a kezét.

– Jack vagyok.

Megfogtam a kis kezet.

– Én pedig Teresa. Cam a bátyám.

Jack intett nekem, hogy hajoljak le hozzá, és a fülembe suttogta.

– Cam még azt sem tudja, hogyan kell felnyergelni egy lovat.

A srácokra pillantott. A buliról beszélgettek, de Jase egyre csak bennünket nézett. Összetalálkozott a tekintetünk, ám éppen úgy, ahogyan minden alkalommal azóta, hogy én is elkezdtem járni a Shepherdre, megdöbbentően gyorsan másfelé pillantott.

A mellkasomban csalódott feszítés jelent meg, és visszafordultam Jackhez.

– Akarsz tudni egy titkot?

– Aha! – A mosolya szélesebb lett, és az egész arca sugárzott.

– Én sem tudom, hogyan kell felnyergelni egy lovat. Mi több, még soha nem ültem lóháton.

A szeme elkerekedett.

– Jase! – kiabálta, és megpördült, hogy a bátyja felé forduljon. – Teresa még soha nem lovagolt!

Ennyit a nagy titokról.

Jase rám nézett, én pedig megvontam a vállamat.

– Így igaz! Halálosan rettegek a dögöktől.

– Akkor mutasd meg neki! – kiabálta Jack, odaszaladt Jase-hez, és szó szerint rátapadt a lábára. – Őt is tanítsad meg, ahogy engem tanítottál!

A szívem hatalmasat dobbant, részben a gondolattól, hogy Jase lovagolni tanítana engem, részben pedig azért, mert tényleg halálosan féltem a lovaktól.

– Nem „tanítsad”, hanem „tanítsd”, különben pedig biztos vagyok benne, hogy Tessnek sokkal jobb dolga is van, mint lovagolni tanulni.

Tess. Felsóhajtottam. A világon egyedül ő használta rám ezt a nevet. Nem is tudom, hogy alakult így a dolog, de nagyon nem volt ellenemre. Cseppet sem. Miközben Jack hangosan kérdezte, hogy miért Teresaként mutatkoztam be neki, Jase pedig elmagyarázta, hogy a Tess csak egy becenév, én visszarepültem a legutolsó alkalomra, amikor így szólított.

„Te el sem tudod képzelni, milyen gondolatokat ébreszt bennem, ha velem vagy”, mondta, miközben az arca az arcomhoz simult, és emiatt hullámokban futott végig a bizsergés a gerincem mentén. „Halvány fogalmad sincs róla, Tess!”

– Nem gond, ha indulás előtt elmegyek, és dobok egy sárgát? Hamarosan mennünk kell – szólalt meg Cam, és visszarántott a valóságba. – Megígértem Averynek, hogy még a buli előtt vacsorázunk.

– Megmutatom, merre van – jelentette ki Jack, és megfogta Cam kezét.

Jase felvonta a szemöldökét.

– Jack, biztos vagyok benne, hogy Cam tudja, merre van a vécé.

– Semmi gond – mondta Cam. – Gyere, öcskös, mutasd az utat!

Ok ketten elmentek a ház felé, mi pedig végre valóban kettesben maradtunk. A gyomromban fura csomó alakult ki. A meleg szellő belekapott a hajamba, és néhány kósza szálat fújt az arcomba.

Jase olyan arccal nézte a foltos gyepen keresztül távolodó Camet és Jacket, mint aki a süllyedő Titanic fedélzetén állva figyeli az utolsó távolodó mentőcsónakot. Mondjuk ez egy kicsit rosszulesett, mert olyan volt, mintha az, ha velem marad, ugyanolyan szörnyű lenne, mintha valaki tengerbe fullad, vagy felfalják a cápák.

Karba fontam a kezemet, és felvontam a szemöldökömet. Idegesen bizsergett a bőröm, azonban ami igazán dühített, az a nyilvánvaló zavar volt Jase viselkedésében. Hiszen nem volt ő mindig ilyen! És legalábbis addig az éjszakáig, amíg megcsókolt, minden sokkal jobb volt kettőnk között.

– Hogy van a lábad?

Megdöbbentett a fordulat, amikor mégis hozzám szólt, és hirtelen nem is tudtam, mit mondjak.

– Ööö, nem rossz. Már alig fáj.

– Cam mondta, mi történt, amikor lesérültél. Nagyon sajnáltam. – Elhallgatott. – Mikor fogsz tudni újra táncolni?

A másik lábamra helyeztem a súlyomat.

– Nem tudom. Remélem, nem sok idő, míg az orvosok rendbe hoznak. Szóval szoríts nekem!

Jase összevonta a szemöldökét.

– Szorítok. Istenem, ez akkor is gáz! Tudom, milyen sokat jelent neked a tánc.

Csak bólintani tudtam, és a kelleténél sokkal jobban meghatott a hangjából kicsendülő, őszinte együttérzés.

Szürke szeme végre visszatalált az enyémhez, és felsóhajtottam. A szeme... ha belenéztem, minden alkalommal vagy teljesen kiürült az agyam, vagy legszívesebben őrült és vad dolgokat csináltam volna. Ebben a pillanatban olyan sötétszürkének tűnt, mint a viharfelhők.

Jase nagyon nem látszott boldognak.

Az egyik kezével verítéktől nedves hajába túrt, mélyen felsóhajtott, és az állkapcsában remegni kezdett egy izom. A bennem lakozó düh mostanra valami egészen más, és sokkal bonyolultabb érzelemmé lett, ami miatt elszorult a torkom, és égett a szemem. Egyfolytában azt mondogattam magamnak, hogy nem tud róla – hogy semmiképpen nem tudhat róla, és hogy nem az ő hibája, amiért így érzek, amiért ennyire fáj a kegyetlen elutasítás. Hiszen én nem voltam neki más, mint Cam kishúga! Na és persze az ok, amiért Cam olyan súlyos bajba került majdnem négy évvel korábban, és amiért Jase is minden hétvégéjét nálunk kezdte tölteni. Ami köztünk esett, nem volt több egy lopott csóknál. Ennyi.

Megfordultam, és elindultam a kocsi felé, mert jobbnak láttam beülni, és úgy megvárni Camet. Attól tartottam, még a végén csinálok valami nagyon égőt, például elsírom magam, vagy ilyesmi. Mióta lesérültem, minden napom kész érzelmi hullámvasút volt, és az, hogy Jase-t látom, cseppet sem segített a helyzeten.

– Tess! Várj! – szólt utánam Jase, és egyetlen nagy lépéssel utolért. Olyan közel állt meg, hogy a kopott sportcipő orra kis híján a lábujjaimat érte, majd kinyúlt felém, és tétován az arcomhoz közelítette ujjait. Nem ért hozzám, de a testéből áradó hőt tisztán éreztem. – Beszélnünk kell.

2. FEJEZET

A HAJTINCS, AMIT JASE AZ ARCOMBÓL PRÓBÁLT KIFÉSÜLNI, a következő pillanatban már megint visszahullott. Az imént kimondott szavak tétován lebegtek kettőnk között. A gyomrom úgy szorult össze, ahogy színpadra lépés előtt szokott. Amikor csak állok ott, pózolva a zsűri előtt, várva, hogy a zene felcsendüljön végre, a mellkasomban hatalmas jégtömbbel. Mindegy, mennyi táncversenyen indultam, vagy hány meghallgatásra mentem el, minden alkalommal átéltem ezt az egyetlen, röpke másodpercet, amikor legszívesebben kirohantam volna a világból.

Habár ez számtalan alkalommal megtörtént, végül egyszer sem futottam el. És eltökéltem magamban, hogy most sem futamodom meg a beszélgetés elől. Valamikor nagyon régen sokkal gyávább voltam. Túlságosan féltem, hogy elmondjam az igazságot Jeremyvel kapcsolatban. Ugyanis Jeremy volt az a bizonyos, pokolból szalajtott expasi, és soha, senkinek nem mondtam el, mi történt. Többé azonban már nem voltam gyáva. Itt, Jase-szel szemben egy más csaj áll.

Mélyet sóhajtottam.

– Igazad van. Tényleg beszélnünk kell.

Jase leengedte a kezét, majd a válla fölött hátrapillantott, a ház felé. Nem szólt egy szót sem, csak a hátam közepére tette a kezét. Nem voltam felkészülve az érintésére, ezért ijedtemben ugrottam egyet, és aztán elpirultam.

– Akkor menjünk egy kicsit távolabb!

– Oké. – A szívem annyira erősen vert, hogy attól tartottam, bármelyik pillanatban kiugorhat a helyéről.

Végül annyira messzire azért nem sétáltunk el, csak oda, ahonnan még láthattuk a házat. Biztos voltam benne, hogy egy ekkora birtokon ennél jobban is el lehetne rejtőzni, ő azonban egy karám felé irányított, szemben a lovak legelőjével.

– Nem akarsz leülni? – kérdezte, és mielőtt megnyugtathattam volna, hogy minden a legnagyobb rendben, nagy kezei már a csípőmet fogták. Levegőért kaptam, mert úgy emelt fel, mintha kábé olyan nehéz lennék, mint Jack, aztán a kerítés tetejére ültetett. – Fogadjunk, hogy így sokkal jobb a térdednek.

– A térdem...

– Nem lenne szabad megerőltetned a sok állással – felelte, aztán karba fonta a kezét.

Erősen megszorítottam a durván gyalult deszkát. A térdem volt ebben a pillanatban a legutolsó dolog, amiről szívesen beszélgettem volna vele, ő azonban nem mondott semmit, csak nézett rám átható pillantással, miközben arra vártam, bökje már ki végre, mit is akar.

Persze max. öt teljes másodpercig bírtam, aztán kimondtam az első dolgot, ami az eszembe jutott.

– Milyen hülyeség!

– Micsoda? – értetlenül vonta össze a szemöldökét.

– Ennek a városnak a neve.

Hátravetette a fejét, hogy ne lógjanak az arcába a hosszabb tincsek.

– Neked most tényleg az a bajod, hogy ez a neve a városnak?

– Spring Mills város egyáltalán? Mert te Spring Millsben élsz, nem? – Aztán amikor láttam, mennyire zavartan néz rám, megvontam a vállamat. – Úgy értem, nem Hedgesville-hez vagy Falling Watershez tartozik? Mert csak attól még nem lesz város, hogy valaki odaépít egy bazi nagy hipermarketet!

Jase néhány pillanatig még nézett rám, aztán hahotázni kezdett – mély, nagyon, de nagyon izgató hangon. Isten az atyám, de rémesen csíptem, amikor így nevetett! És mindegy, mennyire haragudtam rá, vagy mennyire szerettem volna teljes erőből tökön rúgni, ilyenkor mintha a nap kelt volna fel.

A kerítésnek támaszkodott, és így pontosan egy magasságba került a szemünk. Kinyúlt felém, majd megölelte a vállamat, és magához vont – éppen elég közel ahhoz, hogy ha felemelem a fejem, akkor az ajkunk csak néhány centire lett volna egymástól. A szívem szó szerint sorozatban dobálta a pliékét a mellkasomban. Ha ennyire beindítja, hogy az előbb hipermarketekről meg mondvacsinált városokról beszéltem, akkor azonnal folytathatom a sort... Darksville, Sanghaj és...

– Néha azt hiszem, hogy valami nincsen rendben veled odabent – magához szorított, és az állát a fejem tetejére helyezte. Azonnal a torkomban szakadt a lélegzetem. – De nekem bejön... te jössz be nagyon. Tényleg. Pedig nem is tudom, hogy ez mit mond el rólam.

Még hogy plié? A szívem most már úgy ugrált, mint valami nindzsa! Könnyen lehet, hogy e beszélgetés után mégsem fogok a magam csendességében a sarokba vonulni. Lehiggadtam egy kicsit.

– Azt, hogy állati jó vagy?

Jase kuncogott, a keze végigsimított a gerincem mentén, majd eltűnt onnan, ő is felhúzta magát a kerítésre, mellém.

– Aha, valami ilyesmire gondoltam én is. – Hosszú másodperceken keresztül nem szóltunk egy szót sem, és a tekintete végül megállapodott rajtam. A szeme színe most szinte fakókéknek tűnt. – Viszont komolyan nagyon bírlak – ismételte meg, most már sokkal kedvesebben. – És emiatt csak még bizonytalanabb vagyok. Nem tudom, mi volna a helyes. Hidd el, még csak azt sem tudom, hol kezdjem, Tess!

A nindzsa, ami egészen mostanáig a szívemben szakozott, egy pillanat alatt holtan rogyott össze. Viszont ha tényleg annyira akarja, akkor én szívesen segítek neki a keresésben. Kezdhetnénk, mondjuk azzal, hogy miért nem tudott válaszolni egyetlen árva e-mailemre vagy SMS-emre sem, azóta a bizonyos egy évvel ezelőtti éjszaka óta? Vagy, hogy miért gondolja, hogy okosabb, ha már nem járkál haza többé Cammel? Ezeket a kérdéseket ugyanis nem volt alkalmam feltenni neki.

– Nagyon sajnálom – jegyezte meg, és ahogyan felsóhajtottam, a szívem kihagyott egy ütemet. – Mindent, ami kettőnk között történt. Mindent elbaltáztam, és rohadtul sajnálom, amiért mégis megtörtént.

A szám szóra nyílt, hang azonban nem jött belőle. Tényleg azt mondta, sajnálja? Úgy éreztem, mintha teljes erőből gyomorszájon vágott volna, mert az én szótáramban ha valaki azt mondja, sajnálja, akkor az azt jelenti, hogy megbánta, amit tett. Én azonban nem bántam meg semmit. Nagyon nem!

És a csók... ahogyan megcsókolt, az végérvényesen bebizonyította számomra, hogy igenis létezik fékezhetetlen vonzalom, hogy ha az ember még többre vágyik, az – a létező legkellemesebb módon – valóban fájdalmas lehet, és hogy nem túloznak, akik azt állítják, hogy szinte elektromos szikrázást élnek át, amikor az ajkak egymáshoz érnek. Még hogy megbántam? Hiszen idáig csak ennek az egyetlen csóknak az emléke tartott életben, ez volt az a csók, amihez a korábban kapott minden másikat hasonlítottam – igaz, abból azért nem volt olyan nagyon sok és azokat is, amiket azóta kaptam – ami pedig ha lehet, még annál is kevesebb volt. Számomra a csók, amit ő megbánt, életem legcsodálatosabbja volt.

– Nagyon sokat ittam akkor este – jegyezte meg, és láttam, hogy az állkapcsában a szíve dobbanásainak ütemére remeg egy izom. – Részeg voltam.

Ahogyan felfogtam, mit mondott, a számat azonnal becsuktam.

– Te részeg voltál?

Elfordult, és miközben hunyorogva visszanézett rám, a kezével a hajába túrt.

– Nem igazán voltam tudatában annak, amit teszek.

A hasamban rettenetes, tekergő érzés jelent meg. Ilyet éreztem abban a pillanatban is, amikor rájöttem, hogy rosszul érkezem vissza a talajra abból a bizonyos ugrásból. Az a rémes bizonyosság, ami minden alkalommal csak előjele az elkerülhetetlenül és hamarosan bekövetkező fájdalomnak.

– Hiszen egész este vagy két sört, ha megittál!

– Kettőt? – Nem volt hajlandó a szemembe nézni. – Ó nem, ennél biztosan sokkal több volt.

– Biztosan? – A hangom nagyon magasnak tűnt, és most már valami egészen másfajta érzés kezdett felgyűlni bennem. – Én nagyon tisztán emlékszem annak az estének minden pillanatára, Jase! Még a két sört is alig ittad meg. Nem voltál te részeg!

Erre nem szólt egyetlen szót sem, viszont az állkapcsa úgy remegett, mintha arra készülne, hogy összetöri a saját fogait. Hitetlenkedve néztem. Már az is elég gáz volt, hogy bocsánatot kért amiatt, amit tett, de hogy az egészet a részegségre fogja? Ennél rosszabbat nem is tudtam volna elképzelni.

– Ezzel gyakorlatilag azt állítod, hogy ha nem lettél volna részeg, akkor eszedbe sem jut megcsókolni! – Lecsusszantam a kerítésről, megálltam előtte, és minden lelkierőmre szükségem volt, hogy ne vágjam gyomorszájon. Mondani akart valamit, de nem hagytam. – Tényleg annyira undorító volt az élmény?

Hirtelen felém kapta a fejét, és bármi futott is át az agyán, attól mindenesetre a szeme szürkéje valahogy sokkal sötétebb lett

– Én ezt egy szóval sem mondtam. Nem volt undorító. Csak...

– Hát rohadtul nem volt az! – Akadtak az életemben bizonyos pillanatok, amikkel kapcsolatban Cam azt szokta mondani, hogy nincs elég józan eszem, hogy tudjam, mikor kellene befognom a számat. És sajnos nagyon úgy nézett ki, hogy ez is egy ilyen lesz. – Te csókoltál meg! Te simogattál! Te mondtad, hogy nem is tudom, mit teszek veled...!

- Nagyon jól tudom, mit mondtam! – A szeme most már dühösen, higany-szürkén villant. Egyetlen másodpercre sem vette le rólam a tekintetét, miközben egy ragadozó kecsességével ő is leugrott a kerítésről. – De akkor sem tudom, miért mondtam neked ezeket a dolgokat! Biztosan a sör tette, mert egyszerűen el sem tudok képzelni más indokot, amiért azt mondtam, vagy tettem volna, amit!

A fájdalom ekkorra vörösen izzó haraggá változott. Éreztem, hogy az ujjaim ökölbe szorulnak. Nem... az nem lehet, hogy mindezt csak a két sör hozta ki belőle!

– Nem vagy te annyira puhapöcs! Nagyon is tudatában voltál annak, amit csinálsz! És biztos vagyok benne, hogy te is éreztél valamit, amikor megcsókoltál, mert nincsen ember a földön, aki képes lenne így csókolni, és közben nem érezni semmit! – Abban a pillanatban, hogy ezek a szavak elhagyták a számat, a szívem hatalmasat dobbant. Az egy dolog, ha ezt az ember fejben megfogalmazza, de amikor hangosan is kimondja, már nyilvánvalóvá válik, mennyire... naiv tudok lenni.

– Mióta is vagy belém zúgva? Hát persze hogy azt hiszed, nekem ez az egész olyan sokat jelentett! Jézusom, Tess, szerinted mi a fenéért nem álltam veled szóba azóta sem? Pontosan tudtam, hogy egy csomó baromságot beleképzelsz majd! – Miközben hallgattam, éreztem, hogy az arcomra forróság kúszik. – Hatalmas hiba volt! Nem tartalak vonzónak. Nem ilyen értelemben.

Úgy rándultam össze, mint akit felpofoztak. És megesküszöm bármire, tényleg olyan érzésem volt, mint akit pofon vágtak, pedig a lényemnek volt egy része, ami még azzal is könnyebben megbirkózott volna. Jobb lett volna akkor sarkon fordulni és elrohanni, amikor azt mondta, hogy beszélni akar velem. Vagy legalábbis sarkon fordulni és visszabicegni a kocsihoz.

Csessze meg, hogy legyek bátor, és merjek szembenézni a problémákkal! A torkomat fájdalom és szégyen fojtogatta, a szemem könnyekkel telt meg. Most már biztos, hogy képtelen vagyok elrejteni az érzelmeimet, és ezért nagyon örültem a napszemüvegemnek, ami megtette helyettem. Ennek ellenére biztosan volt valami a testbeszédemben, mert Jase lehunyta a szemét.

– Basszus! – Elnyomott egy halk káromkodást, és az ajkai körül a bőre sápadtabbnak tűnt. – Nem ezt akartam mondani. Én...

– Pedig én azt hiszem, hogy pontosan ezt akartad! – csattantam fel, és tettem hátra egy lépést. Jase-nek igaza van. Az az éjszaka hatalmas hiba volt. Hiszen nem történt semmi, csak elcsattant egy kósza csók, aztán mivel olyan sokáig nem találkoztunk, hülye fejjel mindenféle érzelmet és jelentést képzeltem bele. Azt hiszem, életemben nem éreztem olyan ostobának magam, mint abban a pillanatban.

– Nem tudtál volna ennél pontosabb lenni.

Megint szitkozódott, néhány nagy lépéssel odaállt közvetlenül elém, majd lehajtotta a fejét, amitől néhány hajtincse az arcába hullt.

– Tess, szerintem te ezt nem...

Ahogyan tudatosult bennem a helyzet valószerűtlensége, örömtelen nevetés tört fel a torkomból.

– Jaj, nagyon jól értem én, hidd el! Megbántad. Vettem. Hiba volt. És nagyon nem szeretnéd, hogy bárki az eszedbe juttassa, ami történt. Az én hibám volt. De most már nem számít az egész. Tök mindegy! – Összevissza beszéltem, nagyon dühös voltam, és a lehető legbénább módon próbáltam menteni ezt a menthetetlen helyzetet. De már nem tudtam befogni a számat, és közben rá sem bírtam nézni. Képtelen voltam rá, így inkább a fűfoltos sportcipőjére szegeztem a tekintetemet. – Különben sem maradok túl sokáig. Amint helyrejön a térdem, már húzok is innen, minél messzebb. Mégpedig ha minden igaz, akkor inkább előbb, mint később. Úgyhogy nem kell aggódnod amiatt sem, hogy állandóan összetalálkozol majd velem, és eszedbe juttatom, ami történt. Nem mintha te lennél az egyetlen pasi, aki...

– Megcsókolt? – A hangja olyan meglepő éllel szólalt meg, hogy kénytelen voltam felnézni. A szeme ezüstösen csillogó réssé szűkült.

– Pontosan hány pasival is csókolóztál, Teresa?

Nem sokkal. Egy kezemen meg tudtam volna számolni őket, azokhoz pedig, akikkel Jase után, két ujj is elég lett volna. A büszkeségem azonban nem engedte, hogy ezt bevalljam neki.

– Éppen eléggel – válaszoltam, karba fonva a kezeimet. – Több mint eléggel.

– Komolyan? – Valami különös kifejezés suhant végig az arcán. – A bátyád is tud ezekről?

Horkantottam.

– Mert azt hiszed, az ilyesmit Cam orrára kötöm, mi? Vagy, hogy van bármi beleszólása abba, hogy kit és hol csókolok meg?

– Hol? – ismételte meg, és a fejét oldalra billentette, mintha arra lett volna szüksége, hogy ennek a szónak a jelentését újra és újra megforgassa az agyában. És amikor megbizonyosodott róla, hogy valószínűleg tényleg azt akartam mondani, amire ő is gondolt, hogy mondani akartam, a vállai megfeszültek. – Pontosan hol is csókoltad meg azokat a pasikat?

– Miből képzeled, hogy van hozzá bármi közöd?

A tekintete élesebben villant.

– Nagyon is sok közöm van hozzá!

Mi van, ez valami párhuzamos univerzumban él?

– Hát nagyon tévedsz!

– Tess...!

– Ne merészelj így hívni! – csattantam fel, miközben mély levegőt vettem.

Felém nyújtotta a kezét, de elléptem előle. A legutolsó, amire abban a pillanatban még szükségem volt, az érintése a testemen. Csodálatosan szép arcára eltökélt kifejezés ült.

– Hol csókoltad...?

A ház bejárati ajtaja hangosan csattanva csapódott be a távolban. Megúsztam. Jase tett hátra egy lépést, és amikor a kisöccse boldogan rohant oda hozzá a füvön és a murván keresztül, nagyot sóhajtott.

A kiskölyök vagy két méterről egyszerűen a karjába vetette magát, és közben hangosan sikoltozott.

– Superman-köpeny! Superman-köpeny!

Jase erre a hátára kapta, az meg azonnal belekapaszkodott a nyakába, és úgy lógott le róla, mint valami emberi köpeny.

– Bocs, hogy ilyen sokáig tartott! – Cam elvigyorodott, és nem is kapcsolt, hogy szinte tapintható és elviselhetetlen feszültség gyülekezik a levegőben. – Anyukád limonádét adott. És almás sütit. Azt nem lehetett kihagyni.

Jase elmosolyodott, és közben le is hajtotta a fejét.

– Így már érthető.

Én meg eközben megkövülve álltam ott. Talán azt sem vettem volna észre, ha egy madár pottyan a fejemre. Olyan erősen szorítottam ökölbe az ujjaimat, hogy szinte teljesen elzsibbadtak.

Jase oldalra fordult, Jack pedig édesen mosolyogott rám.

– Megtanulsz lovagolni?

Először nem is tudtam, miért kérdezi ezt, amikor pedig eszembe jutott, hogy miről beszélgettünk korábban, azt nem tudtam, mit válaszoljak. Őszintén kételkedtem benne, hogy Jase szeretne engem még egyszer ezen a farmon látni, még ha tudnék is magamnak növeszteni elég nagy csajtököket ahhoz, hogy felüljek egy ilyen szörnyeteg hátára.

Cam egyre csak nézett, felvont szemöldökkel, Jase a földre szegezte a tekintetét, és az állkapcsa megfeszült, Jack pedig boldog izgatottsággal várta, mit fogok felelni.

– Fogalmam sincs – jelentettem ki végül, és a hangomat reszelésnek hallottam. És mivel eltökéltem, hogy nem fogok hülyét csinálni magamból, vigyort erőltettem a képemre. – De ha mégis, akkor szeretném, ha te is segítenél majd, jó?

– Igen! – mosolygott Jack is. – Én meg tudlak tanítaszni!

– Tanítani! – mormogta Jase, és megfogta a hátán lógó Jack lábát. – És mint már mondtam, öcskös, szerintem sokkal jobb dolga is van.

– Nincsen semmi jobb a lovaglásnál! – jelentette ki Jack határozottan.

Jase továbbra is az öccse lábát fogva, felemelte a fejét, és rám nézett. Az arca zárkózottnak tűnt, és hirtelen azt kívántam, bárcsak sohasem említettem volna a lovaglást. Még a végén azt hiszi, tényleg komolyan gondoltam, és ezzel is csak újabb alkalmat akarok teremteni, hogy találkozhassak vele.

Márpedig a mai után, isten az atyám, soha az életben nem akarom látni még egyszer!

És még sokkal jobban fájt, amikor rádöbbentem, hogy hogyan érzek vele kapcsolatban. A csók előtt nagyon közel kerültünk egymáshoz – valódi jó barátok lettünk. SMS-eket váltottunk. E-maileket. Beszélgettünk minden alkalommal, amikor hazakísérte Camet. Most pedig mindennek vége.

Nem bőgök. Akkor sem bőgök. Ezt mantráztam magamnak, miközben visszabicegtem a kocsihoz, és a jó lábammal fellökve magam, beszálltam. Nem vagyok hajlandó bőgni egy ilyen seggfej miatt! azt is mondtam magamnak, hogy ne bámuljam egyfolytában Jase-t, ennek ellenére le sem bírtam venni a szemem róla, és az ő tesójáról, amíg az én tesóm be nem szállt a kocsiba.

– Mehetünk? – kérdezte Cam, miután becsapta a sofőroldali ajtót.

– Aha. – A hangomat természetellenesen mélynek hallottam.

Csak egy futó pillantást vetett rám, majd elfordította a slusszkulcsot. Összevonta a szemöldökét.

– Minden rendben?

– Aha – mondtam, és megköszörültem a torkomat. – Csak az allergiám.

Éppen ilyen kételkedő kifejezésre számítottam. Nem voltam én allergiás semmire. És Cam ezt pontosan tudta.

A West Woods épületnél tett ki. Miután megkértem, hogy adja át üdvözletemet Averynek, nagyon óvatosan kiszálltam a kocsijából, és elindultam felfelé a keskeny ösvényen, a Yost Hali irányába. A zsebemből előhalásztam a kulcskártyámat.

Őszintén szólva hatalmas mákom volt a kolesszal. Mivel a helyzet úgy hozta, hogy csak nagyon későn adtam be az igénylést, a Kenamond Hall és a Gardiner Hali, az a két kolesz, ahová a gólyákat hagyományosan el szokták helyezni, már betelt. Nem sok híja volt, hogy ne is tudjak szobát találni. Viszont vagy egy nappal a szemeszter kezdete előtt bementem a tanulmányi osztályra, és könyörögtem nekik, hogy keressenek valamilyen helyet – tök mindegy, milyet. A másik lehetőségem az lett volna, hogy odaköltözöm Cam albérletébe, és igaz ugyan, hogy nagyon szeretem Camet, annyira azért mégsem, hogy a lakótársa akarjak lenni.

Bőgtem egy sort, aztán behajtásra kerültek bizonyos szívességek is, és végül a West Woodsban kaptam helyet, amiben a másik két kolesz apró szobáihoz képest valódi lakosztályokat alakítottak ki.

A kártyámmal kinyitottam az ajtót, és beléptem a kellemesen hűvös előtérbe, majd elindultam felfelé a lépcsőn. Persze a harmadikra lifttel is mehettem volna, de úgy gondoltam, ez a kis mozgás nem fog ártani, különösen úgy, hogy az orvosok szigorúan eltiltottak minden, ennél megerőltetőbb tevékenységtől. De persze tudtam, hogy ez nem tarthat már sokáig. Nem is lehet másképpen, hiszen ha azt akartam, hogy tavasszal megint a stúdióban legyek, mindenképpen formába kellett hoznom magam.

Mire elértem a lakásom ajtajához, már nagyon lihegtem. Mindig megdöbbentem, amikor azzal szembesültem, hogy a testem ennyire rövid idő leforgása alatt Terminátorból Spongya bobbá vált.

Hatalmasat sóhajtottam, aztán a kártyát lehúztam az ajtó leolvasójában, és beléptem a lakásunk közös nappalijába. Nem akartam semmit, csak bevetni magam az ágyamba, bebújni a párna alá, és úgy tenni, mintha ez a mai nap egyáltalán meg sem történt volna.

Valószínűleg túl sokat kértem.

Fújtam egyet, mikor észrevettem a hálószoba ajtajának kilincséről csüngő élénk rózsaszín sálat. Lehunytam a szemem, és felnyögtem.

A rózsaszín sál azt jelentette, hogy az ember csak saját felelősségére léphet be – más szavakkal, hogy a szobatársamat éppen édes, nagyon édes szerelemben részesíti valaki. Vagy ezt, vagy azt, hogy odabent nagyon csendesen veszekednek egymással – és ha tényleg ez történik, akkor hamarosan nagyon hangosan fognak veszekedni.

De legalább a vécé szabad volt.

Odabicegtem a csupa kopott, barna bőrkanapéhoz, és egy vemhes hegyi kecske kecsességével leültem, magam mellé dobva a táskámat is. A bénábbik lábamat feltettem a kisasztalra, és kinyújtóztam, azt reméltem, így majd valamelyest csökken a fájdalom a térdemben.

A fal másik oldaláról érkező dobbanás miatt kis híján összecsináltam magam. A vállam felett hátrapillantva, komoran tekintettem a fal felé. Vagy egy másodperccel később tompa nyögés hallatszott, amitől minden szál hajam az égnek állt.

Nagyon nem úgy hangzott, mint az a fajta élvezettel teli nyögés, ami a nagy O peremén tör fel az emberből. Nem mintha tudtam volna, hogy ez pontosan milyen. Még csak néhány alkalommal szexeltem, és mindegyik azzal ért véget, hogy a pokolba kívántam minden egyes romantikus lányregényt, ami elhitette velem, hogy olyan lesz, mintha a fellegekben járnék. De ez akkor is valahogy különös volt.

A lábamat nem vettem le a kisasztalról, de azért felegyenesedtem, és próbáltam a fülemet hegyezve kideríteni, vajon mi folyik odabent. Debbie Lamb, a szobatársam, másodéves volt, és valóban nagyon kedves lánynak tűnt. Nem ekézett halálra amiatt, hogy a hirtelen megjelenésemmel elvesztette az egyedül töltött félév esélyét, és minél többet beszélgettünk, annál inkább éreztem, hogy nagyon okos és nagyon aranyos.

A pasija azonban egészen más lapra tartozott.

Néhány másodperccel később már meg is hallottam a nagyon is könnyen felismerhető férfinyögést. Az arcomat egyetlen pillanat alatt forróság töltötte el, és szégyenemben olyan gyorsan fordultam előre, hogy kis híján meghúzódott a nyakam. Megragadtam a párnát, és az arcomra nyomtam.

Most már biztos, hogy dugnak.

Én meg itt ülök, és úgy hallgatózom, mint valami zakkant perverz.

– Jaj, istenem! – A hangomat tompának éreztem. – Miért kellett nekem idejönni?

A térdemben ekkor a fájdalom felizzott, és ez azonnal eszembe is juttatta az okokat.

Lassan leengedtem a párnát. A velem szemben nyíló, a lakás másik szobájába vezető ajtó, továbbra is zárva maradt. Mióta a suli megkezdődött, egyetlenegyszer sem láttam a lakótársainkat. Meg voltam győződve róla, hogy láthatatlanok, vagy lámák, netalán tanúvédelem alatt állnak, és így kénytelenek egész nap a szobájukban bujkálni. Az tuti, hogy élnek még, mert nagy néha hallottam őket matatni odabent, míg én a nappaliban voltam. Amikor azonban megneszelték, hogy én idekint mozgok, minden zaj azonnal elhallgatott.

Fura.

A drapp színű párnát a mellkasomnak nyomtam, aztán a táskámért nyúltam, és elővettem belőle a mobilomat. Eszembe jutott, hogy talán küldhetnék egy üzit Sadinak, de azóta szóba sem álltam vele, hogy júliusban eljöttem a stúdióból. Egyetlen barátomat sem kerestem azóta.

A legtöbben New Yorkban éltek. Sadi idén kezdte a tanulmányait a Joffrey Balettiskolában, ugyanabban a suliban, ahova nekem is teljes tandíjtérítéses ösztöndíjam volt. A barátaim mind élik az életüket – ők élik meg az én álmaimat. Az ösztöndíjat ugyanakkor még nem buktam el. Az oktatók fenntartották nekem azzal az ígérettel, hogy ha a sérülésem szépen gyógyul, akkor jövő ősszel megint megpróbálhatom.

Visszadobtam a telómat a táskámba, és hátradőltem. Magamhoz szorítottam a párnát. Dr. Morgan, a specialista, aki az NYVE klinikáján megműtött, kilencven százalék esélyt adott a teljes gyógyulásra, feltéve, hogy nem sérülök meg újra. A legtöbben ezt biztosan nagyon jó esélynek tartanák, de az igazat megvallva, én majd összecsináltam magam a fennmaradó tíz százalék miatt. Még gondolni sem akartam rá.

Negyven-akárhány perccel később kinyílt a szobánk ajtaja, és kilépett rajta Debbie, az ujjaival próbálva lesimítani vállig érő haját. Amikor észrevett, azonnal elpirult.

– Jaj! Nagyon régóta itt vagy?

– Nem, csak néhány perce jöttem haza... – Elhallgattam, és közelebbről megnéztem magamnak Debbie-t, aki virágmintás blúzának aljával babrált. A szeme vörös volt és dagadt. Biztosan veszekedtek. Már megint. Biztosan ki is békültek, de az igazat megvallva, annyit veszekedtek, hogy csodáltam, hogy egyáltalán marad még idejük a békülős szexre is.

Megjelent Erik is, vadul simogatva a mobilja kijelzőjét. Rövid, fekete haja felfelé állt. Nem tagadhatom, hogy nagyon jóképű volt, de őszintén szólva nem értettem, mit eszik rajta annyira Debbie. Vagy akárki. Igaz, hogy nagymenőnek számított abban a klubban, amibe Jase is tartozott, és amolyan helyi kosárlabdasztár volt középiskolában, de emellé olyan személyiség párosult, amit leginkább egy sarokba szorított hiénáéhoz lehetett volna hasonlítani.

A telót a farmere zsebébe csúsztatta, majd rám mosolygott, de amolyan ideges mosollyal, aminek láttán összerándult a gyomrom.

– Minden rendben, Debbie? – kérdeztem.

– Még szép! – felelte Erik, és hangosan kacagott.

Szigorú tekintetet vetettem rá, aztán elfordultam tőle, és láttam, hogy Debbie határozottan bólogatni kezd.

– Aha, minden oké. Megyünk, és vacsizunk valamit a buli előtt. Te nem jössz?

Már éppen válaszoltam volna, de Erik megelőzött.

– Nekem úgy tűnik, a térde már így is nagyon fáj, úgyhogy talán okosabb lenne, ha maradna.

Becsuktam a számat.

Debbie idegesen nézett rám, Erik azonban ekkor már a kijárat felé terelte.

– És a bulira nem jössz?

Nem mintha bárki meghívott volna, de közben pontosan tudtam, hogy ha mégis megjelennék, senki egyetlen szót sem szólna érte – kivéve persze Jase -t, és vele eszemben sem volt találkozni.

– Még nem tudom.

Debbie vonakodott indulni.

– Nos, akkor jó...

– Gyere már, cicám! Kurva éhes vagyok! – Erik megragadta a karját, de olyan erősen, hogy láttam, milyen mélyen belemélyednek az ujjai. – Így is késésben vagyunk!

A gyomrom kellemetlenül égni kezdett, amikor észrevettem ezt a szorítást. Hányszor fogta meg Jeremy az én karomat ugyanilyen durván? Már nem is számoltam. És ahogy láttam, hogy Debbie-vel is ez történik, felfordult a gyomrom. Olyan emlékek tolultak fel az agyamban, amit pedig jobb szerettem volna örökre eltemetve hagyni.

Debbie bizonytalan mosolya elhalványult.

– Ha gondolod, küldj egy SMS-t... ha esetleg bármire szükséged volna.

Erik mormogott még valamit az orra alatt, és aztán el is tűntek. Én meg ott ültem a kanapén, egyik lábam felpolcolva a kisasztalon, és gondolatban visszaröppentem néhány évet a múltba.

„Pontosan tudod, milyen kurvára éhes vagyok!”, mondta Jeremy, majd közelebb hajolt, és megszorította a felkaromat, míg a fájdalomtól fel nem kiáltottam. A kocsit hirtelen nagyon szűkösnek éreztem, és mintha nem lett volna elég levegő. „Mi tartott ennyire sokáig? Megint a telón lógtál?"

„Nem!” Pontosan tudtam, hogy okosabb, ha mozdulatlanná merevedek, és nem próbálok elhúzódni tőle, mert akkor csak még jobban feldühítem. „Cammel beszélgettem."

Egy kicsit engedett a szorításán.

„Otthon van?”

Megráztam a fejemet.

„Nem, telefonon..."

„Telefonon?” Az arckifejezése egyetlen másodperc leforgása alatt változott át aranyosról rettenetessé. Nyüszítettem, ahogyan ujjai, a pulcsimon keresztül is a húsomba vájtak. „Azt hittem, nem a telefonon lógtál!”

Kényszerítettem magam, hogy kiverjem a fejemből ezt az emléket, és közben örültem is, amikor tudatosult bennem, hogy az egyetlen érzés, amit ébresztett, a mérhetetlen harag. Nagyon hosszú ideig ugyanis hányinger tört rám már Jeremy gondoltára is, de szerencsére ezek a napok elmúltak.

Jeremy bántalmazó volt – de én már nem voltam áldozat többé.

Túltettem magam azon, amit velem csinált. Túltettem. Túltettem. Túltettem.

Elszakítottam a tekintetemet az ajtóról, és addig szorítottam a párnát a mellkasomhoz, míg a karjaim sajogni kezdtek. Nem volt persze semmi bizonyítékom arra, hogy Erik veri Debbie-t, inkább csak valamilyen hatodik érzék mondatta velem, csakhogy sajnos pontosan tudtam, hogy a legsúlyosabb sérülések nem láthatók. Pedig Erik közel sem csinálja olyan okosan, mint Jeremy.

Az este fennmaradó részében a földszinti kaja automatából vásárolt vackokkal tömtem magam, és próbáltam minél többet megtanulni töriből. Korán lefeküdtem aludni.

Ahogy ott hevertem az ágyamban, félig már az álom világában, rádöbbentem, mennyire kimondhatatlanul bénának érzem magam. Néhány nap múlva tizenkilenc leszek, szombat este van, én meg tíz előtt lefekszem aludni.

Na jó, a béna közel sem jó szó arra, aminek érzem magamat.

Az oldalamra fordultam, a fal felé, és ahogyan az álom magába szippantott, azon töprengtem, vajon Jase elutasítása akkor is ilyen rettenetesen rosszulesett volna, ha nincs tönkremenve a lábam.

Amikor nem sokkal később a telefonom csilingelésére felébredtem, először úgy éreztem, megfoghatatlanul távolról szól. Pislogtam, és azt sem tudtam, hol vagyok. Az éjjeliszekrényen levő óra zölden világító számlapja szerint hajnali negyed kettő volt. Megint felhangzott a csilingelés.

Csapkodó kézzel próbáltam rátalálni a telóra, amikor pedig sikerült, az arcomhoz emeltem, és a kijelzőre meredtem. Elolvastam az üzit. Azt hittem, még mindig álmodom. Még egyszer elolvastam. Biztos, hogy jól ismerem a betűket? Aztán felültem, és kipislogtam a szememből az álmot. A sötét szobában annyira kivehetők lettek a részletek, hogy lássam, a szoba másik oldalába állított ágyban senki nem fekszik. Megint lenéztem a telóra.

Beszélnünk kell.

Jase-től jött.

A második üzi is befutott. Itt vagyok kint. A szívem megdobbant.

Jase itt van.

3. FEJEZET

BIZTOS VOLTAM BENNE, HOGY MÉG MINDIG ÁLMODOM. Legalábbis nagyon így éreztem magam, amikor beleléptem a tangapapucsomba, majd felkaptam a belépőkártyámat. Egy pillanatig átfutott a fejemen, hogy talán mégsem kellene foglalkozni ezzel az SMS-sel, de a testem természetesen mintha saját akaratának engedelmeskedett volna.

Előre tudtam, hogy ezért reggel majd biztosan le akarom karatézni magamat.

Amikor kiléptem a lakásból, félig arról is sikerült meggyőznöm magam, hogy ez az egész csak valami nagyon beteg poén, mert hát mégis honnan tudhatná Jase , melyik koleszban lakom? És még ha tudta volna is, hogy a West Woods az, ez a kolesz hat bazi nagy épületből áll. És gyanítottam, hogy nem kérdezte meg Camet.

Miközben a korlátba kapaszkodva lépkedtem lefelé a lépcsőn, a gyomrom mindenféle bonyolult kis csomóba gyűrődött. A kinti sötétség beszivárgott a lépcsőforduló ablakain keresztül. Lehet, hogy tényleg csak álmodom, és ez az egész hamarosan átcsap valami rémálomba? A korlát hirtelen kígyóvá változik, mint a Kísértethistóriában – pedig atyám, mennyire utálom a kígyókat!

Óvatosan elengedtem a korlátot, majd egy kicsit távolabb húzódtam tőle, és inkább ugrándozva tettem meg az utolsó néhány fokot az első emeletig. Az előtér totál kihalt volt, csak a mosókonyha felől áramlott ki valami tompa zúgás és susogás.

Amikor kiléptem az éjszakába, az egész testem lúdbőrözni kezdett. Bárcsak lett volna annyi eszem, hogy hozok magammal egy kardigánt! Döbbenetesen hideg volt.

Megálltam a lépcsőfeljáró tetején, és úgy szorítottam a belépőkártyámat, hogy kis vonalakat metszett a bőrömbe. Tekintetem végigpásztázta a gyalogösvényt, és az azt övező fák sorát is. Egyik padon sem ült senki. Nem volt itt egy lélek sem. A tücskök cirpelésén kívül nem hallatszott más, csak valami távoli nevetés, meg zene tompa és ütemes dübörgése, amelyet néhány másodpercenként ellenpontozott egy-egy vidám kiáltás.

A szívem fájdalmasat dobbant, ahogyan leléptem a lépcsőről, és egyik kezemmel a fülem mögé fésültem egy arcomba hulló tincset. Ez tényleg csak egy vicc volt. Vagy az is lehet, hogy Jase nem is nekem akarta küldeni azt az üzit, és hogy éppen mást vár egy másik kolesz előtt. Féltékenység támadt bennem, amikor eszembe jutott, hogy az éjszaka közepén egy másik lánnyal SMS-ezik, ami persze értelmetlen baromság volt.

Bicegve mentem előre az ösvényen egy jó darabig, és közben újra és újra bepillantottam a fák és a sűrű bokrok közé. Aztán megálltam az ösvény közepén, és az arcom lángolni kezdett. A súlyomat áthelyeztem a fájós lábamról. Mégis mi a fenét csinálok én itt? Még a telómat sem hoztam magammal. Ez vagy tévedés, vagy valami vacak poén, vagy...

Ebben a pillanatban egy árnyék vált el az egyik fa sötét törzsétől, és indult felém a bokrok között. Magas volt, és amikor kilépett a lámpa vetette fénytócsába, a szám szó szerint tátva maradt. Ez tényleg Jase volt, de mi a fenét csinált ez ott? Amikor felém fordult, láttam, hogy a kezét éppen abban a pillanatban veszi el a sliccéről. Ó, szent isten!

– Jase? – szólítottam meg sziszegve, és sietve indultam felé.

Amikor meghallotta a hangomat, felemelte a fejét.

– Itt vagy hát! – jegyezte meg olyan hangsúllyal, mintha legalábbis ezer éve várt volna rám. Aztán mosolyra húzódott az ajka. – Tényleg itt vagy.

Amikor megláttam ezt a félmosolyt, a mellkasomban valami feszíteni kezdett, de aztán felidéztem magamban, hogy mit mondott nem is olyan régen, és az érzés nagyon gyorsan és nagyon erőteljesen alábbhagyott.

– Te tényleg pisiltél?

Az a félmosoly vigyorrá szélesedett.

– Igen, ki kellett mennem.

– De éppen a bokorba?

– Valakinek csak meg kell locsolnia!

A szám megrándult, amint rápillantottam. Egy rakoncátlan tincs az arcába hullt, és félig eltakarta a szemét. A retró stílusú póló majd szétszakadt a mellkasán és a vállain. Amikor pedig felemelte a kezét, hogy kifésülje az arcába hulló hajszálakat, a pólója és a nadrágja között kivillant a hasa is – ami konkrétan kőkeménynek tűnt.

Kényszerítettem magam, hogy felemeljem a tekintetemet, mert most nagyon nem hiányzott volna, hogy észrevegye, mennyire bámulom.

– Részeg vagy.

– Ááá... – Úgy imbolygott, mintha egy számomra nem érzékelhető, titokzatos erő vonzaná egyik irányba. – Azért az egy kicsit túlzás, hogy részeg vagyok. A legrosszabb esetben is max. be vagyok nyomva egy kicsit.

Ezután elkezdett jobbra dőlni, én meg kíváncsian vontam fel. a szemöldökömet. Ekkor vettem csak észre a padra helyezett kis rózsaszín dobozt.

– Ez a tiéd?

Követte a tekintetemet, és elvigyorodott.

– Basszus! Teljesen el is felejtettem. Hoztam neked egy kis ajándékot.

Még jobban felvontam a szemöldökömet, amikor elkezdett előrefelé dőlni. Ha nem lép egyet előre a legutolsó utáni pillanatban, tuti, hogy arccal a földön csattan. Aztán felvette a dobozt.

– Mi van benne?

A kezembe nyomta.

– Valami, ami legalább olyan fincsi, mint én.

Amikor lepillantottam a dobozra, rettentően nőiesen horkantós nevetés tört fel belőlem. Az átlátszó műanyag tetőn keresztül megláttam egy hatalmas muffint. Aztán Jase-re pillantottam.

Felvonta az egyik vállát.

– A muffin finom. Gondoltam, leszek olyan jó, és megosztom veled.

– Kösz! – szétfeszegettem a dobozt, és a kisujjamat beledugtam a mázba. Aztán lenyalogattam, és önkéntelenül is felnyögtem a gazdagon édes íztől.

Jase nagyot nyelt, aztán elfordult.

– Asszem, inkább leülök. Talán jobb lenne, ha te is... tudod, a lábad miatt.

Mintha egyetlen pillanatra is képes lennék elfelejtkezni róla.

Jase aggódva figyelte minden mozdulatomat. A térdemet most még a szokásosnál is merevebbnek éreztem.

– Fáj? – Válaszolni szerettem volna, de nem hagyta. – Teljesen elfelejtkeztem róla. Pedig biztosan nem lenne szabad terhelned, meg...

– Minden rendben. – Gyorsan beleharaptam a muffinba. Olyan volt, mint egy cukormázas orgazmus. – Kérsz?

– Hülyéskedsz? Persze.

Kettétörtem, és az egyik felét átadtam neki. Öt másodperc sem kellett hozzá, és felfalta. Persze én is gyorsan végeztem az enyémmel, és miután a dobozt a közeli szemetesbe dobtam, felsóhajtottam.

– De ugye nem csak azért jöttél, hogy muffint hozz nekem?

– Hát nem.

– És... és akkor miért vagy itt, Jase ?

Nem felelt azonnal, de amikor a szürke szempár tekintete megtalált, meglepően élesen és érzelmesen csillant.

– Beszélni szerettem volna veled.

– Már beszéltél velem, és azt hiszem, el is mondtál mindent, amit akartál. Úgyhogy nagyon meglepődtem, amikor egyszer csak feltűntél itt a kolesz előtt. – Úgy éreztem magam, mint valami rosszindulatú banya, amiért ezt csak így a fejéhez vágom, de akkor is ez volt az igazság. És őszintén szólva meg is érdemelte, hogy banya legyek vele. Nem vagyok én senkinek a lábtörlője!

Jase elfordult, és a válla megfeszült. Közelebb lépett, majd leült mellém. Rám nézett, és megcsapott az enyhe alkoholszag. Egy szó nélkül megfogta a kezem, én meg elkerekedett szemmel néztem, amint az arcához emeli, tenyérrel felfelé fordítja, és belecsókol.

Aha. Tuti részeg.

Mintha elektromos bizsergés futott volna végig a tenyeremen ott, ahol az ajka hozzáért. Az agyam teljesen kiürült, miközben néztem, hogyan helyezi vissza a kezemet az ölembe.

– Egy barom vagyok – mondta.

Lassan pislogtam egyet.

– Nem lett volna szabad azt a sok baromságot mondanom neked. Nem volt helyes, és hazudtam. – Mélyet sóhajtott, majd a tekintetét a mellettünk levő, üres padra szegezte. – Aznap este nem voltam részeg. Nagyon nem.

A szívem már abban a pillanatban hevesen verni kezdett, hogy megcsókolta a tenyeremet, és egy fokkal még erősebben kalapált, ahogy szavainak jelentése eljutott a tudatomig. Csak suttogást tudtam kipréselni a mellkasomból.

– Tudom.

– És tényleg nem gondoltam, hogy különösebb jelentősége lesz majd számodra, mert fogalmam sem volt, hogy belém vagy esve, vagy valami ilyesmi. – A szája sarka kis félmosolyra húzódott. Pedig ezt aztán nagyon eltalálta. Az a csók a világot jelentette számomra. – Csak... csak nem lett volna szabad megcsókolnom téged aznap este. Nem azért, mert gusztustalan volt vagy valami efféle, hanem azért, mert te Cam kishúga vagy. Érinthetetlen.

Mialatt néztem, a mellkasomból a feszültség átköltözött a gyomromba. Ennek meg mi baja van? Az, hogy Cam a gyerekkori barátja? Most komolyan? Szerettem volna alaposan kupán vágni, ugyanakkor azonban szerettem volna odabújni az ölébe is, mert ha ez a hatalmas probléma, ami miatt nem lehetünk együtt, akkor ezen biztosan könnyen segíthetünk. Nem? Vagy számít ez egyáltalán?

Közben pedig az igazság az, hogy csak ültem ott, és ugyanúgy bámultam, mint minden alkalommal, amikor átjött Camhez látogatóba. De megfogadtam, hogy ha valamiért vihogni kezdek, lekeverek magamnak egyet.

– Az a pillanat... azon az éjjelen elvesztettem a fejemet, Tess. Te... te gyönyörű vagy. Mindig is gyönyörű voltál, az isten verje meg, és ez cseppet sem változott.

Szóval gyönyörűnek lát – na, várjunk csak egy percet! Elvesztette a fejét? Majd szétszakadtam, hiszen egyszerre éreztem hatalmas boldogságot, és rettenetes sértettséget. Megráztam a fejem.

– Különben pedig csak annyit akartam mondani, hogy nagyon sajnálom. – Rám pillantott, de az arca fele árnyékba borult. – És ha most azt mondod, én vagyok a világ legnagyobb seggfeje, tökéletesen megértem.

Amit korábban mondott, olyan volt, mintha szándékosan belerúgott volna egy darázsfészekbe, a most hallottak azonban valamelyest csökkentették a lángoló haragot.

– Nem tartalak seggfejnek.

Jase egy pillanatra megmerevedett, majd hirtelen felém fordult, és a fejét megint oldalra billentette. A tekintetünk összetalálkozott, és én rádöbbentem, hogy képtelen vagyok elszakadni a pillantásától.

– Te annyira... kedves vagy!

Kedves? Nagy nehezen sikerült megállnom, hogy ne köpjek a földre. Hát persze hogy Jase kedvesnek és aranyosnak tart, és olyan ártatlannak, mint valami hatalmas plüssmackót. De nagyon nem azt szerettem volna, hogy ilyennek lásson.

Ő szakította meg a szemkontaktust, és ahogyan elfordult tőlem, mintha minden korty levegő kifutott volna a tüdőmből. Megnyaltam az alsó ajkamat, és a belépőkártyámat újra és újra végighúztam a pizsialsómon.

– Szóval úgy gondoltad, hogy nyerő ötlet lenne eljönni hozzám az éjszaka kellős közepén, és ezt közölni velem?

– Azért nincsen az éjszaka kellős közepe – mondta, halványan mosolyogva. – Inkább kora késő este van.

Felvontam a szemöldökömet.

– Ennek semmi értelme.

– Ha te is megittál volna tizennyolc sört, akkor látnád az értelmét.

Csücsörítve emlékeztettem magam, hogy most csak egy kicsit van benyomva.

– És nem tudtál volna várni, nem is tudom, amíg kijózanodsz, és akkor erre a beszélgetésre verőfényben került volna sor?

– Nem tudtam – felelte pillanatnyi habozás nélkül és olyan gyorsan, hogy azonnal megértettem, mennyire fontos volt neki, hogy megértsem, mit miért tesz. – És a buli is szar volt.

– Tényleg? – Valamiért nem tudtam magam elé képzelni azt a Hawaii-bulit, ami tényleg annyira szar lehetett volna.

Jase bólintott, és összevonta a szemöldökét.

– Ez... ezt már nagyon régóta el akarom mondani neked. Próbáltam sörbe fojtani, de nem ment. Aztán úgy döntöttem, jobb lesz, ha inkább elmondom, még mielőtt alkoholmérgezést kapok.

Vagyis a buli mégsem volt annyira szar, egyszerűen csak olyan bűntudat munkált benne, hogy inkább eljött hozzám. Hirtelen magam sem tudtam, mit is gondolhatnék erről. Korábban szinte kényszeresen vonzódtam hozzá, olyannyira, hogy magamnak is sikerült bebeszélnem, mennyire őrülten és mélységesen szerelmes vagyok belé. Na és azon az éjszakán, amikor csókolóztunk, akkor azt hittem... nos, egy csomó marhaságot hittem.

Hogy amikor másnap felkel, a kis Jézus és a szüleim előtt bevallja, hogy halálosan és menthetetlenül szerelmes belém. Ja, és azt, hogy ennek a fordulatnak mindenki nagyon örül majd, köztük Cam is. Hogy egy érettségizős lány, és egy másodéves főiskolás kapcsolata igenis működhet. Hogy Jase majd Cam helyett engem látogat meg minden hétvégén, hogy ott lesz minden bemutatómon, és ha már a balett suliba járok, akkor is rendszeresen meglátogat New Yorkban, és...

És persze ezek egyike sem történt meg.

Jase és Cam még azelőtt elment otthonról, hogy én felébredtem volna, és aztán legközelebb csak akkor találkoztunk, amikor járni kezdtem a Shepherdre. Aztán tavaly valamikor eljött az a pont, amikor azt hittem sikerük túltennem magam ezen az egész Jase-ügyön, sikerült az ostoba, naiv képzelgéseimre fogni, és még randiztam is néhányszor. De az igazság az, hogy soha nem sikerült magam mögött tudni. Nem sikerült feldolgoznom. Ami most már egészen nyilvánvalóan látszik.

És most, hogy Jase itt volt előttem, a közelemben, hirtelen újra észrevettem mindazt, ami annak idején vonzott benne – a kedvessége, a humora, az intelligenciája. És annak ellenére, hogy ezeknek a személyiségjegyeknek némelyike most nem igazán volt jelen a beszélgetésünkben, azért pontosan tudtam, hogy nem vesztek ki belőle. A tény, hogy hajnali egy múlt, és ő képes volt felkutatni engem csak azért, mert bocsánatot szeretett volna kérni, fájdalmasan egyértelművé tette a dolgokat.

Hátradőlt, és kinyújtotta hosszú lábait.

– Tess... Tess... Tess...

– Mi van? – Miután vagy egy percig bámultam egy szögletesre nyírt bokrot, kényszerítettem magam, hogy forduljak vissza hozzá.

Jase megint engem nézett, de az arcából semmit nem tudtam kiolvasni. A szeme szinte ezüstösen csillogott, és a tekintete lejjebb vándorolt. A torkából morgáshoz hasonló, mély hang tört fel, félig káromkodás, félig nyögés. Nem tudtam mire vélni. Követtem a tekintetét, és amikor megláttam, mit néz, reszketegen, meglepetten kaptam levegő után.

Nem volt rajtam melltartó, és a vékony atléta nem sokat rejtett el abból, ahogy a hűvös éjszakai levegő hatott rám.

Márpedig ebben a pillanatban nagyon is hatott.

Két mellbimbóm megkeményedve feszült neki az anyagnak. Forróság árasztotta el az arcomat, és már éppen összefontam volna a karomat a mellkasom előtt, amikor rádöbbentem, hogy Jase még mindig engem bámult. Megkövülten. Vagyis ahhoz képest, hogy az előbb azt mondta, csak egy pillanatra vesztette el a fejét...

Na, várjunk csak! Ezúttal tényleg részeg volt.

Eltakartam magam.

– Mi van? – ismételtem meg az előző kérdést.

Lassan feljebb emelte izzó tekintetét, és isten az atyám, elidőzött néhány pillanatra az ajkamon.

– Miért jöttél ide? Miért pont ezt a sulit választottad?

A kérdés teljesen váratlanul ért, nem kis mértékben a hangsúly miatt, ahogyan feltette. Mintha soha eszébe sem jutott volna, hogy ebben az életben én is itt lehetek, abban a suliban, ahova ő is jár.

– Én... a lábam... – Mi van, nem tudok kinyögni egy nyomorult mondatot sem? Könnyed szellő támadt, és játszani kezdett a hajammal. – Nem volt semmi jobb Ötletem.

– Gondolom, soha nem is akartál főiskolára járni.

– Nem. Vagyis nem így.

– És akkor... – Elhallgatott, és megfogott egy tincset. A fülem mögé fésülte, de közben az ujja az arcomhoz is hozzáért, mire elektromossághoz hasonló remegés futott végig a gerincem mentén. A keze vagy fél pillanatig nem mozdult az arcomról, aztán aláhullt a kettőnk közötti ürességbe; az ürességbe, amely hirtelen sokkal kisebbnek tűnt, mint korábban. – Mit tanulsz?

Beletelt néhány pillanatba, míg az agyam lekövette a hirtelen témaváltást.

– Alapfokú pedagógiát.

A szája mosolyra görbült, jobb karját lelógatta a pad háttámlája mögé, miközben egyetlen pillanatra sem vette le rólam a tekintetét.

– Az nagyon különleges embert kíván.

– Hogy érted ezt? – Az igazat megvallva elég kapkodva eldöntött fő szakirány volt, hiszen nem is igazán terveztem továbbtanulni. Egyszerűen kinyitottam a felvételi tájékoztatót, és ráböktem valamire. A tanítást mindig amolyan stabil, hosszú távú elfoglaltságnak tekintettem – egy afféle B tervnek, amit sohasem akartam élesíteni.

– A kölykök nagyon kemények tudnak ám lenni, Tess, különösen ebben a korban!

– Te már csak tudod! – mosolyogtam, és visszagondoltam, milyen aranyos volt a kisöccsével. – De szeretem a gyerekeket.

Az arcán árnyék suhant keresztül.

– Aha, nos figyu, azt hiszem, jobb lesz, ha indulok. Nagyon késő van, és szerintem te is jobban szeretnél most már visszafeküdni. – Elkezdett felállni, de aztán meggondolta magát. – És ugye még mindig barátok vagyunk mi ketten? Mint... mint azelőtt.

Mint az előtt, hogy megcsókolt? Megacéloztam magam, mert a szívem megint darabokra akart szakadni. Szóval ennyi. Annak ellenére, hogy gyönyörűnek tart és vonzódik hozzám, nem hajlandó megtenni azt a bizonyos utolsó lépést. Nem tudtam, hogy Cam miatt, vagy valami más oka van, mindenesetre, amit irántam érez, nem bizonyul elég erősnek. Nem számít.

Barátok persze lehetünk. Szerencsére én sem úgy terveztem, hogy huzamosabb időn keresztül ebbe a suliba járok majd. Ha a térdem rendbe jön, akkor a lehető leggyorsabban befejezem a megkezdett szemesztert, és már indulok is vissza a stúdióba.

Jase... Jase pedig megint csak egy emlék lesz.

Mosolyt erőltettem magamra.

– Aha, barátok vagyunk.

– Jó. Király. – És az arcára olyan széles mosoly ült, aminek a láttán minden bizonnyal országszerte megszámlálhatatlan bugyi csusszant volna le egy pillanat alatt. Felállt, és csak néztem, ahogyan megbotlik, majd bal felé dől. Széjjeltárta a két karját, próbálta visszanyerni az egyensúlyát.

– Hoppá...

Amikor azonban a kocsi kulcsát halászta elő a zsebéből, határozottan felálltam. Ez alkalommal semmi fájdalmat nem éreztem a térdemben.

– Eszedbe se jusson, hogy vezetsz!

Rám nézett, és felnevetett.

– Hiszen semmi bajom!

– Egy fenét nincs! Még állni sem tudsz!

– Nos, ebben az esetben szerencse, hogy vezetni ülve szoktak az emberek.

Elkerekedett a szemem.

– Jase...!

Újabb tántorgó lépést tett, én azonban elkaptam a felkarját, és megszorítottam. Az ujjaimnak esélyük sem volt összezáródni a bicepszén. Nagyon meglepte az érintésem, és azonnal felém kapta a tekintetét. De én is meglepődtem azon, amit csinálok. Meleg bőrének érintése lángra lobbantotta a testemet, de persze azonnal kihasználtam a helyzetet.

Kikaptam a kezéből a slusszkulcsot, aztán elengedtem a karját, és hátrébb léptem.

– Mondtam, hogy eszedbe se jusson.

Jase nem próbálta visszaszerezni.

– Akkor mit csináljak? Aludjak itt a padon?

Mondhattam volna, hogy hívja fel valamelyik haverját, de persze nem ezt mondtam.

– Nálam alhatsz.

Elkerekedett a szeme, aztán felnevetett.

– Nálad?

Nem értettem, mi olyan nevetséges ezen.

– Aha, miért?

Már éppen válaszolt volna, de aztán úgy tűnt, inkább meggondolta magát. Másodperceken keresztül csak néztünk egymásra, szótlanul.

– Cam meg fog ölni.

– Cam engem fog megölni, ha megtudja, hogy hagytalak így a volánhoz ülni. Különben pedig van egy kanapé a lakásban. Nem velem kellene egy ágyban aludnod.

A szeme a tompa lámpafényben is megcsillant, és ettől a tekintettől szó szerint a fülem hegyéig pirultam.

– A kanapén vagy az ágyadban – jelentette ki végül –, tök mindegy, mert ha a tesódon múlik, halott ember vagyok.

Amire valóban volt bizonyos esély, azonban pontosan tudtam, hogy ha hagyom ilyen állapotban vezetni, Cam még annál is dühösebb lesz. Különben pedig az a lehetőségünk sem volt meg, hogy vagy Jase , vagy én felhívjuk Camet, és kérünk tőle egy fuvart haza. Soha nem tudnánk kimagyarázni, mit keres itt.

– Camnek nem kell megtudnia.

Úgy tűnt, Jase hiszi is, meg nem is a dolgot, de azért amikor sarkon fordultam, és elindultam vissza a kolesz épülete felé, botladozva utánam indult. Egy szót sem szóltunk, amíg vissza nem értünk a lakás ajtajához, és be nem mentünk.

– Debbie még nincs itthon – mondtam, és felkapcsoltam az állólámpát. – Talán egész estére ott marad...

– Eriknél – vágott a szavamba Jase , és körbepillantott a kis közös nappaliban. Sejtettem, hogy nem most először jár ilyenben. – Még mindig a buliban vannak. Ki lakik a másik szobában?

– Gőzöm sincs – felvettem a földről az egyik párnát, és a kanapéra helyeztem, közvetlenül a kartámla mellé. – Egyszer sem találkoztam velük. Szerintem vámpírok lehetnek, vagy valami ehhez hasonló.

Kuncogva lépett el mellettem, és leült a kanapéra. Egy másodperc sem kellett, és már a hátán feküdt, a szeme lehunyva, és mellkasa egyenletes ütemben emelkedett és süllyedt. Hűha! Milyen állat lehet, ha valaki ennyire gyorsan el tud aludni!

Nagyot sóhajtottam, majd a saját szobámba mentem, és felkaptam az ágyam végéről a steppelt takarót, amit még anya készített nekem. Visszavittem a nappaliba. Jase meg sem mozdult, ahogyan odaálltam hosszú lába és a kisasztal közé, de a szeme nyitva volt, és ezüstösen csillogó tekintetét le sem vette rólam.

– Barátok vagyunk? – mormogta.

Annyira meglepődtem, hogy a csalódottság szinte fel sem tűnt, de ő csak mosolygott rám. Hogy lehet valaki ekkora idióta, mint én? Ráterítettem a takarót, majd elindultam vissza, a szobámba.

Olyan gyorsan mozdult, hogy azt hittem, ennyire részegen ez nem is lehetséges. Megragadta a csuklómat, és meglepően gyengéd, mégis határozott szorítással odaszögezett maga mellé.

– Tess? – kérdezte, félig lehunyt szemmel. – Barátok vagyunk?

A hüvelykujja lassú, szinte lusta mozdulatokkal indult meg a tenyeremen körözve. A lélegzetem is kihagyott. Ez az egyetlen kis mozdulat is félelmetesen bonyolult dolgokat tett az agyammal, és azt hiszem, ki is égette egy kicsit.

– Igen. Barátok.

– Jó – ismételte meg, amit korábban a padon ülve mondott. – Király.

Nem engedett el, inkább odahúzott magához, hogy végül a csípőm egészen nekinyomódott a kanapénak. Annyi gondolat kavargott a fejemben, és olyan sebességgel, hogy el sem tudom képzelni, miért mondtam neki azt, amit ez után mondtam.

– Honnan tudtad, melyik koleszban lakom?

– Az legyen az én titkom. – A keze elindult felfelé a karomon, és csak közvetlenül a könyököm alatt állapodott meg, azon a bizonyos, különösen érzékeny részen.

Most mit csinál? Szinte teljesen biztos voltam benne, hogy barátok nem szoktak így viselkedni egymással. Nekem legalábbis a srác barátaimmal eszembe sem jutott volna. De persze nem sok srác barátom volt, és azok is mind a stúdióból. És így még Jase sem érintett meg soha. Még azokban a másodpercekben sem, közvetlenül a csók előtt. Akkor csak beszélgettünk, aztán jó éjszakát kívántam neki, megöleltem, és amikor vissza akartam húzódni, ő nem engedett, aztán... aztán elvesztette a fejét. Vajon most is ez történik majd? Részeg. És az biztos, hogy ami engem illet, vagy ezer nagyon jó okot tudtam volna kapásból mondani, miért lenne okosabb elhúzódni tőle.

Mégsem tettem.

Na ezért vagyok hülye.

Még mindig nem mozdultam.

Az apró körök miatt, amiket a hüvelykje leírt a bőrömön, kis elektromos ütésekhez hasonló bizsergés futott végig a testemen újra és újra. Fájdalomhoz hasonló érzés támadt a mellbimbómban, és lejjebb indult. Az ajkaim saját akaratuknak engedelmeskedve elnyíltak. Istenem, pedig lehetett volna ennél több eszem is! Pontosan tudtam, mi lesz ennek a vége, de még életemben nem történt meg velem, hogy egy egyszerű érintés ilyen érzéseket keltsen életre bennem. El sem tudtam képzelni, hogy a belső szerveim ilyen elképesztően kéjes csomókba tudnak tekeredni, ha egy hüvelykujj megsimogatja a könyökhajlatomat.

– Aha, barátok vagyunk – mormogta megint, aztán lehúzott magára.

A pulzusom az egekben volt, mégsem álltam ellen. Még a gondolat sem fogalmazódott meg bennem, amint a feje közelebb emelkedett hozzám, és forró lehelete végigcsapott először az ajkamon, aztán az arcomon is. Reszkettem, amikor a mellkasa felemelkedett, és az enyémhez simult.

Az én mellkasomban ugyanakkor valami nagyon mély érzelem kelt életre, és a pánik fémes ízével öntötte el a számat. Szinte a semmiből robbant a fejembe a józanész. Olyan akaraterőre leltem, aminek a létezése még engem is megdöbbentett, és csak ennek köszönhetem, hogy nem lettem megint pincsikutya, akinek a homlokára van tetoválva, hogy SZABAD A PÁLYA!

Félrekaptam a fejem, és felültem, de Jase csak nem engedett el. Elvesztettem az egyensúlyomat, ő sakál részeg volt, nem igazán fogta erősen a karomat, és ráadásul a takaró is ott volt, vagyis minden készen állt a tragédiához. Valami módon sikerült a lábát belegabalyítani a takaróba. Hátraléptem, és nekiütköztem a kisasztalnak. Ő azonban felém mozdult, miközben továbbra is próbált közelebb húzni magához, egyszerre legördülve az ágyról, és felülve. Végül persze mind a ketten a földön kötöttünk ki.

Hanyatt zuhantam a padlóra, Jase testének súlya pedig rám nehezedett, és kinyomott belőlem minden szuszt. Eltelt egy pillanat, majd pislogva nyitottam ki a szememet. Tökéletesen oda voltam szögezve a padlóhoz, de úgy, hogy se a karomat, se a lábamat nem tudtam megmozdítani.

– Ó, istenem! – mondtam, amikor sikerült kipréselnem magamból egy halk nyögést. – Élsz még?

Mély hangon nevetett fel, miközben feltámaszkodott, és végre leemelte rólam a felsőteste súlyát. A levegő sziszegve töltötte meg a tüdőmet.

– Élek. Hű, basszus... Jól vagy?

– Aha. Te?

Sűrű, fekete szempillái félig lecsukódtak, és vigyorogva válaszolt.

– Nem tudom. Asszem összetörtelek.

– Azt kérdeztem, te jól vagy-e? – A hangomat még én magam is különösnek hallottam. A súlya és a közelsége miatt a vér dübörögve áramlott a fülemben. – Ne az érdekeljen, hogy én össze vagyok-e törve.

– Én viszont miattad aggódom igazán, de azért kösz, hogy felfogtad az esésemet. Ez nagyon kedves volt tőled, Tess – kuncogott, és istenem, pontosan tudtam, hogy mennyi csaja volt eddig, de akkor is mi a fenéért kellett neki ennyire kedves, bár nagyon esetlen részegnek lennie? Mocorogtam, mert ki akartam szabadítani a karomat, ő meg egy kicsit másképp feküdt, és a testünk hirtelen pontosan úgy feszült egymásnak, hogy jó legyen. Megdermedtem, amikor a mellkasából feltört az a mélyről jövő, nagyon szexis morgás. Felemeltem a tekintetemet, és a szemébe néztem. Egyikünk sem mozdult. Egyikünk sem beszélt. Az ajka szétvált, ahogyan kis, gyors sóhaj szakadt fel belőle. Az én mellkasom felemelkedett, mert reszketegen kaptam levegő után. A pizsialsóm vékony anyagán keresztül éreztem, hogy megkeményedik a combom között. Totál egyértelműen. Nagy volt és vastag.

A testemen édes és szédítő forróság kúszott végig.

Láttam, hogyan néz rám, és a pillantásától több ponton is lüktetni kezdtem. Képtelen voltam levenni róla a tekintetemet, miközben a szeme színe folyékony ezüstté vált. A reszketés hullámokban rohant végig rajtam. A lüktetés mélyen a bensőmben már elviselhetetlenül erős lett, és kisugárzott a végtagjaimba is.

A tekintete egy egészen kicsit tompa fényűnek tűnt, és nekem megint emlékeztetnem kellett magam, hogy Jase sakál részeg – de persze ez a tudat nem csökkentette a vágyat,

– Ez... nagyon váratlan volt – jegyezte meg olyan hangon, hogy az idegeim azonnal ronggyá lettek. – Tess, én... – Aztán lehunyta a szemét, és kifújta a levegőt. – Nagyon jó érzés, ha alattam vagy. Túlságosan jó!

A szívem előbb kihagyott egy ütemet, de aztán megint felgyorsult. Ez a pillanat olyan vágyat ébresztett bennem, amihez hasonlót még nemigen tapasztaltam, és nem is értettem. Csak annyit tudtam, hogy legszívesebben most azonnal körbefonnám a testemmel, és nem engedném el soha többé.

– A „jó” nem is igazán a megfelelő szó. Jobb lenne a „tökéletes”? – Kicsit mintha magában beszélt volna. – A rohadt élet! – morogta, majd a csípője körözni kezdett, lassan előrenyomódott, és éppen azon a helyen feszült nekem, ahol a legerősebb volt a kínnal teli vágy. A lábujjam ökölbe szorult, és levegő után kaptam. Izmos testén remegés futott végig. – Te hiszel a végzetben?

Fogalmam sem volt, honnan jött ez a kérdés, és az igazat megvallva, nem is sikerült áthatolnia a gondolataimat elfedő ködön.

– Nem tudom – suttogtam. – Te?

– Úgy értem, hiszel abban, hogy vannak dolgok, amik szinte végzetszerűen történnek meg? – mormogta, aztán lehajtotta a fejét, és az ajka a nyakamat simította végig. Újabb meglepett sóhaj szakadt fel belőlem. – Hogy mindegy, mit teszel, vagy mit próbálsz bebeszélni magadnak, vannak dolgok, amik egyszerűen megtörténnek. Hogy vannak dolgok, amiket az ember nem akadályozhat meg.

A testemet ekkorra már rég nem a gondolataim irányították, nem értettem, mit mond, és azt sem tudtam egészen biztosan, hogy ő érti-e a saját szavait. A jobb karom azonban ekkorra kiszabadult, felemeltem, és lassan végigsimítottam a lágy hajtincseket.

Az ajka megint kényeztetni kezdte a nyakamat, és a nyelve hegye egyszerre megjelent a lüktető vénán. Megrezzentem, mire az altestünk megint egymásnak nyomódott. Megcsókolt újra és újra ugyanazon a ponton, megharapdált, de csak olyan erősen, hogy ne maradjon nyoma, de az érzés akkor is mindent elsöprővé lett.

– Soha nem tudtad. – Az egyik karjára támaszkodott, míg a másik kezével végigsimította az arcomat, és hátranyomta a fejemet.

A vérem a fülemben dübörgött, és olyannak hallottam, mintha távoli vihar mennydörgése lenne minden szívverésem.

– Mit nem tudtam?

Megrázta a fejét, és a hüvelykjével végigsimította az alsó ajkamat.

– Hogy nem mindig... Cam miatt mentem el hozzátok. Nem ő volt az egyetlen ok, amiért minden hétvégén odautaztam. –

A meglepetés miatt kikerekedett a szemem, ő pedig ezt látva csak nevetett. – Sokszor azért mentem, hogy téged láthassalak. Igazi perverz vagyok, tudom. Hány éves is voltál akkor? Tizenhat? Bassza meg!

Ezek a szavak, együtt az érzéssel, hogy rajtam fekszik, szinte atomrobbanással értek fel. Abban a pillanatban azonban nem volt idő vagy lehetőség arra, hogy afféle belső monológot folytassak a szavai jelentéséről, vagy éppen kételkedjek abban, hogy valóban igazak. Ennyire még én sem vagyok kényszeres. Lehajtotta a fejét, és a testem megfeszült. Meg fog csókolni, de nem fogom eltolni magamtól. Ezúttal nem. Az után, amit az előbb beismert, semmiképpen. Különösen azért, mert a mellkasomban megint megjelent az a kellemesen feszítő érzés, ami egyetlen szempillantás alatt kitörölt az agyamból minden rossz és nyomorult emléket.

Az ajka előbb végigsimított az orrnyergemen, majd a homlokomra mozdult, és megcsókolta. Aztán Jase legördült rólam, és az oldalára feküdt. A kéz, ami eddig az arcomat simogatta, most a két mellem között lecsúszott, és közvetlenül a köldököm fölött állapodott meg. Édes csókja felperzselte a mellkasomat, de én ennél sokkal többre vágytam. Arra, hogy az ajkai elinduljanak lejjebb is.

Csakhogy nem tették.

Felé fordultam, és kinyitottam a szememet. Amikor rádöbbentem a kegyetlen igazságra, a szám is tátva maradt: Jase ott hevert mellettem a földön, és mélyen aludt.

4. FEJEZET

MINTHA FORREST GUMP személyesen költözött volna be a fejembe. Egyre csak azt ismételgette nekem, hogy az a hülye, aki mondja. Tényleg jobb lett volna, ha nem törődöm Jase SMS-ével. És tényleg jobb lett volna, ha lelkesen helyeselek, amikor seggfejnek nevezte magát. Jobb lett volna, ha telefonálok valakinek, és hazavitetem. Nem lett volna szabad többre vágynom egy homlok puszinál. És okosabb lett volna, ha nem hagyom, hogy elhiggyek bármit abból – bármennyire is szerettem volna amit tegnap éjjel mondott nekem, mert pontosan tudtam, mennyire részeg.

A részeg ember szavai, a józan ember gondolatai. Apa mindig ezt mondogatta nekem, de igazából soha nem hittem neki. Most már másképpen látom a dolgot.

Éjjel végül nem sikerült a kanapéra imádkoznom Jase -t, úgyhogy a feje alá gyűrtem egy párnát, és ráterítettem a takarót. Aztán leültem a kanapéra, és isten az atyám, azt terveztem, hogy visszamegyek a saját ágyamba. De aztán figyelni kezdtem, ahogy alszik, és teljesen elvesztem a látványban. Tényleg totál hülye vagyok. És miközben azt néztem, mennyire lágyak a vonásai, szépen lassan én is álomba merültem.

Amikor vasárnap reggel felébredtem, a takaró, amit én terítettem rá, már rajtam volt. A fejem pedig a kanapé karja helyett a párnáján feküdt. És Jase nem volt sehol.

A lényemnek egy nagy része mindenképpen hinni szerette volna a tegnap hallottakat, és azt, hogy ez az egész valóban jelentett valamit, mert az a csók... annyira, de annyira édes volt. És közben mégsem felejthettem el, hogy sakál részeg volt, és most, mire felébredtem, már el is húzott valahová. Sokat jelentett nekem, hogy az éjjel bocsánatot kért, mert úgy éreztem, most már elindulhatunk valamerre, lehetünk barátok – ugyanakkor legszívesebben fenéken billentettem volna magamat, amiért olyan kétségbeesetten rohantam hozzá tegnap este, és amiért annyira szerettem volna, hogy megcsókoljon.

Bárhol máshol, csak nem a homlokomon. Pedig istenem, még az a homlok puszi is annyira... édes volt!

– Basszus! – A tenyerembe ejtettem a fejemet.

Rettenetesen megörültem a tegnapi üzenetnek. Hiszen már azt is elhitettem magammal, hogy szándékosan kitörölte a számomat, és... nos, csajból vagyok. Ennél jobb indokom nem is lehetne. Szigorúan csak barátok vagyunk, próbáltam újra és újra elismételni magamnak, mert valahogy mindenképpen el kellett érnem, hogy valóban így is tekintsek magunkra.

– Nem úgy nézel ki, mint akinek túl nyugis éjszakája volt.

Debbie hangjára felemeltem a fejemet. Ott állt az ajtóban, a kezében két csésze kávéval.

– Óóó...

Barna haját neonlila csattal fogta össze, közelebb lépett, és az egyik csészét a kezembe nyomta.

– Kérdezhetek?

– Rajta! – Bementem a szobánkba, és törökülésben leültem az ágyamra. – Még az is lehet, hogy válaszolok.

Lerúgta a szandálját, majd elhelyezkedett a szemben levő ágyon, és vigyorogva nézett rám.

– Szóval, ma reggel hazaértem, ó nem is tudom... olyan hajnali négy körül, és azt hittem, rosszul látok, mert egy bizonyos Jase Winstead feküdt a padlón totál kiütve, te pedig ott hevertél a kanapén, aranyosan összegömbölyödve, mint valami kisbaba.

Ereztem, hogy lassan forróság kúszik fel az arcomon.

– Ööö, hát igen...

Debbie kuncogva hallgatta, mennyire dadogok.

– Nos, én úgy gondolom, hogy ha Jase váratlanul megjelenik valahol, akkor általában inkább az ágyban, nem pedig a padlón szokott aludni. Csak halk megjegyzés volt, persze, de akkor is: beszélj! Mit keresett itt? Láttam a bulin, és úgy tűnt, nemigen van hangulata az egészhez... Hűha! Értem már! – Még szélesebben vigyorgott. – Valahol máshol szeretett volna lenni, mégpedig itt, veled!

Ez nem semmi logikai vargabetű volt azért!

– Erről szó sincs. – Amikor észrevettem a tekintetében csillanó kétkedést, belekortyoltam az agyoncukrozott kávéba, és legszívesebben megkérdeztem volna tőle, hogy pontosan hol is szokott még Jase váratlanul megjelenni. – Komolyan. Elég régóta ismerjük már egymást. Ugye tudtad, hogy a tesóm, Cam, a legjobb barátja?

– Igen, nagyon jól tudom, ki a tesód. Mindenki tudja. – Lesimította a haját. – De azt nem tudtam, hogy te is ennyire jó barátságban vagy Jase-szel.

Megvontam a vállamat. 

– Részeg volt, úgyhogy nem engedhettem meg, hogy kocsival menjen haza. Ezért itt aludt a kanapén. Ennyi az egész. Nem valami izgalmas sztori.

Felvonta a szemöldökét,

– Na és pontosan miért jött éppen ide sakál részegen?

Baaasszuuus! Jó kérdés. Nagyon kortyoltam a kávémból, mert időt szerettem volna nyerni.

– Valaki máshoz ment, vagy valami ilyesmi. És mivel annyira részeg volt, küldött nekem egy SMS-t.

Debbie felvonta az orrát.

– Ez tényleg elég uncsi sztori.

Felnevettem.

– Bocs!

– A fenébe is, azt hittem, hallok majd néhány mocskos kis részletet, és akkor rajtad keresztül élem ki a titkos vágyaimat... – Aztán, amikor látta mennyire elkerekedik a szemem, felnevetett. – Ugyan már, hát te is tudod, hogy Jase... nem is tudom, izzik a szenvedélytől. Olyan, akiről az ember úgy képzelni, hogy csak egyszer kefél vele, és máris megváltozik az egész élete.

– Egyszer kefél vele, és megváltozik az élete? – kérdeztem vissza bután. Szexeltem már néhány alkalommal, de azok közel sem voltak ilyenek. – Ez nagypályás farkaló tehetségre utal!

Debbie olyan erősen nevetett, hogy hanyatt kellett dőlnie az ágyán, és csak a szerencsén múlt, hogy közben nem ömlött ki a kávé a műanyag pohárból.

– Farkaló tehetség? Jézusom...!

Én is vigyorogtam, és a számhoz emeltem a poharat.

– Ugye Erik nem jött haza veled?

– Nem.

Éreztem, hogy a feszültség elszáll belőlem valamelyest. Ha Erik is látta volna, hogy Jase itt aludt, biztosan azonnal rohant volna Camhez meg a többi klubtárshoz a hírrel.

– Kérhetek egy hatalmas szívességet? Megtennéd, hogy nem beszélsz erről az egészről Eriknek? Nem szeretném, ha egyesek esetleg helytelen következtetést vonnának le...

– Biztosan azt tennék – ugratott.

– Igen. És azt sem szeretném, ha emiatt Cam teljesen feleslegesen bekattanna.

Az oldalára fordult, és a poharát az éjjeliszekrényre helyezte.

– Mert Cam olyan túlságosan védelmezős nagytestvér?

Horkantottam.

– Hát, lehet mondani.

– Azért nagyon jó lehet, ha van valaki, aki ennyire vigyáz az emberrel – felelte, és kinyújtotta a lábát. – Viszont tuti, hogy a pokolba kívánod, ha a pasiddal is így viselkedik.

Megint ittam egy korty kávét, és úgy gondoltam, most már ideje témát váltani.

– Ami a pasikat illeti... Nagyon meglepő, hogy Erik nem kísért haza a buliból.

Beharapta az alsó ajkát.

– Inkább ott akart maradni, úgyhogy...

Vagyis amit Erik akar, az úgy is van. Pont, mint Jeremy. Lenéztem a csészémre, és éreztem, hogy mondanom kellene valamit, de volt egyfajta láthatatlan határvonal, amit nem szerettem volna átlépni. És mégis, ha most nem mondok semmit, akkor olyan, mintha elfogadnám a helyzetet. A suliban annak idején soha, senki egyetlen szót sem szólt, amikor Jeremy a legjelentéktelenebb indokkal is a folyosón rángatta a karomat, vagy üvöltött velem. Mindenki elfordult. Így sokkal könnyebb volt nekik.

Becsuktam a szemem, és éreztem, hogy a tehetetlenség amolyan régi barátként megint rám talál, és tudtam, nem lesz könnyű megszabadulni tőle. Pedig azóta én már más ember lettem. Nem voltam áldozat többé.

Amikor megszólalt Debbie telefonja, kinyitottam a szemem, és láttam, mennyire sietősen húzza elő a zsebéből.

- Szia, kicsim, éppen csak... – Hirtelen elharapta a mondatot, és nekem minden izmom megmerevedett. – Igen, tudom... Igen! Csak azért jöttem el, hogy igyak egy csésze kávét. Te... – Még mindig az ágyon fekve, két lábát a földre tette. Aztán amikor felállt, összetalálkozott a tekintetünk. Az orcáján vörös foltok jelentek meg. Aztán gyorsan elfordult, és kisietett a szobából. – Erik, kicsim, ne haragudj! Nem tudtam, hogy...

Az ajtóban megtorpant, és lehajolt, hogy felvegye az imént lerúgott szandált. A pamut rövidnadrág felcsúszott a combján, láthatóvá téve a bőrt, közvetlen a csípője alatt. Levegő után kaptam, de a kis hangot minden bizonnyal elnyomta az, amit Erik mondott neki éppen.

Rengeteg zúzódást láttam, kék-zöld volt a bőre, de helyenként már sárgállni kezdett. Akadtak régebbiek, némelyek viszont nagyon is frissek lehettek, és élénk lila foltként éktelenkedtek a bőrén. Ezek legfeljebb egynaposak.

Debbie felegyenesedett, és a szandálját a kezében lógatta.

– Most azonnal megyek hozzád! Csak tankolnom kell... igen tudom, hogy tegnap este szóltál miatta, de már annyira késő volt... – Felsóhajtott. – Ne haragudj!

A mellkasomban megjelenő nyomás miatt, mintha levegőt sem tudtam volna venni, miközben figyeltem, hogyan csukja be az ajtót maga mögött. Lehunytam a szemem, és képtelen voltam kitörölni az agyamból az imént látottakat. Pontosan tudtam, mit jelentenek, és hogy miért került az a rengeteg zúzódás éppen oda, ahol rendes esetben soha, senki nem venné észre.

Mert így nem derülhet ki ez a mocskos kis titok.

Éreztem, hogy a pólóm a hátamhoz tapad, és a térdem is egyre jobban sajog. Ebben a rettenetes kánikulában kész kínzás volt elsétálni a Whitehallban tartott törióráról a campus nyugati részében lévő zeneelmélet-órára. És az egészet csak még rosszabbá tette a tudat, hogy ha enni is akarok még, akkor kénytelen leszek hamarosan visszavonszolni a seggemet a campus keleti részébe.

– Jobb lett volna, ha buszra szállsz – jegyezte meg Calla Fritz, és megigazította vállán a futár táskáját. – Semmi különösebb oka nincsen annak, hogy ilyen messzire gyalog menj.

– Nincsen semmi bajom.

– Aha, a kamuriasztóm meg kiakadt. – Calla kihúzta hosszú, szőke lófarkát a futártáska pántja alól. Csak vagy egy hete ismertem, azóta, hogy megkezdődött a suli. Együtt jártunk törire és zeneelméletre is, de ez a néhány napos ismeretség is elég volt ahhoz, hogy konstatáljam, ha nagyon akar, akkor rettenetesen bunkó tud lenni.

Debbie-n kívül pedig, ha jól sejtem, ő volt a másik barátnőm. Averyt természetesen nem számítottam a barátnőim közé, hiszen ő Cammel járt, és így kénytelen volt jóban lenni velem. Anya még a suli kezdete előtt elmondta nekem, hogy azt a néhány embert, akikkel a legrégebb óta ápol igen közeli barátságot, éppen a főiskola első évében ismerte meg.

Nagyon kételkedtem benne, hogy ez velem is megtörténik majd.

Még Sadival sem volt igazán közeli a barátságom, pedig vele ötéves korunk óta együtt táncoltam.

– Azóta bicegsz, hogy elértük a focipályát – tette hozzá Calla.

A verejték miatt a napszemüvegem lecsúszott egészen az orrom hegyére. Visszatoltam, és rámosolyogtam. Calla Fritz alacsony volt, a teste csupa ív, és emiatt mindig azokra az 1950-es évekbeli pinup csajokra emlékeztetett, akik a tánckarban táncoltak, és egy rakás pénzt kerestek vele.

Azonban Calla messze nem volt annyira tökéletes – ahogyan én magam sem.

A bal arcán dudorodó sebhely húzódott végig, a szája sarkától egészen a füléig. Ha elég vastagon festette magát, már éppen csak látszott. Nem tudom, hogy szerezte, soha nem kérdeztem tőle. Gondoltam, ez is olyasmi, amit az ember vagy elmond magától a másiknak, vagy nem.

– Mindig bicegek egy kicsit – feleltem végül. A béna lábamat egyébként sem lett volna olyan egyszerű ellepleznem, hiszen szinte fényesen csillogó, friss, rózsaszín heg virított a térdkalácsomon. Persze szívesen rejtegettem volna, de az augusztusi forróság miatt a hosszú ruha gondolatára is elszédültem. – Különben pedig jót tesz a mozgás.

Horkantott.

– Mi a fenéről beszélsz? Az én combomnak, na, annak tényleg több mozgás kellene. Amire viszont neked szükséged van, az egy szép nagy hamburger.

– Láttad már, milyen a seggem? Nagyon sok hamburgerrel kötöttem mostanában nagyon is testközeli kapcsolatot. Ráadásul a sült krumplival ugyancsak beszélő viszonyba kerültem.

– Azzal nincsen semmi baj. Az én combjaim meg a tej turmixszal randiznak.

Felnevettem, és amikor beléptünk a campus két részét összekötő alagútba, felsóhajtottam. Mivel a föld alatt futott, vagy húsz fokkal hűvösebb volt odabent.

– Szerinted észrevenné valaki, ha fognám magam, és leheverednék ide a földre? – kérdezte Calla.

– Szerintem igen, de akkor már én is csatlakoznék hozzád.

A séta fennmaradó részében Calla egyfolytában amiatt nyavalyogott, hogy neki – aki óvodapedagógiát hallgatott – kötelező zeneelméletre járnia. Persze nem hibáztattam emiatt. Lehet, hogy nem a legnehezebb tárgy, de nem is a legérdekesebb. Az előadó nemigen tette oda magát, hiszen végső soron szinte nem volt senki az osztályban, aki önszántából vette volna fel a tárgyat.

A fősuli rettentő különös hely – mint a gimi, csak mindenféle szülői befolyás nélkül. Többnyire. Még mindig olyan tárgyakat kellett tanulnunk, amihez nem volt semmi kedvünk, viszont most már legalább fizetnünk kellett érte, ami őszintén szólva nagyon gáz.

Az előadó félig sem telt meg, mi mégis valahol hátul kerestünk helyet magunknak. Bementünk a sor közepéig, és amikor végre le-ültünk, megkönnyebbülten sóhajtottam fel. A térdem nagyon hálás volt. A napszemüvegemet a homlokomra toltam, és kicsit rosszulesett a tudat, hogy a homlokomon finom verítékréteg alakult ki. Nincs is annál jobb, mint amikor az ember csurom izzadtan ül be órára. Annyira vártam már, hogy beköszöntsön az ősz!

A jobb lábam ki volt nyújtva, és ahogyan a füzetet tartottam, tökéletesen láthatóvá vált a térdemet elcsúfító műtéti heg. Ereztem, hogy az arcom, ha lehet, még jobban lángol, és ezért a füzetet a jobb lábamra tettem.

– Ez az előadás rémesen unalmas – jegyezte meg Calla, és Jase felé nyújtotta a kezét. – Ja, egyébként Calla vagyok.

Jase bal kézzel nyúlt felé, majd miközben a kezét rázta, a tekintete csak futólag mérte végig Calla arcát. Egyetlen pillanatra sem állapodott meg a sebhelyén, és emiatt a tapintatosság miatt képzeletben beírtam neki egy piros pontot.

– Én pedig...

– Jase Winstead – vágott a szavába Calla. – Ismerlek. Úgy értem persze, nem ismerlek-ismerlek, csak hallottam már rólad.

Jase széles arccsontjának felső része egészen halvány rózsaszín árnyalatra váltott. Ez meg mi? Tényleg elpirult?

– Valóban? – kérdezte.

Calla bólintott, és az ajkára mindentudó, szinte titkos mosoly ült.

– Azt hiszem, hogy a fősulin nincsen egyetlen lány sem, aki ne hallott volna rólad.

Ó, jézusom!

Jase kuncogott.

– Ja, így már értem...

– Tényleg? – kíváncsian néztem rá.

Az előadó ebben a pillanatban lépett be a terembe, és Jase azonnal felé fordította minden figyelmét. Beharapta az alsó ajkát. Volt ebben a gesztusban valami kisfiús, ugyanakkor végtelenül érzéki. A gyomrom összerándult, amikor eszembe jutott, milyen lett volna, ha az én alsóajkamat harapdálja úgy, ahogyan a nyakammal tette. A bőröm erre azonnal bizseregni kezdett, mintegy emlékeztetőként, milyen volt. Az egész testemen remegés futott végig, amikor eszembe jutott, milyen csodálatosan mozgatta rajtam a csípőjét.

Jézus úristen, dugjon már meg valaki!

– Tényleg hallottam már olyasmit, hogy elég népszerű vagyok... – jegyezte meg.

– A hölgyek körében? – fejeztem be a mondatot, miközben a táskámból elővettem a tollamat.

Oldalvást rám pillantott.

– Talán.

– Tuti – mormogta Calla.

Elvigyorodtam, amikor láttam, Jase mennyire kényelmetlenül mocorog a széken. Talán nem tetszett neki, hogy így felemlegetik az annyira azért nem szeplőtelen hírét?

Érdekes.

– Szóval... – mondtam, mert egyszerűen nem tudtam megállni, hogy ne szurkálódjak egy kicsit. Ahogy az előadó a zene hat alapösszetevőjéről kezdett beszélni, már halkabban folytattam. – És ezek a bizonyos hölgyek csupa jó vagy csupa rossz dolgot mondanának rólad?

Jase nem válaszolt azonnal, inkább a ritmus és a dallam szavakat firkálta a füzetébe. Gondoltam, nem is nagyon van szükség válaszra.

– Attól függ, kit kérdezel.

– Miért függene ettől?

Megint megjelent az arcán az a széles vigyor.

– Nos, több okból is, viszont biztosíthatlak, hogy a megkérdezett csajok túlnyomó része csak és kizárólag csupa jót mondana rólam. – Szürke szemének tekintete megragadta az enyémet, majd lehajtotta a fejét, de olyan közel, hogy forró lehelete felperzselte az arcomat. – Jobban mondva csodálatos dolgokat mesélnének.

A szívem hatalmasat dobbant. Mi van, most flörtöl velem? Nagyot nyeltem.

– Miféléket?

Mivel erre már nem válaszolt semmit, kényszerítettem magam, hogy az előadóra figyeljek. Ereztem, ahogyan Calla meredten néz engem. Fogalma sem volt róla, milyen régóta ismerem már Jase-t, és biztosan azt gondolta, hogy én is azoknak a csajoknak az egyike vagyok, akik annyi, de annyi klassz dolgot mesélhetnének róla.

Szerettem volna azt mondani, hogy egyszerűen csak rémesen nagyképű, de tekintve, milyen fantasztikusan csókol, biztos voltam benne, hogy minden másban is legalább ilyen fantasztikus. Még azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy a csajok képesek az interneten lelkendezni a vele töltött éjszakákról.

Jase helyezkedett, én pedig megmerevedtem, amikor megéreztem a leheletét a nyakamon, közvetlenül a fülcimpám alatt, azon a bizonyos érzékeny kis ponton, ami miatt mocorogni kezdtem a székemen – ugyanazon a ponton, ahol a múltkor megharapdált, meg-nyalogatott, és végül meg is csókolt. Még halkabban beszélve hozzátette:

– Ó, én azt hiszem, te pontosan tudod, miféle csodálatos dolgokat mesélnek rólam.

Fogalmam sincs, pontosan miről is beszéltünk zeneelmélet-előadáson. Teljességgel elvonta a figyelmemet a tény, hogy Jase ott volt, közvetlenül mellettem. Minden alkalommal, amikor a lába vagy a karja egészen véletlenül az enyémhez ért, mintha eszemet vesztettem volna.

És ráadásul ez egy egész féléven keresztül tartani fog!

A lényemnek egy része azt akarta, hogy ez rohadtul dühítsen, de az igazat megvallva, semmi értelme nem lett volna hazudni magamnak. A zeneelméletet összehasonlíthatatlanul izgalmasabbá tette a tudat, hogy hetente három alkalommal találkozhatok majd Jase-szel.

Hiszen mi rossz van abban, ha az ember lánya szívesen tartózkodik egy szép pasi társaságában?

Jase Callával és velem együtt lépett ki az épületből, és úgy éreztem, mintha a nap fénye erősebbé vált, a hőmérséklet pedig legalább 10 fokkal felemelkedett volna, amikor ott állt mellettem.

– Merre mentek? – kérdezte, és egyik kezével a hajába túrt.

– Én a koleszba – felelte Calla. Megigazította a napszemüvegét, és közben rám pillantott. – Neked nincs valami dolgod a campusz keleti részében?

Bólintottam, és már előre sajnáltam magam a hosszú és kínkeserves gyaloglás miatt.

– Aha, végül tényleg oda kell majd mennem. A Knuttiban lesz órám. Szerencsére van vagy egy órám arra, hogy átérjek.

– Én elvihetnélek – ajánlotta fel Jase, és megállt a bölcsészettudományi tanszék épülete melletti pavilonnál. A tekintete egy pillanatra lefelé mozdult, de annyira azért nem gyorsan, hogy ne vettem volna észre, hogy a térdemet nézi. Megmerevedtem. – Lehetnék a személyi sofőröd – tette még hozzá olyan vigyorral, ami nagyon, de nagyon rossz dolgok ígéretét hordozta.

Egy pillanatra teljesen elvesztem ebben a vigyorban, és a gyom-rom is ezernyi görcsbe tekeredett, de végül szerencsére sikerült összeszednem magam.

– Kösz, de az neked jókora kerülő volna.

Jase intett valakinek, aki a nevén szólította, de a tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le rólam.

– Elviszlek. Különben is itt parkolok valahol hátul.

– De...

– Annyira nem nagy ügy. – Az egyik elhaladó kocsi szélvédőjéről a szemébe csillant a napfény, amitől hunyorított. – Egyébként én is arrafelé tartok.

– Ez tényleg nagyon kedves volna tőled – mondta Calla, és a pillantása azt üzente, hogy okosabb lenne befogni a számat. – Tudod, eléggé fáj a térde.

Azonnal elpirultam.

– A térdem egyáltalán nem fáj olyan nagyon. És a mozgás is jót tesz neki. A gyaloglás hasznos... – Aztán felsikoltottam, amikor Jase az egyik karját a derekam köré fonta, majd lehajolt, és egyszerűen a vállára vett. Mintha semmi súlyom nem lett volna. A táskám lecsusszant a vállamról, és a járdán csattant. – Mit művelsz?

– Nagyon türelmetlenné tesz, hogy csak állunk itt ebben a gatyarohasztó melegben, és arról dumálunk, vajon el tudsz-e majd sétálni a campus keleti részbe vagy sem.

Belekapaszkodtam a pólója hátába, és a szemembe hulló haj miatt semmit nem láttam.

– Akkor menj magad! Mi a fene köze van mindennek ahhoz, hogy úgy viselkedsz velem, mint valami primitív barlanglakó?

– Nem gondolod komolyan, hogy hagylak odáig gyalogolni! – A karjával átfogta a combomat, veszedelmesen közel ahhoz, hogy a seggemet megérintse. – Csak ennyi.

Calla nevetett.

– Nos, így is el lehet dönteni egy vitát.

Felemeltem a fejem, és a hajam mögül veszedelmesen villogó szemekkel néztem rá.

– Ezzel nemigen segítesz.

Ő azonban csak mosolygott rám, majd lehajolt, felvette a földről a táskámat, és átadta Jase-nek.

– Akkor később!

– Áruló! – morogtam.

– Kösz! – Jase sarkon fordult, és én az életemért kapaszkodtam, ahogy elindult az úton.

– Hogy vagy ott fent?

– Mit gondolsz, hogy vagyok? – csattantam fel.

Ahogyan elhaladtunk egy csapat diák mellett, ránk néztek, és felnevettek. Az egyik srác még oda is kiáltott nekünk.

– Szóval így tud Jase annyi csajt felhajtani!

Az egész testem megmerevedett.

Jase váratlanul megpördült, mire megint felsikoltottam. Hátrafelé lépkedve, kuncogva válaszolt.

– Aha, mindig akad olyan, akinek kell egy kis noszogatás.

– Én benne lennék egy kis noszogatásban – felelte egy lágy, nőies hang. – Már ha majd nem leszel ennyire elfoglalt.

Káromkodtam.

Jase ciccegve fordult vissza.

– Tess, vigyázz a szádra, légy szíves!

Az egyik kezemmel még mindig belé kapaszkodva, a másikkal alaposan vesén vágtam.

– Aú!

Széles vigyor ült az arcomra.

– Ha a másik kezem is szabad lenne...

Pontosan tudtam, mire gondol.

– Ha csak egy pillanatra is azt mered gondolni, hogy... umff! – Ahogyan hirtelen felugrott a levegőbe, és visszazuhantunk, minden levegő kiszaladt belőlem. – Te seggfej!

– Azt hiszem, el kell, hogy fenekeljelek!

A szám már éppen szóra nyílt volna, hogy valami különösen éles visszavágással válaszoljak, de ebben a pillanatban elértük a kocsiját, és a fenekelés nem is tűnt annyira rossz ötletnek. Pedig biztos voltam benne, hogy csak ugrat, mert Cam kishúgának a seggéhez azért mégsem merne hozzáérni.

Előbb a földre ejtette a táskámat, majd kinyitotta az ajtót. Ahogyan a keze megmozdult, tenyerének durvább, bőrkeményedéses részei végigsimítottak a combomon. A kánikula ellenére is reszketés futott végig rajtam, és némán átkoztam a testemet, amiért így reagál az érintésére.

Felnyúlt, majd megfogta a csípőmet.

– Most már elengedheted a pólómat.

– Ja, jó – feleltem, és szót fogadtam.

A vállai rázkódtak a nevetéstől, és aztán a testem elülső része végig hozzádörzsölődött, ahogyan letett a földre. Ettől a váratlan súrlódástól megint bent szakadt a lélegzetem, és a testem bizonyos részeibe kellemes izgalom költözött. És annak ellenére, hogy a lábam már a földön volt, Jase nem vette le a kezét a csípőmről.

– Kész – mondta, most mélyebb hangon, mint korábban, és aztán végre elengedett. – Ugye be tudsz szállni egyedül is?

Kisöpörtem az arcomból a hajamat, majd felsóhajtottam.

– Nem vagyok nyomorék.

– Ezt egy szóval sem mondtam.

– Tudod, nagyon jól tudok járni, és éppen ezért nagyon ügyesen mászok be Jeepekbe is.

Ezután felkapta a táskámat, és a hátsó ülésre dobta.

– Na, azt gondolom.

Mikor pedig csak nézett rám egy ideig felvont szemöldökkel, rádöbbentem, hogy addig nem lesz hajlandó megmozdulni, amíg be nem szálltam. Felsóhajtottam, sarkon fordultam, és felmásztam az ülésbe. Villantott egy vigyort, becsapta az ajtót, majd kocogva megkerülte a kocsit.

Amikor a motor beindult, a szellőzőkből meleg levegő kezdett áramlani, belekapva a hajamba. Rám nézett, és a szemei tisztán, szürkén csillantak.

– Oké. Szóval miért nem szeretnéd, hogy elvigyelek?

Most, hogy elkomolyodott, kényelmetlenül mocorogni kezdtem.

– Nem arról van szó, hogy ne akartam volna.

– Tényleg? – Felnyúlt, majd levette a napellenzőre akasztott napszemüveget. Feltette, majd hátradőlt az ülésben. Néhány hajtincse előrehullt, hozzáérve a pilótaszemüveg keretéhez.

Jézusmáriaszentjózsef, rettenetesen jól nézett ki napszemcsóban!

És annak ellenére, hogy most már semmi nem látszott a szeméből, a tekintete mintha továbbra is fogva tartott volna. Senki a világon nem tud olyan áthatóan és ellenállhatatlanul nézni az ember szemébe, mint Jase Winstead. Mintha semmi nem maradhatott volna rejtve előle, és rétegről rétegre bele tudott volna látni az emberbe.

– A szombat este miatt? Akkor eléggé be voltam nyomva. Basszus, attól a pillanattól kezdve, hogy beléptem a kolesz épületébe, teljes filmszakadásom van.

A tarkómon bizsergés futott végig.

– Teljes?

Megrázta a fejét.

– Úgyhogy fogalmam sincs, mit tettem és mondtam, de az tuti, hogy mondtam valamit, ami miatt nem voltál hajlandó beszállni a kocsimba.

Persze, tudtam mennyire részeg volt szombaton, ennek ellenére lényem egy része legszívesebben tökön rúgta volna azért, amit most mondott. Mert annyira részeg csak nem lehetett, hogy ne emlékezzen rá, amikor elmondta nekem, hogy Camet több alkalommal is csak miattam látogatta meg, vagy arra, hogy mi történt a földön heverve. Hatalmas erőfeszítésembe került, hogy ne ordítsam le a fejét, de közben pontosan tudtam, hogy az egésznek nem volna semmi értelme. Sakál részeg volt, és mégis csak én voltam, aki kimentem hozzá, és beengedtem a koleszba. Ez az egész csak amolyan átmeneti botlás volt, semmi több, és nem hagyhattam, hogy még jobban megbonyolítson egy már eleve nagyon elkúrt helyzetet.

Mély levegőt vettem, majd lassan kifújtam.

– Nem tettél vagy mondtál semmit.

Erre egy pillanatig hallgatott.

– De én akkor is a földön aludtam, te meg a kanapén.

– Igen... izé, elájultál, és már nem tudtalak felrángatni a kanapéra. – Megvontam a vállamat. – Én meg odafeküdtem, és elaludtam.

– Kedves! – Felnevetett. Azután másodperceken keresztül csak néztük egymást, és nekem az volt az első gondolatom, hogy mindjárt kiugrom a kocsiból, és elmenekülök. – Ugye még mindig barátok vagyunk?

És amikor ezt meghallottam, mérhetetlenül szomorú lettem annak ellenére, hogy tudtam, mennyire részeg volt, amikor mindazt mondta.

– Igen.

– És kérlek, javíts ki, ha tévedek, de a barátok el szokták vinni egymást kocsival, ugye?

Bólintottam, és már tudtam, merre fog tartani ez a beszélgetés.

– De akkor miért csinálsz olyan nagy ügyet ebből?

Elfordultam, majd nagyot fájtam. Persze mindegy, mennyire rövid időt töltöttem el a társaságában, az semmit nem segített megvalósítani az elhatározásomat, miszerint véget vetek ennek az idióta rajongásnak.

– Egyszerűen csak nem akarom, hogy mindenki azt gondolja...

– Piszkálni kezdtem a szoknyám szegélyét, és megráztam a fejem.

– Nos, nagyon sok minden van, amit a mostani állapotomban nem tudok megtenni... nem tudok táncolni, edzeni, futni, de még kocogni sem, bármilyen lassú kocogásról van is szó. Járni viszont tudok. És számomra most ez a csúcs.

Egy kicsit ostobának éreztem magam, amiért ezt az egészet elmondom neki, és őszintén kételkedtem benne, hogy megértené, milyen érzés nekem, aki állandóan mozgásban voltam, hogy most egy ilyen lajhárszerepre vagyok kényszerítve. És most nem azokra az aranyos kis babalajhárokra gondolok.

– Ó, én meg azt hittem, hogy a lelked mélyén valahol egész idő alatt abban reménykedtél, hogy egyszer majd a vállamra kaplak! – felelte, és hátramenetbe kapcsolt.

Felnevettem.

– Bocs, hogy csalódást kell okoznom!

– Te soha nem okozhatsz nekem csalódást. – Tolatás közben a válla fölött pillantott hátra, és eszembe jutott, hogy észrevette-e, menynyire felgyorsult a pulzusom, amikor ezt mondta. – De értem, mit akartál mondani. Nagyon nehéz lehet egyik pillanatról a másikra lemondani valami olyasmiről, ami addig olyan természetes volt, mint a levegővételt.

– Igen. – Egy cérnaszálat kezdtem húzogatni a szoknyám szélében. – Nagyon hiányzik az a pörgés és a rohanás, ami a tánccal együtt jár. Érted te ezt? A kirobbanó energiát. Engem ez mindig megnyugtatott, és... – Még csak abban sem lehettem biztos, hogy van-e egyáltalán bármi értelme annak, amit mondani akarok. – És attól tartok, elvesztettem.

Direktbe kapcsolta a sebváltót, és egy kicsit lazábban fogta a kormányt. Miközben a parkolóban manőverezett, nem szólt egy szót sem.

– Tudod, azért a táncon kívül még van egy csomó dolog, amit az ember csinálhat.

Mint a szex? Biztos voltam benne, hogy ha jobban belegondolunk, az is nagyon megnyugtató tud lenni.

– Akarod tudni, számomra mi az, amiben a legjobban meg tudom találni a békét? – kérdezte, és nyilvánvalóan fogalma sem volt, milyen félelmetesen mocskos gondolatok kergetik egymást a fejemben. – A lovaglás.

Pislogtam néhányat.

– Aha...

Elvigyorodott.

– Komolyan mondom, semmivel nem lehet összehasonlítani az érzést! Komolyan, Tess! Érezted már valaha tánc közben úgy, mintha repülnél?

– Igen – suttogtam, konkrétan sokkoltan. Mert éppen ez volt az, ami a legjobban hiányzott.

Bólintott.

– Mert akkor is ilyen érzése van az embernek, amikor a nyeregben ül. Ki kellene próbálnod. Szerintem biztosan tetszene.

Mocorogtam az ülésen, nem is tudtam, erre mit válaszolhatnék. Most akkor meghívott a szülei farmjára? Számít ez egyáltalán? Számomra ráadásul felszállni egy ló hátára éppen annyira vakmerőnek tűnik, mint egy vérszomjas T-rexszel fogócskázni.

– Nem vagy éhes? – kérdezte, ezzel témát váltva, mielőtt még válaszolhattam volna. – Mert éppen a klubba tartok. Biztosan ott lesz Cam és Avery is. És hidd el, sokkal jobb a kaja, mint a menzán.

Elhittem. Megvontam a vállamat.

– Ugyan már! – mondta, és megbökte a karomat. – Gyere, kajálj velünk!

Az ajkam megrándult, ahogyan rápillantottam. Ez... ez éppen az a fajta Jase volt, amilyennek megismertem. Szívózós. Nyílt. Jókedvű. Olyasvalaki, akivel az ember őszintén tud beszélgetni. És bár-mennyire hülyének tűnjön is a dolog, a lelkem mélyén hirtelen azt kezdtem kívánni, bárcsak visszaemlékezne mindenre, ami szombat este a koleszban történt. De persze az is lehet, hogy sokkal jobb így.

– Nem szeretnék lerázhatatlan kishúg lenni.

– Nem vagy az.

Vetettem rá egy száraz pillantást.

– Hiszen vagy a fél életemben Camen lógtam. Még a fősulira is követtem.

– Te nem követted, Tess! – Lelassított, majd megállt egy stoptáblánál, és rám pillantott. Megint visszatért az a félmosoly. – És tudod, mit?

Nem tudtam ellenállni, én is elmosolyodtam.

– Mit?

– Camet nem érdekli, hogy tényleg követted-e ide vagy sem. Egyszerűen csak rettenetesen boldog, hogy itt vagy – felelte. – És engem sem érdekel, hogy követted-e vagy sem. Mert nagyon örülök, hogy megtetted.

5. FEJEZET

VISZONYLAG GYORSAN FELADTAM A KÜZDELMET, amit Jase-szel az autón vagy gyalog kérdéssel kapcsolatban vívtam. Nagyjából akkoriban, amikor a campuson mindenfelé árnyékot adó juharfák hatalmas levelei élénkzöldből lenyűgöző vörös, arany és barna színekre váltottak. A szeptember szinte észrevétlenül fordult októberbe, akkor viszont olyan hatalmas esőzés kezdődött, mintha soha nem akarna véget érni. Már jócskán benne jártunk az őszben, és minden reggel és este hideg levegő áramlott be a főiskola területére a Potomac-folyóról, igen hosszá és igen kemény tél ígéretét hordozva.

Jase hetente legalább egyszer berakott egy muffint a Jeep hátsó ülésére, és mivel nem akarta, hogy megolvadjon, egy kis hűtőládát is betett a kocsiba. Miközben a campus keleti része felé tartottunk, együtt faltuk fel az álomszerű édességeket. Biztos voltam benne, hogy legalább öt kilót felszedek majd így a fenekemre, de rövid idő alatt egy csomó ízt végigkóstolhattam – Twix, Oreo, eper, fehér csoki, Maoam (ami azért kicsit undi volt), banános csoki, és ét csokis, ami bűnösen finom volt, szinte kedvem lett volna elmenni a templomba, és meggyónni.

Aznap vörös bársony muffint ettünk valami krémsajtos bevonattal a tetején.

Mennyei volt.

Nem tudom, honnan szerzi ezeket, de bárki készíti is őket, az biztosan megérdemli a csodálatosság aranyérmét.

Mire a szerdai zeneelméletnek vége lett, az égen vastag, szürke felhők tornyosultak. Esni fog. Megint. És nekem nagyon vigyáznom kell a térdemre, amikor a víz miatt csúszós lesz a járda. Ha seggre esek, akkor a büszkeségemnél sokkal több is sérülhet.

Integettem Callának, amikor beszálltam a Jeepbe. Abban a pillanatban, hogy Jase elfordította a slusszkulcsot, a műholdas rádióból megszólalt az Elvis Presley adó. Fúj. Miközben ő kifelé tolatott, én előrehajoltam, és átkapcsoltam a kemény rockot játszó Octane-re.

Jase azonnal lefékezett – sőt, teljesen megállt, közvetlenül a parkoló kellős közepén.

– Ugye nem akarod azt mondani, hogy hozzányúltál a rádióhoz?

– Mi van? – kérdeztem ártatlanul.

Mostanra több kocsi is próbált volna kimenni a parkolóból, de feltorlódtak a keresztben álló Jeep előtt. Jase arcából tisztán láttam, hogy nem érdekli a dolog.

– Te elkapcsoltad a Királyt, hogy... – a rádióra nézett, és elhúzta a száját – hogy Godsmacket hallgass?

– Hé! A Godsmacket nehogy lehúzd!

– Nincsen nekem semmi bajom velük. – Megszólalt egy kocsi dudája, de Jase-t hidegen hagyta. – Egészen addig, amíg nem kapcsolod el Elvist miattuk.

– Képtelen vagyok Elvist hallgatni.

A szája tátva maradt, és a szemöldöke a homloka tetejére szaladt.

– Ne haragudj, de nem barátkozhatok veled.

Kuncogtam.

Jase szeme összeszűkült, és végre – hála istennek – hátramenetbe kapcsolta a Jeepet.

– Hatalmas szerencséd, hogy ennyire aranyos vagy, különben pörgő rúgással repülnél a kocsiból.

Most már hangosan nevettem, és hátradőltem az ülésben.

– Azért ugyanezt én is mondhatnám rólad, és a nagyon is megkérdőjelezhető ízlésedről – és amikor láttam, mennyire dühösen néz rám, széles mosolyra húzódott a szám. – A countryt jobb lenne örökre kitörölnünk.

– Ó, nem tudod te, mi az igazán jó zene! – Jase balra fordult. – Nekem kell tanítanom téged.

A mellkasomban valami forróság támadt, de próbáltam nem tudomást venni róla. Miközben parkolót keresett, egyfolytában a zenéről beszélgettünk. Viszonylag sokáig tartott a dolog, mert egy csomó szabad hely mellett egyszerűen elment. Tudtam miért csinálja. Azért hagyja figyelmen kívül a távolabbi helyeket, mert nem akarja, hogy megerőltessem a lábam, és habár általában dühíteni szokott, ha emiatt sajnálnak, ebben az esetben nem szóltam egy rossz szót sem. Végül, miután jó pár alkalommal megkerültük a parkolót, sikerült találni egy üres helyet a Sara Creed épület és a klub között. Nagyon kedves volt tőle, talán még udvariasnak is nevezhetném, de nem hagyhattam befurakodni a fejembe a gondolatot, hogy ennél többet jelenthet.

– Jack hogy van? – kérdeztem, ezzel félbeszakítva a Johnny Cash-sel kapcsolatos lelkendezését.

A szemeiben megjelent valami büszke csillogás, amire a szívem majd elolvadt.

– Minden rendben van vele. Idén előkészítő osztályba ment. A tanára, Mrs. Higgins azt mondja, ő a legokosabb az egész csoportban.

Mosolyogtam, és kicsusszantam az ülésből.

– És biztos vagy benne, hogy a te öcséd?

– Ez meg mit akar jelenteni? – Megkerülte a kocsit, és még mielőtt bármit tehettem volna, kikapta a hátsó ülésről a táskámat. Azok a szürke szemek most egészen különös tekintettel néztek engem. – Hát persze hogy az én öcsém.

– Csak poén volt. – A táskámért nyúltam, de a vállára vette. – Érted... mivel ő a legokosabb kölyök a csoportban, nem voltam benne biztos, hogy lehet közöttetek bármilyen vérrokonság.

A tekintetéből egy pillanat alatt eltűnt az a gyanakvás, és elmosolyodott.

– Ha-ha. Jack tőlem örökölte az intelligenciáját, a szépségét és az elbűvölő modorát is.

– Aha. Na, mindegy.

Kuncogva tartotta a táskámat az egyik kezében, mialatt a másikkal a vállamat fogta át. Karjának súlya teljesen váratlanul nehezedett rám, és a tarkóm hirtelen bizseregni kezdett, aztán ezek a kis bizsergő remegések végigfutottak a karomon is.

Jase számára persze ennek az egésznek nemigen volt különösebb jelentősége, talán nem is vette észre, milyen szemekkel néznek ránk, miközben felfelé lépkedünk a lépcsőn, és olyanok mellett haladunk el, akik ismerik – őt lényegében mindenki ismerte. Én persze tökéletesen emlékeztem, mikor viselkedett velem így először – azon az estén, amikor minden előzetes figyelmeztetés nélkül megjelent nálunk.

Ha jól rémlik, a Cam ügye utáni hétvégén történt a dolog. A bátyám akkorra bevette magát a pincébe, csak előtte a seggére vert apa teljes whiskykészletének. Jase biztosan SMS-ezett vele, és bármilyen beszélgetést folytattak is ők ketten, Jase nagyon aggódni kezdett. Azonnal eldobott mindent, kocsiba vágta magát, és több óra vezetés után felbukkant nálunk.

Hirtelen köpni-nyelni nem tudtam, amikor megláttam, amint ott áll az előszobában, és anyával meg apával beszélget. Még sohasem találkoztam ilyen jóképű pasival – a haja sokkal rövidebb volt, a szeme azonban már akkor is éppen ilyen acélszürke, és a tekintete azonnal rám talált, ahogyan, mondjuk ki, ott bujkáltam, és a nappali ajtaja mögül leskelődtem.

Megcsillant valami ebben a tekintetben, és attól tartottam, azért, mert úgy gondolja, én vagyok Cam minden bajának forrása. Akkor éjjel fagyott, ahogyan errefelé decemberben mindig lenni szokott, de a ház légköre egy pillanatra fullasztóan forróvá vált.

Azután megint elrejtőztem, ezúttal azonban már a tornácon, összegömbölyödve az egyik rattan székben. Felnéztem, és csak figyeltem a csillagokat, miközben próbáltam megérteni, vajon hogy történhetett mindez meg velem.

És így talált rám Jase . Ahelyett, hogy alaposan lehordott volna amiatt, ami Jeremyvel történt, és amiatt, amit Cam tett, miután kiderült az igazság, inkább a karácsonyról kezdett beszélgetni, a táncról, meg hogy mi a kedvenc tantárgyam a suliban, és úgy általában a világon mindenről, aminek semmi köze sem volt a családomat kis híján darabokra szaggató eseményhez. És azóta egyetlenegyszer sem kérdezett engem Jeremyről, és nem hozta fel a Cammel kapcsolatos dolgokat sem. Ezek a kettőnk világában egyszerűen nem léteztek.

Már jégkockák voltak az ujjaim helyén, amikor Jase átkarolta a vállamat, és visszavezetett a házba, a melegbe. Azt hiszem, abban a pillanatban szerettem bele igazán.

Ezért gondolom, hogy az ilyen egyszerű gesztusok semmi különösebb jelentőséggel nem bírtak számára.

Azonban ami engem illet, a gyomrom, és úgy általában az egész bensőm kis csomókba görcsölődött, amit csak tovább fokozott, ami-kor a karja meghúzta a hajam, és a fejbőrömből égető hullámok indultak ki. A levegő bennszorult, a tekintetemet hirtelen felkaptam, és bár magam sem számítottam rá, de egy pillanatra összeakadt az övével. Megálltunk, és nem mozdultunk ott, a kék-aranyra festett, kétszárnyú ajtó előtt.

A szeme ezüstösnek látszott, afféle mély, világító szürkének, ami élesen elkülönült a pupilla fekete körétől. Képtelen lettem volna megfejteni, mit mondanak nekem ezek a szemek, de volt bennük valami kínzóan perzselő, és még valami más is, ami ellenállhatatlanul vonzott hozzá. Az ajkaim elnyíltak.

Jase lesütötte a szemét. Szája már éppen szavakat formázott volna, de ebben a pillanatban kivágódott az ajtó, és a kifelé áramló hűvös levegő azonnal beléfojtott minden mondanivalót. Elfordult, de az ajkán titokzatos, különös mosoly játszott.

A karja azonnal lecsúszott a vállamról, amint beléptünk annál a bejáratnál, ahol a kaját is rendelni kellett, és a táskámat is csak ekkor adta vissza nekem. Az ujjaink egymáshoz simultak, miközben átvettem tőle, és éreztem, hogy a testemet melegség árasztja el.

Ő lehajtotta a fejét, de olyan veszedelmesen közel, hogy az ajka szinte az arcomat simogatta, miközben beszélt.

– Van valami, amit csak nemrég vettem észre.

Most, hogy ennyire közel álltam hozzá, a pulzusom két teljesen különböző ok miatt is az egekben volt. Tekintetemmel megkerestem, és szinte azonnal megtaláltam az asztalt, ami mellett a bátyám is ült.

Szerencsére a helyiség másik végében volt, és onnan, ahol álltam, Avery rézvörös haját is tisztán láttam. Háttal ültek nekünk.

– Mit? – kérdeztem, miközben próbáltam rendesen lélegezni.

Nem válaszolt azonnal, és a tudat, hogy ami most történik, hihetetlenül intim és ugyanakkor nyilvános is egyszerre, felőrölte az idegeimet.

– Mostanában sokkal többször pirulsz el.

Ettől persze azonnal elöntött a vörösség.

Kicsit szélesebb lett az a ferde mosoly.

– Kíváncsi vagyok, hogy most vajon mi jár a fejedben.

Na, az tuti, hogy inkább haljak ezer halált, mintsem beavassam azoknak a bizonyos gondolatoknak csak az egyikébe is!

– Semmi.

– Na persze... – Egyik ujjával végigsimította forró arcomat, majd elhúzódott. Aztán végigmérte a kajára várók sorát, és hozzátette: – Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de én mindjárt éhen halok.

Lassan bólintottam, és követtem a sorba. Én is hihetetlenül voltam éhezve, de ennek semmi köze nem volt a kajához – Őt akartam. Azt akartam, hogy megérintsen, hogy megint megcsókoljon, rám villantsa azt a jellegzetes félmosolyát, amitől a fejem össze szokott zavarodni, és közben pontosan tudtam, hogy nem lenne szabad így éreznem.

Különösen most, hogy pár perc múlva ott ülünk majd mind a ketten a bátyám mellett, és neki biztosan nagyon nem lenne ínyére, hogy majd összepisilem magam a legjobb barátja miatt.

A sorban állással töltött időt arra használtam fel, hogy kicsit összeszedjem magam. Végül sült csirkés salátát rendeltem, mert azt mondtam magamnak, hogy a zöldségek majd biztosan csökkentik a ropogósra sült hús elfogyasztása miatti bűntudatomat. Jase persze egy egész kosár hasábburit kért, meg egy olyan hamburgert, amitől egy pillanat alatt akkora lenne a seggem, mint egy ház.

Aztán a tányérokkal a kezünkben elindultunk Camék felé. Miközben a fehér abrosszal megterített asztalok labirintusában próbáltuk megtalálni az odavezető utat, mindenfelé csajok bújtak egymáshoz, bámultak bennünket, és kuncogtak félhangosan. Úgy tűnt, Jase észre sem veszi a dolgot. Egészen addig, míg meg nem fordult, és az ajka önelégült kis mosolyra nem húzódott.

Résnyire szűkült szemekkel néztem rá.

– Hahó! – mondta Avery, és megütögette a maga melletti helyet, miközben a mosolya őszinte Örömet sugárzott. Az a lángoló haj, és az a csodálatosan kerek szem... nagyon szép ez a csaj! – Már éppen arról beszéltünk, merre járhattok ti ketten.

Sikeresen ellenálltam, hogy kimutassam, mennyire megszédített, amikor azt hallottam, hogy „ti ketten". Mintha mi is egy pár lennénk.

– Szia!

Cam furcsa arccal nézett rám, miközben hátradőlt, és ujjaival Avery hajtincsei között játszott. Lassan kezdtem úgy érezni, hogy a világnak is vége lenne, ha akár egyetlen pillanatig nem érne hozzá valamelyik testrészével Avery valamelyik testrészéhez.

– Mi a pálya?

– Füves, zöld téglalap, amin focizni szokott az ember. – Jase leült a székre, ami pontosan szemben volt azzal, amit én kinéztem, és gyors vigyort villantott a bátyámra.

– Nagyon elmés! – felelte Cam, és a szemét forgatta.

– Szerintem is – válaszolta Jase.

Vigyorogva ültem le Avery mellé, majd gyorsan odaintettem Brit-nek és Jacobnak. Őket annyira még nem ismertem. Általában itt ültek ők is az asztalnál. Brit ízlése miatt – ugyanis a hasábburihoz majonézt szokott enni – a gyomrom is forogni szokott, de ezúttal szerencsére inkább pizzát választott. Jacob egy vastag könyv fölé görnyedt, és az arckifejezéséből úgy láttam, nemigen érti, amit olvas.

– Esik már? – kérdezte hirtelen Avery.

Megráztam a fejem, majd kibontottam a csomagolásából a műanyag villát.

– De már nagyon lóg a lába.

Avery felsóhajtott, és Britre pillantott.

– Tuti, hogy abban a pillanatban szakad le, amikor elindulunk a nyugati campus felé.

– Amilyen mákunk van! – Brit könyökkel megbökte Jacobot. – Kölcsönadod a kalapodat, nehogy megázzunk?

Jacob felnézett, és ezzel egy időben a kezét a keménykalapjára tette. Ahogy így elnéztem, egy kicsit Bruno Marsra emlékeztetett.

– Bocs, de nem hagyhatom, hogy vizes legyen a hajam.

Brit az oldalába döfte az egyik ujját.

– Nem mondhatnám, hogy úriember vagy!

– Még szerencse, hogy soha nem állítottam magamról. – Fekete szemeiben boldogság csillant, és felém fordult. – Szívem, őszintén remélem, hogy te majd sokkal jobb barátokat találsz magadnak, mint ezek ketten.

– Hé! – Brit szája tátva maradt. – Mi a fene volt ez? Ha barátnőkről van szó, én igazi, első osztályú áru vagyok! Kérdezd csak meg Averyt!

Avery bólintott, majd a jobb keze eltűnt az asztal alatt.

– Így igaz.

Elmosolyodtam, és a villát a ropogósra sült csirkébe döftem.

– Én azt hiszem, Brit nagyon kedves lány.

– Koszi! – felelte a szőke, és gonosz pillantást vetett Jacobra,

Miközben sikerült az utolsó darabig kiennem a csirkét a salátából, a beszélgetés egyik témáról a másikra terelődött, kezdve azon, hogy Cam tesz egy próbát, és tavasszal elmegy a United válogatására, egészen az aktuális, hétvégi buliig.

– Nem tudom, mennyire lesz nagy a banzáj – jegyezte meg Jase. Már felfalta a hamburgerét, és most csak a burit csipegette. – Azt hallottam, hogy Erik és Brandon szervezi. Te ugye elmész? – kérdezte Camet.

Cam először Averyre pillantott.

– Megyünk?

Avery az ajkába harapott, és bólintott.

– Azt hiszem.

Nem sokat tudtam Averyről, de azt igen, hogy nagyon nagy dolog, ha bulizni megy, mert úgy tűnik, az efféle dolgok nemigen vonzzák.

Brit és Jacob persze mindenképpen menni akart, én pedig a salátámra összpontosítottam, és próbáltam kihalászni belőle az uborkákat. A gimiben a tánc miatt nemigen mehettem buliba, úgyhogy fogalmam sem volt, milyen lehet egy főiskolai. Persze nem úgy tűnt, mintha lenne esélyem a közeli jövőben bármi tapasztalatot szerezni.

– Ugye te is jössz? – kérdezte Jase, és egy pillanatra nem is tudtam volna megmondani, hogy kihez beszél. Felvonta a szemöldökét. – Tess, azt kérdeztem, ugye te is jössz.

Csak pislogtam meglepetten, amikor megértettem, hogy rólam van szó.

– Aha... – A hangomat károgónak hallottam, úgyhogy megköszörültem a torkomat, és hozzátettem. – Igen. Elmehetek.

– Na, várjunk csak! Mi van? – Cam karja lecsusszan Avery válláról. Szent szar! Hívják a mentőket, már nem érnek egymáshoz!

Előrehajolt, és szikrázóan kék szemével rám nézett. – Te csak tizennyolc...

– Már majdnem tizenkilenc – szakítottam félbe, és elhatároztam, hogy ezt hatalmas különbségnek tekintem majd. Hiszen a szülinapom november másodikára esik, az pedig nem egészen egy hónap múlva lesz!

– Aha, vagyis még nem ihatsz – felelt Cam, és Jase-re pillantott. – Te komolyan éppen most hívtad meg a húgomat egy klub bulira?

Ó, Jézusom, azt hiszem, testvérgyilkosságba fognak hajszolni!

– Kínos! – mormogta Jacob, és becsukta a könyvét.

Jase a szájába dobott egy burit.

– Miért, te meg a csajodat viszed el egy klub buliba.

– Az más – felelte Cam.

Felsóhajtottam.

– Cam, most már befoghatnád...!

– Nagyon nem tetszik nekem az ötlet, hogy egy klubházban lógj! Azok a srácok...

– Pont olyanok, mint én – szakította félbe Jase, és rám kacsintott.

Az arcom égni kezdett.

– Pontosan. – Cam szavak helyett szinte csak morgott. – És ennél többet nem is kell mondanod.

Brit kuncogott.

– Cam, te hány éves voltál, amikor először bulizni mentél?

– És nehogy azt mondd, hogy az más – csatlakoztam én is a vitához, miközben elszántan beledöftem a villámat egy salátába. – Mert te még csak tizenöt voltál, amikor már bőven bulizgattál.

Cam hátradőlt, és csak ekkor vettem észre, hogy Avery keze egész idő alatt a combját simogatta. Téves riasztás! Egy pillanatra sem szakadtak el egymástól.

– De igenis más – válaszolta Cam nyomatékosan. – Mert én pasi vagyok.

– Hű basszus, most ez komoly? – Jase szeme elkerekedett, és vigyorogni kezdtem. – Mondjuk azért még így is maradtak kétségeim.

– Pedig veled ellentétben nekem nem lenne szükségem egy haj-vágásra. – Cam felvett az asztalról egy üveg vizet. – Szinte kedvem lenne befonni.

– Na, abban én is benne lennék! – csatlakozott Jacob is a beszélgetéshez. – Fonásban nagyon jó vagyok.

Jase beszippantotta az alsó ajkát.

– Azt hiszem, passzolok, de azért kösz!

Jacob felsóhajtott.

– Erről szól az életem.

Avery a füle mögé fésült egy hajtincset.

– Pedig tényleg nem lenne rossz, ha te is eljönnél velünk. Cam... – Olyan pillantást vetett a bátyámra, amitől az azonnal befogta a száját. – Camnek nincs ellenvetése. Olyannyira, hogy mi fogunk odavinni.

A tesóm megint beszélni kezdett volna, de ez alkalommal Jase torkolta le.

– Ha pedig Cam mégsem akar elvinni, velem még mindig jöhetsz. Vagyis mindegy, hogyan, de mindenképpen ott leszel. Akkor ezt meg is beszéltük.

– És ha minden kötél szakad, velem is jöhet – szólt közbe Brit. – Igaz ugyan, hogy nem vagyok a legjobb sofőr, úgyhogy...

– Majd mi elvisszük! – sóhajtotta Cam. – Tök mindegy.

A mosolyom még szélesebb lett, amikor azt láttam, hogy közös összefogással sikerült legyőzni a tesóm ellenállását. Máris izgatottan vártam a bulit, hiszen mégiscsak ez életen első főiskolai bulija – még ha ez elég béna dolog is. A tekintetem szinte véletlenül tévedt az asztal túloldalára. Mindenképpen találnom kell valami csinit. Mondjuk egy szexis blúzt. Talán sikerülne rávennem Averyt, hogy jöjjön el vásárolni velem.

Jacob megrázta a fejét, és a tekintete valahova a hátunk mögé tévedt.

– Ó, haver, már megint kezdődik!

Brit leszegte a fejét, és kezét a szeme elé emelte.

– Még nézni sem bírom. Komolyan. Szerencsétlen csaj helyett érzem kínosan magam.

Félig megfordultam a székemen, hátrapillantottam, és azonnal megláttam, miről beszélnek. A gyomrom görcsbe rándult, miközben Debbie-t és Eriket néztem, ahogyan ott állnak az asztalok végében, a hatalmas kosfejjel díszített fal előtt. Erik szája egész idő alatt be sem állt, szerencsétlen csaj pedig halálsápadtan hallgatta.

– Nem ő a szobatársad? – kérdezte Jase halkan.

Bólintottam, és a vállam felett hátralesve ugyan, de le sem bírtam venni róluk a szememet.

– Aha. És a pasija. Ő...

– Egy pöcs – felelte Jase , és amikor ezt meghallottam, meglepetten fordultam felé. Felvett egy újabb burit. – Úgy értem, hogy első osztályú, elkúrt kis pöcs.

– Az bizony! – Cam Avery felé fordult, és megölelte a derekát. Az állát a vállára támasztotta, és lehunyta a szemét. – Néha egészen jó fej, de mintha nem tudná, hogyan keli helyesen viselkedni. – Lehajolt, majd megcsókolta Avery nyakának az oldalát. – Én ezzel szemben, pontosan tudom.

Jase horkantott.

– De ugye azért még szeretsz? – mormogta neki Cam.

A tekintetem egy időre Jase-re tapadt, és képtelen voltam ellenállni. A vállam fölött megint hátrapillantottam. Erik éppen Debbie karját szorította, és egyfolytában járt a szája. Nem tudom, mit mondott, mindenesetre úgy tűnt, most már az előttük levő asztalnál ülők figyelmét is felkeltette.

Fel akartam állni, és letépni Debbie-ről Erik ujjait. Jobban mondva fel akartam állni, és teljes erőből tökön rúgni Eriket. Aztán kényszerítettem magam, hogy visszaforduljak, és éreztem, hogy szavak formálódnak a torkomban – olyan szavak, amik elárulhatják a titkomat.

Jacob azonban ebben a pillanatban megrázta a fejét, felemelte a kezét, majd nyújtózott.

– A csajok totál hülyék. Nem akarok megsérteni senkit, de ez az igazság.

Brit elhúzta a száját.

– Na persze.

– Kifejtenéd? – Avery belehajolt Cam ölelésébe. Pontosan úgy festettek, ahogyan egy szerelmespárnak kell.

– Figyelj, én nem tudom, mi van a gatyájában, mennyire okos, vagy mennyire jó fej. – Jacob hátradőlt, és még mindig Eriket meg Debbie-t nézte, akik ekkorra már az ajtón kívülre értek, de folyamatosan vitatkoztak ott is. Úgy tűnt, Debbie-nek bármelyik pillanatban eleredhetnek a könnyei, – De egy csaj, aki képes elviselni ezt a baromságot, hát az rohadtul hülye!

Megmerevedtem, és a villa félúton megállt a kezemben. Egy darab salátalevél imbolygott rajta. Britet teljesen hidegen hagyta Jacob megjegyzése, de persze nekik, kettőjüknek fogalma sem lehetett róla, hogy én is egyike voltam azoknak a bizonyos hülye csajoknak.

És annak ellenére, hogy soha többé nem hagyom magam azzá válni, nem lehetséges, hogy legbelül mindig egy hülye csaj maradok?

Leengedtem a kezem, és mintha jeges ujjak zongoráztak volna végig a gerincemen. Már nem volt semmi étvágyam. Avery elnémult, ahogyan Jase és a bátyám is. Mert ők persze, pontosan tudták, miről van szó. Hát persze hogy tudták. Averynek soha nem mondtam el, de biztos voltam benne, hogy Camtől tudott a történtekről, hiszen évekkel korábban éppen emiatt ment mellékvágányra Cam élete.

Mert nem volt bennem elég bátorság, vagy elég józanész, vagy bármi, ami ahhoz kell, hogy bevalljam másoknak az igazságot, és egyszerűen csak kirúgjam Jeremyt. És ez az események olyan láncolatát indította el, ami kis híján teljesen tönkretette a bátyám életét.

– Mindjárt kezdődik a következő órám, úgyhogy azt hiszem, indulok – mondtam, majd felkaptam a táskámat, és miközben felálltam, a vállamra vettem. – Nem szeretném, ha elkapna az eső.

– Teresa! – Cam hangja higgadtan csengett. – Te...

– Majd később találkozunk. – A tekintetemet mereven a salátára szegeztem, mert nem mertem senkinek a szemébe nézni.

Aztán a maradék kajámat a szemetesbe dobtam, és azon az ajtón keresztül, amelyiken nem sokkal korábban bejöttünk, sietve távoztam. Szándékosan szerettem volna minél távolabb kerülni attól a kijárattól, ahol Debbie és Erik veszekedett. Vastag, fekete felhők gyűltek az égen, és a levegőt megtöltötte a közelgő eső illata.

A torkomat fojtogatni kezdte egy érzés, miközben a járdára léptem. Jacob nem gondolta komolyan, amit mondott. Ezt persze értettem, de a szavakban rejlő igazság akkor is nagyon fájt. És ez sokkal több volt a szégyennél. Nem akartam Jeremyre gondolni – soha többé. Csakhogy olyan volt, mint valami elcseszett ajak herpesz, ami felbukkant újra és újra. Ha megtehetném, hogy minden vele kapcsolatos emléket egyszerűen kitörlök az agyamból, szíves örömest megtenném.

Talán mégsem vagy még túl rajta, suttogta nekem egy idegesítő belső hang, de azonnal elnyomtam.

– Tess!

Csak félúton jártam még felfelé a hegyen, megálltam, megfordultam, és a szívem megint azt csinálta, amit mindig szokott, amikor meghallottam az ő hangját. És ezen nem változtatott, hogy éppen az imént töltöttem vele vagy két órát, ahogyan az sem, hogy egész véletlenül a múltam legmocskosabb emléke került napvilágra. Reménytelen eset voltam.

Ahogyan közelebb jött, az ajkán halvány mosoly játszott. Finoman megfogta a karomat, és elhúzott a járdáról, így kikerültünk a mindenfelé siető hallgatók útjából. Egy fa alatt álltunk meg, és én még szorosabban fogtam a táskámat.

– Elég sietve távoztál – jegyezte meg. – Pedig én még szerettem volna kérdezni tőled valamit.

Még mindig a karomat fogta, ujjainak érintése égette a bőrömet.

– Mit?

Úgy nézett rám, mintha Jacob az előbb nem is mondott volna semmi bántót, én pedig nem is rohantam volna el behúzott farokkal. Ehelyett elmosolyodott, majd lefelé végigsimította a karomat, és ujjával kis köröket rajzolt a csuklómra.

Uram, te jóisten, ha most Cam kijön utánunk, és meglátja...!

– Van már valami programod holnap órák utánra? – kérdezte.

A szemem elkerekedett és, jézusmáriaszentpéter, olyan érzésem volt, mintha vagy egymillió válasz egyszerre akarna előtörni belőlem. Most komolyan? Tényleg? Szó szerint küzdenem kellett, hogy válaszolni tudjak.

– Ööö... nos, egyből eljövök a campusról, utána meg még nem tudom.

– Helyes.

Vártam, hogy elmagyarázza, miért helyes, de nem mondott sem-mit.

– Helyes?

– Aha. – Közelebb lépett, de olyan közel, hogy a cipője orra az enyémhez ért. – Mert én már tudom.

6. FEJEZET

CALLA AZ AJTÓBAN ÁLLT, kezében egy zacskó hosszúkás gumicukorral.

– Szóval, akkor fogalmad sincs, mit fogsz ma csinálni?

– Nem. – Lehúzogattam az ujjatlan felsőmet. – Jase csak annyit mondott, hogy játszós ruhában menjek. Ez elég, nem?

Tekintete végigmérte a farmergatyámat és a sportcipőmet.

– Azért ehhez még egy kicsit meleg van, nem, csajszi? Lehet, hogy a farmer egy cseppet erős lesz.

Vágyakozva meredtem a kis szekrényre meg a benne árválkodó rövidnadrágra, de tényleg nagyon nem szerettem volna azzal foglalkozni az egész együtt töltött idő alatt, hogy megláthatja a sebhelyemet. Persze hülyeség volt éppen emiatt aggódni, és tudtam is, de ezen akkor sem változtathattam. És egyébként sem volt annyira nagy a meleg, mint mondjuk egy hónappal korábban.

– A farmer marad.

Calla tovább vizsgálgatott, és közben a lófarka végével játszott.

– Tudod, annyira egyébként nem is feltűnő. Csak megjegyzem. Amúgy – folytatta, mielőtt akár egyetlen szót is válaszolhattam volna – hol van Debbie?

Az üres ágyra pillantottam, amiben az előző este nyilvánvalóan nem aludt senki.

– Nem tudom. – Valamikor tegnap láttam utoljára, és akkor is csak berohant a szobába, majd másodpercekkel később már távozott is.

– Na és a többi lakótárs?

– Jó kérdés. – A tekintetemet elszakítottam az ágyról. – Még mindig nem láttam őket.

– Kísérteties – suttogta, majd az ajtójuk felé fordult, és óvatosan közelebb osont. – Úgy érzem, be kell kopognom.

– Ne!

– De...!

Ebben a pillanatban megszólalt a telefonom, és a szívem majd kiugrott a helyéből. Felkaptam az ágyra dobott készüléket, és gyorsan elolvastam a kijelzőn megjelenő üzenetet.

– Odakint vár.

Calla elvigyorodott.

– Hűha! Akkor menjünk!

Felkaptam a kistáskámat, majd küldtem Jase-nek egy gyors választ, és a telómat beledobtam. Elindultunk kifelé a koleszból, és elhaladtunk egy csomó olyan lakás mellett, amiben teljesen normális emberek a teljesen normális lakótársaikkal laknak együtt.

– Szóval akkor ez egy rendes randi? – kérdezte Calla, miközben a lift felé fordult, és engem is abba az irányba kényszerített, erővel terelve el a lépcső felől. – Ugye az?

– Nem.

Csodálkozva vonta fel a szemöldökét, amikor bezárult a lift ajtaja.

– Pedig szerintem bejössz neki.

Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy ez tényleg egy randi, és tényleg tetszem Jase-nek. Mert nagyon örülök, hogy megtetted. Megijedtem, amikor rádöbbentem, hogy mindjárt kuncogni kezdek. Jó, már annak a gondolata is ostobaság, hogy ez tényleg egy randiszerűség volna. Megráztam a fejemet.

– Már megmondtam. Egy jó ideje ismerjük egymást. És a bátyám legjobb...

– Barátja – szakított félbe Calla. – Igen, már mondtad. De most nem a bátyáddal fog találkozni, ugye? Hanem veled. És nagyon kétlem, hogy a bátyád miatt akar elvinni téged valahová.

Válaszra nyitottam a számat, de amikor rádöbbentem, hogy tényleg, eszembe sem jutott, hogy ezt az egészet csak Cam miatt csinálja, azonnal bezártam. De akkor mégis mi lehet az oka? A hasamra tettem a kezemet. Nem akartam, hogy sajnáljon, vagy efféle. És ami még ennél is rosszabb lenne, mi van, ha azért teszi, mert úgy tekint rám, mintha a kishúga lennék?

Nos, mondjuk ez utóbbi talán tényleg erős egy kicsit.

– Hűha, komolyan mondom, ijesztő képet vágsz!

Megerőltettem magam, és ellazultam egy kicsit.

Calla persze azonnal nevetni kezdett, amikor megállt a lift, és kinyílt az ajtaja.

– Így már jobb.

– Tényleg? – Láttam, hogy bólint, erre hátrasimítottam a hajamat, majd leengedtem a két kezemet, és kiléptem a liftből. Az előtér dugig volt emberekkel. A többség vagy a kanapékon, vagy az székekben ült. Odamentem az ajtóhoz, és azonnal észrevettem a bejárat közelében, járó motorral várakozó jeepet.

– Mondhatok valamit? – kérdezte Calla, amikor kiléptünk.

A szívem vadul zakatolt.

– Persze.

Lassan mosolyra húzódott az ajka, és egyszeriben úgy sugárzott, hogy az feledtette az arcán levő sebhelyet is.

– Ezt mindenképpen el kell mondanom, úgyhogy kapaszkodj! Ez a pasi...

– Micsoda? – kérdeztem vissza, és megfordultam, még mielőtt a Jeephez értem volna. Calla a környékről származott, és habár fiatalabb Jase-nél, azért tudhat olyan dolgokat, amikről nekem eddig senki nem beszélt. Nem mintha számított volna. Nem számíthatott. Hiszen mi ketten barátok vagyunk.

Basszus, mint valami rohadt lemezjátszó, ami mindig csak ugyanazt fújja!

Calla felsóhajtott, és távolabb lépett tőlem.

– Ez a pasi rohadt szexis. Csak ennyit akartam mondani.

Ereztem, hogy mosolyogni kezdek, majd nevetésben török ki.

Minden izmom megfeszült, de egy pillanat alatt kiengedett a testemből a feszültség.

– Aha, ebben kénytelen vagyok egyetérteni.

Calla a Jeepre pillantott, és ujjaival intett búcsút.

– Jó szórakozást!

Én is integettem neki, majd megfordultam, nagy levegőt vettem, és elindultam oda, ahol a kocsi várakozott, Jase nem szállt ki, csak áthajolt az utas oldalra, és belülről nyitotta ki nekem az ajtót. Barna haja az arcába hullott, és megsimította a szempilláit. A rádióból Luka Bryan énekelt.

– Szállj csak be, csinibaba!

– Helló! – felmásztam az utas ülésbe, majd becsaptam az ajtót, és kénytelen voltam elismerni, hogy nagyon jólesett ez a köszöntés. Miközben persze azzal is tisztában voltam, hogy ez nem valami egészséges dolog. Ahogyan a biztonsági övért nyúltam, ránéztem, és minden lelkierőmre szükségem volt, hogy ne kezdjem el bámulni, és megnyalni a számat.

Félmeztelen volt.

Nagyon is lehetséges – és természetesen erre gondolkodás nélkül feltettem volna egy nagyobb összeget a nem létező pénzemből –, hogy az egész világon Jase-nek volt a legtökéletesebb teste. A hasizmai még akkor is gyönyörűen kirajzolódtak, amikor ült, és ránézésre is kőkemények voltak. Tekintetem végigsimított inas karján, és a tetkó finoman rajzolódó vonalain.

– Sikerül? – kérdezte fél vigyorral.

Mivel fogalmam sem volt, mire gondol, nem válaszoltam semmit, csak bámultam kukán. Erre ő halkan felnevetett, majd kinyúlt, és elvette a kezemből a félig kihúzott övet. Ahogyan áthúzta előttem, és bekapcsolta, az ujjai finoman megsimították a mellemet.

Olyan nyers és zsigeri érzés rohant keresztül az egész testemen, hogy levegő után kellett kapnom.

Amikor az öv egy kattanással a helyére került, felemelte a fejét, rám nézett, és a szeme ezüstösen csillant.

– Minden rendben?

Bólintottam.

Még mindig szélesen vigyorogva visszahelyezkedett a saját ülésébe, majd hátranyúlt, és előrevett egy kis rózsaszín dobozt. Észre sem vettem, hogy ott van. Istenem, tényleg össze kellene kapni magam!

Átadta.

– A felét már megettem. Nem bírtam ki.

Mosolyogva nyitottam ki a dobozt, majd beleharaptam a muffinba. Hihetetlen, mennyire része lett az életemnek ez a sütievés!

Állandóan jóleső izgalommal töltött el, hogy soha nem tudhattam, legközelebb milyen ízesítéssel ajándékoz majd meg.

Csak egy harapás kellett hozzá, hogy teljesen elolvadjak.

– Uram, te jóisten, ebben mogyoróvajas csokidarabkák vannak?

Bólintott.

– Bezony. Király a cucc, nem?

– Képes lennék életem végéig enni.

Jase mély hangon felnevetett, majd kikanyarodtunk a parkolóból.

Nem voltam egészen biztos benne, hogy képes lennék megszólalni, amíg be nem fejeztem a muffint, és ezzel együtt el nem tűnt belőlem annak a röpke és minden bizonnyal teljesen óvatlan érintésnek az emléke. Ekkorra azonban már az országúton jártunk, és éppen Martinsburg felé tartottunk.

– Szóval akkor hová megyünk? – kérdeztem.

– Meglepetés. – A szeme sarkából pillantott rám. – Bár az igazat megvallva, szerintem kicsit meleged lesz a farmerben. Az időjárás jelentés szerint délután vagy harminc fok lesz.

Ami persze szokatlanul meleg ahhoz képest, hogy már bőven benne jártunk az októberben, de tök mindegy.

– Jó vagyok.

Megint megjelent az a félmosoly.

– Tudom.

Felé fordultam, bámultam rá, majd nevetésben törtem ki.

– Te most... Ez az imént nagyon...

– Kedves volt?

Megráztam a fejem, és közben úgy vigyorogtam, mint valami eszement.

– Inkább gáz.

Kuncogott, kinyúlt, és átváltotta a csatornát egy bluest játszó adóra.

– Szerintem meg csábító.

Már éppen megkérdeztem volna tőle, hogy mégis miért akar velem csábítóan viselkedni, de szerencsére még időben meggondoltam magam. Mert bármi lett volna is a válasz, mire elhangzik, tuti, hogy komplett idiótának érzem magam.

A tekintetemet a kinti tájra szegeztem tehát, szorosan összefontam az ölemben az ujjaimat.

– Szóval... hogy megy a suli?

A gyomrom is begörcsölt, annyira rémesen bénának éreztem ezt a kérdést, ugyanakkor Jase-nek, látszólag semmi nem tűnt fel.

– Egész jól. Tavasszal le is diplomázom, feltéve, hogy a következő félévben sikerül felvennem minden szükséges tárgyat.

– Ez csodálatos! – Szélesen, talán kicsit túlságosan szélesen mosolyogtam. Fogalmam sem volt, mit tervez a fősuli befejezése után, de gyanítottam, hogy eszébe sem lesz itt maradni. Nem mintha ez engem annyira érdekelne, persze.

– És a diplomáddal mit tervezel?

Egy kicsit mocorgott az ülésben, és miközben az egyik kezét le sem vette a kormányról, a másikkal végigsimított a combján.

– Nos, környezetvédelmi tanulmányokból diplomázom, úgyhogy konkrétan bárhova elmehetnék, de én akkor is úgy terveztem, hogy itt maradok, és max. mindennap bejárok majd Washingtonba... Már ha sikerülne megcsípnem valami melót a Belügyminisztériumban, vagy itt, a fősulin. Tudtad, hogy Kearneysville határától nem messze van egy agrártudományi kutatóállomás?

- Nem akarsz elmenni innen? – A kérdés talán egy kicsit túl gyorsan érkezett.

– Nemigen tudnék – felelte, majd ugyanolyan gyorsan hozzátette: – Tudod, nagyon szeretem ezt a környéket.

Ugyanakkor nem kerülte el a figyelmemet, hogyan feszül meg hirtelen a válla. Az alsó ajkamat harapdálva odafordultam hozzá.

– Hogyhogy nemigen tudnál?

Erre már nem válaszolt semmit, csak a rádióhoz nyúlt, és megint átváltott valami countryzenei csatornára. Éppen arról énekeltek, hogy könnycseppek hullnak bele valami pasi sörébe, de az igazat megvallva nem figyeltem. Vajon mit értett azon, hogy nem tud elmenni innen? Hiszen nincsen semmi, ami itt tartaná! Ráadásul, ha valóban a Belügyminisztériumban sikerülne állást találnia, oda utazhatna az országban, ahova csak akar.

Ujjaival kócos hajába túrt, majd rám pillantott.

– Na és te?

– Én? – Éreztem, hogy témát akar váltani.

– Aha, te. Te ezen a környéken képzeled el a jövődet? – Nem lehetett nem észrevenni a hangjából kicsendülő gúnyt. – Tanárként?

Felingerelt ez a hangnem.

– Ez meg pontosan mit is akar jelenteni?

Felnevetett, de nem is tudom miért, valahogy száraznak és durvának éreztem ezt a nevetést.

– Ugyan már, Tess! Te egy halom dedóst akarsz tanítani? Komolyan?

Felé fordultam, és a mellem előtt karba fontam a kezem.

– Nem értem, most ezzel mit akarsz mondani. Korábban úgy tűnt, mintha a tanítást te is nagyon jó Ötletnek tartanád, és én...

– Tényleg jó ötlet, de akkor sem...

– Mi? – Éreztem, hogy felcsattanok, mintha csak saját magamat próbálnám védeni. – Nem micsoda?

– Nem te vagy. – Rám pillantott, miközben a kocsi a Queen Streetre fordult. – Nem illik hozzád.

Meredten néztem rá, aztán örömtelenül felnevettem.

– Na, ez jó ostobán hangzik! Honnan lenne bármi fogalmad arról, hogy mi vagyok én és mi nem? – Hirtelen mérhetetlen harag támadt bennem, de olyan váratlanul, hogy úgy éreztem, jobb is, ha nem tudom az okát. – Hiszen alig ismersz, Jase!

– Igenis ismerlek.

Fújtam.

– Egy frászt!

Megint megjelent az arcán az a rettenetesen dühítő félmosoly.

– Ó, Tess...!

– Te csak ne ó-tessezz itt nekem! Tudni akarom, miért gondolod, hogy annyira rettenetes tanár lenne belőlem!

– Én egy árva szóval sem mondtam, hogy rettenetes tanár lenne belőled. – Az arcán jókedvű kifejezés suhant végig, és szerettem volna tudni, mégis mit tart annyira hihetetlenül mulatságosnak. – Biztos vagyok benne, hogy király tanár lenne belőled. A kölykök imádnának, és talán még úgy is éreznéd, hogy megtaláltad a helyed. De hidd el nekem, hogy valójában nem erre vágysz.

– Csak hogy tudd, imádok a gyerekekkel lenni. A stúdióban önként jelentkeztem, hogy segítsek a kisebbeket tanítani. – Néztem meredten kifelé, és azt figyeltem, hogy a bevásárlóközpontok meg a lakóházak, mennyire gyorsan adják át a helyüket az erdőknek meg a nyílt mezőknek. – Persze azt gondolsz, amit akarsz.

– Aha. Te még mindig nem érted, mit akarok mondani.

– Na persze – vágtam vissza, még mindig kicsit mérgesen.

Felsóhajtott.

– Még egyszer mondom, hogy te fantasztikus tanár lennél, Tess, de te... táncos vagy. Mindig is az akartál lenni.

Összeszorítottam a szememet, mintha csak ezzel kizárhatnám az igazságot.

– Nem igaz, hogy mindig táncos akartam lenni.

– Nem?

– Nem.

– Nem hiszek neked – felelte. – És meg is mondom, miért nem. Mióta csak lábra álltái, táncolsz. És ebbe a suliba is csak addig jársz, amíg a táncot nem folytathatod. Vagy tévedek? Ez az egész tanár-baromság csak amolyan B terv arra az esetre, ha mégsem táncolhatnál. De valójában nem erre vágysz. Hiszen te magad vallottad be nekem.

Szóra nyílt a szám, kis híján meg is mondtam neki, mennyire téved, és isten az atyám, magam sem értem, miért nem ezek a szavak jöttek elő belőlem.

– Egy éve még nem is álmodtam volna arról, hogy itt ülök majd, ráadásul főiskolásként. Még amolyan távoli lehetőségként sem. És igazad van. Ha dr. Morgan a jövő hónapban közli velem, hogy három hónapon vagy akármennyi időn belül újra táncolhatok, megyek és táncolni fogok, mert mindig is ezt szerettem csinálni. Miért olyan nagy baj ez? Nem leszek itt, ahol minden pillanatban úgy érzem, hogy semmit sem értek a világon,

Jase egy kis ideig csak hallgatott.

– Miért lenne ezzel bármi baj?

Úgy éreztem magam, mint aki meztelenre vetkőzött, és aztán minden különösebb ok nélkül pucér seggel táncikált egy sort. Kétségbeesetten tettem fel a kezemet.

– Akkor meg mi értelme van ennek az egész beszélgetésnek?

Jase elvigyorodott, és megrántotta az egyik vállát.

– Honnan tudhatnám? Te kezdted.

– Ez nem igaz!

Azonnal visszavágott.

– Dehogynem! Te kérdezted meg, hogy mit tervezek csinálni, én meg úgy gondoltam, udvariasságból visszakérdezek.

Becsuktam a szememet.

– Legszívesebben orrba vágnálak. – Kuncogott. – Most pláne – tettem hozzá, egy gyilkos pillantás kíséretében.

Lelassított, és befordult egy keskeny útra, ami mintha ismerős lett volna valahonnan. Oldalra billentette a fejét, le sem vette a szemét az útról, miközben eltelt néhány szívdobbanásnyi szünet.

– Nos, ha valóban az lesz a vége, hogy a környéken maradsz, és tanításra adod a fejed, akkor biztos vagyok benne, hogy csodálatos tanár válik belőled. Ha pedig mégsem, az is jó lesz, mert tudom, mennyire sokat jelent neked a tánc.

Képtelen voltam bármilyen értelmes választ kinyögni, viszont ebben a pillanatban döbbentem rá, hogy hova tartunk. Felültem, és meredten néztem a láncon lógó táblát.

– A farmra jöttünk?

– Aha.

Idegesség és feszültség töltötte el a testemet.

– Miért?

– Van valami, ami egy ideje nem hagy nyugodni. – Kacsintott, viszont közben a gyomrom görcsbe rándult, és úgy kellett elnyomnom a feltörő fájdalmas nyögést. – Majd meglátod.

Elkerekedett szemmel bámultam ki a szélvédőn, miközben szépen lassan végiggurultunk az egyenetlen földúton. A kukoricaföldeken és a legelésző teheneken túl megláttam azt, ami – ide a rozsdás bökőt – nem tudta nyugton hagyni Jase-t.

A gerincemen szinte tapinthatóan rohant végig a félelem, és eszembe jutott a beszélgetésünk a tánc meg a lovaglás hasonlóságáról.

– Ó, anyám...!

Jase kuncogva parkolta le a Jeepet az istálló előtt.

– Pedig még azt sem tudod, miért kellene anyádnak itt lennie.

A szívem kezdett egyre hevesebben verni, izzadt tenyeremet a farmerembe töröltem, és nagyot nyeltem. Semmire nem vágytam kevésbé, mint arra, hogy rettenetes halált haljak éppen az előtt a pasi előtt, aki után titokban majd összepisiltem magam.

– Jase, én tényleg nem vagyok biztos benne, hogy ez annyira nyerő ötlet. Mi van, ha leesek, és...

Egyik ujját az ajkamra tette. Kimondhatatlanul meglepett a dolog.

– Hallgass! – mondta csendesen, és a hirtelen sötétszürkévé váló szemének tekintete egészen rabul ejtett. – Nem kell majd tenned semmi olyasmit, amit nem szeretnél. Érted? Csak annyit kérek, hogy bízz bennem. Ugye megbízol bennem?

Mielőtt válaszolhattam volna, megmozdult az ujja, és lágyan végigsimította az alsó ajkamat. Majd végigsimított az államon is, és hirtelen eltűnt onnan, a nyomában támadt hidegségbe pedig egészen beleborzongtam.

– Tess?

Felsóhajtottam, bólintottam, de gyanítottam, hogy hirtelen talán abba is beleegyeztem volna, hogy egy húsdarálóban nyúlkáljak, csak ígérje meg, hogy megint ott lesz az ujja az ajkamon.

– Megbízom benned.

– Helyes. – Egy pillanatra felvillant a mosolya, azután kiszállt a Jeepből.

Követtem a tekintetemmel, és az egész világ forgott velem egy kicsit. Igazat mondtam. Megbíztam benne, és számomra ennek hatalmas jelentősége volt. Mert Jeremy óta egyetlen srácban sem tudtam igazán megbízni, természetesen a tesóm kivételével.

Jase-nek viszont az első pillanattól kezdve a kezébe adtam volna az életemet.

7. FEJEZET

NEM MA FOGOK MEGHALNI. Egyre csak ezt mantráztam magamban, miközben kikászálódtam a kocsiból a ragacsos melegbe. Nem úgy tűnt, mintha a nyár ki akarná engedni a markából ezt a vidéket.

Remegett a kezem, ahogy Jase megállt mellettem. Sajnos mostanra felkapott egy fehér pólót, úgyhogy már nem volt min legeltetnem a szememet. Ami azért nagy kár volt, mert ha már mindenképpen a nyakamat kell szegnem, akkor szerettem volna, ha az utolsó kép, amit ebben az életben látok, az a széles mellkasa és a kockás hasa.

Nyikorogva tárult fel az istálló ajtaja, és egy idősebb férfi lépett ki rajta. Habár életemben nem találkoztam még vele, azonnal levettem, hogy ő Jase édesapja. Amikor ránéztem, olyan érzésem támadt, mintha őt nézném, csak vagy harminc évvel későbbi kiadásban.

A haja neki is éppen olyan sűrű és sötétbarna volt, mint Jase-é, a bőre vagy amiatt, hogy olyan sokat van a napon, vagy valami régen elfeledett ősnek köszönhetően sötétbarna, ugyanakkor éppen olyan magas és karcsú volt, mint a fia. Kemény tekintetű, szürke szemét előbb Jase-re emelte, majd rám nézett, és megint vissza a fiára.

Letette a murvával felszórt földre a kezében tartott fémvödröt, azután összevonta a szemöldökét. Egy halvány, viszont határozottan meglepett mosoly játszott az ajkán.

Jase elvigyorodott, majd megéreztem a tenyerét a hátam tövében.

– Szia, apa! Bemutatom neked Teresát. Cam húga.

Felismerés villant a szemében.

– Cam kishúga? A táncos?

Ereztem, hogy az arcom egyetlen pillanat alatt elpirul. Ezt meg honnan az ördögből tudhatta? És ha ez az apró kis részlet egyenesen a bátyámtól származott, akkor ki tudja, mi minden mást is elmondhatott neki.

– Igen, ő az – felelte Jase, majd egy leheletnyivel feljebb vitte a tenyerét a hátamon.

– Üdvözlöm! – szólaltam meg végre, és annyira bénán integettem neki, amennyire csak emberileg lehetséges.

Jase apjának mosolya hirtelen szélesebb lett, és ahogyan elindult felénk, olyan mozdulattal billentette oldalra a fejét, ami nagyon emlékeztetett Jase-re.

– Az nem lehet, hogy maga bármilyen vérrokonságban legyen Cammel! Az nem lehet, hogy egy ennyire csinos lány akár egyetlen génen is osztozzon azzal a randa gazemberrel.

Meglepetésemben hangosan felnevettem, és azonnal eldöntöttem magamban, hogy nagyon bírom a pasit.

– Ahogyan az is hihetetlen, hogy ezzel a másik akasztófavirággal jött ide. – És közben a fejével Jase felé biccentett, aki rosszkedvűen vonta össze a szemöldökét. – Biztos vagyok benne, hogy itt valami tévedés lehet.

Kész. Nagyon bírom a pasit.

– Igaza van. Fogalmam sincs, ki ez a csávó itt mellettem.

Jase rosszkedvű pillantása most már határozott haragnak adta át a helyét, ahogyan felém fordult, és lenézett rám.

– Mi van?

Vigyorogtam.

Az apja ebben a pillanatban kacsintott, és megértettem, hogy Jase nemcsak a kinézetét, de a lenyűgöző személyiségét is neki köszönheti.

– Szóval, miért is jöttetek? – A farzsebéből elővett egy piros vászon zsebkendőt, és miközben a szemét le sem vette a fiáról, megtörölgette vele a kezét. – Jack anyáddal együtt lement Bettyhez.

– Tudom. Mindennap ott van suli után. – Jase elvette a kezét a hátamról, és azon a helyen, ahol egy pillanattal korábban még hozzám ért, hirtelen bizseregni kezdett a bőröm. – Meg akarom mutatni Tessnek a lovakat.

Mr. Winstead egyre csak őt nézte.

– Nos, ha bármi kell, hátul leszek.

– Nem lesz gond, apa. – Jase már éppen fordult volna.

– Nem is neked mondtam. – Végigmért, és a szemében huncut fény csillant. – Ha ez a kölyök olyat csinál, amit nem kellene, csak szóljon, és gondoskodom róla, hogy megemlegesse.

– Jaj, istenem! – Jase felnyögött, és az állát dörzsölte. – Tess csak egy barát, apa!

– Aha, persze! – Az apja elindult hátrálva, és a kezébe vette a vödröt. – Ha egy ennyire csinos lánnyal csak barátok vagytok, akkor valamit nagyon rosszul csinálsz, fiam!

Most már szinte fülig érő szájjal fordultam Jase felé.

– Eszedbe se jusson! – figyelmeztetett. Úgy nézett ki, mint aki legszívesebben ott helyben megfojtaná az apját, de inkább leengedte a kezét, és megfogta az enyémet. – Képzeld csak el, mennyire kínos lehet, ha az embert a saját fia döngöli bele a földbe!

Az apja csak nevetett, majd mintegy véletlenül lenézett az összefonódó kezünkre.

– Barátok, mi?

– Apa! – sóhajtotta Jase.

Kuncogtam, miközben Jase a karomat megrántva elindult a kerítés felé, az apja pedig eltűnt az istállóban.

– Jó fej az apukád.

Horkantott.

– Na persze.

– Egy kicsit úgy viselkedett, mintha... nemigen hoznál haza csajokat.

– Nem is szoktam. – Megtorpant, majd felém fordult, elengedte a kezemet, és átlépett az alacsony falon. – De mivel éppen az imént találkoztál a faterral, már biztosan sejted, miért.

Legbelül teljesen lenyűgözött a gondolat, hogy elhozott engem az otthonába, ahova talán még egyetlen más lányt sem. Ugyanakkor nem hagyhattam figyelmen kívül, hogy mi ketten csak barátok vagyunk, míg az a bizonyos többi lány, valószínűleg egészen mást jelentett számára.

– Segítek – mondta, majd a két kezét a csípőmre tette, és minden erőlködés nélkül átemelt a falon. – Megérkeztünk.

– Egyedül is át tudtam volna mászni – mormogtam.

Megrántotta a vállát.

– Tudom. – Megint megfogta a kezem, és a magas füvön keresztül a karám felé vezetett. – Óvatosan. Ideköltözött egy átkozott földikutya, vagy egy egész földikutyacsalád, és mindenhol lyukak vannak.

– Vigyázok – válaszoltam, de valahogy képtelen voltam a farmra meg a földikutyákra koncentrálni. Minden gondolatomat kitöltötte, hogy éreztem a keze súlyát, és azt, ahogyan az ujjal az enyémre kulcsolódnak, és ezek mellett lyukaknak és földikutyáknak már nem maradt hely a fejemben.

Némán vezetett a deszkákból összerótt karám kerítésének vaskapuja felé. Elengedte a kezem, és kiakasztotta a kaput zárva tartó kampót, ami hangos nyikorgás kíséretében tárult fel.

Megtorpantam.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez olyan jó ötlet.

Könnyed mosollyal az arcán lépett oda hozzám.

– Ne félj! Azt mondtad, megbízol bennem.

Egyik lábamról a másikra álltam, és a válla felett hátralestem. A karám távolabbi végében két ló legelt, fekete farkukkal lustán csapkodtak néha.

– Meg is bízom.

– Akkor gyere!

Az egyik, fekete-fehér foltos ló felemelte hatalmas fejét, és ránk nézett. Aztán egész testével a kerítés felé fordult. Egyikük sem volt felnyergelve.

– Nem fognak agyontaposni. – Megint megfogta a kezemet. – És nem is azt várom tőled, hogy felülj rájuk.

Felkaptam a fejemet.

– Tényleg nem?

Halványan elmosolyodott, majd gyengéden a fülem mögé fésült egy arcomba lógó tincset.

– Nem. Ez most csak az ismerkedésről szól

– Még soha nem akartam lovakkal ismerkedni.

– Imádni fogod őket. – Tovább húzott volna, de biztosan észrevette az arcomon a bizonytalanságot. – Tényleg nagyon szelíd mind a kettő. Jack vagy egymillió alkalommal lovagolt már velük, és hidd el, ha csak a leghalványabb veszélye is lenne annak, hogy emiatt megsérül, a közelükbe sem engedném.

Ebben egészen biztos voltam.

– Jól van – mondtam, és mélyen felsóhajtottam. – Akkor lássuk!

Esélyt sem hagyott, hogy meggondoljam magam. Néhány pillanat múlva már a karámban voltunk. A földön fémvödör állt, tele gabonával.

– Idehívom őket, jó? Valószínűleg vágtatni fognak, mert lassan etetési idő van. Úgyhogy ne ijedj meg!

Összeszorult a torkom, de bólintottam.

Egészen addig a pillanatig, amíg Jase tökéletesen formált szájához nem emelte két ujját, és éleset nem füttyentett, úgy tűnt, teljesen alaptalan minden félelmem. Erre a két ló azonnal felkapta a fejét, és vágtatni kezdtek felénk. Patájuk fülsiketítően dobogott a kiszáradt földön.

Hű, basszus!

Tettem hátra egy lépést, és bele is ütköztem a Jase izmos teste jelentette megmozdíthatatlan falba, sőt, kicsit vissza is pattantam róla. Amikor próbáltam volna félreállni, két kéz jelent meg a csípőmön, és miközben nem hagyta, hogy egy lépést is mozduljak, magához szorított.

– Semmi baj! – Forró lehelete a fülemet simította, és majdnem széjjelszakadtam, mert rettenetesen izgultam a felénk vágtató óriások miatt, miközben ugyancsak rettenetesen izgultam a felismeréstől, hogy Jase magához szorít. – Nagyon jól csinálod.

Megszorítottam a karját, és szorosan lehunytam a szememet. A szívem vagy ezerrel vert a mellkasomban, mert már a föld is beleremegett, ahogy a lovak egyre közelebb értek. Aztán a levegő porral telt meg, és meleg légvonat simított végig az arcomon. Még közelebb bújtam Jase-hez, próbálva elhúzódni az érzés elől.

- Valaki szeretne bemutatkozni neked, Tess! – Az állát a fejem tetejére tette, amitől persze a pulzusom még jobban az egekbe szökött. – jobban mondva két valaki.

– Jól van.

Kis szünet.

– Be van csukva a szemed?

– Nem.

Elvette az állát a fejemről, és éreztem, hogy a nevetése a mellkasában remeg.

– Be van csukva a szemed. – És megint nevetett. – Nyisd ki!

Halkan káromkodva lassan kinyitottam a szememet, és ijedten rándultam. A karja még szorosabban ölelt.

– Hű, apám...!

A fekete-fehér ló volt közelebb, mindössze néhány lépésnyire. De a barna sem állt sokkal távolabb, halkan horkantott, és a sörényét rázta. Tágra nyílt szemekkel néztem a két állatot.

– De ezek ugye nem húsevők, vagy ilyesmi? Mert olyan nagyok, hogy szerintem fél fogukra sem lennék elég.

Jase hahotázott, és közben a keze feljebb mozdult, hogy végül a gyomrom magasságában, közvetlenül a mellem alatt állapodjon meg.

– A lovak nem esznek embert, te kis hülye!

Megmerevedtem.

– Egyszer mindent el kell kezdeni.

A fekete-fehér ló felhúzta az ajkát, és kicsit olyan volt, mintha rám mosolyogna.

– Ez itt a kis Barátságos úr. Jack Baba Egynek nevezi – szólalt meg Jase halkan, megnyugtató hangon beszélve. Én viszont válaszolni sem tudtam, hiszen a szívem a torkomban dobogott, ahogyan a hüvelykje lassú köröket kezdett rajzolni a trikóm vékony anyagán keresztül, és többször is hozzáért a melltartóm aljához. – A barna meg Baba Kettő.

A szám teljesen kiszáradt.

– Legalább könnyen eszébe jut.

Jase kuncogott, és ujjai most már fel-le simogattak, egészen a köldökömig, majd megint vissza. Mintha nem is lett volna tudatában, hogy mit tesz velem, és mintha nem is vette volna észre, hogyan reagálok ezekre az apró érintésekre.

– Egyetértek. Baba Egy valódi neve Villám.

A ló, mintha értette volna a nevét, felemelte a fejét, és megrázta borzas sörényét.

– A Villám egy kicsit jobb névnek tűnik – ismertem be, és ahogyan teltek a másodpercek, éreztem, hogy egyre jobban megnyugszom. Talán éppen ez volt Jase szándéka. Elterelni a figyelmemet ezekkel a finom, szinte ártatlan érintésekkel. És az igazat megvallva működött is a dolog.

– Na és Baba Kettő?

– Úgy érted az, aki úgy bámulja a vödröt, mintha maga volna a gabona szent Mekkája? – Felnevettem, és az arca az enyémhez dörzsölődött. – Az ő neve Mennydörgés. És most mind a kettőt megetetjük. Mégpedig közösen.

A súrlódás, ahogyan ujjai a felsőm anyagán csúsztak, apró remegések egész özönét indította el a gerincem mentén.

– Kézzel?

Mikor meghallottam a válaszként feltörő jóízű nevetést, a szám önkéntelenül is mosolyra húzódott.

– Igen. Kézzel.

– Miután láttam, mekkora foga van, inkább passzolnék.

– Nem lesz gáz! – A keze ekkor eltűnt a hasamról, és az ujjai a csuklómra kulcsolódtak. Lassan előrenyújtotta a kezemet.

– Csak nyugodtan.

A szívem hatalmasat dobbant.

– Jase...!

Villám azonnal közelebb lépett, és nedves orrát a tenyerembe nyomta. Próbáltam minél kisebbre összehúzni magam, és arra számítottam, hogy bármelyik pillanatban leharaphatja szegény kis ujjaimat. De nem tette. Halkan nyerített, és megbökdöste a kezemet.

Jase a másik kezemet végigvezette a ló állkapcsa ívén, egészen a hegyes fülekig.

– Látod? – szólalt meg. – Annyira nem is rossz a helyzet, ugye?

Megráztam a fejem, és begörbített ujjakkal vakargattam a ló sűrű, puha szőrét. Úgy tűnt, Villám előre megérzi, merre fog mozdulni a simogató kéz, mert oldalra fordította a fejét, bele egyenesen a tenyerembe, hogy a következő pillanatban már a sörényébe túrtak az ujjaim. És valóban, egyáltalán nem volt rettenetes érzés.

Jase megmozdult mögöttem, és a lóval kapcsolatos minden gondolatom egyetlen pillanat alatt elszállt. A csípője pontosan odailleszkedett a fenekem vonalához, mire az ajkamba haraptam, és megfeszített figyelemmel kezdtem koncentrálni a Villám orrát díszítő, világos foltra.

Éreztem őt. Éreztem Jase-t, és ez alapján a világon semmi kétség nem lehetett bennem azzal kapcsolatban, hogy a kettőnk közelsége őt sem hagyja hidegen. Ez a tudat, valamint a hosszú keménység, ami a fenekemnek nyomódott, összezavarta a fejemet, éppen úgy, ahogyan azon a bizonyos szombat éjjelen. A nyakamon forróság kúszott végig. Valahol a gondolataim mélyén azt mondogattam magamnak, hogy nagyon is természetes a részéről ez a fizikai reakció. Hiszen ő egy pasi. A testünk egymásnak feszül. A pasiknak attól is feláll, ha kicsit megfújja a szél. Úgyhogy az lesz a legérettebb, ha egyszerűen nem veszek tudomást erről a helyzetről. Csakhogy a testem úgy döntött, nem hallgat az agyam hideg logikájára. A gyomromba tompa feszítés költözött, az ereimen pedig lángoló, édes vágyakozás rohant végig.

– Annyira nem is ijesztőek, igaz? – A hangja most zengőbb volt, mélyebb. – Mint a kutyák. Jobban mondva, mint az olyan kutyák, amik közben legalább száz kilót el tudnak vinni a hátukon. – Ekkor elengedte a kezemet, és ellépett tőlem. A teste helyén maradt hideg űr egyszerre mélységes szomorúsággal töltött el. – Bízz bennem!

Aztán a seggemre csapott.

Felkiáltottam, és dühös tekintettel már éppen felé fordultam volna, de Villámnak láthatóan nem nagyon tetszett, hogy egyszerre nem ő van a figyelem középpontjában, és az orrával megböködte a karomat.

– Hű...!

– Semmi baj. Az előbb még simogattad. És jól viselkedett, mert nem harapta le a kezedet.

A hallottakon töprengtem, miközben Villám sötéten csillogó szemei egyfolytában rám tapadtak. Megvakargattam a füle mögött, de még mindig nagyon be voltam tojva. A két ló, különösen ilyen közelről, akkorának tűnt, mint egy ház, és képtelen voltam elképzelni magam, ahogyan egy ilyen hatalmas állat hátán ülök, különösen akkor nem, ha még Villámnak is hívják.

Jase visszalépett mellém, és a vödröt kettőnk közé, a földre tette. Mennydörgés persze egyfolytában a sarkában maradt, és izgatottan csapkodott a farkával. Jase letérdepelt, kivett egy marék zabot, majd felállt. A barna orr azonnal a tenyere felé lendült, ő pedig elégedetten fordult hátra, felém.

– Ennyire könnyű az egész!

Nem éreztem álmaim netovábbjának, hogy lovat kézből etessek, mégsem ellenkeztem, amikor Jase az én tenyerembe is öntött némi zabot. Óvatos mozdulattal nyújtottam Villám felé.

– Látnod kellene magad! – Jase hangosan nevetett, és a fejét rázta. – Aranyos!

És minden bizonnyal egy kicsit nevetséges is. Az arcomat melegség árasztotta el, miközben Villám az orrával a tenyeremben turkált.

– Ilyen válogatós vagy?

Jase elvigyorodott, majd a szabad kezével megsimogatta Villám nyakát.

– Szerintem azért húzza az időt, mert bejössz neki.

– Tényleg? – Elmosolyodtam, majd lassan kinyúltam felé a szabad kezemmel, és végigsimítottam az elegáns orrot. Egyik végtelen pillanat a másik után telt el, miközben egyre csak azon töprengtem, hogy mégis hogyan kötöttem ki éppen itt. Ez az egész sokkal több volt, mint amolyan indokolatlan ismerkedés a lovakkal. És ekkor már értettem, mire készül Jase. Mindent visszavezettem arra a bizonyos beszélgetésre a kocsijában. Meg akarja találni a módját, hogyan helyettesíthetné számomra az izgalmat és a boldogságot, amit mostanáig a tánc jelentett.

A tény, hogy egyáltalán érdekli ez az egész, és hogy kész rááldozni az idejét, nagyon meghatott. Még annál is jobban, mint az egy évvel korábban lopott csók, vagy a szinte észrevétlen kis simogatások és érintések. A megindultságtól a torkom is elszorult, de közben Villám egyre csak a zabot eszegette a tenyeremből, és megcsiklandozott.

El sem tudtam képzelni, miért tartja ezt Jase ennyire fontosnak. Igen, barátok vagyunk – egészen pontosan egy ideje azok vagyunk. Persze, amikor Camet látogatta meg akkor régen, akkor ezzel együtt engem is meglátogatott, de ez akkor is inkább barátinak tűnt, semmi többnek.

Nem mintha olyan hatalmas tapasztalattal rendelkeznék a barátkozással kapcsolatban.

És ahogyan ott álltam, csalódottan várva, hogy a könnyű szellő legalább valamelyest felfrissítse finom verítékben fürdő arcomat, rádöbbentem, hogy... szinte nincs is barátom. Mert ha Sadi és a többiek, akikkel a stúdióban együtt táncoltam, igazi barátok lettek volna, akkor nem maradt volna meg közöttünk a kapcsolat annak ellenére is, hogy már nem ugyanaz a cél vezérli a tetteinket? Nem csak az irigység vagy a keserűség vert falat közénk, mert így, hogy a tánc megszűnt összekötni bennünket, nem maradt semmi egyéb, ami megtehette volna.

Nagyot nyeltem, és próbáltam elűzni a torkomba költöző, égető érzést.

– Tényleg olyan, mintha repülne az ember?

Jase rám pillantott, és bólintott.

– Igen.

Megint nagyot nyeltem, majd visszafordultam Villám felé, és amikor minden szem zabot kievett a tenyeremből, akkor a vödörbe markoltam, és adtam neki még. Volt ebben az egészben valami egyszerű szépség – a farmon uralkodó csend, a gondtalan tettek.

– Nem is annyira gázos – ismertem be csendesen.

– Tudom. És ha egyszer megérted, mit jelent számodra az itt, még sokkal jobb lesz.

Az ajkamba haraptam, és visszagondoltam arra, amit a Jeepben mondtam neki.

– Mióta lettél ilyen bölcs?

– Én mindig is félelmetesen bölcs voltam. Olyannyira, hogy sokszor már átoknak élem meg.

Halkan felnevettem.

– De az igazat megvallva, most csak a tapasztalat beszélt belőlem. Ha nem azzal vagy folyamatosan elfoglalva, hogy várd, mi fog történni legközelebb, akkor rá fogsz döbbenni, hogy a dolgok szinte maguktól is megtörténnek, Tess! Bízz bennem! Eljönnek a dolgok, amik mindent megváltoztatnak az életedben... Átértékeled majd, mit szeretnél igazán, és azt is, aminek önmagadat tartod. Minden a világon más fényben fog feltűnni még akkor is, ha elsőre talán nem is olyan jó a változás. – Aztán megrántotta a vállát, és Mennydörgésre szegezte a tekintetét. – És van, hogy végül minden olyan jól alakul, amiről korábban álmodni sem mertél volna.

A hangja olyan határozottan és magabiztosan csengett, hogy kétség sem maradt bennem azt illetően, hogy már bizony átélt ilyen váratlan változásokat,

– Mondhatok valamit? – kérdezte, néhány perc eltelte után. – Amit tegnap Jacob mondott a klubházban… szerintem nem volt igaza.

Ez a hirtelen témaváltás totál készületlenül ért. Villám még mindig a tenyeremből evett, én pedig Jase -re meredtem.

– Tessék?

Mennydörgés eközben végzett, megfordult, és ügetve távozott, Jase a farmere szárába törölte a kezét. Aztán lassú léptekkel odajött, ahol én álltam, és finoman vakargatni kezdte Villám füle tövét.

– Pontosan tudod, miről beszélek, Tess! És tudom, miért kellett utána olyan hirtelen elrohannod.

Az első gondolatom az volt, hogy egyszerűen letagadok mindent, hiszen a tagadás a legtöbb esetben sokkal könnyebb, mint szembenézni az igazsággal. Különösen akkor, ha az igazság egy kicsit megalázó. Jase azonban nagyon is jól tudta, mi az igazság, így biztosra vehettem, hogy ha most tagadok, totál hülyét csinálok magamból.

– Nem nagyon szeretnék erről beszélni.

– Tess...

– Hidd el, boldogan le tudnám élni az életem fennmaradó részét, ha soha többé nem kellene hallanom azt a nevet, vagy arra gondolni, hogyan viselkedett, és milyen volt vele lenni, és közben... – A hangom elcsuklott, de erőt vettem magamon, és felsóhajtottam. – Egyszerűen csak nem akarok emlékezni semmire sem vele kapcsolatban.

Pillanatnyi néma csend.

– De azt ugye tudod, hogy soha nem fogod tudni kitörölni a fejedből, és így jobb, ha elfogadod, hogy Jacobnak nem volt igaza?

Felsóhajtottam, és figyeltem, amint Villám a zab maradékát próbálja kiszedni a tenyeremből.

– Pedig igazat mondott.

– Nem...

– Igazat mondott. Én is egyike voltam azoknak a „hülye csajoknak”, akik hagyják, hogy a pasijuk verje őket. – Felnevettem, de a nevetésemet még én magam is hamisnak hallottam. – És aztán majdnem sikerült még a bátyám életét is tönkretennem, csak mert hagytam, hogy addig fajuljanak a dolgok, ameddig. Hidd el, pontosan tudom.

– Pedig az alapján, amit mondasz, nyilvánvaló, hogy nem tudsz te lószart se! – Jase megfogta a kezemet, és lesodorta róla a zab maradékát. – Nem igaz, hogy kis híján tönkretetted a bátyád életét. Az ő döntése volt, hogy nekimenjen annak a kis pöcsfejnek, nem te mondtad neki. És őszintén szólva, szerintem igaza is volt. A helyében én tutira hidegre teszem a szarházit.

Hirtelen felé kaptam a tekintetemet, de azokban az acélszürke szemekben nem láttam egyebet, csak őszinteséget.

– Ugyan, Jase. Ezt nem hiszem el.

Csodálkozva nézett rám.

– Pedig megtettem volna. És tudod mit? Hiába tudom, mekkora hiba lett volna, biztos vagyok benne, hogy megteszem. Éppen úgy döntöttem volna, ahogyan Cam. Ez az egész nem a te hibád volt. Nem érdekel, mi zajlott közted és a között a pöcs között – szinte köpve mondta ki a szót ami a hálaadás napján történt, nem a te hibád.

Képtelen voltam elfordítani róla a tekintetemet, és isten az atyám, minden erőmmel azon voltam, hogy elhiggyem, amit mond. Ez a rémes múlt sokkal nehezebb súlyként nyomta a vállamat, mint a gondolat, hogy akár a jövő is elromolhat. Ugyanakkor tényleg kevésbé éreztem magam felelősnek. A tekintetemet mégis a földre szegeztem, aztán meg a távozó Villámot bámultam. Most, hogy már nyilvánvalóan egyikünk sem törődött vele, jobbnak látta, ha fogócskázik egy kicsit Mennydörgéssel.

Jase még mindig nem engedte el a kezemet, és egyik ujjával folyamatosan a csuklómat simogatta.

– És nem voltál hülye.

Felnéztem rá, és elfojtottam egy keserű nevetést.

– Jól van. És egyébként miért mondod mindezt nekem? Azt akarod elérni, hogy egy kicsit jobban érezzem magam?

– Nem, azért, mert ez az igazság. – Vonásaira zaklatott kifejezés ült ki, a száját annyira összeszorította, hogy ajkai vékony vonalakká váltak. – Mennyi idős is voltál, amikor járni kezdtél azzal a sráccal?

Megrántottam a vállam.

– Hány éves voltál, Tess? – A hangja határozottan csendült, és tudtam, nem fogja feladni.

Megráztam a fejem, próbáltam kiszabadítani a kezemet a szorításából, de nem hagyta. Legszívesebben elbújtam volna a mögöttünk levő, bálákból rakott magas és vastag fal mögé. – Tizennégy éves voltam, amikor járni kezdtünk... Nyáron, közvetlenül az előtt, hogy gimibe mentem volna. Most boldog vagy?

Pedig mindennek tűnt, csak boldognak nem.

– Az rettenetesen fiatal.

Az ujjaim tehetetlenül szorultak ökölbe.

– Igen, de ő...

– Akkor ugye még nem kezdett verni? – Jase olyan szenvtelenül mondta ki a szót, hogy önkéntelenül is összerezzentem. Aztán a szája körüli ráncok egy kicsit ellágyultak. – Mikor ütött meg először?

Erre könnyű volt válaszolni, mert az emlék még mindig rémesen elevenen élt bennem.

– Nem sokkal a tizenhatodik szülinapom után. Véletlenül ráléptem az új sportcipőjére.

Jase elfordult. Az állkapcsában ugrálni kezdett egy izom. Közel tíz hónap telt el az első és az utolsó olyan alkalom között, amikor Jeremy megütött. Tíz hónapon keresztül őriztem a titkot, rejtegettem a zúzódásokat, és rágódtam azon, hogy mivel érdemeltem ki ezt az egészet.

Tíz hónapon keresztül, amit soha, de soha nem szeretnék még egyszer átélni.

– Hiszen még tizenhat évesen is nagyon fiatal voltál! Még mindig nagyon fiatal vagy. – A hangja kimért, de egyenletes volt. – El sem tudom képzelni, mi mindenen kellett keresztülmenned, de akkor is csak gyerek voltál még, Tess. Nem voltál hülye. Csak rémült.

Valahonnan a semmiből megjelent a torkomban egy gombóc, és amikor megszólaltam, a hangomat reszelősnek éreztem.

– Végig azt hittem, az egész az én hibám.

– Nem a te hibád volt! – A szeme sajátos, ezüst fénnyel csillogott. – Kérlek, mondd, hogy te is pontosan tudod, nem a te hibád volt!

– Tudom – feleltem, majd gyorsan pislogtam, és a torkomat köszörültem. – Nem az én hibám volt, amit tett velem, azonban az, hogy elhallgattam, ami történik, csak tovább rontotta a helyzetet.

– Tess...

– Értem, hogy mit akarsz mondani, de akkor is szólnom kellett volna valakinek. Ezt még te sem vitathatod. Az, hogy csendben maradtam, rohadtul nem egy hőstett, hanem azt mutatja, mennyire gyenge vagyok... A gyávaság pedig olyan, mint a rák, ami szépen lassan felfalja a bensődet, és kurvára összekuszálja az agyadat. Most már tudom. Akkor azonban nem tudtam, és... – Elhallgattam, majd reszketeg lélegzetet vettem, és a fejemet ingattam. Ebben a pillanatban jutott eszembe Debbie. – És hogy is mondjam csak, most már más a helyzet.

– Ebben biztos vagyok, de akkor sem voltál se hülye, se hibás. És mivel én mondom ezt, úgy is van. Vita lezárva.

Most komolyan?

– Vita lezárva?

Bólintott, és az ajka mosolyra húzódott.

– Aha. Amit én mondok, az úgy is van.

– Na, persze.

A mosolya még szélesebb lett, és finoman meghúzta a karomat. A szeme most már sokkal melegebb szürke árnyalattal csillogott.

– Szerintem elég egyértelmű, hogy ki a főnök.

Felnevettem, ami az igazat megvallva még engem is rettenetesen meglepett, tekintve, milyen komoly dolgokról beszélgettünk pár pillanattal korábban.

– Az biztos, hogy nem te vagy.

Vigyorgott.

– Ó, dehogynem. Mindig is én voltam a főnök. Csak a színfalak mögül irányítottam a dolgokat. Ráadásul olyan ügyesen, hogy te magad sem ismerted fel az igazságot.

Az égre emeltem a tekintetemet, és az a különös, égető érzés, ami a beszélgetés elején költözött a szemembe, mostanra elmúlt. Pontosan értettem, mit akar mondani. Annak ellenére, hogy nem volt valami könnyű elfogadnom, hogy annak idején nem én voltam a hibás, pontosan tudtam, hogy Jase mennyire megszállottan hisz az igazában. Ez pedig sokat jelentett. Nagyon, de nagyon sokat.

– Szóval hogy tetszett az ismerkedés? – kérdezte, és olyan érzésem támadt, mintha egy hatalmas, sűrű felleg szívódott volna fel az égről. Most már hivatalosan is visszatértünk a biztonságos témák területére. – Nem volt rettenetes élmény, ugye?

– Nem – válaszoltam, és rámosolyogtam. – Cseppet sem.

– Akkor mit szólnál, ha legközelebb fel is ülnél valamelyikre? Mondjuk Villámra.

A gyomrom egy egészen kicsi szaltót vetett.

– Ó...

– Én is veled leszek – tette hozzá, és lehajtotta a fejét. – Egész idő alatt.

Lelki szemeim előtt megjelent a kép, ahogyan gyakorlatilag ott ülök az ölében, a karja a derekamat öleli, magához szorít, és... nos, forróság öntött el. Erőnek erejével be kellett húznom vészféket az én kis pornóexpresszemen, mielőtt még vészesen felnőtt tartalmak jelennek meg a fejemben.

Jase csak kuncogott, a maga sajátos, mély és szexis hangján, és közelebb lépett. A tornacsukája orra az én cipőm orrához ért, és kénytelen voltam hátrahajtani a fejemet, ha a szemébe akartam nézni.

– Úgy érzem, bejönne neked a dolog.

– Micsoda? – Összevontam a szemöldökömet, és csak reménykedni tudtam, hogy ezt elszántnak látja majd, nem bénának. – ja, nem! A holnapi zeneelméleten gondolkodtam. Nem a barokk jön most? Tisztára be vagyok zsongva tőle.

Az ajka megint mosolyra húzódott.

– Kétlem, hogy ettől zsongtál be, vagy, hogy az ilyesmi akár csak fel tudna izgatni.

– Az viszont tuti, hogy te sem.

– Ha te mondod! – A tekintetében erősebb lett az a huncut kis fény. – De akkor is azt hiszem, rám gondoltál.

Horkantottam. Vagy inkább röfögtem.

– Azt te csak hiszed, ember! Eszembe sem jutottál.

– Nagyon bénán hazudsz.

– Te meg nagyon béna vagy ezzel a túlméretes egóddal. Még a bátyámnál is jobban el vagy telve magaddal, pedig hidd el, az teljesítmény!

– Mondhatsz, amit csak akarsz, én akkor is tudom, mi az igazság. – Ekkor lehajtotta hozzám a fejét, és ahol az ajka végigsimított az arcomon, izzóan forró ösvényt rajzolt. – Látod? Máris pipacspiros vagy, pedig még semmit sem csináltam.

– Csak a nap miatt – válaszoltam, miközben elhúzódtam tőle, még mielőtt valami hatalmas ostobaságra ragadtatom magam; mondjuk, két kézzel megmarkolom az arcát, magamhoz rángatom, és leteperem. – Lehet, hogy napszúrást kaptam.

Felnevetett.

– Hiszen felhős az ég!

Fújtattam.

– Mintha ez jelentene bármit is!

– Mondhatok valami?

Oldalra billentettem a fejemet, és vártam, mit fog mondani.

Úgy tűnt, az a felháborítóan magabiztos vigyor beleégett a képébe.

– Szerintem aranyos.

– Micsoda? – Nagyon reméltem, hogy nem rólam van szó, mert nagyon nem szerettem volna, ha Jase engem csak „aranyosnak” lát.

– Te vagy aranyos. – Megfogta az egyik tincsemet, és a végével csiklandozni kezdte a nyakamat, miközben nekem minden erőmre szükségem volt, nehogy kiöltsem rá a nyelvemet. – Meg ez az egész kis színjáték... Ahogy próbálod beadni nekem, hogy nem én járok folyamatosan a fejedben. Még azt is el tudom képzelni, hogy csak ülsz egyedül a koleszban, és egyfolytában a nevemet írogatod a füzetedbe.

– Jézusom! – felnevettem.

– Na, és persze álmodozni is szoktál rólam, igaz? Ébren maradsz, aztán...

A nevetésem beléfojtotta a szót. A következő pillanatban pedig már lendült felé az ökölbe szorított kezem, hogy teljes erőből mellkason bokszoljam. Amit mondott, az olyan nevetséges volt, hogy nem is létezik rá szó. Na, jó... az álmodozással kapcsolatban azért volt némi igaza. Jobban mondva elég sok álmomban volt tevékeny főszereplő. Az öklöm végül soha nem ért célba. Megdöbbentően gyors reflexszel elkapta a felé lendülő karomat, és még ugyanazzal a könnyed mozdulattal magához is rántott.

Lenyűgöző.

– Verekedni nem valami szép dolog – jegyezte meg vigyorogva. – Ahogyan az sem, ha hitegetni próbálod magad.

Most, hogy a mellem teljesen az övének nyomódott, kicsit nehezebbnek éreztem a beszédet. A mellbimbómból hullámokban sugárzott a kellemes bizsergés.

– Pedig te vagy, aki összevissza beszél. A múltkor azt mondtad, nagyon sajnálod, hogy megcsókoltál, akkor meg mégis miért járnál egyfolytában éppen te a fejemben? Már tovább is léptem, haver!

Abban a pillanatban, amikor ezek a szavak elhagyták a számat, és a tekintetünk összekapcsolódott, rádöbbentem, milyen hatalmas hibát követtem el. Fogalmam sincs, mi járhatott éppen akkor a fejében, de az biztos, hogy az ezüstös szemek tekintete megigézett. Valahogyan sikerült eljutnunk az ártatlan ugratástól és piszkálódástól – mert azért nem tagadhatom, az előbb mondtam néhány durva lódítást is – idáig... és közben persze még azt sem tudtam volna megmondani, hova is jutottunk.

Az arca hirtelen egészen elkomolyodott.

– Soha nem mondtam, hogy megbántam azt a csókot.

– Pedig én tuti biztos vagyok benne, hogy ezt állítottad.

A szeme higanyként izzott.

– Én pedig tuti biztos vagyok benne, hogy nem.

Lassan ingatni kezdtem a fejemet. Zavar lett úrrá rajtam, és el sem tudtam képzelni, mit mondhatnék.

– Nem bántam meg, hogy akkor megcsókoltalak.

A mellkasomban a szívem vagy háromszoros sebességgel zakatolt.

– Nem bántad meg?

– Nem. – Egy rövid pillanatra félrefordult, az állkapcsában ugrált egy izom, aztán visszanézett rám, és a tekintetünk összetalálkozott. – Pedig az lenne a helyes. Bárcsak így erezhetnék!

– Én nem bánom – suttogtam, még mielőtt megállíthattam volna magam. – Egyetlen pillanatig sem bántam.

Egy ideig csak nézett rám, néma csendben, aztán miközben még mindig a két csuklómat fogta, felemelte a karját, és néhány centivel hátrébb tolt magától. Ó, miért is nem tudom tartani a számat?

– Basszus! – mondta reszelős hangon, és a következő pillanatban megint magához vont.

Lehajtotta a fejét, és még mielőtt észbe kaphattam volna, hogy mi történik, az ajka már az enyémre forrt. Az agyam vagy három lépéssel lemaradva követte az eseményeket, de Jase máris csókolt – csókolt. Az ajka az enyémen volt, és nem volt benne semmi gyengéd vagy óvatos.

Egy másodperc alatt lángra lobbantam.

Az ajka az ajkamat simogatta, és közben két kezével megfogta az arcomat, majd hátrafeszítette a fejemet. Lábujjhegyre emelkedtem, és ujjaim a mellkasára simultak. Éreztem, hogy a tenyerem alatt a szíve ugyanolyan hevesen ver, mint az enyém. Jase megremegett, az ujjai az arcomat kényeztették, és azt hiszem, néhány pillanatig levegőt venni is elfelejtettem.

Majdnem három éve vagyok halálosan belezúgva, egy éve találkoztak először az ajkaink, erre most... Istenem, Jase megcsókolt!

Az agyam tótágast állt, és az érzékeim egészen összezavarodtak. Megremegtem, hiszen éppen úgy kezdte harapdálni az alsó ajkamat, ahogyan korábban a nyakammal is tette, aztán a nyelve hegyét finoman az ajkaim közé dugta, és gyengéden rávett, hogy szétnyissam őket. Most már mélyebben csókolt, megízlelve – egyszerre irányítva, és felszabadítva. És ez most semmiben nem hasonlított arra a lopott csókra, ami egy éve csattant el. Hallottam, hogy valahonnan mélyen, a mellkasából szenvedéllyel teli, mély morgás szakad fel.

Itta az ízemet.

Egy pillanat töredékéig megijedtem, hogy mi lesz, ha az apja ránk talál így, ebben a helyzetben, ami, hát valljuk be, elég ciki lett volna. De aztán, ahogyan az ujjai már a torkomon simítottak végig, majd a vállamon keresztül le egészen a csípőmig, minden ehhez hasonló gondolat nyomtalanul szívódott fel a semmibe. Hogy rajtakapnak bennünket? Kit érdekel?

A szívem egyre hevesebben vert, hogy a végén azt hittem, ennél gyorsabb már nem lehet, ő pedig mind szorosabban tartotta a csípőmet. Felemelt, de egyetlen pillanatra sem szakította meg a csókot. A combommal átöleltem a derekát, a karjaimmal pedig a nyakát, ujjaimmal puha hajába túrva.

Elindult, és fogalmam sem volt, merre megyünk. Ugyanakkor totál lenyűgözött, mennyi mindent tud egyszerre csinálni – a nyelve az enyémet simogatta, a keze a fenekemet fogta, és közben egyetlen alkalommal sem botlott meg.

Minden érzékem üvölteni kezdett, ahogyan letérdepelt, és a következő pillanatban rádöbbentem, hogy lefektet a szénára. Izmos teste fölém hajolt, esélyem sem lett volna a menekülésre. A vékony kis szénaszálak a bőrömet szurkálták, de az ajka továbbra is perzselően tapadt az enyémre, és ahogyan megéreztem magamon a súlyát, mintha minden levegő kiszaladt volna a tüdőmből. Egészen belesüppedtünk a szénába, illatosan vett körül bennünket. Jase keze megjelent az egyik combomon, és a lábamat a sajátja köré húzta. Ez most nagyon más volt, mint amikor részegen jött fel hozzám. Most mind a ketten tudtuk, hogy igenis tisztában van mindennel, ami történik. Mind a ketten jelen voltunk.

A nyomás – pontosan azon a helyen, ahol ő a legkeményebb, én pedig a legjobban ellágyult voltam – nemigen adott esélyt az értelmes gondolatoknak. Éreztem őt, amikor pedig az altestét hozzám nyomta, olyan élesen csapott végig a gyönyör az egész testemen, hogy hangosan nyögtem fel. Aztán felvéve a teste diktálta ritmust, én is felemeltem, és hozzányomtam a csípőmet. A válaszként feltörő nyögés pedig olyan hangosnak tűnt, mintha mennydörgés szólt volna a véremben.

– A rohadt élet! – mormogta bele a számba. – A mocskos rohadt élet, Tess, én...

Az ajka megint az enyémre forrt, de már mélyebben, és sokkal lassabban. Szinte gyengéden. Nem biztos, de a derekamra tapadó keze mintha egy kicsit megremegett volna, majd az ujjai becsusszantak a felsőm alá. Abban ugyanakkor száz százalékig biztos vagyok, hogy az én ujjaim határozottan remegtek, miközben a hajába túrtak. Tenyerének bőre a hasamat karistolta, én pedig még közelebb nyomtam magam hozzá, mert sokkal, de sokkal többet akartam ennél.

Abban a pillanatban, amikor mintha semmi nem létezett volna a csókjaink jelentette valóságon, Jase ízén és a bennem támadó érzéseken kívül, tudtam, kész lennék odaadni magam neki.

Ott, a farmon.

Egy istálló mellett.

A szénában.

Az ajka ebben a pillanatban eltűnt az enyémről, én pedig kétségbeesetten nyögtem fel, mert azonnal hiányozni kezdett. Öntelt kis nevetését hallva a vágy villámgyorsan rohant végig a testemen, és az ajka megint ösvényt perzselt végig a nyakamon. Hátrahajtottam a fejem, és hagytam, hogy azt tegyen velem, amit csak akar.

Ő pedig megtette.

Előbb megcsókolta az állkapcsom alatti érzékeny kis pontot, aztán a nyakamat kényeztette. Borostája szurkába a bőrömet, az ajka érintése pedig mintha gyógyír lett volna. Az egész testem kéjes fájdalommal vágyott rá, vágyott többre – vágyott mindenre, ami ezen túl történhet.

Aztán mintha csak egy kút mélyén lennék, meghallottam egy közeledő kocsi hangját. Először azt hittem, a képzeletem játéka az egész – jobban mondva reménykedtem benne, hogy az. De teltek a másodpercek, a zaj pedig határozottan hangosabb lett.

Jase felpattant, tett hátra egy lépést. Annak ellenére, hogy igazi kánikula volt, hirtelen nagyon hidegnek éreztem a levegőt. A tekintetem szinte megbabonázva járta végig a testét. A pólójába meg a karját borító, finom szőrszálakba széna ragadt. A figyelmem a csípője alatt megállapodott néhány másodpercre, majd végignéztem magamon is.

A felsőm a melltartómig fel volt gyűrve.

A kocsi ekkor befordult az úton, és a magasra nőtt, sárga-zöld kukoricaszárakon túl valami vörös villant.

Még mindig túlságosan le volt lassulva az agyam, hogy ezt mind egyszerre értelmezni tudja, éppen ezért teljesen készületlenül ért, amikor Jase odalépett hozzám, megfogta a kezemet, és felállított.

Jobbra dőltem, és ahogyan próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat, a sérült lábamra támaszkodtam. Jase szerencsére elkapott, még mielőtt baj történt volna, megvárta, míg visszanyerem az egyensúlyomat, miközben úgy lihegtem, mintha éppen most táncoltam volna végig egy egész előadást a színpadon.

– Basszus, Tess! – mondta, és az ujjai végigsimítottak az felsőm szélén. Én csak álltam ott, mint valami agyhalott, ő pedig gyorsan megigazította az összevissza gyűrt ruhámat. – Ez...

A kocsi éppen Jase Jeepje mellett állt meg, az ajtó nyikorogva kitárult, és egy kis alak ugrott ki belőle. Női hang szólt.

– Jase! – hallottam egy gyerek kiáltását. Jack a karám felé fordult. – Jase!

Teljesen lefagytam, mert tudtam, hogy csupa széna vagyok, tisztára ki vagyok pirulva, és így összességében úgy festhetek, mint aki bármelyik pillanatban szívrohamot kaphat. Jase-re néztem.

– Ne haragudj! Ennek nem lett volna szabad megtörténnie – mondta, aztán sarkon fordult, és magamra hagyott.

8. FEJEZET

JACK BELEVETETTE MAGÁT JASE KITART KARJAIBA, Ő meg felkapta a kiskölyköt, és megpörgette, de úgy, hogy ha valaki ott áll a közelükben, tutira kiverik a szemét. Jack boldogan sikoltott, a szemét szorosan lecsukva, a száját kitátva.

A mellkasomba feszítő érzés költözött, ahogyan kettejüket figyeltem. Jase... Egy napon fantasztikus apa lesz belőle. Nem, mintha attól kellene tartanom, hogy valaha is az én gyermekem apja lesz, hiszen szerinte én nem voltam egyéb, mint egyetlen hatalmas, két lábon járó hiba. Ez a tudat rettenetesen fájt, csak azt nem tudtam, hogy miért. Ugyanis eszemben sem volt a közeli jövőben gyereket szülni, de ezt hiába ismételgettem, a mellkasomat feszítő érzés cseppet sem lett könnyebb.

Jack rúgkapált, hogy most már szeretné, ha letennék, és abban a pillanatban, hogy a lába a földet érte, rohanni kezdett felém. Kis karjával átölelte a lábamat, felnézett rám, és olyan édesen mosolygott, hogy az hihetetlen. Ez a kölyök egyszerűen csodálatos volt!

– Megtanultál már lovagolni a lovacskákon? – kérdezte, és kicsit meglepődtem, hogy ilyesmire is emlékszik.

Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Megetettem őket, de még nem jutottam el odáig, hogy fel is üljek rájuk. – Na és persze, tekintve, milyen gyorsan halad a tanítás, ha Jase-szel kettesben vagyunk, erre belátható időn belül nem is fog, sor kerülni.

– Miért nem tanítaszod meg? – kérdezte Jack a bátyjától.

– Tanítod – javította ki Jase szórakozottan. Aztán odalépett mellé, és megfogta Jack karját. – Olyan vagy, mint egy kis amőba.

Jack zavartan vonta össze a szemöldökét, de nem engedte el a lábamat.

– Mi az az anőba?

Jase egy kicsit nevetett, aztán megint megpróbálta lefejteni rólam a kis karokat.

– Valami olyasmi, ami állandóan belekapaszkodik mindenbe. Szerintem most már elég volt.

Egy másodpercig úgy tűnt, Jacknek eszébe sincs elengedni, de aztán lazított a meglepően erős szorításon. Jase felnézett rám, és a következő pillanatban már el is rántotta tőlem a kisöccsét. Amikor a tekintetünk összetalálkozott, ő gyorsan elfordult.

Öröm és boldogság! Micsoda hatalmas buli lesz a visszaút!

De közel sem akkora, mint először találkozni az édesanyjával, miközben úgy nézek ki, mint akit éppen alaposan megcsináltak ott, a szénakazalban. Ami azért nem is áll annyira messze az igazságtól.

Mrs. Winstead elég kedvesen mosolygott rám, ahogyan a két fiú nyomában elindultam a kocsihoz, de a vonásain tisztán tükröződött, mennyire meg van lepődve.

Nagyon csinos asszony volt, az arcán csak a szája és szeme körül látszott néhány halvány ránc. Farmer volt rajta, meg viseletes ing, és csak úgy sugárzott belőle, hogy nem csak nagyon jól feltalálja magát a farmon, de akkor sem esik le a gyűrű az ujjáról, ha dolgoznia kell.

Mély sóhaj kíséretében nyújtottam neki kezet, miközben Jase megint ölbe vette a kisöccsét, és aztán úgy kapta a vállára, ahogyan egy zsák krumplit szokott az ember. Itt nemigen lesz bemutatás. Ez most nem olyan volt, mint amikor az apjával találkoztunk. Azután semmiképpen, ami történt. Rémesen kínos volt a helyzet, és rám tört az érzés, hogy nekem semmi keresnivalóm itt. És ez így is volt. A torkom égni kezdett, ami csak tetézte a mellkasomba költöző feszítő érzést.

Tudtam, hogy pipacspiros az arcom.

– Üdvözlöm! Teresa vagyok. – Jase hirtelen felém kapta a fejét, amikor meghallotta, mennyire reszelős a hangom, mire megköszörültem a torkomat, és az anyja szemébe nézve hozzátettem. – Cam húga.

A felismerés láthatóan megcsillant a sötétbarna szemekben.

– Ó, hát persze! Hogy van a bátyja mostanában?

Mivel úgy éreztem, sikerült biztonságos területre találni, egy kissé megkönnyebbültem.

– Egész jól. Úgy tervezi, hogy jövő tavasszal próbajátékra megy a D. C. Unitedba.

– Tényleg? Hát ez nagyon jó hír! – Aztán Jase-re pillantott, aki megint Superman köpenyét játszott az öccsével. Istenem, milyen aranyosak voltak így, ketten! Sóhaj. – Tudta, hogy régebben Jase is focizott?

– Anya! – nyögött fel Jase.

Bólintottam.

– Igen, Cam említette néhány alkalommal, de soha nem mondta, hogy végül miért hagyta abba.

Mrs. Winstead már éppen válaszolt volna, de ebben a pillanatban Jase maga elé vette Jacket, és letette a földre.

– Most már indulnunk kell, anya. – És közben szinte kerülte a tekintetemet. – Gyere, Tess!

Két karomat a mellkasom előtt keresztbe fontam, és tettem hátra egy lépést. A nyelvembe kellett harapnom, nehogy megszólaljak. Nem vagyok én kutya, hogy bárkinek a parancsaira ugorjak!

– Én is menni akarok! – Jack azonnal a Jeep felé vetette magát, de Jase még idejében elkapta.

– Most nem, kisöreg, ezúttal itt maradsz.

Jack alsó ajka remegni kezdett.

– De menni akarok.

– Tudom, de vissza kell vinnem Tesst. Ugye megérted?

Jack szája legörbült, és nyilvánvalónak tűnt, hogy egy másodperc múlva a történelem legnagyobb hisztijének leszek szem- és fültanúja. Jase letérdelt elé, és miközben felvont szemöldökkel a szemébe nézett, két kezét a kiskölyök vállára tette. Leereszkedett hozzá, hogy egy szinten legyen Jackkel, pedig tudtam, hogy az ő korában levő srácok nemigen szokták ezt tenni.

– Aztán visszajövök hozzád, oké? Elmegyünk, és fagyizunk. Na, ehhez mit szólsz?

Jack tekintete fényleni kezdett, de Jase anyja rosszallóan nézett.

– Jase, akkor nem fog vacsorázni. Már megint.

Jase kidugta a nyelvét.

– Megeszünk mi mindent, ugye?

Jack kuncogott.

– Meg.

– Oké. Akkor tűnés be a házba! – felállt, és a vállánál fogva a ház felé fordította Jacket, ahol Mrs. Winstead már várt a kissrácra.

- Nemsokára visszajövök. – Aztán felém fordult, és éreztem, hogy megfeszülök.

Annyira kínos volt a helyzet, mint amikor először álltam színpadon, de felemeltem a kezem, és tétován integettem Jacknek és Mrs. Winsteadnek.

– Örülök, hogy megismerhettem!

Mrs. Winstead szélesen elmosolyodott, előbb Jase -re, majd megint rám nézett.

- Remélem, nem utoljára volt nálunk!

Ó, basszus, már gyülekezik a szarcunami!

Bólintottam, mert hát mi mást tehettem volna. Jack kiszakította magát Mrs. Winstead karjából, és odarohant hozzám, hogy még egyszer, utoljára megöleljen. Viszonoztam az ölelést, és azonnal éreztem, hogy ezt a kiskölyköt nehéz nem szeretni.

Lényem egy része legszívesebben maradt volna, és aztán majd visszastoppolna valahogy a campusra, de pontosan tudtam, mennyire furán venné ki magát, ha megteszem. Éppen ezért, amikor Jack elengedett és visszament a házhoz, elindultam a Jeep felé. Jase, aki mindig tudott úriemberként viselkedni, ha nagyon akart, kinyitotta nekem az ajtót. Nem köszöntem meg neki.

Beszállt a kocsiba, majd akkorát sóhajtott, amekkorát még én sem sóhajtottam soha. És ez nagyon dühített, mert ő mégis miért érzi magát dühösnek és szomorúnak? A száját szigorúan összeszorítva megfordult, majd a kocsival elindult a murvával felszórt úton. Addig nem is szólt hozzám, amíg el nem értünk a hosszú, kanyargós bekötőút végéig.

– Tess...

– Hallgass! – vágtam a szavába. – Hidd el, nemigen tudsz most olyat mondani, ami egy kicsit is érdekelne! És ha most megint elkezded, hogy ami történt, az hatalmas hiba volt... – A hangom a legcikibb módon csuklott el. – Akkor torkon váglak, ezt megígérhetem! Komolyan.

Az ajka megrándult, mintha valójában azt gondolná, hogy csak viccelek vele.

– Én azért nem így mondtam volna, de...

– Ne! – figyelmeztettem, mert éreztem, hogy talán valami ennél is rosszabbal fogja majd folytatni. – Csak annyit kérek, hogy vigyél haza! – Össze kellett szorítom az ajkamat, ha nem akartam, hogy úgy remegjen, mintha valami szánalmas kis nyúlnyál lennék, és közben pontosan tudtam, hogy látja rajtam, mennyire erőlködöm. – Haza akarok menni, és kész.

Egy szívdobbanásnyi néma szünet.

– Bassza meg! – sziszegte.

Ahelyett, hogy kifordult volna az országútra, megállította a kocsit. A Jeep motorja alapjáraton ketyegett, ő pedig felém fordult az ülésében.

– Te ezt nem érted, Tess!

A szememet forgatva már éppen mondtam volna valami vitriolosat, de aztán hirtelen úgy elszorult a torkom, hogy nem jött ki rajta semmi hang.

– Igazad van. Nem értem. Vonzódsz hozzám. Akarsz engem, de közben egyfolytában ellöksz magadtól. Cam miatt? Mert őszintén szólva, ennél bénább indokot nem is tudnék elképzelni, Jase! Cam a bátyám, és nem az a dolga, hogy az ártatlanságom felett őrködjön.

Jase arca eltorzult, mintha valami nagyon savanyúba harapott volna.

– Na jó, ez olyan kép volt, amit soha nem szerettem volna magam előtt látni.

– Jaj, fogd már be!

A vonásai kisimultak, és erősen megszorította a kormányt.

– Na jó, nem Cam miatt van. Az elején talán ez is benne volt, mert ha az ember a legjobb barátja húga után fut, azzal megszegi a legfontosabb törvények egyikét, de az igazat megvallva ezt fel tudnám dolgozni.

– Sőt, már nyilvánvalóan sikerült is – motyogtam, és tekintetemet az ablakra függesztettem. – A farkadnak legalábbis. És nagyon gyorsan.

Jase félrenyelt, és felköhögött.

– Tess, én... Hidd el, hogy te nem akarsz igazán velem lenni. Őszintén szólva, tuti nem akarnál ebbe a helyzetbe kerülni.

Keserűen felnevettem.

– Hűha! Szóval akkor ez lesz a legújabb magyarázat? Hogy nem te dobsz ki, hanem igazából én nem akarlak téged? Ravasz!

– Nem erről van szó – tiltakozott. – Vannak dolgok, amiket nem tudsz velem kapcsolatban, ha pedig tudnád, akkor nem ülnél most itt. Higgy nekem!

Megint felé fordultam, és kíváncsian vontam fel a szemöldökömet.

– Talán megöltél valakit? Aztán feldaraboltad a hullát, és felzabáltattad a disznókkal?

– Mi van? – Értetlenül nézett rám. – Dehogy!

– Akkor megvertél és megerőszakoltál valami csajt? Van egy halom gyereked valahol a pincében? Vagy titokban terrorista vagy?

Az arcából egy csomó mindent ki lehetett olvasni, de főként undorodó volt.

– Basszus! Dehogy!

– Jól van – mondtam lassan. – Akkor viszont nem tudom, mit tehettél, ami annyira rettenetes, hogy ne akarnék veled lenni.

Elfordult, és a fejét ingatta.

– Még mindig nem érted, Tess! Egyszerűen nem lehetsz az enyém.

– De már a tiéd vagyok – válaszoltam, aztán a következő pillanatban rémülten csuktam be a számat. Basszus, ezt én mondtam? Ijedten néztem rá, és láttam, hogy a szeme elkerekedik.

Ó jézusmáriaszentjózsef, ezt hangosan kimondtam?

Pedig igaz volt. Lehet, hogy még ő maga sem tud róla, és az is lehet, hogy ő nem akar, de akkor is Jase-é vagyok. Még ha akartam volna, sem változtathattam volna meg az iránta érzett érzéseimet.

– Én nem... – kezdte, és a tekintete elsötétedett. – Én nem akarlak megbántani.

De... volt valami, amit nem mondott ki, és ez a ki nem mondott „de” olyan volt, mintha tőrt döftek volna a szívembe.

Először a mellkasomra nehezedett súly, aztán szétterjedt az egész testemben. Felsóhajtottam, és lehunytam a szememet. Én ilyen szánalmas módon öntöttem ki neki a szívemet, és ő válaszképpen csak ennyit tud mondani? Még soha életemben nem éreztem magam ennyire megalázva, és most nem akartam semmi egyebet, mint eltűnni a szeme elől.

– Kérlek, vigyél haza!

Nem mozdult, csak ült tovább a vezetőülésben.

– Tess...!

– Haza akarok menni.

Egy szívdobbanásnyi szünet következett. Ő pedig az ölébe ejtette a kezét.

– Ő a fiam! – kiáltotta olyan hangosan, hogy megijesztett engem és saját magát is, aztán halkabban, de olyan halkan, hogy nem is lehettem biztos benne, mondott-e egyáltalán valamit, hozzátette: – Jack a fiam!

9. FEJEZET

AZ ELSŐ PILLANATBAN AZT HITTEM, ROSSZUL HALLOTTAM. Biztos voltam benne, hogy csakis valami mást mondhatott, mert egyszerűen nem tartottam hihetőnek, hogy Jack a fia legyen. Az öccse volt.

De ahogyan néztem őt, a sápadt arcát, a szürke szemekbe költöző őszinte csillogást, már tudtam, hogy az előbb valami olyasmit hallottam, amit talán soha, senkinek nem mondott még el, és éppen ezért csakis az igazság lehet.

Megráztam a fejem, és nem értettem semmit.

– Jack a fiad?

Jase még egy pillanatig fogva tartotta a tekintetemet, de aztán elfordult, és kinézett a szélvédőn. Másodpercek teltek el, mire újra beszélni kezdett.

– A rohadt életbe! Én... Erről senki nem tud, Tess. A szüleim persze igen, és Cam is, de ő soha, senkinek nem árulná el a titkomat. És rajtuk kívül még senkinek nem mondtam el.

Habár azon nem csodálkoztam, hogy Cam tud Jase titkáról, azon egy kicsit megdöbbentem, hogy a bátyám nekem sem árulta el. De persze, igazság szerint nekem semmi közöm nem volt Jase-hez.

El sem tudtam képzelni, hogyan kellene kezelnem ezt a helyzetet, úgyhogy néztem rá, és nem mondtam egyetlen szót sem. A gondolatok vadul kergették egymást a fejemben. Jack és Jase persze nagyon hasonlított egymásra, de a testvérek között ez annyira nem meglepő. Jase nyilvánvalóan nagyon közel állt Jackhez, és a kisfiú is nagyon szerette őt, de ez megint csak nem volt olyan szokatlan a testvérek között. Illetve úgy tűnt, sokszor Jase minden más elé helyezi Jack érdekeit, de ezt teheti az ember a testvére kedvéért is.

De ők ketten nem testvérek.

Hanem apa és fia.

Szent szar!

Egyszerre egy egész csomó dolog értelmet nyert. Attól kezdve, hogy milyen profin bánt Jackkel, egészen a legutóbbi beszélgetésünkig. Amikor azt mondta, az életben a legjobb dolgok néha csak úgy megtörténnek. És ez azt is megmagyarázta, miért hagyta abba a focit, ahogyan azt is, miért szeretne a diploma után olyan munkát vállalni, amivel nem kell elköltöznie a kölyök közeléből.

Itt akar lenni a fiával, és nem érdekli, hogy a világ mit hisz a kapcsolatukról. Ugyancsak megmagyarázta, miért nem szokott csajokat idehozni, mert igaz, hogy jelen pillanatban nem vállal aktív részt a gyerek felnevelésében, elképzelhető, hogy ezen valamikor a jövőben változtatni szeretne majd. És nem volna igazságos egy ilyen terhet egy akármilyen csaj nyakába zúdítani. Ezt mindet megértettem. És totál lefagytam.

Jase apa.

Ő volt a FILF két lábon járó példája – „apa, akit megdugnék”, már ha van a MILF-nek pasi megfelelője.

Összeszorítottam a szememet. Ó, jézusom, el sem tudom hinni, hogy nekem pont ez jutott az eszembe! De Jase akkor is apa volt.

Lassan kifújtam a levegőt, aztán hatalmasat nyeltem, mert felém nyúlt, és kiszedett a hajamból egy szénaszálat. Az ujjai között játszott vele egy kicsit, én pedig tátott szájjal néztem.

– Ő... Ő tudja?

Jase megrázta a fejét.

– Nem. Azt hiszi, hogy a nagyszülei a valódi szülei.

– Miért? – kimondtam a kérdést, mielőtt még átgondolhattam volna, mennyire tolakodó. Istenem, milyen bunkó vagyok! De mindenképpen tudni akartam a választ. Tudni akartam, hogy Jase, aki nyilvánvalóan imádja a kisfiút, hogyan adhatja a nevelését más emberek kezébe.

– Ez az egész elég nagy katyvasz – válaszolt, és hátradőlt az ülésben. A kezével megdörzsölte az arcát, és felsóhajtott. – A születése óta a sajátjukként nevelik. Még hivatalosan örökbe is fogadták. Így elmondva úgy tűnik, igazi gennyláda vagyok, mi? – Rám nézett, és a szemében olyan mélységes fájdalom csillant, hogy a mellkasom egészen összeszorult. – Még arra sem vagyok képes, hogy a saját fiamat felneveljem. Basszus, a szüleim nevelik helyettem, és ő még csak nem is tud erről! Almaid pasija, mi?

Gyorsan pislogtam, a szám kinyílt, de az igazat megvallva, gőzöm sem volt, mit válaszoljak.

Rekedten felnevetett, és a fejét a fejtámlának vetette. A vállaiból csak most tűnt el a feszültség.

– A saját gyerekemet nem én nevelem – ismételte megint, és sejtettem, hogy ezt nagyon sokszor szokta a saját szemére vetni. – Öt éve a szüleim nevelik. Meg akarnám én változtatni, de ezeket az éveket már akkor sem kapnám soha vissza, és azt sem tudom, hogyan változtathatnék. Ha elmondom neki, akkor az egész világa darabokra hullik. Márpedig ezt nem akarom. Ráadásul a szüleim szívét is darabokra törném vele, mert ők mindig is a sajátjukként tekintettek rá. – Becsukta a szemét. – Hát apa az ilyen?

Megint humortalan nevetés tört fel belőle, én pedig felegyenesedtem.

– Akkor is te vagy az apja.

– Jaj, ugyan már! – A mosolyából látszott, mennyire semmirekellőnek tartja magát. – Éppen az előbb közöltem veled, hogy van egy fiam. Még huszonkettő sem vagyok, és van egy ötéves fiam, akit a szüleim nevelnek. Számolj már utána, Tess! Tizenhat voltam, amikor fogant. Tizenhat. Még gimis. Te sem tagadhatod, hogy erre azért nem lehet az ember annyira büszke.

– Talán szégyelled magad miatta?

A tekintete kiélesedett, és láttam rajta, hogy a kérdést újra és újra megforgatja a fejében, mielőtt válaszolna.

– Nem – felelte végül halkan. – Nem szégyellem Jacket. Soha nem fogom szégyellni. De azt igenis szégyellem, hogy nem vagyok képes megfelelni a kötelességeimnek, és nem tudok jó apja lenni.

Beleharaptam az ajkamba. Egy teherautó zúgott el mellettünk az úton, és én annyi, de annyi mindent szerettem volna kérdezni tőle.

– Azt mondtad, hogy tizenhat voltál, amikor megfogant. Még kiskorú. Egy gyerek. Miben különbözik ez attól, hogy én is gyerek voltam még, amikor Jeremy azt tette velem?

– Ég és föld a különbség. – Lehunyta a szemét. – Mert az én esetemben a kor nem ment fel.

– Miért, te hány tizenhat évest ismersz, aki tudja, hogyan kell felnevelni egy gyereket? – kérdeztem követelőzve.

– Nagyon sokan vannak, akik tudják.

– És? Ez nem azt jelenti, hogy minden egyes tizenhat éves készen áll a gyereknevelésre. Az tuti, hogy tizenhat éves koromban én minden lettem volna, csak kész nem. És annak ellenére mondom ezt, hogy a szüleim tutira sokat segítettek volna. – Aztán hirtelen elhallgattam, mert eszembe jutott, mennyire hülye vagyok. Hiszen eddigi ismereteim szerint két ember szükséges ahhoz, hogy gyereket csináljon. – Ráadásul te nem is egyedül vagy felelős azért, ami történt. Biztos vagyok benne, hogy volt egy anya is. Hol..

– Nem akarok róla beszélni – mondta olyan hangon, hogy önkéntelenül is összerezzentem. – Ennek az egésznek semmi köze nincsen hozzá.

Hűha! Itt aztán nem kispályás baba-mama dráma játszódhatott le!

– És a szülői segítség nem ugyanaz, mint amikor örökbe fogadják a te gyerekedet. – Szúrós szemmel nézett rám. – Amikor elmondtam a szüleimnek, mi történt, persze nagyon pipa lett mind a kettő, de azt akarták, hogy fejezzem be a sulit, menjek főiskolára, és focizzak tovább. Nem akarták, hogy mindezt feladjam.

– És nem is kárhoztatom őket emiatt – feleltem halkan. De akkor is, mi a helyzet a kedves mamával?

– Mivel nem álltam még készen arra, hogy apa legyek, választhattam: vagy ez, vagy örökbe adom Jacket idegeneknek. És bármennyire rettenetesen hangzik is, először nem akartam, hogy bármi közöm legyen hozzá. Nem akartam foglalkozni vele, még meg sem született, még rá sem nézhettem, de én már lemondtam róla... – A hangja elcsuklott, és megköszörülte a torkát. Egészen nyilvánvalónak tűnt, hogy bárki volt is az anya, az a születés után közvetlenül kikerült a képből, és mégis, majd meghaltam a kíváncsiságtól, hogy megtudjam, ki volt az. – Úgyhogy a szüleim elmentek a hivatalba, örökbefogadásért folyamodtak, és persze meg is kapták az engedélyt. Így visszatekintve persze már látom, mennyire rohadtul önző módon viselkedtem. Akkor kellett volna a sarkamra állnom, és összeszedni magam, de nem tettem meg. És most már semmit nem tehetek, hogy ezen változtassak.

– De hiszen akkor is része vagy Jack életének, Jase! És látom rajtad, mennyire szeretnéd, ha minden másképpen alakult volna. Nem ez a legfontosabb? Hogy mindennek ellenére is ennyire szereted?

Jase megint hátrahajtotta a fejét, és kifújta a levegőt.

– A saját életemnél is jobban szeretem, de ez még nem ment fel a saját döntéseim súlya alól.

A harag észrevétlenül vett erőt rajtam, és hirtelen azt is elfelejtettem, mennyire szeretném tudni, ki az anya.

– Nem is olyan régen még te magad mondtad nekem, hogy csak tizenhat éves voltam, és túlságosan fiatal... hogy éppen ezért nem hibáztathatom magam, amiért nem beszéltem senkinek Jeremyről. Nekem felmentést ad a korom és a tapasztalatlanságom, de neked nem?

Válaszra nyitotta a száját.

– Vagy rosszul látom? Mert ha igazam van, akkor ez nagyon igazságtalan, és szörnyen szubjektív. – Ha egyszer beindulok, engem nem könnyű megállítani. – Nem teheted meg, hogy azt mondod, ne törődjek a múltban hozott döntéseimmel és tetteimmel, miközben saját magadra nem érvényes ugyanez a szabály!

Jase az ülésbe süppedt, és a torka úgy mozgott, mintha a megfelelő választ próbálná megtalálni, de hiába.

– Hát, basszus! Erre nem tudok mit mondani.

– Sejtettem.

Az ajka mosolyra húzódott ugyan, de a tekintete továbbra is halálosan komoly maradt.

– Nincs... nincs neked erre szükséged. – Felém fordult, és a szeme éppen olyan színűnek tűnt, mint az ég vihar idején. – Még fiatal vagy, és előtted az élet.

Felvontam a szemöldökömet.

– Ennek meg mégis mi a franc köze van bármihez is? Fontos vagy nekem, Jase! Nagyon. Érted? És veled akarok lenni. – Az arcom megint égni kezdett, de már nem tudtam abbahagyni. – Szerintem ez teljesen nyilvánvaló, ennek ellenére úgy hozol döntéseket, és képzelsz be magadnak dolgokat, hogy az én véleményemet nem is kéred ki. Honnan tudhatnád, hogyan érzek bármivel kapcsolatban, ha nem kérdezed?

– És ezzel kapcsolatban hogyan érzel, Tess? – Az állkapcsában megfeszültek az izmok, és a szeme szürke izzással villant. – Még mindig olyan nagyon szeretnél velem lenni? Még az után is, hogy mindezt elmondtam neked? Azt gondolod, tényleg olyan nagyon okos dolog, ha mi ketten összejövünk? Mi lesz, ha tényleg együtt leszünk? És mi lesz, ha tényleg megszereted Jacket?

A mellkasom előtt karba fontam a kezemet.

– Miért nem akarod, hogy közel kerüljek hozzá? Mintha azt mondtad volna, hogy én kiváló...

– Mert el akarsz menni innen, Tess! Mert fel sem merül benned, hogy itt maradj! És rohadjak meg, ha hagyom, hogy tönkretedd a fiam életét csak azért, mert meg akarod dugatni magad!

Összerezzentem ezekre a szavakra. A torkomat könnyek fojtogatták, és a szemem is égni kezdett. Tényleg ennyit tart rólam? Mindazok után, amit elmondtam neki? Mindazok után, amit ő mondott nekem, és tett értem? Mindent, ami köztünk történt, képes összefoglalni azzal, hogy egyszerűen meg akarom dugatni magam?

A tudat, hogy ezt gondolja rólam, sokkal jobban fájt, mint bármilyen elutasítás fájhatott volna.

– Tudod mit, Jase? – A hangom remegett, de ki akartam mondani, ami a szívemet nyomja. – Semmit sem változtál a szememben attól, hogy van egy gyereked, és még csak a szádra sem vagy hajlandó venni az anyja nevét. Viszont az, hogy ennyire rohadékként viselkedsz velem, és hogy levonsz rólam mindenféle kibaszott következtetéseket, elég ahhoz, hogy azt akarjam, ezentúl semmi közünk se legyen egymáshoz.

10. FEJEZET

JASE PÉNTEKEN NEM JÖTT BE ÓRARA.

Az igazat megvallva nemigen lepődtem meg rajta, hogy habár a barokk zenével foglalkozó óra már elkezdődött, Jase-nek se híre, se hamva. Miután kihajtottunk a bekötőútról, az egész visszaút alatt rettenetes feszültség uralkodott a kocsiban.

Amit mondtam, az az utolsó szóig igaz volt. Persze, kis híján eldobtam az agyamat, amikor megtudtam, hogy Jack a kisfia. Ez talán a legutolsó dolog volt, amire számítottam volna. Így visszatekintve persze összeállt a kép, de ez a helyzet akkor is vérgáz volt. Csakhogy nem tekintettem Jase -re más szemmel. Vagy legalábbis nem teljesen. Na jó, ez azért nem volt egészen igaz. Természetes, hogy egy kicsit más szemmel néztem rá. Hiszen mégiscsak apuka, az isten szerelmére! Én persze nem ismerek egyetlen embert sem, aki nagyjából olyan idősen, mint én, már apa lenne, de ettől még nem tartottam kevesebbnek, és nem változtathatta meg az iránta táplált érzelmeimet. Azt persze el kell ismernem, hogy így sokkal bonyolultabb lenne egy kapcsolat.

Ami egyébként sem lett volna olyan baromi egyszerű.

De akkor is ott volt az a kiskölyök, akinek egy napon majd biztosan be kell vallania az igazságot, és bármilyen csaj lesz is mellette akkor, neki készen kell állnia erre, és elfogadni a helyzetet. Ki tudja, ez a csaj én is lehetnék akár, de úgy tűnik, Jase nemigen szeretné nekem megadni ezt az esélyt.

Ahogy neki is mondtam, az fájt a legjobban, hogy olyannak gondol, amilyennek mondott. Hogy képes lennék Jack életének részévé válni, és közben eszembe sem jutna, milyen hatással lenne a lelkére, ha hirtelen eltűnnék.

Jase szeme többször is, újra és újra rám talált a hazafelé úton, de aztán minden alkalommal félrekapta a tekintetét. Azon kívül, hogy elköszönt, nem szólt egy árva szót sem. Vagyis ennyi volt.

És emiatt nagyon fájt a szívem.

Nem hívott fel, és nem akartam megint én lenni az, aki kezdeményez, mert semmi kedvem nem volt egy rideg elutasításhoz.

Jack a fiam.

Tudtam, hogy rettenetesen hülye vagyok, de a szívem vérzett Jase miatt. Igaz, hogy velem úgy viselkedett, mint egy díjnyertes pöcs, de Jacket szívből szerette, és felemésztette, hogy gyerekként olyan döntéseket kellett meghoznia, amik az egész életére kihatnak.

És éppen úgy, ahogyan engem, a döntései őt sem hagyják nyugodni.

Na, és persze ott van az a bizonyos anya, aki elhagyta őket, és akiről Jase nem hajlandó beszélni sem. ő merre lehet? Vajon még mindig errefelé lakik? És Jase hangja azért lett olyan kemény már az említéstől is, mert a szíve mélyén még mindig őt szereti?

A mellkasomba fájdalom költözött, és képes lettem volna felpofozni magam, mert ennyire hülye vagyok. Hogyan lehetnék féltékeny egy olyan emberre, akinek még a nevét sem tudom? De volt itt még valami – egy sokkal súlyosabb igazság és úgy sejtettem, elsősorban a csaj miatt nem akar Jase senkivel semmi komolyabb kapcsolatba belevágni, nem pedig Jack jóléte miatt.

Nem mintha számított volna.

Azt mondta, hogy én csak egy tévedés vagyok, és az, hogy bevallott nekem egy ennyire komoly dolgot, és őszintén beszélt a múltjáról, még nem jelenteti azt, hogy más szemmel lát. Na persze, értettem én, miért taszít el magától, de ettől még ugyanúgy eltaszított.

Nem lett volna szabad hagynom, hogy megcsókoljon. Persze akkor még nem tudhattam, mi lesz a vége, de most, ahogy az órán a mellettem üresen álló székre pillantottam, a szívem fájdalmasan dobbant. Az este szinte egy szemhunyásnyit sem aludtam, és reggelre makacsul belém költözött ez a fájdalom. Minden érzésem és minden gondolatom zavaros katyvasszá tömörült.

Na és most?

Most csak pipa voltam.

Nem én akartam megcsókolni őt – sem most, sem az első alkalommal. Nem én voltam, akinek minden oka meglett volna, nehogy komoly kapcsolatba keveredjen. Ő kezdeményezett, és ő volt, aki az egyik pillanatban még úgy csókolt, hogy az ember lányának lelke teljesen megzavarodott bele, a következőben pedig ellökött magától.

Igaz, hogy nincsen olyan hatalmas tapasztalatom a pasikkal, a szexszel és a barátkozással kapcsolatban, de ahhoz éppen eleget tudok, hogy érezzem, mennyire akart már azelőtt is, hogy megcsókolt volna. A teste nem hazudott, és abban a pillanatban megéreztem, amint odaállt mögém, amikor Villámot etettük. De persze tudom én, hogy a vágy és az érzelmek egészen más lapra tartoznak.

Basszus, hiszen én is rendszeresen ráizgulok egy-egy pasira, akivel éppen találkozom!

Azt is megértem, hogy még ha van is egy fia, ez nem azt jelenti, hogy ezentúl megvon magától minden örömet – Jase határozottan akart engem. De lehetséges-e, hogy volt valami ennél több is?

Biztosan kellett lennie. Azt szerette volna, hogy átéljek valami mást is, aminek semmi köze a tánchoz, és az, amit tegnap mondott nekem, hogy ami Cammel történt, az nem az én hibám, az nagyon árulkodó volt. Hiszen ez azt jelentette, hogy érdekli, mi történik velem, vagy nem?

Hát persze hogy valamennyire azért érdekli, hiszen Cam kishúga vagyok... A rohadt életbe!

Egyre jobban rápörögtem, és már nem tudtam nyugodtan megülni a fenekemen, a tollamat pedig addig szorítottam, míg sikerült eltörni a kupakját. Addig spannoltam magam, míg már szinte lángra lobbantott a harag – mert sokkal jobb volt dühösnek lenni, mint megbántottnak.

De istenem, ami még ennél is jobban felkúrta az agyamat, hogy itt ülök ezen az istenverte zeneelmélet-órán, és tuti, hogy elkaszálnak a félév végén, mert ahelyett, hogy figyelnék, most is azzal töltöttem az elmúlt fél órát, hogy ezen a seggfejen rágódtam.

– A barokk időszakában jelent meg a tonalitás – mondta éppen Gibson professzor. – A tonalitás olyan zenei nyelv, amelyben a középpontban a hangok magasság szerint, meghatározott sorrendben szerepelnek – ezt nevezzük hármashangzatnak.

Mi van?

Most, hogy így az előadás felénél agyban is bekapcsolódtam, konkrétan halvány gőzöm sem volt, miről beszél Gibson professzor. És ahogyan folytatódott az előadás, ez a helyzet csak fokozódott.

– A barokk időszak legismertebb zeneszerzői; Johann Sebastian Bach...

Legszívesebben Jase -t töröltem volna képen ezzel a Sebastian Bachhal.

– Minden rendben van? – kérdezte Calla az óra végén.

Összepakoltam a füzeteimet, és bólintottam.

– Aha, csak nagyon fáradt vagyok.

Nem szólt egy szót sem, csak felállt. Törin megkérdezte, milyen volt a tegnapi nap, és mivel éreztem, hogy nem lennék képes káromkodások nélkül elmondani az igazságot, egyszerűbbnek láttam annyit felelni, hogy minden nagyon klassz volt.

Annak ellenére, hogy a nap szikrázóan sütött, az épületből kilépve olyan hideg vett körül, hogy hálát adtam az eszemnek, amiért farmert vettem. Szegény Calla viszont csak egy piros rövidgatyát húzott, és úgy tűnt, mindjárt befagy a feneke.

– Tudod, minden alkalommal, amikor Gibson Sebastian Bachot emlegeti, nekem az a rockénekes jut eszembe a nyolcvanas évekből. Tudod, amelyik olyan jól nézett ki. Mondjuk, őszintén kétlem, hogy a valódi... – Befordultunk a sarkon, és felsóhajtott. – Hű, apám...!

Kíváncsi voltam, mire csodálkozhatott rá ennyire, úgyhogy miközben a hideg miatt átöleltem magamat, követtem a tekintetét. És csak pislogtam. A dugig tömött parkolón keresztül egy rövidre vágott, barna hajú srác közeledett. A kocsik folyamatosan áramlottak a parkolóban, ő pedig átvágott egy Volkswagen és egy kisteher között. Sötétkék nadrágot viselt, és a Shepherd szürke pólója csak úgy feszült a széles vállakon és a csodálatos mellkason. Mintha egy főiskolai reklámszórólapról lépett volna le.

Néhány alkalommal láttam már korábban is a Whitehall környékén – nehéz is lett volna nem észrevenni. Nagyon jóképű volt, határozott vonásokkal, és érzéki, széles ajkakkal. Callára pillantottam.

– Ez meg kicsoda?

– Nem ismered? – kérdezett vissza, és próbálta lejjebb húzni a rövidgatya szárát. – Ez Brandon Shriver.

– Brandon Shriver? – kivettem a táskámból a napszemüvegemet, és feltettem. – Szexis név.

– Szerintem is. De őszintén szólva, csodálom, hogy nem ismeritek egymást. Cam és Jase társaságába tartozik.

Vigyort erőltettem az arcomra. Jase. Jelenleg ugyanis éppen azzal voltam elfoglalva, hogy úgy tegyek, mintha ez a személy nem létezne. Csak sajnos kevés sikerrel.

– Tavasszal kezdte az utolsó félévet, de valamivel idősebb nálam. – Calla arca azonnal elpirult. Azt tudtam, hogy ő húszéves, de akkor sem jött össze a matek. Szerencsére Calla megelőzött, és megfejtette helyettem. – Néhány évig szolgált a tengerentúlon. Ha jól tudom, tanár szakos, ami azért egy kicsit fura. Mert ez a pasi túl szexis ahhoz, hogy tanár legyen.

– Hé! – Oldalba böktem a könyökömmel. – Én is tanár szakos vagyok!

– De neked nem szeretnék aranyos gyerekeket szülni. Vele viszont – a srácra nézett, és nagyot sóhajtott –, vele más a helyzet... Hűha, már itt is van!

És valóban itt is volt. Felugrott a járdára, és átvágott a kis, füves négyszögön. Mindössze néhány méterre ment el mellettünk, és felénk pillantott. Abban a pillanatban megjegyeztem magamnak, milyen csillogó, zöld szeme van. Az a lángoló tekintet előbb Callát mérte végig, majd rám ugrott, és a következő másodpercben már megint visszatért Callára.

Ő kapkodva integetett neki, és az arca éppen olyan élénkpirossá vált, mint a körme.

– Szia!

– Szia! – Brandonnak mély, férfias hangja volt. A válla fölött hátrapillantott, majd odajött hozzánk. – Hihetetlen ez a forgalom. Remélem, nem szerettetek volna mostanában hazaindulni.

Néma másodpercek teltek el, és végül Calla megrázta a fejét.

– Nem, én még biztosan maradok néhány óráig. És te, Teresa?

Persze pontosan tudta, hogy lesz még néhány órám, de úgy döntöttem, hagyom magam sodortatni az árral.

– Én sem. Azt hiszem a legjobb lesz, ha gyalog indulok a campus keleti részébe. – Ami elég szokatlan volt, hiszen az elmúlt napokban állandóan kocsival vitettem át magam. Fura, hogy egyetlen pillanat alatt szinte minden így megváltozhat. Aztán úgy döntöttem, félresöpröm ezt a gondolatot.

Brandon bólintott, és a füzetével megcsapkodta a combját.

– Téged mintha már láttalak volna valahol – mondta nekem, és annyira hunyorgott, hogy már alig látszott valami a zöld szemekből. – Van olyan óra, amire mindketten járunk?

Ha van, tuti, hogy mostantól ez lesz a kedvencem. Mivel a nap egy hatalmas felhő mögé rejtőzött, a napszemüvegemet a fejem tetejére toltam, és ezzel a rövidebb hajszálakat is kisöpörtem az arcomból.

– A bátyját ismered – válaszolt helyettem Calla.

– Tényleg? – Brandon megint őt nézte.

– Igen. – Calla úgy fordította a fejét, hogy az arcának az az oldala, ahol a sebhely van, ne látszódjon. – Cameron Hamilton húga.

– Ne szívass! – Brandon ajka őszinte mosolyra húzódott, és nekem eszembe jutott, van-e ezen a világon olyan hely, ahol nem az lenne rólam az első infó, hogy Cam húga vagyok. – Most már látom. Aha... a szemed.

Ereztem, hogy az arcom lángolni kezd.

– Különben Cam nagyon jó arc – jegyezte meg Brandon, és egyik lábáról a másikra állt. – De ő nem klubtag, ugye? Nem abban van, amelyikben Jase Winstead is.

A rohadt életbe, most már nevetséges, mennyire nem tudok megszabadulni ettől a pasitól!

– Nem, de ő és Jase nagyon jó barátok, és egy csomó klub bulira együtt mennek.

– Mint most hétvégén is? – kérdezte, és amikor bólintottam, csodálkozva nézett a feltűnően néma Calla felé, – Te is mész?

Calla megköszörülte a torkát.

– Á nem, melóznom kell.

Brandon egyébként nagyon is egykedvű arcán érdeklődés villant.

– Hol dolgozol?

Öregem, ez a beszélgetés legalább olyan nyögvenyelős, mintha két majom próbálna egyszerre megkefélni egy focilabdát. Ugyanakkor nagyon aranyos is volt, ahogyan Calla mintegy lopva, újra és újra Brandont bámulta. Miközben Brandon kérdéseire válaszolgatott, oldalra fordultam, és a megdöbbenéstől kis híján hanyatt estem. Egy túlságosan is ismerős fekete-szürke Jeep került ki egy kistehert, majd állt meg a padka mellett. Lehúzódott az ablak, és tátva maradt a szám.

Jase ült a volánnál, fején sötétkék baseballsapka, a sild hátrafordítva. Sűrű, sötétbarna hajának tincsei kikandikáltak a sapka alól.

O, apám, a sapkás pasiktól mindig elgyengülök!

És a jelek szerint ugyanígy elgyengülök az olyan pasiktól is, akik már apukák, és baseballsapkát hordanak.

Jase acélszürke szemének pillantása megtalálta Brandont. Amikor azonban észrevettem, mennyire elsötétül az arca, úgy éreztem, mindjárt megszakad a szívem.

– Hé, Shriver, mi a pálya, haver?

Brandon elvigyorodott.

– Semmi, haver. És nálad?

Jó kérdés.

– Csak Tessért jöttem. – Az arcán kicsit erőltetett mosoly jelent meg. – Kész vagy, Tess?

Ez meg mi az öreg ördög? A szemöldököm a homlokomra szaladt. Azok után, ami tegnap történt, most eljött értem? Miután megcsókolt, aztán bocsánatot kért miatta, aztán a nyakamba zúdította, hogy van egy fia, és a végén még vérig is sértett? Ez a gyökér valami alternatív valóságban él, amiben mindez teljesen oké?

– Tess? – kérdezte, és a türelmetlenség tisztán kicsendült a hangjából.

A harag perzselni kezdte a bensőmet, és kis híján sarkon fordultam, és döngő léptekkel távoztam is onnan, ekkor azonban észrevettem, milyen kíváncsi tekintettel figyeli a jelenetet Calla és Brandon. Habár semmit nem szerettem volna jobban, mint jó keményen bemutatni Jase-nek, úgy gondoltam, nem volna valami szerencsés jelenetet rendezni itt, a campus kellős közepén. Ha most elkezdek itt hisztizni, azzal túlságosan magamra vonom a figyelmet, márpedig én csak akkor szerettem a figyelem középpontjában lenni, amikor a színpadon táncoltam. Talán azért volt ez, mert régebben Jeremy olyan sokszor rendezett jelenetet a jelenlétemben.

Megszorítottam a hátizsákom pántját, majd Callához és Brandonhoz fordultam.

– Később találkozunk.

Brandon egy kicsit meglepetten nézett, de aztán simán búcsút intett. Calla meg úgy vigyorgott rám, mintha Jase éppen az imént kérte volna meg a kezem, én meg igent mondtam volna neki. Fúj! Hihetetlenül dühösen vágtam keresztül a füves részen, feltéptem az utas oldali ajtót, majd beszálltam, és úgy vágtam be magam mögött, hogy csak úgy csattant. Jase ölében egy rózsaszín doboz hevert, és pontosan tudtam, ha most meg merészeli próbálni, hogy azt a vackot odaadja nekem, akkor az egészet a képébe nyomom.

A szeme valamivel sötétebb szürkére vált, miközben azt figyelte, hogyan kötöm be magam. Eltelt egy kis szünet, majd megszólalt.

– Brandon Shriver?

Csücsörítve dőltem hátra az ülésben.

– Azt hiszem még nem voltam itt, amikor ez a beszélgetés elkezdődött, mert lövésem sincs, miért mondod ki a nevét.

Jase állkapcsa megfeszült.

– Vele beszélgettél.

– Aha – mondtam lassan. – És Calla is. És még csak nem is ismerem.

Sebességbe tette a kocsit, majd a tekintetét a szélvédőn túlra szegezte.

– Nekem nem éppen úgy tűnt, mintha nem ismernétek egymást. Azt ugye tudod, hogy ő még nálam is idősebb? Túlságosan öreg hozzád...

Felegyenesedtem, és szó szerint eltátottam a számat, úgy figyeltem.

– Ez most komoly, baszd meg?

Pislogott néhányat, aztán a szeme összeszűkült.

– Erre a hisztire semmi szükség.

– Én akkor hisztizek, baszd meg, amikor csak akarok, baszd meg!

– csattantam fel. – Faszfej!

Az ajka megrándult, és látszott rajta, hogy egyre dühösebb lesz.

– De akkor is, komolyan mondom, hogy Brandon... nos, nagyon sok mindenen keresztülment, és neked tényleg semmi szükséged arra, hogy részed legyen abban a sok baromságban, amit átélt.

– Hát, igazán köszönöm a jó tanácsot, apuci! – Dühös pillantást vetett rám, de álltam. – Csak az a baj, hogy nem kértem belőle! És tudtommal, akkor és azzal beszélgetek, akivel csak... na, várjunk!

– A mellkasomban az az ostoba, mégis létfontosságú izomcsomó megrándult. – Te féltékeny vagy?

– Mi van? – horkantott, és ekkor már a koleszokhoz közeli parkolónál jártunk. – Nem vagyok én féltékeny, vagy ilyesmi! És őszintén, ennek az egésznek az érzelmekhez semmi köze. Brandon tényleg jó srác, de...

– Hihetetlen vagy, basszus! – Mérgemben ugráltam az ülésen, és emiatt persze leesett a földre a táskám. – Különben is, miért beszélünk egyfolytában Brandonról?

Néma csend.

– A 45-ösön baleset történt, miközben a farmról idefelé jöttem, úgyhogy semmiképpen nem érhettem volna el az előadást – mondta, mintha ezzel bármit is megmagyarázna. – Tessék, itt a muffin. Snickersszel van megtöltve, és...

– Dugd fel magadnak a muffinodat! – Csak nézett rám meredten, hitetlenkedve, mint aki nem tudja értelmezni a választ. Az én gondolataim persze sebesen robogtak. – Mi a franc köze van ennek bármihez?

– Csak annyi, hogy nem szándékosan lógtam el az előadást. Nem akartam, hogy azt hidd, direkt csináltam. – Még szép, hogy ez volt az első gondolatom, de rohadjak meg, ha ezt valaha bevallom neki! Végigsimított a sapkáján, és mélyebben az arcába húzta. – Szóval ezért nem voltam bent, és ezért vagyok most itt. És szerencsére működött is a dolog, mert megvártál...

– Egy frászt vártam rád!

Rám pillantott, és lesütötte a szemét.

– Akkor mégis Brandonnal dumáltál.

– Istenem! – Tehetetlenül emeltem fel a karomat. – Ez a párbeszéd egyre értelmetlenebb, pedig volnának sokkal fontosabb dolgaink is!

– Mik azok, Tess? – kérdezte, miközben megállt egy kereszteződés kellős közepén. A többi kocsi négy irányból is feltorlódott.

– Nagyon jól tudod, miről beszélek! Tegnap...

– A tegnap, az tegnap volt. – Hátradőlt az ülésben, és az arcát dörzsölgette. – Egy kicsit kicsúsztak a kezemből a dolgok, de az ilyesmi megesik néha.

Hihetetlen.

– Megesik? Milyen gyakran? Neked teljesen mindennapos, hogy mész az utcán, és egészen véletlenül lesmárolsz egy útba eső csajt? Hogy megbotlasz, és éppen belezuhansz egy csaj csókjába? Mert ha ez így van, akkor nagyon vacak egy életed lehet!

– Hát... – Az ajkán olyan mosoly jelent meg, ami egyszerre volt csábító és huncut, de úgy döntöttem, most nem fogja tudni bevetni. Felsóhajtott. – Tess, te egy nagyon szép lány vagy, én meg pasiból vagyok, és...

– Jaj, fogd már be! – Kikerekedett a szeme. – Be se fejezd ezt a béna mondatot, amivel a béna indokok legbénábbikát próbálod lenyomni a torkomon! Valid be, hogy vonzódsz hozzám!

– Sohasem állítottam az ellenkezőjét. – Csak nézett rám meredten, az állkapcsában egyfolytában ugrált az az izom, közben meg a forgalom továbbra is képtelen volt megmozdulni.

– És természetesen ez itt a legnagyobb baj, vagy tévedek? Hogy vonzódsz hozzám. Hogy igenis akarsz engem, de Jack miatt úgy érzed, okosabb, ha eltaszítasz magadtól. – A szívem vagy ezerrel dobogott, olyan dühös voltam, és csak úgy ömlöttek belőlem a szavak. Tudtam, hogy mindenképpen ki kell mondanom azokat a dolgokat, amik bennem megfogalmazódtak. – Ja persze, meg mert, ugye, nekem csak az kell, hogy valaki alaposan megdugjon!

Két kezével a kormányra csapott. Tehetetlennek meg vagy még ezer más dolognak is éreztem magam, forrt bennem a harag, és gyorsan kicsatoltam az övemet. Jase megmerevedett.

– Tess...!

– Fogd be! Komolyan! Ez nagyon gáz! Senkivel nem teheted meg, hogy előbb megcsókolod, aztán bocsánatot kérsz. Kétszer! Rettenetesen megbántottál. És azt sem teheted meg, hogy sakál részegre iszod magad, és aztán nagyon ügyesen közlöd, hogy nem emlékszel arra, amit mondtál! – Lehajoltam, és felkaptam a hátizsákomat. Most azonnal el kell tűnöm innen, különben vagy beverem a képét, vagy bőgni kezdek, pedig mind a kettő egyformán ijesztő lehetőség. – Tudod, hogy nagyon kedvellek! Mióta is tudod már? Basszus, hiszen ezt is a szememre vetetted! De te nem akartál semmi többet, csak annyit, hogy legyünk barátok, és én megértem, ahogy azt is, hogy nem vagy mindennapi helyzetben. Hogy van egy fiad.

– Akit nem én nevelek...

– De akkor is te vagy az apja! – Teli torokból sikoltottam, és ami-kor hátradőlt az ülésben, kellett néhány pillanat, amíg visszanyertem a nyugalmamat. – Nézd, én próbálok mindennel kapcsolatban nagyon megértő lenni. De ha barátok vagyunk, akkor nem csókolhatsz meg. És ha barátok vagyunk, akkor befogod a szádat, ha azt látod, hogy más srácokkal beszélgetek!

Jase felsóhajtott.

– Igazad van.

A torkomban valami ostobán lángoló érzés jelent meg. Igazat adott nekem, pedig nem ez lett volna most a megfelelő válasz. Magam sem tudom, miért, pedig ezzel könnyen véget vethettem volna ennek az egésznek. Jase olyan csomagot hordozott magával, amit én nem akartam magamra venni. De az a hülye égető érzés nem hagyott nyugodni. A kilincs felé nyúltam. Az a büszkeségnek nevezett valami nem engedte, hogy itt üljek mellette a kocsiban, és meghallgassam, amit mondani akar nekem.

– Később találkozunk.

– Tess! – Utánam nyúlt, de ekkor már kiszálltam a Jeepből, és a zsúfolt út közepén jártam. – Ugyan, ne csináld már! Meg kellene...

– Semmit sem kellene tennünk! Légy jó! – Ezzel bevágtam az aj-tót, és sarkon fordultam. A mellkasomra nehezedő súly azzal fenyegetett, hogy elindul felfelé a torkomba, és ha oda beköltözik, annak nem lesz jó vége. Valahogy úgy, mint amikor az ember a Szerelmünk lapjait nézi.

Éppen ezért csak mentem tovább a sávok között, és amikor hallottam, hogy a nevemet üvölti, egyszerűen nem vettem róla tudomást. Attól a rémes súlytól járni is alig bírtam, de végül sikerült összeszednem a darabokra szakadt önbecsülésem maradékát.

Jase, a csókjai, a lovaglás, és egyáltalán minden, ami vele kapcsolatos, elmehet a fenébe. Eddig mindig ő fordított hátat nekem. Hát most rajtam a sor.

11. FEJEZET

AZNAP ÉJJEL ÚGY BŐGTEM, mint valami dühös, kövér kisbaba. Szerencsére Debbie egész éjjelre kimaradt Erikkel, úgyhogy nem volt egyetlen szemtanúja sem ennek a szánalmas könnypartinak. De amit Jase -nek mondtam, azt helytelen lett volna magamban tartani. Ha tényleg barátok akarunk maradni, vagy legalábbis egy társaságba akarunk járni, akkor szó sem lehet több csókolózásról, hogy a többit ne is említsem, mert az a helyzet, hogy habár a pillanat hevében mindig olyan csodálatosnak tűnt, ha jobban belegondolok, messze nem volt az.

Igen, testileg vonzódik hozzám. Igen, érdekli, hogy mi történik velem. És igen, én is akarom őt. Ugyanakkor van egy fia, és biztosan kell lennie valahol a világban egy anyának is. És persze bármennyire mélyek voltak is a velem kapcsolatos érzelmei, annyira mégsem, hogy ledöntsék a láthatatlan falakat, amiket kettőnk közé húzott.

És persze annak ellenére, hogy mindezt az agyam felfogta, a szívem majd’ beleszakadt.

Az igazat megvallva nagyon kételkedtem abban is, hogy olyan jó ötlet volna barátkozni. Tudtam annyira őszinte lenni magammal, hogy beismerjem, nem lennék képes különválasztani a kedves gesztusokat az iránta táplált érzelmeimtől, és minden kis tettébe megpróbálnék belemagyarázni valamit. Ráadásul Jase a jelek szerint képes különösebb gondolkodás nélkül cselekedni, ha rátör a testi vonzalom. Az istenit, hiszen olyan nagyon sokat nem voltunk azért kettesben, de amikor mégis, akkor mintha mindig történt volna köztünk valami!

És ezek szerint ez mindig így lesz.

És ez csak még jobban fájt, mert pontosan tudtam, hogy ha félretenném a logikát, és hagynám, hogy a hormonjaim irányítsanak, akkor megkaphatnám Jase -t. Végül. Azonban tekintve, hogyan érzek iránta, ennyivel biztosan nem elégednék meg, és így csak még nagyobb fájdalmat okoznék saját magamnak.

Ami persze csak megerősítené benne a bizonyosságot, hogy én csak arra hajtok.

A halántékom kínzóan lüktetett, pedig még délelőtt kilenc óra sem volt, amikor megjelent Debbie, és közvetlenül a nyomában Erik.

– Szia! – Erik ledobta magát az ágyamra, és feltette hosszú lábait. – Mi a helyzet?

Egy pillanatig csak meredtem rá, majd Debbie felé fordultam. Az arcán bocsánatkérő kifejezés suhant keresztül.

– Nem sok minden. Próbálok itt tanulni egy kicsit – feleltem, és a bioszkönyv felé biccentettem. – Nagyjából ennyi.

Erik hátradőlt, és a könyökére támaszkodott.

– Szombat reggel van, te meg tanulsz? – Felnevetett, az én lelki szemeim előtt pedig megjelent a kép, ahogy olyat rúgok bele, hogy lerepül az ágyamról. – Hűha! Biztosan nincsen valami jobb dolgod?

A szemem összeszűkült.

– Vagy az is lehet, hogy nagyon szorgalmas – jelentette ki Debbie, miközben az ágyam szélére telepedett. Rám villantott egy mosolyt. – Biosz? Szerintem az az egyik legnehezebb...

– Az alapfokú biosz azért annyira nem durva – nevetett megint Erik, és a fejét ingatta. Most az egyszer egyetértettem vele, de talán azért, mert valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag érdekeltek a természettudományok. – Amit Deb az előbb elfelejtett megemlíteni, hogy elsőévesként őt megvágták bioszból, úgyhogy kénytelen volt még egyszer nekifutni.

Debbie arca pirossá vált, és karba fonta a két kezét.

– Kösz szépen, Erik!

A pasi megrántotta a vállát.

– Még szerencse, hogy legalább jól nézel ki. – Aztán olyan vigyort villantott, amiről tutira meg volt győződve, hogy rettenetesen csábító, pedig az igazat megvallva gyomorforgatóan nyálas volt. – Mert ez az egész intelligencia, izé... Nos...

Debbie-re pillantottam, és annyira nyilvánvalóan elszégyellte magát, hogy vaknak vagy totál önzőnek kellett volna lennem, hogy ne vegyem észre. A harag villámgyorsan és megállíthatatlanul csapott fel bennem, a szám szóra nyílt, és mielőtt megakadályozhattam volna, már közöltem is vele:

– Mekkora egy seggfej vagy!

Erik azonnal felém kapta a fejét, és a szeme elkerekedett. Hallottam, hogy Debbie levegő után kap.

– Mit mondtál? – kérdezte Erik.

Egyrészt már túl késő volt ahhoz, hogy visszaszívjam, másrészt nem is igen szerettem volna.

– Nagyon jól hallottad. – Ezzel felvettem a könyvemet és a füzetemet. Felálltam, majd mind a kettőt a hátizsákomba tettem. – Csak egy seggfej mondana ilyesmit a barátnőjére. Ebből pedig az következik, hogy egy seggfej vagy.

Debbie mozdulatlanná merevedve ült az ágyon, és a szája tátva maradt. Az arcán két vörös folt jelent meg. Erik szája úgy mozgott, mintha éppen egy vagon trágárságot akarna a nyakamba zúdítani, de volt annyi esze, hogy visszafogja magát. És én bármiben lefogadtam volna, hogy tudom ennek a visszafogottságnak az okát.

Cam.

- Most pedig elmegyek a könyvtárba. – Kedvesen mosolyogva a vállamra vetettem a táskámat, majd Debbie-re néztem. – Bocs!

A tekintete olyan furcsán és üvegesen csillogott, hogy a gyomrom is felfordult. Miközben kifelé indultam, az előbbi elégedettség gyorsan kezdett felszívódni bennem, és csak amikor kiértem a folyosóra, akkor értettem meg, milyen kifejezés jelent meg Debbie szemében.

A félelem.

Miközben órákat töltöttem a csendes és hűvös könyvtárban, képtelen voltam megszabadulni egy bizsergő, baljós érzéstől. Nem lett volna szabad leseggfejeznem Eriket. Nem mintha nem lett volna az. Tényleg egy seggfej volt, de a Debbie szemében megcsillanó félelem túlságosan is a régi Önmagamra emlékeztetett.

Jeremyt soha, senki nem merte seggfejnek nevezni. Szemtől szembe legalábbis. Ha azonban mégis megtörtént volna a dolog, akkor tuti, hogy engem hibáztatott volna, ahogyan kétségtelen, hogy Erik is Debbie-t teszi felelőssé az egészért. És emiatt rettenetesen éreztem magam.

Rádöbbentem, hogy gőzöm sincs, mit olvastam a legutolsó fejezetben, erre felsóhajtottam, és a két tenyeremmel megdörzsöltem az arcomat. Nem sok értelme volt most a tanulásnak. A szavak masszává folytak össze a fejemben. Képtelen voltam bármi logikát találni a táplálékláncban és az ökoszisztémában.

Becsuktam hát a könyvet, és végigpillantottam az üresen álló asztalokon. A második emeleten rajtam kívül nem volt egy teremtett lélek sem. Sóhajtva bányásztam elő a mobilomat a táskámból. Nem volt se nem fogadott hívásom, se olvasatlan üzenetem. Na, persze. Egyáltalán minek néztem meg? Nem mintha arra számítottam volna, hogy Jase keres, és az sem biztos, hogy örültem volna neki, ha megteszi.

Gyenge hazugság.

Mire sikerült összeszednem magamban a bátorságot, és visszamenni a koleszba, az egész lakást üresen találtam. Debbie ágya érintetlen, nem voltak törött vagy földre dobált holmik, de ezen annyira nem is lepődtem meg. Erik még egyszer sem tört-zúzott, ha dühös volt. Ahogyan Jeremy sem, soha.

Nyolc óra volt már, mikor elhatároztam, hogy ideje zuhanyozni, és elkezdeni készülődni a bulira. A lényem egyik fele szerette volna inkább hagyni az egészet a fenébe, de mégis ez volt az első buli, amire a fősulin meghívtak, és vagy elmegyek, és megpróbálok Jase szemébe nézni, vagy otthon maradok, és magányosan sajnálom magamat.

Végül úgy döntöttem, hogy ezúttal lemondok az önsajnálatról.

Na és persze, ha elmegyek a bulira, azzal magamnak is bizonyíthatom, hogy már túltettem magam Jase-en – hogy bízhatok magamban akkor is, ha ő a közelemben van.

Megszárítottam, aztán laza kontyba fogtam a hajam, és felvettem egy fekete leggingset. Aranyos kis blúzt persze nem szereztem, úgyhogy egy hosszított, lezser, piros pöttyös blúzt és a kedvenc, agyonkopott, farmer, hűdemini szoknyámat vettem fel. A telefonom akkor szólalt meg, amikor már a lapos talpú cipőbe bújtattam a lábamat.

A telót a belépőkártyámmal együtt a farzsebembe csúsztattam, majd nagyot sóhajtottam, és kiléptem az ajtón. A ma este nagyon klassz lesz. Ma este minden a legnagyobb rendben lesz. Én is pontosan olyan vagyok, mint bármelyik másik, normális, tizenkilenc éves csaj, aki buliba indul. Jól fogom érezni magam.

Cam szorosan a padka mellé parkolta Avery kocsiját. Odaszaladtam, és megfogtam a hátsó ajtó kilincsét, Cam pedig abban a pillanatban visszahajolt az utas ülésről, miközben Avery arca olyan pipacspiros lett, amilyet még nem láttam.

Beszálltam, és szélesen elvigyorodtam.

– Gyerekek, kész csoda lesz, ha sikerül úgy lediplomáznotok, hogy még nem szaladgál a lábatok körül egy focicsapatra való kölyök!

Avery szeme elkerekedett.

– O, istenem, dehogy...!

Nevetve csatoltam be az övemet, és Cam a visszapillantó tükörből rám nézett. Villantottam rá is egy mosolyt.

– Mi van? Nem akartok gyerekeket?

– Hát a közeli jövőben biztosan nem – felelte.

– De ez azt jelenti, hogy beszélgettetek már a dologról? – Eszembe jutott, vajon Jase megbeszélte-e Jack anyjával a dolgot. Nyilván nem rögtön tizenhat évesen, de talán később akartak.

Avery arca most már inkább bordó lett.

– Nem igazán. Úgy értem, ez nem olyasmi, amivel viccelni lehet. Nem mintha mi ne gondolnánk komolyan a kapcsolatunkat. – Megsimogatta Cam karját, a bátyám pedig viszonozta a pillantását. Aztán Avery felém fordult, és elvigyorodott. – Egyébként nagyon jól nézel ki. Tetszik ez a blúz.

– Köszi! Te is csinos vagy – feleltem, mert tényleg az volt. Farmert viselt zöld blúzzal, ami csodálatosan illett vörös hajához. – Nem tudod, sokan lesznek ezen a bulin?

– Nem túl sokan – válaszolta Cam, és kikanyarodott. – Ez nem nagy buli, valószínűleg halálra fogod unni magad.

– Dehogy fogja – mosolygott Avery. – Jacob lemondta ugyan, de Brit biztosan ott lesz.

Annak ellenére, hogy a gyomrom egy kicsit még mindig forgott a buli gondolatára, ezt hallva egy kicsit megnyugodtam.

– Az klassz.

– Ollie? – kérdezte Avery.

Magamban mosolyogtam. Korábban néhányszor találkoztam Ollie-val, Cam régi szobatársával. Még tavasszal diplomázott le, és nem mondhatnám, hogy barátok voltunk, de azért ismertem.

– Lehet, hogy később beugrik. – Cam kinyújtotta a kezét, és oda sem nézve összefonta az ujjait Averyvel.

Az ablakon túlra függesztettem a tekintetemet, és egy kicsit kényelmetlenül éreztem magam. Nem azért, mert képtelenek voltak levenni egymásról a kezüket – ezt már megszoktam –, hanem, mert a gyomromba mintha beleköltözött volna egy apró, zöld szemű banya. Nem lenne szabad féltékenynek lennem a kettőjük szerelmére.

Megráztam a fejemet, és megköszörültem a torkom.

– Milyen mesterszakot is csinál Ollie?

– Orvosit.

Kikerekedett a szemem.

– Komolyan? Te szent szar! Nem is hittem volna, hogy... – Hoppá, hogy is fogalmazzak? – Szóval azt hittem, az agysejtjei nagy részét elszívta.

Avery kuncogott.

– Én is.

– Ollie sokkal okosabb, mint a legtöbben gondolják – felelt Cam. Éppen a Sheetz mellett húztunk el, és ezt látva ellenállhatatlan vágy tört rám, hogy jalapenós sajttal töltött pereccel tömjem magam. – Szerintem még ő maga sem fogja fel, mennyire okos.

Aztán ők kerten arról kezdtek beszélgetni, hogy szerintük van valami Ollie és Brit között, csak sajnos egyik fél sem hajlandó semmit megosztani velük. Olyan erősen szorítottam össze az ujjaimat, hogy belesajdultak, és közben egyfolytában a kocsi ablakán túli, fekete világra meredtem. Amikor Cam jobbra fordult, és több olyan kis utca mellett haladt el, ahol még közvilágítás sem volt, elszorult a torkom.

Végül majdnem az utca végében fékezett le, és beállt egy üres parkolóhelyre, szemben egy jókora, háromemeletes házzal, amiben úgy tűnt, az összes lámpa fel van kapcsolva. A gyomrom tótágast állt, amikor kiszálltam a kocsiból, és mélyet szippantottam a hűvös, éjszakai levegőből. Felmerült bennem, hogy talán félre kellene vonnom Camet, és közölni vele, hogy mindent tudok Jackről, de valahogy mégsem tűnt helyesnek. Végül is semmi közöm hozzá.

Avery mellém lépett, és a karját a karomba fonta.

– Kész vagy?

Bólintottam. Miközben mind a hárman átkeltünk az úton, és el-indultunk a bejárati ajtó felé, csak arra tudtam gondolni, vajon hogyan fog reagálni Jase a jelenlétemre. Ideges lesz? Vagy boldog? Vagy bepipul?

Leszarom. Különben sem miatta vagyok itt.

Cam kinyitotta nekünk az ajtót, Avery pedig megfogta a kezemet, és behúzott. Még soha nem voltam ilyen fősulis klubházban, és éppen ezért nem is tudtam, mire számítsak. De akkor is meglepett, amit láttam.

Az előszoba tiszta volt, és nem különösebben büdös. A bejárat mellett közvetlenül sportcipők sora állt, és a falon sem láttam egyetlen lyukat sem. De persze fogalmam sincs, miért gondoltam, hogy lyukak lennének a falon.

– Hé! – kiáltotta Cam, miközben ellépett mellettünk, és bement a nappaliba. – Mi a pálya?

Avery a plafonra nézett, és kiszabadította a kezét Cam ujjai közül.

– Hűha! Halkabban nem lehetett volna?

Több srác is volt a szobában, mindegyik a kanapé körül tömörült, és a tévét bámulta. Éreztem, hogy bizseregni kezd a tenyerem, amikor észrevettem Eriket, Felnézett, találkozott a tekintetünk, de aztán gyorsan visszafordult a tévé felé, és tovább nézte a meccset. Kicsit természetellenesen egyenes háttal ült. Így elsőre úgy tűnt, minden rendben van a mellette ülő Debbie-vel. Rám nézett, elmosolyodott, és integetett.

Visszaintegettem neki, és eszembe jutott, hogy elnézést kellene kérnem tőle a reggeliért, de aztán rájöttem, talán nem ez a legjobb ötlet, amikor Erik ott van mellette, vagy akár csak a közelében.

Brandon Shriver Erik mellett ült, egyik kezében egy Xbox-vezérlővel, a másikban egy üveg sörrel. Biccentett nekem, majd a vezérlőt a magasba tartva Camre nézett.

– Nem akarsz beszállni?

– Nem. – Cam levette a baseballsapkáját, majd megfordította. – Csináljátok csak!

– A sör odakint van, haver – szólalt meg ekkor egy szőke srác, akit még soha nem láttam. Egy alaposan megkopott, régi kerevet kar-támláján ült. Fekete szemének tekintete végigsuhant Averyn, aztán azonnal megállapodott rajtam. Ivott egy kortyot a kezében tartott üvegből, és elvigyorodott. – És ha minden igaz, a sörpongmeccs is elkezdődött.

Visszamosolyogtam rá. A srác nagyon aranyos volt, még akkor is, ha a haja nem sötétbarna, és a szeme nem szürke. Sőt, ebben a pillanatban ezeket inkább jó pontként könyveltem el. Még szélesebb lett a mosolyom.

– Állat – felelte Cam, és Avery vállára tette a kezét. – És leveszed a szemed a húgomról, hülyegyerek!

Tátva maradt a szám.

A srác kuncogott, és kacsintott.

– Értettem, apuci!

– Cam! – Avery ököllel gyomron vágta, én pedig a szégyentől vörös arccal fordultam el. – Hagyd már abba! – tette hozzá, és megint gyomron vágta.

Cam csak megvonta az egyik vállát, majd elindult a garázsba vezető, nyitott ajtó felé.

– Mi van? Belementem, hogy eljöhet, de azt nem ígértem, hogy nem fogja megbánni!

Kiléptem, utolértem őket, és könyökkel teljes erőből az oldalába vágtam, és amikor fájdalmasan felnyögött, elégedettség töltött el.

– Nem hiszem, hogy bármihez az engedélyedet kellene kérnem, te seggfej!

– Igaza van – jegyezte meg Avery is.

Cam elhúzta a száját.

Gyilkos pillantást vetettem rá, ha esetleg eszébe jutna, hogy megint meg merészeljen szólalni. Mert akkor tényleg fájni fog neki. Először megborzolta a kontyomat, aztán gyors mozdulattal elhajolt a lendülő karom elől, és ugyanazzal a lendülettel lehajolt, hogy megcsókolja Averyt.

- Nem akarsz beszállni egy sörpongmeccsbe?

Avery a fejét rázta.

– Asszem ezt szkippelem. Teresa?

Lövésem se volt, mi az a sörpong.

– Én is.

– Akkor megleszel nélkülem? – kérdezte Cam halkan Averytől, majd megint homlokon csókolta. – Kint leszek.

Csodálkozva néztem. A kint leszek, konkrétan azt jelentette, hogy az üres napozószékek előtt. Könnyed futással ment oda a pingpongasztal körül csoportosuló srácokhoz, mi pedig a söröshordó felé indultunk, és színültig töltött, piros poharakkal a kezünkben mentünk vissza a helyünkre.

Figyeltem egy kicsit a bátyámat, majd belekortyoltam a keserű italba. Aztán megint kortyoltam.

– Nem sok csaj van itt.

Avery hátrahajolt, és kinyújtotta a lábát.

– Én sem sok klub buliba szoktam eljönni, de ezek inkább amolyan csendesülősek szoktak lenni. Főképp a srácok barátnői vannak itt.

Aú! Megint ittam.

– Akkor én kilógok a sorból.

Avery rám mosolygott.

– Őszinte választ akarsz, vagy léleknyugtatóst?

Felnevettem.

– Fájdalmasan őszintét,

Avery mosolya még szélesebb lett, és a szeme körül egy csomó nevetőránc jelent meg.

– Nos, mondjuk inkább úgy, hogy ha meg akarsz ismerkedni valakivel, akkor a legtutibb helyen vagy.

Horkantottam, majd az asztal felé fordultam.

– Nem mintha erre túl sok esélyem lenne, amíg Cam itt van.

– Ez igaz. De mi van azzal a sráccal a nappaliban? – Ivott egy korty sört, majd leengedte a poharát. – A neve Eddie. És az igazat megvallva, nagyon kedves pasi, úgyhogy...

A vállam fölött hátrapillantottam, és azt ugyan nem láttam, mi folyik a nappaliban, de a játék és a nevetés hangja tisztán kihallatszott.

– Ha szóba állnék vele, Cam valószínűleg kiverné az összes fogát.

Avery felnevetett.

– Majd én elterelem a figyelmét!

A következő egy órát azzal töltöttük, hogy a nagy csel részleteit tervezgettük, de a beszélgetés végül átcsapott arra a kirándulásra, amit Avery és Cam a Pocono-hegységbe tervezett az őszi szünetre.

– Nagyon romantikusan hangzik.

Avery arca majdnem olyan vörös lett, mint a haja.

– Cam akart oda menni.

– Elolvadok! – Aztán figyeltem, ahogyan mosolyog. Ki hitte volna, hogy a bátyám ilyen kis plüssmackó! – Igazán büszke vagyok rá!

Avery felnevetett.

– Szerencsés vagyok, hogy velem van.

– Szerintem inkább ő a szerencsés.

Egy labda húzott el mellettünk, és csapódott neki a fainak, közvetlenül a darts tábla mellett. Avery a fejét rázva figyelte, ahogyan az egyik srác félig futva, de inkább botladozva utána veti magát.

– Hogy van a térded?

– Egész jól, csak néha fáj. A hálaadás előtti héten kell visszamennem kontrollra.

– Szurkolok neked. – Az asztal felé pillantott. Cam úgy vonaglott, ami csakis győzelmi tánc lehetett. Vagy epilepsziás roham.

– Nem hiányzik a tánc? – kérdeztem.

Bólintott.

– Dehogynem. Rettenetesen. – Majd egy pillanatnyi szünet következett, és nagyot nyelt. – Melyik volt a legjobb fellépésed?

A szeme csak úgy csillogott, mint amikor a legutóbbi fellépésemről meséltem neki – közvetlenül azelőtt, hogy sikerült így elszúrnom az egészet. Igaz, évek óta nem táncolt, de még mindig szenvedélyesen gondolt rá. Ebben a pillanatban megfogadtam, hogy ha törik, ha szakad, de elérem, hogy megint táncolni kezdjen.

Aztán csak néztem meredten az üres poharamba, és azon töprengtem, vajon merre lehet Jase. Nem láttam ugyan a ház előtt a Jeepet, de tudtam, hogy egy csomóan a ház mögött parkoltak le. És mivel tényleg nem miatta jöttem, elhatároztam, hogy akkor sem fogok rákérdezni.

De nem ám.

Vajon miért itt lakik a klubházban, ahelyett, hogy a farmon élne? Nem szeretne minden pillanatban Jack közelében lenni? Vagy éppen ellenkezőleg?

Suttyomban megittam még egy pohár sört, majd amikor Cam elkezdett az asztal mellett álló srácok gyűrűjéből szemezni Averyvel, még egyet. Valamikor az este folyamán megjött egy másik lány is, de ahogyan az egyik srác azonnal átölelte a derekát, kétségem sem maradt, hogy ő is egy barátnő.

Aztán befutott Brittany is. Rövid, szőke haja kis lófarokba fogva. Nem egészen három perccel az után, hogy odajött hozzánk, és előbb Averyt, majd engem is megölelt, megjelent Ollie. A garázskapun keresztül jött be, hosszú haja kiengedve lógott a vállára.

Felemelte két karját, és gyakorlatilag mindenki egyszerre üvöltötte a nevét. Széles, elégedett mosoly terült az arcára.

– Jaj, hát ennyire hiányoztam, srácok?

Brit a szemét forgatta, de még mielőtt egyetlen szót is szólhatott volna, Ollie szorosan mögé bújt.

– Kedves Avery, Teres a kisasszony? Hogy vannak a hölgyek ezen a csodás estén?

Kuncogtam, és a fejemet ingattam.

– Kiválóan.

– Klassz! – Majd elkapta Brit kis lófarkát. – Egy pillanatra el kell, hogy raboljalak, sí?

Brit az égre emelte a tekintetét, de az arca a lehető legcsinosabb rózsaszín árnyalatra pirult.

– Egy pillanat, és itt vagyok. Senor Köcsög csak nem foglalhat le olyan sok ideig!

– De le fog – javította ki Ollie, mire Brit arca még vörösebb lett.

Néztem őket, ahogyan lassan felszívódnak az éjszakában, aztán

Averyhez fordultam.

– Érdekes – mormogta.

Elvigyorodtam.

– Úgy tűnik, tényleg együtt vannak.

Felvonta a szemöldökét, és bólintott.

– Azt hiszem, itt tényleg van valami.

Szegény májam alaposan megszenvedte az egész Erik-Debbie dolgot, tetézve Jase távollétével, azonban az elfogyasztott sör mennyisége határozottan javított a hangulatomon. Mire a negyedik pohár feléig eljutottam, már az sem érdekelt, hogy Jase nincs itt. Még az is lehet, hogy valamivel később, amikor a terveinknek megfelelően Avery elcsalja valahova Camet, bemegyek, és megkeresem Ernestet... vagy Edwint. Vagy bármi legyen is a neve. És akkor majd bebizonyítom magamnak, hogy a Jase -nél sokkal kevésbé gázos háttérrel megvert pasik is tudnak ugyanolyan jól csókolni, ha nem jobban.

Ez volt a tervem. De előtte még el kellett mennem a klotyóra, mert azt hittem, mindjárt szétdurranok.

– Megyek, pisilek – jelentettem ki, és ebben a pillanatban megint keresztülröppent egy pingponglabda a garázson, és megint nekicsapódott a darts táblának. – Nem kérsz valamit?

Avery megrázta a fejét, és a szinte teljesen érintetlen poharára nézett.

– De ha jót akarsz, akkor menj fel, és keresd meg a másodikon a vécét – ajánlotta mosolyogva. – Az nem annyira undi.

– De azért az is undi?

Bólintott.

– Kicsit.

– Akkor kívánj sok szerencsét!

Kuncogva húzta fel az orrát, jelezve, hogy mennyire gusztustalannak tartja a klubház vécéjét.

– Hidd el, szükséged lesz rá.

Elindultam az ajtó felé, és Cam abban a pillanatban ellökte magát az asztaltól, és odarohant Avery mellé. Mintha egész idő alatt csak arra várt volna, hogy elhúzzak végre, és megcsókolhassa. És atya-gatya, úgy csókolta meg, hogy az nem ér. Két kezével finoman megfogta Avery arcát, aztán lassan lejjebb és lejjebb hajolt hozzá, míg az orruk teljesen össze nem ért.

Éreztem, hogy az ajkam mosolyra húzódik, de közben a mellkasom össze is szorult – irigyeltem őket. Pedig nem lett volna szabad. Nem volt helyes féltékenynek lenni a saját bátyám boldogságára. Mind a ketten megérdemelték, hogy ilyen gyönyörű szerelmet találjanak, de akkor is, bármit megadtam volna, hogy megéljem azt, amit ők éreznek. Hogy tudjam, milyen az, amikor a szerelem begyógyítja a sebeket, nem pedig újakat ejt az emberen.

Éééés még az sem teljesen elképzelhetetlen, hogy egy kicsit be is csíptem.

A nappaliban Erik és Brandon ujjai csak úgy szálltak a kontroller billentyűin. Mindkettőjük arcára az eltökéltség és a feszült figyelem maszkja ült. Debbie felnézett rám. A pasija mellett ült a kanapé karfáján, és a szeméből azonnal láttam, mennyire halálosan unalmasnak tartja az egészet.

Már majdnem megkérdeztem tőle, hogy mégis miért üldögél itt, ha ennyire unja magát, de aztán csak egy együtt érző mosolyt villantottam rá. Ugyanis pontosan tudtam a miértet. Erik azt akarja, hogy ott legyen mellette, ahol szemmel tudja tartani. Ahol őt is kontroll alatt tudja tartani. Elindultam felfelé a lépcsőn, és a torkomra valami keserű íz ült. Mindenképpen el kell tűnnöm ebből a szobából, még mielőtt leseggfejezem újra.

Beletelt egy kis időbe, míg sikerült felmennem a lépcsőn. Úgy tűnt, a térérzékelésem egy kicsit ingoványos lett, mert amikor felértem, és végignéztem a folyosón, mintha kicsit hullámzani kezdett volna.

– Basszus...!

Mindkét oldalon ajtók nyíltak, azonban a legutolsó kivételével mindegyik zárva volt – abban pedig minden jel szerint a Mountain Dew dobozok szenvedélyes gyűjtője lakott.

Fúj.

Más választásom nem lévén, elkezdtem kinyitogatni az ajtókat, kezdve a hozzám legközelebb esővel. Halkan kopogtattam, majd amikor semmi válasz nem érkezett, lenyomtam a kilincset. Zárva volt. Remélem, nem éppen ez a vécé. A következő megint egy hálószoba volt, azt követően pedig a mosókonyha volt, a padlón halmokban álló farmergatyákkal és koszos zoknikkal.

Szentséges atyám, kellene egy anya ennek a sok kölyöknek!

Becsuktam az ajtót, még mielőtt elkezdtem volna belepakolni a mosógépbe ezeknek a szegény elhagyott fiúcskáknak a szennyesét, majd átléptem egy pár sportcipő fölött, amit valaki éppen a folyosó kellős közepén érzett jónak levetni. És a következő ajtó elé álltam. Határozottan bekopogtattam, aztán válasz hiányában a kilincs felé nyúltam, és lenyomtam. Az ajtó azonnal kitárult, de ez sem a vécé volt, hanem egy újabb hálószoba. Egy szépen rendben tartott hálószoba, és...

Szentséges isten!

A szoba nagyon nem volt üres.

Persze tudtam, mit látok, mégis beletelt néhány pillanatba, míg az agyam felfogta, és szépen lassan feldolgozta a képet. És ez a néhány pillanat mintha az örökkévalóságig tartott volna.

Jase egy széken ült, háttal a takarosan rendezett íróasztalnak. Az asztalon láttam egy rózsaszín dobozt. Persze tudtam, mi van benne... És ettől az egész helyzet valamiért sokkal rémesebbnek tűnt. Az inge félig kigombolva, mintha hirtelen elunta volna, hogy ezzel vacakoljon. Lába széles terpeszben, állkapcsa összeszorítva, karja ernyedten lóg.

És nem volt egyedül.

12. FEJEZET

JASE MELLETT EGY OLYAN CSAJ ÁLLT, akihez képest a legjobb napjaimon is max. úgy nézek ki, mint egy adag másnapos hányás. Gyönyörű volt. Hosszú, sűrű, fekete haja csillogott, feszes, napbarnított teste pedig épp a megfelelő helyeken tűnt lágynak és dombomnak.

És nem volt rajta blúz.

Mindössze egy farmer miniszoknyát és szexis piros melltartót viselt, bizonyítva, hogy igenis létezik a gravitációval dacoló mell.

Ráadásai ezek a mellek még igazinak is tűntek.

Párszor láttam már a csajt a campuson, minden alkalommal éppen ilyen gyönyörű lányok társaságában. Még a nevét sem tudtam, de abban a pillanatban olyan intenzív gyűlöletet éreztem iránta, mintha ugyanarra a szerepre pályáznánk egy különösen fontos előadás válogatóján. És képtelen voltam levenni róluk a szememet. Lehet, hogy a sör miatt. Vagy a mellek miatt. Tudtam, hogy erőt kell vennem magamon.

Másodpercek teltek el az ajtó nyitása és a között, amíg Jase és a lány észrevette, hogy ott vagyok. Aztán mind a ketten felém fordultak. Valami megvillant abban a sötétszürke szempárban, és a száj résnyire kinyílt. Amint a tekintetünk összetalálkozott, előbb forróság öntött el, majd jeges hideg.

Hát ezért nem láttam egész este!

Nyilvánvalóan nem okozott neki különösebb lelki traumát, ha más csajokat kellett megfektetnie.

Nevetés gyűlt fel a torkomban, és még mielőtt gátat vethettem volna neki, kibuggyant belőlem. A kezemet a szám elé kaptam, mert a nevetés szinte hisztérikusnak tűnt. Nem lett volna szabad annyit innom.

A csaj felvonta tökéletes ívű szemöldökét, és értetlenül nézett rám. Megvetően lebiggyedő ajkai vékony vonallá keskenyedtek.

– Segíthetek?

A gyomrom többször, gyors egymásutánban szaltót vetett. Sóbálvánnyá merevedve álltam, és úgy éreztem, darabokra hullok. Ennek a csajnak is muffint szokott adni? Jézusom... ennek még a gondolatát sem tudtam volna elviselni!

Aztán sikerült megmozdítani a lábamat, és szavakat kipréselni a számból.

– Bocs, de a vécét keresem.

– Nyilván látod, hogy ez nem az – vágott vissza.

Az arcom megint lángolni kezdett, és gombóc gyűlt a torkomban. Jase engem csókolt. Nem egészen negyvennyolc órával azelőtt. Engem simogatott. Nekem meséit el mindent Jackről. Most már láttam, mennyire hülye voltam, amikor ezt a sok apróságot összegyúrtam a fejemben, és valami sokkal komolyabbat képzeltem bele.

– Ne haragudjatok! – mondtam megint, és a tekintetem Jase -re ugrott, aki ebben a pillanatban felállt a székről. – Én... – Megint képtelen voltam megszólalni, mert úgy éreztem, a torkomban gyülekező gombóc miatt minden szó bennszakad. Annyira gyorsan szerettem volna eltűnni onnan, hogy amikor sarkon fordultam, a bal térdemet alaposan belevertem az ajtóba. Felszisszentem a hirtelen fájdalomtól.

– Szerencsétlen – mormogta a csaj.

Az arcom mostanra lángolt. Tényleg el kell tűnnöm inneni

– Tess! – szólt utánam Jase. – Várj egy kicsit... Tess!

Eszemben sem volt. Hallottam, hogy ő az én nevemet kiáltja, a csaj meg az övét. Már el is felejtettem, hogy eredetileg miért jöttem fel ide, és lerohantam a lépcsőn. A szívem olyan hevesen vert, hogy a gyomrom is felfordult miatta. Egyszerre éreztem zavart és döbbenetet. Be sem fordultam a nappali felé, inkább azonnal a konyhából nyíló oldalajtó irányába szaladtam.

A józanész semmibe veszett, és olyan gyorsan eltűnt, mint annak a csajnak a blúza. Kiléptem a hűvös éjszakai levegőre, és... csak mentem tovább. Követtem a gyomokkal benőtt repedések kusza vonalát a járdán, majd hirtelen behúzódtam két parkoló kocsi közé. Onnan jobbra fordultam, és csak mentem egyenesen.

Megszólalt persze egy halk hangocska a fejemben, és azt mondogatta, hogy idiótán viselkedem, és rémesen túlreagálom ezt az egészet, de ekkor már dugóhúzóban repültem lefelé. Csak annyit tudtam biztosra, hogy képtelen lennék ott maradni a bulin. Hogy képtelen lennék Jase vagy bárki más szemébe nézni az után, hogy így félbeszakítottam ezt a teljesen egyértelmű helyzetet.

Megszólalt a telefonom, de hagytam, hadd csengjen.

Haza akartam menni.

Úgy értem, haza-haza, nem vissza a koleszba. Szerettem volna visszaforgatni az időt, egészen májusig, és bele sem kezdeni abba az átkozott ugrásba, ami az egész életemet tönkretette. Ha megtehetném, akkor most nem lennék itt. Nem lennék Jase közelében.

Mire elértem az utolsó házakat, amik után már egészen a főútvonalig csak kivilágítatlan utcák húzódtak, tudtam, hogy okosabb lett volna hazavitetni magam Averyvel. De nem akartam elrontani az estjét. Megkérhettem volna Debbie-t is, de akkor meg Erik kattant volna be. Én...

A mobilom megint vibrálni kezdett a farzsebemben, de még mindig nem vettem róla tudomást.

A sör miatt a térdemben izzó fájdalom is csak tompa sajgássá csendesült. Vagy talán a mellkasomban feszülő bánat miatt tűnik minden egyéb annyira furcsán jelentéktelennek? És az is lehet, hogy csak és kizárólag a sör hibája, hogy egyáltalán eszembe jutott gyalog nekivágni a campusig tartó, vagy két kilométeres túrának most, az éjszaka közepén.

Az utolsó házban teljes sötétség és néma csend honolt, és ekkor meghallottam, hogy egy kocsi fékeveszett sebességgel robog végig az utcán. Rettenetesen megrémültem tőle. Aztán megálltam az út végén, és a kontyomból kiszabadult tincseket hátrafésültem az arcomból.

Engem csókolt meg. Engem simogatott. Engem ölelt. Azt mondta, segíteni akar nekem találni valamit, amitől a táncon kívül is repülhetnék.

A szememet marták azok a hülye könnyek, de csak részben a bánat miatt – másrészt azért, mert tudtam, milyen hatalmas ostobaság volt egyáltalán gyalog elindulni haza. Aztán elengedtem a hajamat, a szél pedig azon nyomban belekapott, és játszani kezdett a tincseimmel.

Mégis mi a fenét művelek én itt? Ha nem megyek vissza, Camre tuti a frászt hozom. Talán arra is képes lesz, hogy hívja a rendőröket, tűzoltókat, minden istennyilát. Na és Jase? Lehet, hogy most totál pszichopatának tart, de azt mondta... illetve mintha azt mondta volna... de biztosan tévedtem.

A szememet összeszorítottam, próbálva gátat vetni a patakzó könnyeknek. Annyira fájt Jase-t egy másik lánnyal látni, mintha valaki alaposan pofán rúgott volna. Már abban sem voltam biztos, hogy csupán gyerekesen bele vagyok zúgva – mert ha az ember egy másik csajjal látja a pasit, akibe bele van zúgva, még nem szokott így viselkedni.

Felnéztem, és máris gyűlöltem magam, amiért csupa könny a szemem. Ez nem én vagyok. Én nem vagyok ilyen. Én nem...

Ebben a pillanatban két fényszóró széles kévéje jelent meg az úton, gyorsan közeledve. Félig elfordultam, és a szívem a torkomba ugrott. Egy Jeep. De nem lehet.

Semmiképpen.

Aztán megcsikordult a fék, és a kocsi megállt, közvetlenül mellettem, én pedig a nyitott utasoldali ablakon keresztül egyenesen Jase arcába meredtem. A szemét árnyék takarta ugyan, de az ajka dühös, vékony vonallá vált.

– Nem hallottad, hogy hívlak?

Nem jutott eszembe olyan válasz, amiben ne lett volna benne, hogy „nyald ki”.

Jase áthajolt az anyósülés fölött, és most, hogy a fény az arcába vetült, már láttam, hogy a szeme olyan árnyalatú, akár a viharos égbolt.

– Szállj be!

– Egy frászt! – Kimondtam ugyan, de a rohadt életbe, nem tudom elhinni, hogy ennyire fáj!

Dühösen nézett rám.

– Most azonnal szállj be, Tess!

– Azt már nem.

Elfordult, és mélyen felsóhajtott, majd visszafordult felém.

– Mit képzelsz, mit csinálsz itt tök egyedül a semmi közepén? Remélem, nem azt, amire gondolok, mert ennyire hülye még te sem lehetsz!

És ebben a pillanatban átszakadt az érzelmeimet kordában tartó gát. A düh vad hullámokkal csapott keresztül rajtam. Drámakirálynőből fénysebességgel lettem hisztis picsa.

– Hogy én vagyok hülye? Te vagy a hülye, amiért megkérdezed, hogy mit csinálok, amikor teljesen egyértelmű! Hazagyalogolok.

Úgy nézett rám, mintha most ismertem volna be, hogy igazából farkam van.

– Gyalogolsz?

– Baj van a füleddel? – csattantam fel. Nem mondhatnám, hogy ez volt életem legvitriolosabb visszavágása, de azért elégedettséggel töltött el a látvány, hogy milyen harag jelenik meg a szemében.

– Elment az eszed, basszus? – Mikor nem feleltem, szitkozódva fordította neki a kereket a padkának. A motort le sem állította, csak kiugrott a kocsiból, és egy pillanattal később már előttem állt. Sokkal magasabb volt nálam, de én abban a pillanatban nem láttam magam előtt semmi mást, csak azt, hogy az inge még mindig félig ki van gombolva. – Először is egy forgalmas országúton gyalogolsz. Ha egy kocsi kicsit is közelebb jön a padkához, azonnal elüt. És akkor meghalsz, Tess!

Mintha éppen az előbb mondottakat akarná nyomatékosítani, hatalmas sebességgel zúgott el mellettünk egy kocsi, a lehúzott ab-lakokon keresztül zene dübörgött belőle. Tökéletes időzítés. Karba fontam a kezemet.

– Én...

– Vagy mi van, ha valaki megáll? – Aztán amikor elkezdtem elfordulni, megfogta az arcomat, visszafordított, és kényszerített, hogy a szemébe nézzek. – És ez a valaki nem csak kedvesen hazavinni akar majd. Ugye érted, hogy mire célzok?

Elsápadtam.

– Igen, de...

– A térdedről nem is beszélve. Az eszedbe sem jutott? – Basszus, ez a pasi megállíthatatlan! Még mindig fogta az államat, és én pislogni sem igen mertem. – Azt hiszed, majd jót tesz a műtött térdednek, ha ennyire megerőlteted? És pontosan miért is?

Szóra nyitottam a számat, és már éppen mondani akartam valamit, ami tuti, hogy egy cseppet sem segített volna a helyzeten, de amikor végre megszólaltam, valami egészen más jött ki:

– Neki vetted a muffint?

Hogy mondhattam ekkora baromságot, basszus? Soha többé nem iszom egy kortyot sem. Bassza meg a sör hordóstul, mindenestül!

Jase tekintete nem engedte el az enyémet, és úgy éreztem, egy örökkévalóság telik el, mire elengedett, és káromkodva elhúzta a kezét.

– Szállj be a kocsiba, Tess! És ne merészelj vitatkozni! – Már éppen kezdett volna elfordulni, de aztán hirtelen megpördült, és megint rám nézett. – Bassza meg!

Esélyt sem adott, hogy kövessem. Pont, mint azon a napon, amikor először jött oda hozzánk zeneelmélet-előadáson, az egyik pillanatban még ott álltam, két lábbal a földön, a következőben pedig már a vállán lógtam. A világ a feje tetejére állt, és a hajam az arcomba hullt.

– Mi a fenét csinálsz? – sikoltottam, és belekapaszkodtam az ingébe. – Azonnal tegyél le!

– Egy frászt teszlek! Nem fogok itt állni, és vitatkozni veled! – Ezzel a Jeephez ment, és feltépte az ajtót. – Majd akkor beszélgetünk, ha már...

– Nem akarok beszélgetni veled! – Nyitott tenyérrel, teljes erőből a hátára csaptam. Ő azonban egy hang nélkül megfordult, aztán letett az ülésbe. – Te...

– Ha ki merészelsz szállni ebből a rothadt ülésből, isten az atyám, rád ülök! – figyelmeztetett.

– Én nem... Mi van? Rám ülsz? Ez meg honnan jött?

Jase megragadta az ajtót.

– Ott maradsz!

– Nem vagyok a kutyád!

Behajolt a kocsiba, és az arcát egészen közel tolta az enyémhez. Innen úgy tűnt, a szeme az ezüst valami egészen lenyűgözően szép árnyalatára váltott.

– Maradsz! Ha ki merészelsz szállni, akkor visszahozlak. Mint a kutya a botot!

Felhúztam az orromat.

– Mondhatom, nagyon kedves képi világod van!

– Csak gondolkodj el ezen a képen! – Ezzel hátralépett, és be-vágta az ajtót.

Nem is igen hagyott időt, hogy alaposan elvitázzunk erről az egész kutyás-visszahozós dologról, mert még mielőtt az agyam felfoghatta volna, mi történik velem, ő már a kocsiban ült, gázt adott, és elindultunk.

– Azt a muffint nem neki szántam.

Egy szavát sem hittem.

– Hanem neked! Basszus, még most sem tudom elhinni, hogy gyalog elindultál! – A fejét ingatta, ujjával elszánt mozdulattal a hajába túrt. – Miért? Miattam?

– Nem. Mit képzelsz? Csak nagyon szerettem volna hazajönni.

– Aha. Jó szarul hazudsz!

– Te meg jó szar megfigyelő vagy! – vágtam vissza, és a kezemet karba fontam. A gyomromban meglöttyent a sör. – Különben is, miért vagy itt? Nem vár a hálószobában egy félmeztelen picsa?

– Aminek nyilván semmi köze ahhoz, hogy így elrohantál.

Kinyitottam a számat, de aztán meggondoltam magam. Basszus!

Összeszorítottam az ajkamat, és meredten néztem ki a kocsiból.

– Nyilvánvaló, hogy megzavartalak benneteket.

– Őszintén szólva, örülök, hogy megtetted.

Örömtelenül felnevettem.

– Aha, na persze!

Jobbra kanyarodott, és közben egy pillanatig nem válaszolt.

– Ez nem az volt, aminek gondolod! Tudod, mit csináltunk? A világon semmit.

– Jase, ne nézz már komplett hülyének! Őszintén szólva, nem tartozol semmilyen magyarázattal. Nem. Mert, ha visszaemlékszel, mi csak barátok vagyunk. Azzal beszélgetsz és azzal kefélsz, akivel csak akarsz. Én is azzal beszélgetek és kefélek, akivel csak akarok. Végső soron nem vágyom másra, csak hogy valaki jól megdug...

– De igenis tartozom neked magyarázattal, a rohadt életbe! – Megszorította a kormányt. – És... na, várj csak! Azzal kefélsz, akivel csak akarsz? Mégis kivel...?

A lélegzetem megint elakadt, azon a bizonyos rettenetesen kínos módon, és a szemembe könnyek szöktek.

– Nem akarok erről beszélni.

– Pedig beszélnünk kell! – szakított félbe, határozott hangon. – Tegnap óta beszélnünk kell.

– Van telefonom, nem? – csattantam fel, és felé pördültem az ülésben, egyik tenyeremmel a műszerfalra támaszkodva. – Nem mintha próbáltál volna felhívni, vagy ehhez hasonló.

A szeme sarkából nézett rám.

– Úgy gondoltam, okosabb lenne hagyni, hogy lehiggadj. Ma este akartam veled beszélni, csak Cam ne lett volna mindig a környéken

– Ja, csak az a baj, hogy közben kicsit sok dolgod lett, nem? – Istenem, pontosan tudtam, hogy ez mennyire kényes picsásan hangzik. Tudtam, hogy ezt azonnal abba kell hagynom.

Jase felsóhajtott.

– Nem én hívtam fel a szobámba, Tess. Magától jött.

– És, gondolom, aztán egészen véletlenül levette a blúzát. Sokszor szokott ez veled csak úgy megtörténni? – Felnevettem. – Milyen érdekes egy életed van neked! Megbotlasz, aztán pont beleesel a csajok csókjába, és ők meg tök véletlenül levetkőznek neked!

Megjelent az az átkozott félmosoly.

– Nem tagadom, tényleg csodálatos az életem...

– Fogd be!

Felsóhajtott.

– Tess, az igazat mondom, érted? A neve Steph. Néhányszor összejöttem vele, de az utóbbi időben már semmi nem volt köztünk. Még csak azt sem tudtam, hogy ma este itt lesz. Egyszerűen csak megjelent a szobámban, és levette a blúzát.

Horkantottam.

Az állkapcsában ugrálni kezdett egy izom.

– Többet is akart, persze. Nem fogok kamuzni, egy pillanatig megfordult a fejemben a dolog, minden pasinak megfordulna, de aztán nemet mondtam, mert én nem vele szeretnék együtt lenni. És nem történt semmi. A blúzát vagy egy perccel az előtt vette le, hogy ránk nyitottad az ajtót.

Néhány pillanatig csak néztem rá meredten, majd elfordultam, és a kinti sötétségbe bámultam. Ha most elhiszem, amit mond, az olyan, mintha szánt szándékkal kilépnék egy robogó kocsi elé. És közben az isten verje meg, annyira szerettem volna hinni neki! A mellkasomban lüktetett valami, és egyfolytában azt üvöltötte a fülembe, hogy nem hazudik.

– A rohadt életbe, Tess, hiszen még muffint is vettem neked! – Aztán elhallgatott. – Tényleg azt hiszed, hogy képes lettem volna mással kefélni, miközben tudom, hogy te is ott vagy a buliban?

– Nem is tudtad, hogy tényleg eljövök.

– De igen – felelte.

Jól van. Tök mindegy. Megvontam a vállamat.

– Az istenit, Tess, te tényleg azt hiszed, hogy megtettem volna? – Megint káromkodott egy sort. – Tényleg?

– Megcsókoltál, és a következő pillanatban már meg is bántad. Mondtál nekem dolgokat részegen, de utána már nem is emlékeztél rájuk, úgyhogy... – Jase beletaposott a fékbe, és megálltunk az éjszakai út kellős közepén. Elkerekedett a szemem, amikor felé fordultam. – Most mégis...

– Hónapok óta semmi nem történt köztem és Steph között, Tess. Semmi. És akarsz tudni még valamit? Őt soha nem csókoltam meg.

Pislogtam.

– Mi van?

– Soha. Évek óta nem csókoltam meg egyetlen lányt sem, úgy-hogy ne tegyél úgy, mintha tudnád, mi folyik bennem. Mert fogalmad sincs.

Nagyon jó esély volt rá, hogy valaki hatalmas sebességgel repesztve az úton egyenesen belénk ütközik majd.

– De engem megcsókoltál.

– Igen, basszus! Tényleg megcsókoltalak, és...

– Hogyan hihetném el egyetlen szavadat is?

Miért is kellene elhinnem, egyetlen szavát is? Hiszen ez az egész semmit nem számított. Nem volt komoly.

Jase megint káromkodott, majd felém nyúlt, és a tarkómra tette a kezét. Közelebb húzott magához, és nekem a torkomban dobogott a szívem. Megcsókolt, és ebben a csókban nem volt semmi finomkodás. Vad volt és kemény. Úgy csókolt meg, mintha magának akarna követelni, vagy mintha évek óta senkit sem csókolt volna meg. Az ereimben felforrt a vér. Aztán megszakította a csókot, de én képtelen voltam megmozdulni, csak néztem a szemébe meredten, és a szívem majd kiugrott a mellkasomból.

Most már hittem neki.

Nem tudom, hogyan vagy miért lehet képes egy csók bármit is bebizonyítani, de ez a csók megtette. Biztos voltam benne, hogy életem végéig minden szavát elhiszem majd.

Aztán visszacsúszott a kormány mögé, és rálépett a gázra. A kocsi elindult,

– Ez... ez volt az, ami soha nem történt meg köztem és Steph között. Soha, egyetlen alkalommal sem, Tess.

Lehet, hogy a sör miatt volt. Úgy éreztem, be kell bizonyítanom, hogy én is tudok éppen olyan szexi és vakmerő és csábító lenni, mint az a csaj a szobájában, és nekem ehhez még az ingemet sem kell levennem, és nem kell, hogy olyan mellem legyen, mint neki. De az is lehet, hogy a csók sarkallt cselekvésre. Vagy az a rengeteg, összetett érzelem, ami a mellkasomban feszült, és a vágy, ami forrón költözött a combom közé. Vagy az összes egyszerre. Nem számított. Mert ekkorra már kikapcsolt az agyam, és mielőtt egyetlen racionális gondolat is megfogalmazódhatott volna bennem, vagy egyáltalán mérlegelni kezdhettem volna az esetleges következményeket, Jase hátterét, meg a nem is olyan régen még megsértett önérzetemet, megindultam felé.

Áthajoltam a középkonzol fölött, és belecsókoltam a szája sarkába. Nem rándult össze, amikor a kezemet a combja közé csúsztattam, és megsimítottam a farkát. Utána már összerándult, de ugyanakkor bele is feszült a tenyerembe. Máris kemény volt, nekifeszült a sliccének.

– Jézusom! – nyögte. Felemeltem a fejemet, és láttam, hogy az ujjai belefehérednek, olyan erősen szorítja a kormányt. A szeme sarkából rám pillantott, és felsóhajtott. – Mit csinálsz?

– Elég egyértelmű, nem? – Majd végigsimítottam a teljes hosszán.

Mély lélegzetet vett, és a tekintetét az útra szegezte.

– Veled kapcsolatban semmi sem egyértelmű. – Ha akarta volna, akkor eltolja a kezemet, vagy éppen szól, hogy hagyjam abba. – Bármit teszel is ezen a rohadt világon, az kurvára nem lesz egyértelmű.

A szavai összekeveredtek ezzel a különös, meleg izzással, ami a gondolataimba vette be magát. De a kezem akkor is tudta a dolgát. Nem először csináltam. Mondjuk nem is tegnap, de úgy gondolom, ez is olyan lehet, mint a biciklizés. Ha egyszer megtanulta az ember, akkor egyrészt nem is igen felejti el, másrészt ezt azért nem lehet rosszul csinálni.

Ugyanakkor ez eléggé lohasztó gondolat volt.

Kigomboltam a farmerét, és óvatosan lehúztam a sliccét. A fémes hang, erősebbnek tűnt még a lehúzott ablakon beáramló levegő zúgásánál is.

Jase mély lélegzetet vett, én pedig benyúltam a nadrágjába, és ujjaimmal átkulcsoltam a kemény, forró húst, hogy óvatos mozdulattal kivegyem.

– Tess! – nyögött fel. Remegés futott végig az egész testén, aztán nekifeszült a tenyeremnek. A Jeep már kezdett lelassulni.

A bőre szinte vörösen izzott, selymes volt, és magam is meglepődtem, mennyire lenyűgöz. Másodperceken keresztül egészen letaglózott az érzés, hogy simíthatom. Végighúztam az ujjam a tövétől egészen a makkjáig, és a gyomromban megjelent valami feszítő üresség.

– Ó, istenem, ebbe bele fogok őrülni! – A hangját kásásnak hallottam. – Te tényleg...

Kinyújtóztam, amennyire csak tudtam, aztán az öléhez hajoltam. A bőr sós íze a nyelvemen táncolt. Lassan lejjebb mozdítottam a kezemet, újra felfedezve a teljes hosszát, és mélyen a számba engedtem.

– Tess! – morogta, miközben életemben először ízleltem meg. Felfelé mozdultam, és a nyelvemmel végigsimítottam a makkján. – Szentséges isten, ezt meg hol tanultad? Ne! Ne válaszolj! Nem is akarom tudni. Jobban szeretném azt hinni, hogy született tehetség vagy.

Nevetés tört fel belőlem, és éreztem, hogy a farkán keresztül az egész testén végigvibrál. Válaszképpen káromkodott, és megfeszült. Hmm. Nem is gondoltam volna, hogy ebben a helyzetben ilyen hatással lesz majd rá, ha nevetek. Egyszerre lüktetett a számban és a kezemben. Most már az ösztönök vették át az irányítást, és a kezem ugyanolyan ritmussal kezdett mozogni, mint a fejem.

– Megölsz... mindkettőnket. – A csípője megrándult, és hallottam, hogy a Jeep motorja felbőg. – Bassza meg! – morogta megint, de egyetlen pillanatra sem estem ki a ritmusból. – Kész, meghaltam...

A farkával az ajkaim között elmosolyodtam, és a nyelvem tovább járt a makkján. Forróság öntötte el az arcomat, és áradt szét egyre lejjebb haladva. Már fizikai fájdalmat éreztem a combjaim között. Néhányszor csináltam már ezt, de egyszer sem történt meg, hogy én is felizgultam volna. Legalábbis nem ennyire. Olyan érzésem volt, mintha még sohasem csináltam volna igazán, és ez persze csak még jobban beindított.

Elégedett morgást hallottam, és a keze leereszkedett a tarkómra. Az ujjaival a hajamba tárt, kioldotta a kontyot, egészen kicsit a tarkómra nehezedett. Néhány pillanatig ő diktálta a ritmust, de aztán a keze még lejjebb csúszott, és már a nyakamra simult. Ujjával kitapintotta a verőeremet, és masszírozott, míg egymáshoz nem kellett szorítanom a combjaimat.

– Így nem fogom sokáig bírni! Ó bassza meg, én... – A csípője az arcomnak nyomódott, és megremegett. Megragadta a nyakszirtemet. – Tess, ha nem hagyod abba most azonnal, akkor...

Márpedig én nem voltam hajlandó abbahagyni. Nem is tudom, miért. Korábban még soha nem nyeltem le, eddig a gondolata is taszított, Jase-szel azonban másképpen voltam. És a jelek szerint lakott bennem egy pornósztár is valahol. Még egyet vagy kettőt simogattam a nyelvemmel, néhányszor fel-le mozgattam az ujjaimat, ő pedig máris a nevemet kiáltotta, összerándult, és a számba élvezett.

Amikor vége volt, még megcsókoltam a farkát, mielőtt felemeltem a fejem, majd visszaigazgattam a farmerébe, és felhúztam a sliccét. A keze még mindig a tarkómon volt, és remegett. Ahogyan megint felültem, az ujjai már szinte fájdalmasan nyomódtak bele a bőrömbe.

Egyenes derékkal ült, a szája résnyire kinyitva, és a mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt. Semmit nem lehetett kiolvasni az arckifejezéséből. Kipillantottam az ablakon. Az út odakint hosszan és sötéten nyúlt el. Fogalmam sem volt, hol lehetünk, de az tuti, hogy ez nem a 45-ös volt. Még az a szerencse, hogy nem karamboloztunk.

Lehajtotta a fejét, én meg azonnal visszafordultam felé. Az állkapcsa megfeszült, és még mindig lihegett. A szívem fantasztikusan nagyot dobbant. Jézusom! Nem lett volna szabad megtennem! Legalább ezer, vagy inkább millió nagyon is kiváló oka volt, miért hülyeség, amit tettem. Olyan sok, hogy ez alapján egész enciklopédiát írhattam volna arról, hogyan csináljon az ember olyasmit, amit nem lenne szabad. Először is, ne szopj le olyan pasikat, akik éppen vezetnek, pláne ne egy apukát. Persze honnan tudhattam volna?

Azonnal elkezdtem mindenféle kifogásokat gyártani. Sört ittam, és még mindig be vagyok csípve. Nem sokat ettem ma. Talán lappangó cukorbetegségem van, ami arra késztet, hogy egészen váratlanul a számba vegyek pasikat. Na, igen, ez aztán tényleg hihető! Csak el ne felejtsem majd lejegyzetelni magamnak!

Jase egyetlen szót sem szólt, csak felém fordult – de nem engem nézett, hanem a kihalt utat. Aztán oldalra tekerte a kormányt, és csikorgó gumikkal állt meg a padkán. Kinyújtottam a kezemet, és még éppen sikerült megtámasztanom magam, mielőtt az arcom beleépült volna a műszerfalba

A kocsi alapjáratban maradt, Jase azonban nem szólt egyetlen szót sem, csak kinyitotta a vezetőoldali ajtót, és kiszállt. Kiszállt! Felkapcsolt a beltéri világítás.

– Szentséges isten! – mormogtam, és a tekintetem követte, ahogyan ellép a fényszórók előtt, és jóképű arca csodálatosan kirajzolódik az éles, sárgás fényben.

Ki akar rakni a kocsiból? Hogy aztán gyalogolhassak vissza, ki tudja, milyen messzire, teljesen egyedül a vaksötétben? El kell ismernem, hogy ez azért egy kicsit túlzásnak tűnt. Vagy nem? Végső soron úgy éreztem, egész nagyot élvezett. Inkább meg kellene köszönnie, hogy...

Jase feltépte az ajtómat, és a tekintetem azonnal a hasa aljára tévedt. A farmere még mindig ki volt gombolva, és isten az atyám, kevés ennél izgatóbbat láttam.

Felsóhajtottam.

– Jase ...!

Két tenyere megfogta az arcomat, és az ajka azonnal az enyémre forr. Éppen úgy csókolt, mint az előbb, közvetlenül az előtt, hogy az a fantasztikus ötletem támadt, hogy vezetés közben leszopom.

Követelőző. Éhes. Olyan csók, ami nem hagy helyet semmi egyébnek, csak az íznek és az érzékeknek. A nyelve szétválasztotta az ajkaimat, és ahogy levegő után kaptam, beszippantottam. A fejét előrehajtotta, még mélyebben csókolt, és a keze becsúszott a szoknyám alá, megmarkolta a csípőmet. Aztán felemelte a fejét, és a tekintetét egyetlen pillanatra sem szakítva el az enyémtől maga felé fordított az ülésben.

Halkan felsikkantottam, amikor az ülés széle felé rántott. Hátrakaptam a kezemet, hogy megtámaszkodjak, és a könyökömet keményen bevertem. Vad, kegyetlen kifejezés ült ki az arcára, miközben a fenekemet felemelte az ülésről, és ujjait beakasztotta a leggingsem szélébe.

Egy pillanat alatt megértettem, mire készül, de ekkorra már a bokámig le is rángatta. Döbbenten hagytam magam sodorni az árral, a szívem vadul kalapált, a mellkasom gyorsan emelkedett és süllyedt. Jól van. Nem haragszik rám. Az egyszer tuti, hogy nem haragszik...

Aztán felgyűrte a felsőmet is, és hátrakapta a fejét. A torka lüktetett, ahogy nyelt.

– Basszus, nincs rajtad bugyi?

Nincs rajtam bugyi? Mi van? A fenébe, teljesen ki is ment a fejemből. De ettől a felismeréstől a testem csak kétszer olyan erősen izzott.

– Én... nem szoktam venni, ha harisnyát is húzok.

Jase hirtelen előrehajolt, és egyik kezével megtámasztotta a tarkómat.

– Ez kurva jó. – Megint megcsókolt, nyelvét mélyen a számba nyomva. – Kurvára tökéletes.

És aztán elhúzódott, de a tekintete még mindig fogva tartotta az enyémet, és megéreztem forró tenyerének simogatását a combomon. Éveken keresztül táncoltam harisnyában, testhez álló nadrágban, vagy falatnyi kis ruhában, és megszoktam, hogy mindig borotváljam magam. És most már ez sem volt előtte titok többé, ahogy széthúzta a combomat.

Mély, szexis hangon mordult fel.

– Gyönyörű vagy, Tess! Sokkal, de sokkal szebb, mint valaha képzeltem.

A szám kiszáradt, mert a testem ekkorra már szó szerint izzott.

– Nyisd szét a lábad! – mormogta.

Küzdenem kellett a késztetéssel, hogy összeszorítsam a combomat. Hiszen bármelyik pillanatban jöhet erre egy kocsi! Elképzelésem sem volt, merre vagyunk, vagy mennyire járunk közel a klubházhoz vagy bármi máshoz. A rohadt életbe, ezzel az erővel a zsaruk is rajtakaphatnak bennünket! Mégis széttártam a combomat.

– Jobban.

Vadul zakatoló szívvel tettem szét a lábamat annyira, amennyire a bokám köré gyűrődő leggings anyaga csak engedte. A tenyere végigsiklott a bőrömön, és a csípőmön állapodott meg. Ez az egész egyszerre volt eszement és szürreális. Mintha álomban jártam volna, de közben a bőröm bizsergett, és minden érzékem kiélesedett. Annyira gyorsan vert a szívem, hogy azt hittem, mindjárt szívrohamot kapok.

Jase higanyszerű szemének tekintete fogva tartotta az enyémet, és csak néztem, ahogyan lehajtja a fejét. Azonnal nekikezdett, éppen olyan bátran és eltökélten, ahogyan én is viselkedtem az imént, de ez... valahogy mégis más volt. Bensőséges, de egészen egyedi módon. Összerándultam, amikor megéreztem magamon perzselő leheletét, és felnyögtem, amikor megcsókolt a lábam között – azzal az édes, szívszakasztóan élvezetes csókkal.

Aztán felfalt.

Az ajka rám tapadt – forrón, nedvesen, pusztítón. A nyelve határozottan mozgott, először játékosan csak a felszínen, aztán mélyen belém hatolva. A gondolataim elszálltak, és a fejem hátrahanyatlott. Levegő után kapkodtam, és csípőm ősi ösztönöknek engedelmeskedve vonaglott. A testem egyetlen hatalmas vihar volt, amit már régen nem én irányítottam. Kicsúszott alólam a műbőr ülésen támaszkodó kezem, és bevertem a fejemet a másik ülésbe. Minél mélyebbre hatolt belém a nyelve, gerincem annál jobban feszült hátra.

– Jase! – nyögtem, és a testem minden izma megfeszült. Minden porcikám, az ujjaim hegyétől egészen a lábujjamig. Úgy éreztem magam, mint amikor a színpadon álltam, abban a pillanatban, amikor a zene megszólalt, és én könnyedén vettem fel a kezdő pozíciót – a testem ezekben a pillanatokban is megfeszült, készen arra, hogy a zene hullámzásának engedelmeskedve, feloldódjon a táncban.

– Mondd ki megint a nevemet! – Ujjai keményen megszorítottak, és a hirtelen fájdalomtól önkéntelenül is felszisszentem. – És akkor soha nem hagyom abba. Esküszöm.

Pedig tudtam, hogy ha nem hagyja abba, akkor meghalok. Már most is haldokoltam. Felkiáltottam, nem voltam ura a saját testemnek, pörögtem szétolvadva. Nem kaptam levegőt, és az orgazmus lüktetve, pulzálva töltött el. A lábam remegni kezdett, ujjaim újra és újra összezárultak és kinyíltak, a levegőt markoltam. Betöltötte a Jeepet valami halk, szokatlan hang, és beletelt néhány pillanatba, míg ráébredtem, hogy én nyögdécselek.

Csak halványan fogtam fel, hogy az arca előttem van, az ajka az enyémre tapad, és érzem rajta a saját ízemet. Még mindig mintha álomban lebegtem volna, amint tenyere végigsimított combom selymes belső oldalán, és hallottam, hogy a nevemet suttogja. Ujjai végigsimítottak a lábamon, aztán visszahúzta rám a leggingsemet, megigazította a felsőmet, és felültetett, visszaigazítva a lábaimat.

Hátradöntöttem a fejem, és miközben becsatolta az övemet, még mindig kapkodva szedtem a levegőt. Amikor a keze végigsimított a karomon, majd az arcomon, libabőr rohant végig a testemen, teljesen beleremegtem. Aztán maga felé fordította az arcomat. Pislogva néztem rá.

– Ha most azt merészeled mondani, hogy ezt nem lett volna szabad megtennünk, vagy bocsánatot kérsz... – Ásítottam. Szexis, mi? – Akkor tökön rúglak.

Jase nedves ajka félmosolyra húzódott.

– Eszembe sem jutna.

– Tényleg?

– Soha. – Hüvelykjével végigsimított az alsó ajkamon. – Csak azt akartam mondani, hogy te... hogy még soha, senkivel sem élveztem ennyire az autókázást.

13. FEJEZET

A KOLESZ FELÉ JASE MEGÁLLT EGY McDONALD’SNÁL, és vett egy nagy pohár cukros teát. Megosztoztunk rajta; úgy tűnik, mind a ketten alaposan kiszáradtunk. Én mindenesetre úgy éreztem magam, mintha a testemben nem maradt volna egyetlen csont vagy izom sem, és ha nem tart a helyemen a biztonsági öv, akkor egyszerűen ellebegnék az ülésről. Végtelen boldogság áradt szét minden porcikámban. Mintha ebben a pillanatban végeztem volna a számommal egy táncversenyen, és azzal a biztos tudattal hagynám el a színpadot, hogy nyertem.

De az az igazság, hogy még ennél is sokkal jobb volt. Sokkal kézzelfoghatóbb. Ha lehunytam a szemem, még mindig éreztem a simogatását a combomon, és forró leheletét a lábam között.

Biztos voltam benne, hogy holnap majd a föld alá akarok süllyedni szégyenemben, de ebben a pillanatban ez nemigen érdekelt. Sem-mi másra nem akartam gondolni, csak ki akartam élvezni ezt a pillanatot, ugyanis ennyire felhőtlenül boldognak hónapok óta nem éreztem magam.

Jase beállt egy parkolóhelyre a kolesz bejárata mellett. Kényszerítenem kellett a lábamat, hogy megmozduljon, ő viszont könnyedén kiugrott, és megkerülve a kocsit az utasoldalra jött. Kinyitotta nekem az ajtót, mire én kicsatoltam az övemet. Vastagnak és esetlennek éreztem az ujjaimat.

Mikor kicsusszantam a kocsiból, a szemébe néztem. Szélesen mosolygott, kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet. Becsapta az ajtót, és ahogyan tettem egy lépést előre, majdnem elestem.

Kuncogott, és egy kicsit szorosabban fogta a kezemet.

– Óvatosan! Még a végén azt hiszem, hogy levettelek a lábadról.

Kuncogtam, és közben arra gondoltam, hogy vele szemben én szó szerint levettem őt az imént. Elindultunk a járda felé, de egy egészen kicsit összeakadtak a lábaim. Megbotlottam, aztán megint elnevettem magam.

Jase megállt, és lenézett rám. A fejünk fölött világító lámpa fénye árnyékot vetett az arcára, és én hirtelen olyannak láttam, mintha egyenesen álmaimból lépett volna elő.

– Te ittál?

– Talán.

Az a higgadt félmosoly kicsit halványabb lett.

– És mennyit?

– Ó, nem is tudom, három sört? Négyet? – Aztán elhallgattam. – Nemigen szoktam inni. Érted, a tánc miatt. Részegen nem tudok táncolni. Pontosabban persze tudok, csak nem olyan jól.

– Basszus! – Lehajtotta a fejét, és szakadozottan felsóhajtott. – Te részeg vagy?

– Istenem, olyan vagy, mint az apám! – vágtam vissza.

Üres tekintettel nézett rám.

– Jó, azt azért nem mondanám, hogy részeg vagyok. – Ásítottam, majd a kolesz felé indultam, aztán a vállam felett hátrapillantva, Jase-t néztem. Még mindig fogta a kezemet. – Bárcsak fel tudnék teleportálni a szobámba!

Felvonta a szemöldökét.

– Aha, most már biztos, hogy egy kicsit részeg vagy.

Tényleg? Nem éreztem magam annak. Az a bizsergetős boldogság éppen úgy származhatott a sörtől, mint az előbbi orgazmustól is.

– Asszem, inkább az orgazmust választom.

– Mi van? – Mély hangon felnevetett.

Megrántottam a kezét, és amikor elindult felém, elmosolyodtam.

– Jól érzem magam... Hónapok óta nem éreztem ilyen jól magam. És azt hiszem, ez inkább az orgazmusnak köszönhető, nem annak a néhány pohár sörnek.

Megint felnevetett, mélyen, izgatóan.

– Ezt vehetem bóknak is?

– Csak ha jót akarsz. – Még mindig rettenetesen távol voltunk a koli kapujától, Jase pedig nem mozgott elég gyorsan. Talán beleegyezik majd, hogy nálam aludjon. Biztos voltam benne, hogy Debbie még jó ideig nem jön haza. Az egész szoba csak és kizárólag a miénk lenne. És ott lenne az ágy, meg...

– Nem is tudtam, hogy ittál.

Annyira megdöbbentem a hangjából kicsendülő komolyságtól, hogy megbotlottam, és kis híján elestem, ami persze cseppet sem segített a helyzeten. Elkapta a csípőmet, és megvárta, míg visszanyerem az egyensúlyomat.

– Ugye, már megbántad? – Nagyon úgy nézett ki, hogy mindjárt kipukkan a boldogsággal töltött lufi. – Nézd, nem vagyok sakál részeg. Pontosan tudom, hogy mit csinálok. Meg akartam tenni. Nem mondom, hogy ez volt minden idők legjobb ötlete, de...

– Na, ebben kurvára nem értünk egyet! – szakított félbe, és a szemében egy pillanatra különös fény villant. – Fantasztikus volt, de...

- A tekintete ellágyult, amint erős, férfias kezével megsimította az arcomat. – Ha tudtam volna, hogy nem vagy teljesen józan, akkor nem hagyom, hogy megtedd.

Oldalra billentett fejjel próbáltam összerakni magamban, hogy ezzel meg mégis mit akarhat mondani.

– Na, és ha színjózan lennék?

– Szerintem erre tudod a választ.

Gondolom.

– Hidd el, nem vagyok részeg. Pontosan azt tettem, amit akartam. Azt akartam, hogy...

Felnyögött.

– Talán jobb lenne, ha nem mondanál nekem ilyesmiket.

– Milyesmiket? – Zavartan néztem rá.

– Hogy pontosan azt tetted, amit akartál. Ne érts félre! Nagyon örülök, hogy ezt mondod, de ilyenkor legszívesebben hagynám, hogy megint megtedd. És aztán én újra viszonoznám. De most már nem csak a nyelvemmel. – Homlokát az enyémhez érintette, és a közelsége miatt zihálva felsóhajtottam. – Persze, nyelvvel kezdenék, de nem állnék meg ott.

Szavaira lángolt az arcom, és még az is lehet, hogy tényleg részegebb voltam egy kicsit, mint hittem, mert gondolkodás nélkül vágtam rá:

– Nem is akarnám, hogy megállj!

Lehunyta a szemét, és a torkából mély morgás tört fel.

– Istenem, Tess...!

Nagyot nyeltem, aztán oldalra billentettem a fejem, hogy az ajkunk pontosan egy vonalba kerüljön.

– Jase?

Egy pillanatnyi habozás után finoman, lágyan megcsókolt, ajkai selymesen siklottak végig az enyémen. És ez az alig érintés sokkal nagyobb hatással volt rám, mint bármelyik korábbi csókja.

– Tudom, hogy ittál, és nem szeretném, ha ez bármit is befolyásolna.

– De...

– Majd később beszélünk, jó? Most azonban engedd meg, hogy a csinos kis nem-részeg-de-elég-szalonspicces seggedet felsegítsem az emeletre.

– Csinos a seggem?

Elhúzódott, és felnevetett.

– Kicsim, a te segged olyan nekem, mint az én személyes megszentelt templomom.

– Jézusom...!

Elvigyorodott.

– Na, gyere!

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy az előbb a seggemet... hé! – Felsikkantottam, mert Jase a derekam köré fonta két karját, majd egyszerűen felemelt, és a mellkasához szorítva megtartott. Egy pillanatra minden csillag tótágast állt. – Mit csinálsz?

Lenézett rám, és felvonta a szemöldökét.

– Felviszlek a szobádba.

– És ez csak ölben lehetséges?

– Bezony. – Aztán elindult velem. – Elő a kártyáddal!

Viszonylag könnyen sikerült előbányásznom a szoknyám farzsebéből. Kicsit megemelt, és közben sikerült nem elejtenie. Akkor sem ellenkeztem, amikor arra kért, hogy nyissam ki az ajtót, aztán a lábával tartotta, amíg keresztülmentünk rajta. A fejemet a mellkasára hajtottam, és lehunytam a szemem. Másodpercek teltek el így, és lépteinek egyenletes ritmusa miatt kellemesen békés állapotba kerültem. Tényleg beszélgetnünk kell. Mindenféléről. Komoly dolgokról. És habár valami azt súgta, hogy hatalmas baklövés volna ezzel holnapig várni, közelebb bújtam hozzá. Most, hogy a karjaiban tartott, nos...

A holnap bekaphatja!

Egész idő alatt úgy éreztem, mintha vízben lebegnék, és valódi erőfeszítésbe telt a végén kinyitni a szememet. A lakás természetesen tök üres volt. A könyökével kapcsolta fel a villanyt.

– Te egészen biztos vagy benne, hogy abban a szobában lakik valaki? – kérdezte, miközben megfordult, és valahogy sikerült beügyeskednie az ajtót.

– Aha... – mormogtam álomittasan, és éppen csak annyi időre nyitottam ki résnyire a szememet, amíg meggyőződtem róla, hogy az én szobámban sincsen senki. – Néha hallani szoktam őket.

– De beszélgetni még nem sikerült velük. – Átvágott a kis szobán.

– Nem.

Jase letett az ágyra, de mire kinyitottam a szemem, ő már ellépett mellőlem, és megállt a lábánál.

– Kérdezhetek valamit?

– Ha muszáj...

Elvigyorodott, és félig lehunyt szemmel rám nézett. A lakásban éppen csak annyi fény volt, hogy a körvonalait ki tudtam venni.

– A tesód tudja, hogy ma ittál?

Most Cam volt a világon a legutolsó ember, akiről beszélgetni szerettem volna.

– Tess? – Nem hagyta annyiban a dolgot, és közben az egyik cipőmet sikerült leszednie. Integettem neki a lábujjaimmal, mire ő elkapta és megszorította Őket.

Hagytam, hogy megint lecsukódjon a szemem.

– Nem. Egész este azzal volt elfoglalva, hogy Averyvel szemezett.

– Pedig jobban tenné, ha inkább rajtad tartaná a szemét! – Azzal levette a másik cipőmet is, és a földre dobta.

Nagyon, de nagyon vágyölő horkantást hallattam.

– Miért? Nem vagyok már kislány! Akkor iszom, amikor csak akarok.

– Aha... – Megcsiklandozta a talpamat, mire kuncogni kezdtem. Megpróbáltam elhúzni a lábamat, de túl lassú voltam. Hátralépett, és felvette a takarót. – Akkor mostantól mindig ott leszel a heti bulikon?

Az oldalamra fordultam, összegömbölyödtem, pislogva nyitottam ki a szememet, és elmosolyodtam, amikor megéreztem, hogy betakar.

– Nem tudom. Nem sok csaj volt ott most sem.

Leült mellém, és megigazította a takarót, hogy a vállam se legyen kint.

– Nem nagyon szoktak csajok lenni. Csak a ragacsok.

– Ragacsok?

– Olyan csajok, akik nem valakinek a barátnői, mégis minden bulin ott vannak.

Ez azért annyira nem volt bejövős.

– Mint az a csaj a szobádban?

A hajába túrt.

– Aha. Mint ő.

– Hogy is hívják?

Jase az ágyra támaszkodott.

– Számít ez?

Hogy számít-e? Mindazok után, ami köztünk történt?

– Igen.

– O egy nagyon kedves lány.

– Aha...

Lehajtotta a fejét.

– Komolyan mondom. Csak jól akarja érezni magát, és...

– Nem akarom tudni.

Felnevetett, én meg értetlenül néztem rá.

– Egyébként Cam is összejött vele néhányszor.

– Fúj! – Felhúztam az orromat. – Meg te is?

– Nem egyszerre.

– Istenem, azért ez nagyon megnyugtató! – Aztán amikor megint nevetni kezdett, alaposan belerúgtam. – De azt ugye tudod, hogy ez olyan, mintha Cammel feküdtél volna le?

– Mi van? Frászt! – A tompa fényben is láttam, mennyire megborzong. – Már mondtam, hogy nem...

– Benne volt a csajban. És te is benne voltál. Úgyhogy áttételesen, de te Cammel keféltél.

– Ez gusztustalan.

Elvigyorodtam.

– Pedig ami igazán gusztustalan, hogy mind a ketten benne voltatok, és...

– Nem beszélhetnénk most már valami egészen másról?

Egy kicsit szélesebben mosolyogtam. Valószínűleg holnap reggelre ez az egész közel sem tűnik majd ennyire viccesnek, de jelenleg még nagyon élveztem, hogy cseszegethetem.

– Talán majd legközelebb kétszer is meggondolod, hogy olyasmit csinálj, amire utána nem leszel büszke.

Felvonta a szemöldökét, majd tekintete a szoba másik végében álló, üres ágyra tapadt.

– Igazat mondok, Tess. Igen, már évek óta ismerem Stephanie-t, és habár korábban tényleg együtt voltunk néhány alkalommal, de a tavaszi szemeszter vége óta semmi nem volt köztünk. És... – Oldalra billentette a fejét, és mélyen felsóhajtott. – És őt soha, egyetlen alkalommal sem csókoltam meg. Ez is igaz. Nem csókoltam meg senkit azóta, hogy...

A szívem hatalmasat dobbant.

– Hogy?

Jase megrázta a fejét, majd kurtán, keserűen felnevetett.

– Nagyon régóta.

Néma csendben figyeltem. Hirtelen mintha megváltozott volna. Nem tudtam pontosan megmondani, hogyan, de valami távoli szomorúság költözött a vonásai közé, élesebbre rajzolta arcának vonalait, olyan hatást keltve, hogy egy festő fejvesztve kapott volna ecsetért, hogy megörökíthesse.

Biztosra vettem, hogy Jack anyjáról van szó, és azt is, hogy az a nő évekkel ezelőtt hatalmas fájdalmat okozott neki, és ezek a sebek messze nem hegedtek még be.

Istenem, biztosan tényleg részeg voltam, de azt sem tudtam, Jase egyáltalán szerelmes volt-e belé. Hiszen ő egy pasi, és a pasiknak nem szokása az évekkel ezelőtti szerelmi csalódásaikon töprengeni. Ha összetörik a szívüket, akkor vagy italba, vagy vad kefélésbe fojtják a bánatukat.

Kezdett nagyon nehéznek tűnni, hogy nyitva tartsam a szememet.

– Bárcsak itt lenne most a muffin!

Nevetett, és lassan ingatta a fejét.

– Az tuti, hogy neked nagyon bejött volna! Ez is snickerses volt. Úgy tűnik, ezt már sohasem fogod tudni megkóstolni.

– Úgy tűnik. – Eltelt még egy pillanat. – Itt maradsz?

Kis szünet, aztán megéreztem, hogy az ujjai végigsimítanak az arcomon, majd a fülem mögé fésülnek egy rakoncátlan tincset.

– Megvárom, míg elalszol.

– Az gyorsan fog menni. – Minden erőmmel kényszerítettem magam, hogy nyissam fel végre a szememet, de nem tudtam megtenni. – És még beszélnünk is kell...

– Inkább aludj, Tess! Megígérem... – Megmozdult az ágy, aztán éreztem, hogy közelebb hajol, és homlokon csókol. – Ígérem, hogy holnap beszélgetünk... Feltéve persze, hogy addig nem nyír ki a tesód.

Tuti, hogy beköltözött valami kis manó a fejembe, akinek az volt a szórakozása, hogy egy bazi nagy kalapáccsal verje belülről a koponyámat. Szánalmas nyögéssel oldalra fordultam, aztán pislogva kinyitottam a szememet.

Túl sok fény ömlött be a szobába a Debbie ágya melletti ablakon keresztül, én pedig nyüszítve szorítottam a tenyeremet fájdalommal lüktető homlokomra.

– Aú! – Nyögtem egyet, majd felültem. A takaró azonnal derékig lecsúszott rólam, így felfedeztem, hogy sajnálatos módon tegnap a ruhámban aludtam el.

Halk nevetést hallottam.

– Már éppen azon kezdtem töprengeni, hogy felkelsz-e egyáltalán.

Megkínzott tekintetem az ajtó felé mozdult. Debbie ott állt az ajtófélfának támaszkodva, és szélesen mosolygott. A számnak éppen olyan íze volt, mint aki egymás után egy csomó hülyeséget csinált a megelőző éjszaka. Az órára pillantottam.

– Hű, basszuskulcs!

Már majdnem délután egy volt. Debbie megint felnevetett.

– Talán egy cseppet túlzásba estél tegnap?

– Aha... – A hangomat károgónak hallottam.

Debbie ellökte magát az ajtótól, és a kis hűtőszekrény felé indult. Kibányászott belőle egy kis üveg narancslevet, majd felvett az asztalról egy másikat is. Mind a kettőt odahozta hozzám, azután leült az ágyamra.

Az agyam kavargott, és kifejezéstelen tekintettel néztem, ahogyan két szem aszpirint ejt a tenyerébe.

– Vedd ezt be! – Átadta nekem a narancslevet és a gyógyszert is. – Meglátod, jobb lesz.

Ha megígérik, hogy attól tényleg jobb lesz, egy sörétessel is fejbe lőttem volna magam abban a pillanatban. Lenyeltem a tablettákat, aztán ittam rá egy egészséges kortyot.

– Most már hivatalosan is főiskolai hallgató lettél – jegyezte meg Debbie, miközben visszacsavarta a kupakot az aszpirines üvegre.

– Tényleg? – Hivatalosan is úgy éreztem magam, mint egy darab szar.

Bólintott.

– Aha, mert megvan az első főiskolai másnaposságod. Ez a hagyomány.

– Vacak egy hagyomány... – A tenyeremet megint a fejemre szorítottam. – Rohadtul vacak.

– Hé! – Rácsapott a behajlított lábamra. – De legalább nem hánytad össze magad!

Összeszorítottam a szememet.

– Igaz.

– Mi történt tegnap éjjel? – kérdezte Debbie, miközben egész testével felém fordult, és törökülésben elhelyezkedett az ágyon. – Azt láttam, hogy felmész az emeletre, de azt már nem, mikor jöttél le onnan. És vagy egy órával később még Cam is keresni kezdett.

Kikerekedett a szemem, ahogy hirtelen az előző éjjel történtek minden részlete eszembe jutott. Először jeges borzongás futott végig rajtam, aztán forróság.

Hűbasszameg!

Jase-szel csaptam egy durva, kis szopóka-nyalókát.

Ez tényleg én voltam? Az agyamat egyetlen szempillantás alatt betöltötte a kép és az érzés, ahogyan az ajkai ott vannak lent, rajtam, a nyelve pedig bennem. Elpirultam, és a pulzusom az egekbe ugrott. Eddig ismeretlen fájdalom jelent meg a mellemben, aztán elindult lefelé, sokkal mélyebbre.

Aha. Én voltam, bizony!

Hirtelen mozdulattal, és a két halántékom között az agyamat szaggató fájdalommal mit sem törődve oldalra fordultam, és felkaptam a telómat az éjjeliszekrényről. Nem is emlékeztem, mikor tettem oda. Biztosan Jase halászta elő a zsebemből. Nem volt egyetlen nem fogadott hívásom sem Camtől. Jase bizonyára visszament a klubházba, és elmondta neki, hogy hazahozott. A durvább részeket pedig, gondolom, kihagyta.

Istenem, remélem, hogy kihagyta.

Bármennyire is szerettem volna Jase-t – márpedig tényleg nagyon szerettem volna –, semmiképpen nem akartam, hogy ez bármilyen ellentétet szítson Cam és közötte. Na, igen, így mondjuk elég érdekes lesz bármilyen nyilvános kapcsolatba bonyolódni.

Már ha valaha is odakerül a sor, hogy kapcsolat legyen kettőnk között.

Jase-től sem volt egyetlen nem fogadott hívásom vagy olvasatlan üzim sem.

A gyomrom elkezdett lefelé szánkázni, visszadőltem az ágyra, az-tán magam mellé dobtam a telefont.

– Visszajöttem a kokszba – jelentettem ki végül.

– Ennyit magamtól is kitaláltam. De történt valami, ami miatt olyan fejvesztve kellett távoznod?

– Nem. – Kikényszeríttetem magamból egy könnyed vállrándítást, és megint ittam egy kis narancslevet. – Csak hirtelen úgy éreztem, vissza kell jönnöm.

– Értem. – Beharapta az ajkát, aztán felsóhajtott. – Ugye nem Erik mondott valamit?

– Nem – kiittam a narancslé maradékát. – Miért? – Amikor feltettem a kérdést, már sejtettem, hogy arról van szó, amikor seggfejnek neveztem. Hirtelen feltámadt bennem a bűntudat. – Debbie, nagyon sajnálom, hogy leseggfejeztem. Én csak...

– Nem keli bocsánatot kérned – felelte, és intett, mintegy elvetve magától az egészet. – Tényleg hatalmas seggfej tud lenni néha. Egyébként csak azért, mert nem sokkal utánad ő is felment a vécére, és gondoltam, talán ő mondott neked valamit.

Egy barna hajtincs szabadult ki a csatja alól, és ahogy lehullott, végigsimította a homlokát. Félresöpörte. Az agyam ezerrel pörgött, és habár egyfolytában csak Jase járt a fejemben, meg az a csodálatosan huncut és ügyes nyelve, állandóan felmerült benne Debbie véraláfutásos lába, meg az, ahogyan Erik bánik vele.

Mindenképpen mondanom kell neki valamit. El kell mesélnem, hogy én hogyan éltem meg az egészet. Valakinek lépnie kell ebben az ügyben, mert az én tapasztalataim szerint, ha ez nem történik meg, egyre romlik majd a helyzet. Égett az arcom. Ez nagyon nehéz volt. Még most, ennyi idő után is nagyon nehéz volt arról beszélni, hogy én is belekeveredtem egy ilyen kapcsolatba. És ez sokkal több a puszta bűntudatnál vagy szégyennél. Mert ott volt az a... az a rohadt rettegés, ami soha nem múlik el, és ami minden emlékemet megmérgezte.

Elfordultam tőle, és az üres üvegre szegeztem a tekintetemet.

– Debbie, kérdezhetek tőled valamit?

– Persze. – Mosolyogva dobta fel a levegőbe a gyógyszeres üveget, és kapta el. – Bármit.

Behúztam a nyakamat, és ránéztem.

– Volt... volt már olyan, hogy Erik megütött?

Egy vagy két másodperc eltelt, aztán Debbie hangosan nevetni kezdett. Túlságosan hangosan.

– Mi van? Dehogy! Miért... Honnan jut ez eszedbe egyáltalán?

Piszkálgattam egy kicsit az üveg kupakját.

– Csak azért, mert nem valami kedves veled, és...

– Az, hogy néha-néha bunkón beszél velem, még nem jelenti azt, hogy verne – kinyújtotta hosszú lábait, és felugrott az ágyamról. A kezét karba fonva, felém fordult. Az arca izzó vörös lett. – Nem szokott verni.

Tagadás. Isten az atyám, én is számtalanszor megpróbáltam, amikor anya a zúzódásaimról kérdezett engem. Ledobtam magamról a takarómat, majd én is felkeltem az ágyamból. Amint összekapcsolódott a tekintetünk, azonnal elfordult. Halkan felsóhajtottam.

– Láttam a kék foltokat a lábadon...

Minden szín kifutott az arcából.

– Kék foltokat? – Aztán végigpillantott a farmerén. – Mi van?

– A múltkor. Amikor rövidnadrág volt rajtad.

Először dühösen nézett rám, aztán kinyitotta a száját, de a következő pillanatban már meggondolta magát.

– Néhány nappal ezelőtt nekimentem az ágyad sarkának. Talán azt láttad.

Ha ez igaz, akkor többször is, egymás után nekiment az ágyamnak. Letettem az üveget az éjjeliszekrényre.

– Debbie...

– Nézd, és nagyon hálás vagyok, amiért ennyire aggódsz miattam, de hidd el, nincs rá semmi szükség. – Lekapta a telóját a töltőről, majd felemelt egy kötött sapkát a keskeny ágyról. – Most dolgom van. Később találkozunk.

Felálltam.

– De én most akarok beszélni veled...

– Erre nekem nincs időm.

– Kérlek szépen! Félreértesz. Nem akarlak feldühíteni, és nem akarlak elítélni sem. Csak azt szeretném, ha...

Becsapódott az ajtó.

- Ha tudnád, hogy pontosan tudom, mit érzel – motyogtam az üres szobának.

Nos, ez igazán gördülékenyen ment! Felsóhajtottam, majd visszahuppantam az ágyamra. A halántékomban lüktető fájdalom alábbhagyott ugyan, de úgy éreztem magam, mintha filmrétegként borítaná a bőrömet valami undorító dolog. Ami azért helytállónak is tűnt, hiszen a világ legnagyobb gyökerének éreztem magam, amiért beszélni próbáltam Debbie-vel.

De abban biztos voltam, hogy a sejtésem igaz.

Összeszedtem a zuhanyzós cuccomat, és elindultam a fürdőszoba felé. Mialatt a forró víz zubogott a fejemre, az elmúlt este történteket játszottam le a fejemben újra és újra. A csajt a szobában. Azt, hogy úgy rohanok el, mint akinek elmentek otthonról. Jase-t a Jeepben. Az ízét a számban, aztán az arcát, ahogyan eltűnik a lábam közt.

Ez a kép egy életre beleégett a fejembe.

Végigsimítottam az arcomat, majd megfordultam, és hagytam, hogy a víz a hátamon csorogjon végig. A mellkasomból a gyomromba költözött át valami boldogan verdeső érzés, és ajkamon mosoly táncolt, ahogy végighúztam rajta az ujjaimat. Nem is tudom, hogyan éreztem magam... Talán a furcsán lenne a legjobb szó. Mintha nem is csak egy termonukleáris másnapossággal ébredtem volna, hanem más emberként is egyben. Mintha egyetlen éjszaka alatt felnőtté váltam volna. Fogalmam sem volt, hogy miképpen kezelhetném ezt a helyzetet. És közben persze tudtam, hogy hülyeség, amit érzek, mert egy orál még senkinek az életét sem változtatta meg.

Pedig nekem életem egyik legnagyobb élménye volt.

Kuncogva simítottam végig csuromvizes hajamon.

Láttam, hogy a testemről lemosott hab a lábujjaim körül gyűlik össze, és beharaptam az alsó ajkamat. A tegnap este tényleg megtörtént, és emlékszem, hogy Jase nem taszított el magától utána sem. Sőt, mellettem maradt egészen addig, míg el nem aludtam. Nem kért bocsánatot, és nem mondta azt sem, hogy milyen hatalmas hibát követett el.

Kiléptem a tus alól, és gyorsan megtörülköztem. Felvettem egy kényelmes melegítőalsót meg egy pólót, és mezítláb indultam a szobánk felé. Egy pillanatra megálltam a másik szoba ajtaja előtt, és a fülemet hegyezve hallgatóztam.

A lélegzetemet is visszatartottam. Mintha lépések közeledtek volna az ajtó felé, de aztán váratlanul elhaltak. A zuhanyzós cuccomat a mellkasomhoz szorítva közelebb óvakodtam az ajtóhoz.

– Hahó!

Néma csend.

Néhány pillanatig még vártam, majd megráztam a fejem, és visszamentem a saját szobámba. Legeslegelőször a telefonomat néztem meg. Semmi. Csak ültem ott az ágyam szélén, az ölemben a laptopommal, és éreztem, hogy különös, kényelmetlen érzés veszi be magát a gyomromba.

Ha a Debbie-vel való beszélgetésem önmagában nem lett volna éppen elég ciki, késő délután Erik is feljött vele. Ekkorra már Avery felhívott, és ugyanazt feleltem neki is, mint Debbie-nek. Azaz Jase-t nem is említettem.

És persze Jase nem is próbált elérni.

Ebben a pillanatban azonban kisebb bajom is nagyobb volt annál, hogy ezen görcsöljek.

Erik ott állt az íróasztal előtt, és azt figyelte, ahogyan Debbie a kis táskájába pakolja azokat a holmikat, amikre az ott alváshoz szükség van. Letettem a laptopomat a párnára. Debbie rám sem nézett, miközben a ruháit egy kis, barna-rózsaszín mintás táskába tömte.

– Ma nem itthon alszol?

– Nem – felelt helyette Erik, és megvető pillantással mért végig. – Nálam lesz.

Azonnal a plafonon voltam.

– Nem téged kérdeztelek!

– Azt hiszed, süket vagyok? – Erik felém fordult, a szemöldökét kihívóan felvonta, és abban a pillanatban legszívesebben azonnal letöröltem volna a képéről azt a beképzelt mosolyt. – Vagy hülye? Pontosan tudom, hogy miket pofázol, és...

– Erik! – Debbie felsóhajtott. Behúzta a táska cipzárját, majd elvörösödve fordult felénk. – Nem lehetne, hogy ne veszekedjetek? 

Erik csodálkozástól elkerekedő szemekkel fordult lassan felé.

– Hogy merészelsz a szavamba vágni?

Felálltam, és a testemen mintha elektromosság futott volna végig. A hangjában csendülő keménység és kihívás mintha több évvel repített volna vissza a múltba. A gyomrom görcsbe rándult. Legszívesebben azonnal kirohantam volna a szobából, mert ott és akkor Jeremyt láttam magam előtt, miközben az arca rettenetesen dühös kifejezésbe gyűrődik.

Nem is tudom, pontosan mi történt ezt követően.

Erik megragadta Debbie táskáját, ő azonban nem engedte el. Lehet, hogy nem tudta, mit akar csinálni vele Erik, de ettől elpattant valami a pasiban. Az arca egészen elvörösödött, és a bicepszében ugrálni kezdett az izom. Megint megrántotta a táskát, Debbie elveszítette az egyensúlyát, miközben a táska füle kicsúszott a kezéből. Ösztönösen cselekedve előre vetettem magam, próbáltam elkapni, mielőtt hasra esik. Erik hangosan káromkodott, és meglendítette a táskát, ami a csípőmnek csapódott, és hátralökött. Kiürült az agyam, már csak az érdekelt, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, de csapkodó kezem ujjai csak a levegőt markolták.

Láttam, hogy Debbie felém kapja a fejét, és a domináns lábamra helyeztem minden súlyomat – a jobb lábamra – gondolkodás nélkül.

A jobb lábam persze azonnal kifordult alólam, és vörösen izzó fájdalom lángjai borították el a térdemet. Fojtott hangú kiáltás tört fel a torkomból. A földre zuhantam, és ahogyan a seggem a padlónak csapódott, minden levegő kiszaladt a tüdőmből. A fájdalom kegyetlenül erős volt, mintha valaki egy késsel döfött volna az inak és izmok közé.

Debbie felkiáltott.

– Teresa!

Patakzani kezdtek a könnyeim, de összeszorítottam a szememet, és nem voltam hajlandó a térdemre nézni. Képtelen lettem volna. Ó, istenem, nem volt bennem annyi erő, hogy megtegyem!

– A térded? – kérdezte Debbie. – Jaj, istenem, a térded?

Összeszorított fogakkal bólintottam. A külső világ – az ajtó és az egész szoba – egyre kisebb lett, egyre fojtogatóbb.

– Nem volt szándékos! – szólalt meg Erik, természetellenesen magas hangon. – Ő ugrott elém! Véletlen baleset. Mondd meg neki, hogy véletlen volt!

Az ujjaim ökölbe záródtak, és a szívem pedig összevissza vert.

– Teresa! – suttogta Debbie. Éreztem, hogy letérdel mellém. Hideg, remegő kezét az egyik karomra helyezte. – Mondj valamit!

Az ajkamat összeszorítva ráztam meg a fejem. Nem voltam képes egyetlen szót sem kipréselni magamból. Nem voltam képes a térdemre nézni, mert – jaj, istenem! – akkor már tudtam. Tudtam. A fájdalom túlságosan erős volt, és túlságosan sokáig tartott. Kínzóan.

A térdem szétment.

Megint.

14. FEJEZET

ERIK GYORSAN ELHÚZTA A CSÍKOT, de előbb még kijelentette, hogy odalent, a bejáratnál várja meg Debbie-t. Hatalmas szerencséje van, mert ha most tudnék normálisan járni, akkor az egész campuson keresztül rugdosnám a bunkó seggét.

– Ne haragudj! – könyörgött Debbie vagy századszorra is, miközben felsegített az ágyamra. – Én annyira...

– Hagyd ezt abba! – csattantam fel, és mély levegőt vettem, mert amikor a lábam megmozdult, különösen kínzó fájdalom nyilallt belé. – Nem kell bocsánatot kémed. Nem a te hibádból történt.

Hátrébb lépett, és a két tenyerét összetette.

– Nem szándékosan csinálta.

Kinyitottam a számat, de aztán, ahogyan megint belenyilallt a fájdalom a térdembe, válasz helyett csak felszisszenni tudtam.

– Ne hozzak jeget? – kérdezte.

Fogcsikorgatva bólintottam. Mire visszaért egy zacskó, párnahuzatba csomagolt jégkockával, már sikerült kinyújtanom a térdemet, és felhajtani a melegítőalsóm szárát. A térdemen a bőr duzzadtnak tűnt. Ez nem valami jó. Amikor a jeget rátettem, megint felszisszentem.

– Teresa...

Halkan sóhajtottam, és ránéztem.

– Lehet, hogy nem szándékosan csinálta, de akkor is nagyon be volt pöccenve. És egy pillanatig sem gondolkodott, hogy mit csinál, amikor meglendítette azt a táskát. De az is lehet, hogy pontosan tudta, mi lehet a vége, egyszerűen csak nem érdekelte a dolog.

Debbie szemében könnyek gyűltek.

– Biztos vagyok benne, hogy nem ezt akarta.

Nem feleltem semmit, csak megigazítottam a térdemen a jeget. Az agyamat teljesen tompának éreztem. Egyszerűen túl sok minden járt egyszerre a fejemben.

Debbie habozva toporgott az ágyam mellett, egyik lábáról a másikra állt. Hosszú másodpercek teltek el, mire megint megszólalt.

– Kérlek... kérlek szépen, ne mondd el senkinek!

Villámgyorsan kaptam felé a fejemet. Képtelen voltam elhinni, hogy éppen ő kéri ezt tőlem, de aztán összeszorult a torkom. Nem éppen ezt kértem én is előbb anyától, aztán meg Camtől? Kérlek szépen, ne mondd el senkinek! Mert nagyon féltem attól, hogy Jeremy vajon hogyan reagálna.

Itt volt a pillanat, hogy megosszam Debbie-vel a titkomat, ő azonban hirtelen odaszaladt hozzám, átölelt, és a fülembe suttogta:

– Könyörgöm.

Csak néztem, ahogyan távozik, és nem válaszoltam semmit, mert nem szerettem volna megígérni olyasmit, amit nem biztos, hogy tartani tudok. Aztán megint a térdemre néztem, és óvatos mozdulattal felemeltem a hevenyészett fagyasztózacskót. A bőröm egészen kipirosodott a hidegtől.

Vagy egy órával később szólalt meg először a telefonom, de még csak meg sem néztem, ki lehet az. Hanyatt heverve a térdem alá tettem egy párnát, mert jobb volt, ha felpolcolva tartom. Mire idáig eljutottam, hogy kénytelen voltam újabb jégért kimenni a konyhába, a kínzó fájdalom egyfajta folyamatos, tompa izzássá csendesedett, azonban a kín újra és újra belenyilallt, mintha csak valaki égő gyufát nyomna hozzám.

A térdem mostanra jól láthatóan feldagadt. Se a jég nem segített, se az, ha felemelve tartottam. Igaz, hogy nem hallottam reccsenést, amikor elestem, azonban a duzzanat éppen eleget jelentett. Ugyan-akkor pontosan tudtam, hogy nem támaszkodhatok rá, mert azt még mindig nem bírnám ki.

Aznap éjjel még két alkalommal csörrent meg a teló. Az összesen három hívásból kettő Jase számáról érkezett, és mégis úgy éreztem, képtelen lennék beszélni vele. Az előző éjjel... Nos, az olyan volt, mintha egy másik életben történt volna meg.

Remegő ajkakkal néztem a telefont, és láttam, hogy üzenetem érkezett. A képernyő éppen csak elsötétült, amikor mégis felkaptam, de aztán meggondoltam magam. Még nem vagyok elég erős ahhoz, hogy elmondjam neki, mi történt. Mert ha megteszem, és beszélni kezdek, akkor tuti, hogy bőgni fogok.

Ugyanis ha a térdem valóban megint szétment, akkor az mindent megváltoztat. Mert ez a sérülés már nem csak átmeneti lesz. Egy ilyen után tuti, hogy soha többé nem mehetek vissza a táncstúdióba. Ez... és körbepillantottam a szobában... most már valóban ez lesz az életem. Márpedig én egész idő alatt úgy tettem, mintha ez csak átmeneti volna.

A homlokomat a tenyerembe támasztottam. A lábam megint összerándult a belenyilalló fájdalomtól. Tudtam, hogy nem fogom tudni megint végigcsinálni ezt az egészet – a kínzó fájdalmat, a műtétet, a fizikoterápiát. Viszont ezúttal... Összerezzentem. Ezúttal már más lesz a helyzet. Mert a szalagszakadás esetében nincs annál rosszabb, mint amikor az ember megint megsérül. Ezzel ugyanis jelentősen csökken az esélye annak, hogy valaha is teljes lesz a gyógyulás.

És ha nem gyógyulok meg, akkor soha többé nem táncolhatok.

Aztán álomtalan álomba zuhantam, és amikor másnap felébredtem, a térdem vagy kétszer akkorának tűnt. Azonnal láttam, hogy nincsen értelme tovább jegelni. Semmit nem segítene a helyzetemen. Mivel nem volt mankóm, az órákra sem juthattam el. Csak hevertem tehát tovább az ágyamban, és éreztem, hogy a gyomromat egyre erősebben marja a sav.

Néhány perccel az után, hogy a zeneelmélet-előadás elkezdődött, csilingelt a telóm. Mivel úgy voltam vele, hogy biztosan Calla vagy Debbie üzije lesz az – utóbbi kettőt is írt, amiben kérdezte, hogy vagyok, és amiket válasz nélkül hagytam így nagyon meglepődtem, amikor megláttam, hogy Jase írt. Még mindig nem olvastam el a korábbi SMS-eket.

Hol vagy?

Összeszorítottam a szememet, amíg égni nem kezdett, aztán egy egészen kicsit feljebb ültem. Annak ellenére, hogy nem egy alkalommal ő sem vett rólam tudomást, azért megérdemelte, hogy küldjek neki egy válaszüzit. Ez most nem róla szól. Gyorsan begépeltem:

Nem érzem jól magam.

Azonnal érkezett a válasz:

Minden OK?

A szemembe hirtelen könnyek gyűltek. Megdörzsöltem, aztán gyorsan bepötyögtem egy igen-t, és a telót az ágy végébe hajítottam.

Tisztában voltam vele, hogy mindenképpen fel kell hívnom dr. Morgant és anyát is, de már a puszta gondolatra is összeszorult a szívem. Tudtam, mit jelent a fájdalom és a duzzanat. Azt, hogy a jövőmnek és az álmaimnak vége. Nem kellett orvos ahhoz, hogy ezt közölje velem.

Megint megremegtem. Az oldalamra fordultam, magamhoz öleltem egy párnát, és beletemettem az arcomat. A puha anyag pillanatok alatt átnedvesedett. Pedig nem zokogtam, inkább amolyan csendesen, végtelenül patakzó módon sírtam. A gyomorszájamba költöző fájdalom majdnem olyan nagy volt, mint ami a térdemet tépázta.

Nem sokkal fél egy után hangosan, sürgetően kopogtattak az ajtón. Fogalmam sem volt, ki lehet az. A soha nem látott lakótársak? Töprengve töröltem le a könnyeket az arcomról, aztán felültem, és megköszörültem a torkomat.

– Szabad!

A takarót hirtelen mozdulattal a jobb lábamra rántottam, pedig lövésem sem volt, hogy mégis miért akarnám rejtegetni bárki elől. Talán az lehetett benne, hogy ha senki nem látja, az egy kicsit olyan, mintha meg sem történt volna? Tudtam persze, hogy elég hülye hozzáállás, de már így is az idegösszeomlás határán jártam, szó szerint pillanatokra attól, hogy a padlóra vessem magam, és sikoltozva csapkodjak magam körül.

Kinyílt az ajtó, nekem pedig pislognom kellett kétszer-háromszor, mert azt hittem, hogy rosszul látok. Az előttem álló alak azonban még ez után sem tűnt el.

Jase úgy lépett be a szobámba, mintha legalábbis egymillió alkalommal megtette volna azelőtt. Farmert és fekete, hosszú ujjú felsőt viselt, kezében műanyag szatyrot tartott. Amikor észrevett, azonnal megtorpant.

Szürke szemében aggodalom csillant.

– Hűha! Jó szarul nézel ki!

Összerándultam. Biztosan észrevette a sírástól duzzadt szememet.

– Kösz!

Előrébb lépett, és halványan elmosolyodott.

– Na jó, annyira azért nem szarul. – Leült az ágyra, és a szatyrot a két lába között, a padlóra helyezte. – Okosabb lenne, ha aggódnék?

Értetlenül vontam fel a szemöldökömet. Még mindig túlságosan meg voltam döbbenve amiatt, hogy egyáltalán itt van, és lövésem sem volt, vajon mire akarhat kilyukadni ezzel a kérdéssel.

– Úgy értem, valami fertőzőt kaptál el?

– Ja, nem. – Elhallgattam, és könnyektől nedves szempilláimon keresztül ráemeltem a tekintetemet. – Miért jöttél ide?

– Hogy miért? – Kiszakadt belőle egy kis nevetés. – Azt hittem, hogy ez azért elég egyértelmű. – Majd lehajolt, belenyúlt a szatyorba, és elővett egy műanyag dobozt. – Tyúkhúsleves. Ez nem a lelket gyógyítja, de reméljük, hogy ha mégis bujkál benned valami fertőző, azzal is elbánik.

Már megint visszatért az az átkozott izgalom a gyomromba, csak ezúttal sokkal erősebben. Átvettem a műanyag dobozt és a műanyag kanalat is. Aztán előkerült egy üveg gyömbér is, és egy rózsaszín muffinosdoboz társaságában az éjjeliszekrényre került. Muffin. Közel álltam a síráshoz.

– Ha annyira aggódsz, hogy elkaphatod, akkor miért jöttél ide?

A szája sarka megint felfelé görbült.

– Nos, tekintve, hogy mit csináltunk szombat éjjel, nem hiszem, hogy ez a látogatás lenne a legkockázatosabb.

– Aha – mormogtam, és amikor eszembe jutott a szombat éjjel, elvörösödtem.

– Különben pedig úgy voltam vele, hogy megéri a kockázatot – tette hozzá, aztán összegyűrte a zacsit, és az íróasztal melletti szemetesbe dobta. – És, gondolom, ennek tudatában máris jobban érzed magad.

Felnevettem, de abban a pillanatban le is hervadt a mosoly az arcomról, amint láttam, hogy leveszi a leveses doboz tetejét. Amit tett, az a mellkasom kellős közepén megindított valamit. Nem voltam beteg, de ezt a valamit semmiképpen nem hagyhattam figyelem nélkül. Mert annak ellenére, ami a térdemmel történt, és a tompa fájdalom mellett, ami a lábamban lüketett, a mellkasomat melegség töltötte el.

– Köszi szépen! – mondtam reszelős hangon. – Ez... ez tényleg nagyon kedves tőled.

Megvonta a vállát.

– Nem nagy ügy.

Belekanalaztam a sűrű levesbe, majd nagyot nyeltem, hogy eltüntessem a gombócot a torkomból. Amit Jase tett, igenis nagy ügy volt. A szememet megint könnyek marták. Úgy éreztem magam, mint valami ostoba, nyavalygós picsa, de ezek a könnyek most más okból folytak. Minden erőmmel ellen kellett állnom, nehogy rávessem magam, és agyonölelgessem. Csókokkal akartam elárasztani azt a gyönyörű arcát. De mindezt úgy szerettem volna megtenni, hogy ne bicegve kelljen odamennem hozzá. Eljött hozzám, és habár ezzel persze még nem vallotta be az irántam érzett végtelen és mindent legyőző szerelmét, akkor is fontos volt számomra – mert ez sokkal több, mint az a néhány lopott csók.

Amikor a szemébe néztem, láttam rajta, hogy élénk tekintettel figyel – szinte kutatóan. Gyorsan a levesre szegeztem a tekintetemet.

– Tegnap este nagyon aggódtam – ismerte be halkan. – Amikor nem vetted fel a telefont, azt hittem... nos, hogy szándékosan nem akarsz tudomást venni rólam.

A műanyag dobozt az állam alá emeltem, és kikanalaztam belőle egy nagy adag sűrűjét.

– Pedig nem.

– Nem hibáztattalak volna, főleg, mert én is ezt csináltam veled. – Az ujjaival a hajába túrt, hátrafésülte, de abban a pillanatban, hogy leengedte a kezét, a tincsei megint az arcába hulltak. – És ha nem tévedek, emiatt még soha nem kértem bocsánatot.

A szívverésem gyorsulni kezdett. Vajon miért akarja velem megosztani mindezt? És miért éppen most, amikor úgy érzem, mintha a térdkalácsom bármelyik pillanatban foghatná magát, és leválhatna a testemről, mint valami élien?

– Nagyon sajnálom. És amikor azt a hülyeséget mondtam, hogy csak meg akarod dugatni magad valakivel... Tudom, hogy nem igaz. Hogy sokkal jobb vagy ennél, és sokkal többet érdemelsz. Tudom, hogy nem számít, de beismerem, nem volt igazam, ráadásul teljesen értelmetlenül sértettelek meg, hiszen tessék, itt vagyunk, és én képtelen vagyok elszakadni tőled. – Felém fordult, és eközben a felsőteste a lábam fölél hajolt. – Már tudod az igazságot Jackről, és...

Ebben a pillanatban hozzányomódott a térdemhez, és én összerándultam. A lábamon végigrobogó, lángoló fájdalomtól az egész testem kétrét görnyedt. Jase keze villámgyorsan mozdult, és elkapta előlem a műanyag dobozt, még mielőtt kiömlött volna. A vér egyetlen pillanat alatt kiszaladt az arcomból, én pedig két kézzel, vadul markoltam a takarót.

– Jézusom! Ez meg mi volt? – Úgy ugrott fel, mintha az ágy seggbe harapta volna. – Jól vagy?

Még mindig nem tudtam megszólalni a fájdalomtól, csak gyorsan bólintottam. Belégzés. Kilégzés. A fájdalom csak lassan, másodpercekkel később enyhült tompa lüktetéssé. Az ujjaim elengedték a takarót, és Jase-re néztem.

Ő rám meredt. Aztán a lábamra, és megint az arcomra.

– Ugye nem vagy jól? Látom, hogy sírtál. – Aztán, mielőtt megakadályozhattam volna, megragadta a takarót, és felhajtotta. – Basszus, Tess, a térded! A rohadt életbe! Nem tudtam. Én...

– Ne! – feleltem reszelős hangon. – Nem is tudhattad. Minden rendben van.

Elkerekedett szemmel nézett vissza rám.

– Mi történt?

– Vasárnap este rosszul léptem. – A hazugságot nyilvánvalóan sokkal könnyebb volt kimondani, mint beismerni az igazat. A bűntudat azonnal nehéz sziklaként vette be magát a gyomromba. Remegő kézzel fésültem ki a hajamat az arcomból. – Azt hiszem, ezt jó alaposan elbaltáztam.

– Azt hiszed? – A leveses dobozt az éjjeliszekrényre tette. – Menynyire fáj?

Figyeltem, ahogyan nagyon óvatosan leül az ágy szélére.

– Egyszer jobb, máskor rosszabb.

– De nemigen használt neki, hogy ráültem, mi?

Halványan elmosolyodtam.

– Annyira nem fáj.

Jase felém nyúlt, és a fülem mögé fésülte az arcomba makacsul visszahulló tincset.

– Szóltál már Camnek? Vagy anyukádnak?

Megráztam a fejemet.

– Nem akartam, hogy feleslegesen aggódjanak.

– Kérsz még levest? – Bólintottam, mire visszaadta. Tegnap délután óta egy falatot sem ettem, úgyhogy most nagyon jólesett. – Viszont ha csak itt ülsz, és szenvedsz, attól biztosan nem leszel jobban, Tess.

– Tudom – suttogtam, és lehajtottam a fejemet. Miközben a levest kanalaztam, egyre csak Jase állát figyeltem. Nagyon szép volt az álla is. Az arca alsó részét egészen halvány borosta borította, amitől olyan férfiasan szexis lett.

Jase megint a hajába túrt.

– Akkor, gondolom, az orvosnak sem szóltál egyelőre.

Még egy nagy korty leves lement, de csak a fejemet ráztam.

– Oké. Nos, akkor ez lesz az első, amit tenni fogunk... Ne mozdulj! – Felém nyúlt, és letörölt egy kis levest az államról, mire azonnal megint elpirultam. – Nagyon fontos, hogy értesítsük az orvosodat. És ne merészelj ellent mondani nekem! Ezt mindenképpen meg kell tennünk. Mégpedig most, azonnal.

Hagyta, hogy befejezzem az evést, és csak az után bányászta elő a telefonomat az ágy végéből. Átadta nekem, majd karba font kézzel, az ágy mellett állva, türelmesen megvárta, míg sikerült kikeresnem a névjegyzékből a doki számát. Felhívtam, és ugyan először csak üzenetet tudtam hagyni, az orvos gyorsan visszahívott. Másnap reggelre egyeztettünk időpontot, és amikor letettem, a szívem máris vadul vert, amikor belegondoltam, mennyire szörnyű lesz a vizsgálat.

– Elviszlek – jelentette ki Jase, miután odakint megszabadult az üres műanyag doboztól, és visszatért a szobába.

– Tessék? – Feljebb toltam magam az ágy fejrészéhez.

Ellentmondást nem tűrően beszélt.

– Holnap elviszlek a dokihoz. Az NYVE campusán van a rendelője, ugye?

– Igen, a közelben, de...

– De mivel még nem szóltál se Camnek, se az anyukádnak, nem lenne senki, aki elvigyen, Vagy tévedek? Stoppolni akarsz? – Önteltnek láttam a mosolyát. – Holnap olyan óráim vannak, amiket simán ellóghatok. És ha nem szívesen tenném, akkor fel sem ajánlom a segítségemet. Úgyhogy légy szíves, ne akarj vitatkozni velem!

– Tudom – feleltem. – De miért akarnád megtenni? Még órán ülni is jobb, mint zöldhajnalban felkelni, aztán órákon keresztül vezetni. Úgy értem, hogy én azért szívesebben ülnék a zeneelméleten, mint a kocsiban.

Felnevetett, és amikor leült mellém, az egyik kezét a csípőmre helyezte.

– Hűha, te aztán rettenetesen utálhatsz vezetni és orvoshoz menni, ha még a zeneelméletre is szívesebben ülnél be! Pedig ne tudd meg, ma is mit hagytál ki! A barátnődnek, Callának, kis híján leesett a feje, úgy hátrahajtotta, miközben aludt. És horkolt.

Felnevettem.

– Nem is horkol! És pontosan tudom, hogy el szokott aludni az órán, mert szinte minden alkalommal ez történik.

Lehajtotta a fejét, és hirtelen eltűnt előlem a csodálatosan szép szeme,

– Szeretném, ha melletted lehetnék. Légy szíves, hagyd, hogy segítsek!

A szám elnyílt, és az ajkam kezdte volna megformálni a kérdést, hogy mégis miért. De vajon tényleg annyira számít az oka? Hiszen Jase-szel olyan viharos és kibogozhatatlan volt a viszonyunk, hogy rohadjak meg, ha ki tudom találni, mi lesz legközelebb. Szombaton azonban valami megváltozott. Valami előremozdult. Mert most már pontosan az ellentétét csinálta annak, amit eddig, most már úgy tűnt, nem akar többé eltaszítani magától, és elmenekülni előlem. Tényleg ennyire jól szopok? És aztán ezt annyira viccesnek éreztem, hogy kis híján hangosan elnevettem magam.

– Jól van – jelentettem ki végül.

Jase elmosolyodott, és hirtelen úgy éreztem, hogy sokkal több mindenre mondtam igent, nem csak arra, hogy másnap elvigyen az orvoshoz.

Egyszerűen gyűlölöm az orvosi rendelők légkörét – a fehér falat, a giccses berendezéseket és a fertőtlenítőszer szagát. Tök mindegy, hogy éppen milyen orvosról van szó, a rendelő mindig ugyanolyan.

Még nem is beszéltem a középkorú dokival, amikor már meg is röntgeneztek. Leültettek a rettegett kerekes székbe, és mindenhova azzal toltak, még Jase sem jöhetett velem. Miután végül eljutottunk abba a kis rendelőbe, ahol az orvos megnéz majd, kikászálódtam a kerekes székből, és átültem az egyik műanyag székbe. Éppen dühös tekintettel fixíroztam a tolókocsit, amikor kinyílt az ajtó, és a pirulós recepciós bevezette Jase-t.

– Gondoltuk, hátha örülne egy kis társaságnak – jegyezte meg, és végigsimított szőke haján.

Jase kacsintott, és könnyed léptekkel jött közelebb.

– Biztos vagyok benne, hogy a hölgy egészen elveszettnek érezte magát nélkülem.

Horkantottam.

A recepciós vihogott, majd sietve távozott a rendelőből. Kérdő tekintettel néztem Jase-re.

– Hogy sikerült bejutnod? Hiszen nem vagy családtag!

Felugrott a vizsgálóasztalra, amin nekem kellett volna ülnöm, és úgy lengette a lábát, mint valami komisz kölyök.

– Elég csábító tudok lenni, Tess!

– Tudom én. – És elvigyorodtam.

– És a nagy csáberővel nagy felelősség is jár. Vigyáznom kell, hogy bölcsen használjam – folytatta, csillogó szemmel. – Csak akkor szoktam bevetni, ha nagyon nagy szükség van rá.

– Jó ezt hallani – mondtam, majd mocorogtam egy kicsit, mert a műanyag szék nagyon kényelmetlen volt. Megnyugtatónak éreztem a jelenlétét, mert az igazat megvallva, az idegeim lassan kezdték felmondani a szolgálatot. – Nos, még egyszer kösz, hogy bevetetted a csáberődet. Tényleg nagyra értékelem.

– Semmi gond. Csak ne felejtsd el, hogy mit ígértél!

Felnevettem, és megráztam a fejemet.

– Hogyan is felejthetném el?

– Hidd el, élvezni fogod! – Lehajtotta az állát, és rendezetlen haja egészen az arcába hullt. – Különben pedig nincs mitől félned. Ott leszek veled én is.

A gyomrom még mindig görcsbe rándult a puszta gondolatára is annak, hogy lovagoljak. Jase a kocsiban, egész úton idefelé, arról győzködött, hogy szedjem már össze magam, és a kis ismerkedős dolognál többet is vállaljak be. A több azt jelentette, hogy üljek fel az egyikre. Jase megígérte, hogy végig ott lesz mellettem, én pedig végül beleegyeztem, mert teljesen megbíztam benne. Na és persze azért is, mert legalább ezzel is el tudtam terelni a gondolataimat a térdemről.

– Cam az előbb küldött egy üzit – jelentette ki Jase.

Felkaptam a fejemet. A szemébe néztem, de az arckifejezése semmilyen érzelmet sem tükrözött.

– Elmondtad neki, hogy itt vagy velem?

– Te elmondtad?

– Nem. Azt hiszi, hogy betegen fekszem otthon. – A lófarkam végét az ujjam köré csavartam. – És te?

Megrázta a fejét.

– Gondoltam, akkor biztosan rákérdezne, hogy miért veled vagyok éppen, és nem vele. Ami persze még egy csomó más kérdéshez is elvezetne, és úgy voltam vele, hogy azokat meg szerencsésebb volna nem telefonon keresztül megválaszolni.

– Gondolod, hogy vannak olyan kérdések, amiket jobb vele szemtől szembe megbeszélni? – Hallottam a hangomon, mennyire kételkedő. Nem is csoda, ha ugyanis belegondoltam, hogy Jase valószínűleg mit mondana el Camnek, akkor szinte tutira vettem, hogy válasz helyett verekedésbe fulladna az egész beszélgetés.

Jase felnevetett.

– Akkor kénytelen lennék megint bevetni a csáberőmet.

– Mondjuk, kétlem, hogy a bátyámon is működne.

– Több hitet, légy szíves! – felelte, és az ajka félmosolyra húzódott. Az az ördögien huncut csillogás a szemében éppen elég volt, hogy a szívem megint kihagyjon egy ütemet.

Összeszorítottam a számat, és próbáltam elképzelni, vajon mi lenne az, amit a bátyámmal meg kell osztania. Úgy voltam vele, hogy

Cam minél kevesebbet tud, annál jobb, akármi történt is köztünk Jase-szel. A tekintetem előbb végigsimította az arcának szinte teljességgel tökéletes körvonalait. Aztán lejjebb haladt, a széles vállakra. Amikor megint az arcára néztem, észrevettem, hogy kíváncsian figyel, aztán bátorítóan elvigyorodott.

A lélegzetem is elakadt, amikor rádöbbentem, mennyire könnyen bele tudnék szeretni.

Feltéve persze, hogy nem vagyok máris fülig szerelmes belé.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte, és beharapta csókra termett alsó ajkát.

A gyomromban, valahol lent, feszült kis csomó jelent meg. Ó basszus, ezt az egészet annyira elkúrtam! Elfordultam, és éreztem, hogy az egész arcom lángolni kezd.

– Na, azt inkább megtartom magamnak.

Mély, fülledt hangú nevetést hallatott.

– Pedig buli lenne, ha tudnám!

– Bocs!

Hála istennek ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és belépett dr. Morgan. Mert ebben a pillanatban sokkal szívesebben összpontosítottam a térdemre, mint arra a hatalmas katyvaszra, ami a fejemben és a szívemben lakott.

Dr. Morgan térdig érő fehér köpenyt viselt, és rövidre nyírt hajába már bőven vegyültek ősz szálak is.

Mosolyogva lépett be, és előbb rám, majd Jase-re nézett.

– Talán egy új betegem is van ma reggel?

Próbáltam győzködni magam, hogy ne akarjak túlságosan nagy reményeket ébreszteni magamban ennek a mosolynak a jelentőségével kapcsolatban, ezért csak megköszörültem a torkomat.

– Ő itt Jase . A... hogy is mondjam, a barátom. Ő hozott el.

– Nos, örülök, hogy megismerhetem! – A jó kedélyű doki odament Jase-hez, és megrázta a kezét. Amikor pedig Jase leszállt volna a vizsgálóasztalról, egy legyintéssel megállította. – Nem kell ugrálnia! Így is teljesen jók vagyunk.

Aztán leült az egyik gurulós székbe, és a röntgenfelvételeimet tartalmazó mappát az asztalra dobta. Lábujj hegyen lökve magát közelebb jött hozzám, aztán megfogott egy másik széket, és azt is odahúzta, óvatosan felemelte a lábamat és feltámasztotta erre a székre.

– Na, lássuk!

Felhajtotta a farmerem szárát, és amikor meglátta a labdává dagadt térdemet, felhúzta az orrát. Nem volt valami szexis látvány.

Halkan füttyentett.

– Ugye tudja, mi következik?

Tudtam bizony! Lehunytam a szememet, a két kezemet pedig a gyomromra szorítottam. Dr. Morgan ujjai hűvösek voltak, és finoman értek hozzá a térdemhez. Maga az érintés nem fájt. Egyelőre. De aztán egy kicsit jobban megnyomta, hogy lássa, mennyire stabil. Ebben a pillanatban olyan vadul lángolt fel a fájdalom, hogy csikorgatva szorítottam össze a fogamat.

– Egytől tízig mekkora a fájdalom? – kérdezte halkan.

– Ööö. – Az ilyesmi soha nem ment nekem. Mégis ki a fene tudná pontosan megmondani, mennyire fáj valami? Kénytelen voltam azokat az aranyos kis pálcikaemberes információs képeket felhasználni. – Talán hat?

– Jól van. – Kicsit erősebben megnyomta, mire szó szerint felugrottam. – Na és most?

– Hét? – A hangomat nagyon vékonynak hallottam.

Tovább folytatta a kínzásomat, és amikor váratlanul megéreztem, hogy egy kéz szorítja meg az ujjaimat, felpattant a szemem. Meg sem hallottam, ahogyan közelebb lép. Jase leguggolt mellém, és attól a pillanattól kezdve, hogy a tekintetünk összetalálkozott, már képtelen voltam megszakítani a kapcsolatot.

– Na és most? – kérdezgetett tovább dr. Morgan, és amikor válasz helyett csak élesen felszisszentem, finoman elvette a kezét. – Nem kell felelnie. – És utána kedves mosollyal az ajkán lehúzta a nadrágom szárát. – Jól van. Jegelte és felpolcolta?

Bólintottam, de még mindig csak Jase -t néztem.

– Aha.

– De nem segített.

– Nem. – Megnyaltam az ajkamat, Jase pedig elmosolyodott. Ekkor mégis elszakítottam a tekintetemet, mert mégsem akartam teljesen dilisnek tűnni, és végül a doki felé fordultam. Miközben beszéltem, Jase-nek észrevétlenül sikerült összefonnia az ujjait az enyémmel. – Most nem fáj ugyan annyira, mint az első alkalommal, és reccsenést sem hallottam, de attól tartok, hogy ezt komolyan elszúrtam.

– Tudnom kell, hogy pontosan mit csinált, amikor vasárnap sikerült lesérülnie – válaszolta, és az egyik kezét a térdére helyezte. – Gyalogolt? Elveszítette az egyensúlyát?

Tekintetem az orvos hosszú ujjaira tévedt. Kecsesek voltak, az ízületek azonban mind meglepően nagyok, és kerekek. A torkom elszorult.

– Csak annyit mondott, hogy elveszítette az egyensúlyát – válaszolt helyettem Jase, és éreztem, hogy a szabadon maradt kezem ökölbe szorul.

– Gyalogolt, amikor ez az egyensúlyvesztés bekövetkezett? Éppen felkelt az ágyból, vagy felállt a székről? – Dr. Morgan elhallgatott. – Nagyon fontos, hogy pontosan tudjam, mi történt.

A fülemben csak úgy dobolt a vér, ahogy lassan felnéztem. Az igazság. A rohadt életbe, hiszen az igazság mindig is szemtelen és zavaró kis ribanc volt. Megráztam a fejemet, és összeharaptam az ajkamat.

– Én... én éppen a koleszszobában voltam, és a szobatársam barátja a kezében tartott egy táskát. Egy olyan sporttáskát. Mindegy, szóval túlságosan közel álltam hozzá, amikor meglendítette. A csípőmet találta el vele, én meg hanyatt estem, és éppen a jobb lábamra támaszkodtam.

Jase annyira erősen kezdte szorítani a kezemet, hogy hamarosan már éreztem, amint a csontjaim szinte egymáson őrölnek. Aztán éppen ilyen váratlanul elengedte. Nem mertem ugyan a szemébe nézni, de pontosan tudtam, hogy meredten bámul rám.

– Vagyis baleset történt. Semmi igazán komoly. Ennek a tudatában azért sokkal pontosabb képet tudok alkotni a történtekről. – Dr. Morgan az aktámért nyúlt, és kinyitotta. – Nos, akkor a jó hírt akarja először vagy a rosszat?

A szívem hatalmasat dobbant, és Jase-re pillantottam. Szeme élesen csillant, arckifejezése kemény.

– A jót? Gondolom.

– A jó hír, hogy a röntgenfelvételek szerint a szalag nem szakadt el megint – mondta, és éreztem, hogy a vállamból azonnal kiszáll a feszültség. – Tisztában vagyok vele, hogy ettől tartott a legjobban. Az eredeti szakadás szépen gyógyul.

Felsóhajtottam.

– És a rossz hír?

Dr. Morgan feszülten elmosolyodott.

– Ez a sérülés arra utal, hogy a szalag nem elég stabil. Tekintve az elszenvedett sérülést, negyven-hatvan százalék esélye volt annak, hogy újra meg fog sérülni. Nos, mint azt az előbb említettem, az eredeti szakadás állapota nem romlott, ami azt jelenti, hogy nem lesz szükség újabb műtétre, és feltéve, hogy megint használja a rögzítő sínt, és legalább néhány napon keresztül mankóval jár, jó esély van a teljes gyógyulásra.

És mégis, ahelyett, hogy megnyugodtam volna, úgy éreztem, hogy a falak szinte rám omlanak.

– De?

– De... – Elmosolyodott, én azonban megfeszültem. Mert nagyon úgy tűnt, hogy csak a szája mosolyog, a fekete szemek már nem. Olyan fajta mosoly volt ez, amit az orvosok akkor használnak, ha valami különösen rossz hírt kénytelenek közölni. – Ez a sérülés tehát azt mutatja, hogy a szalag nem elég stabil, és ez komoly aggodalomra adhat okot, Teresa. Biztosan emlékszik, amikor először megsérült, felvetődött a lehetősége, bármennyire elenyészőnek tűnt akkor, hogy állandósulhat a destabilizált állapot, és...

Az agyam ebben a pillanatban kapcsolt ki, és habár semmit nem hallottam, csak néztem rá meredten, és a megfelelő időben bólogattam. Szinte észre sem vettem, hogy Jase ujjai, minden újabb szóra, erősebben szorítják a kezemet. Még mosolyogtam is, amikor dr. Morgan végül megpaskolta a kezemet, és megjegyezte, hogy minden rendben lesz. Nem vitatkoztam vele. Minden kurvára tökéletes lesz, bassza meg! És akkor sem panaszkodtam, amikor visszajött a nővér, és megint felkerült a térdemre a rettegett, kék rögzítő sín. Kecsesen ragadtam meg a mankót. És csak lélegeztem. Belégzés. Kilégzés. Belégzés. Kilégzés.

Nem is tudom hogyan kerültem végül ki az épületből, és hogyan kötöttem ki Jase Jeepjében. Meredten néztem ki az ablakon.

– Tess...!

Ránéztem, és miközben a fejét ingatta, összekapcsolódott a tekintetünk. Az arca hamuszürkére vált.

– Annyira rohadtul sajnálom!

Szakadozottan felsóhajtottam, és csak ekkor fogta fel az agyam, amit hallottam. A destabilizálódás nagyon, de nagyon rossz állapot. Még annál is rosszabb volt, mintha megint műteni kellene a térdemet, ez ugyanis csak egyetlen dolgot jelenthet. Hogy a térdem, az életem fennmaradó részében mindig kiszámíthatatlanul gyenge lesz. Hogy mindig gondom lesz vele, még annak ellenére is, hogy a szakadás teljes egészében összeforr. Annak esélye, hogy a térdízületem begyullad, megkétszereződött.

Ezzel természetesen el is felejtkezhetem a táncról. Soha nem leszek profi táncos. Kész, vége. Most már soha nem térhetek vissza a stúdióba, nem lesz több órám, nem lesznek előadások és versenyek. Még egyáltalán a tánccal próbálkozni is hatalmas esztelenség lenne. És a tanáraim egyébként sem hagynák. Ahogyan a Joffrey Balett-iskola sem.

A fősulit most már nem lehet amolyan átmeneti állapotnak tekinteni. A tanítás nem lehet többé B terv. Mert most már ezen kívül nem létezett számomra más terv.

Istenem!

Megráztam a fejem, és szóra nyitottam a számat, de egy hang sem jött ki rajta.

Jase káromkodott, és én... zokogni kezdtem. Mintha valahol mélyen felszakadt volna egy addig eltemetett forrás.

A könnyek megindultak, és aztán csak patakzottak le az arcomon, és már nem lehetett gátat vetni nekik. A kocsi belseje elmosódott a szemem előtt – Jase is eltűnt.

Mély morgást hallottam abból az irányból, ahol addig ült. Aztán megérzetem, ahogyan átölel. Az egyik pillanatban csak ültem ott, egyes-egyedül, és az egész világom darabokra hasadt körülöttem, a következőben pedig erős karjaival magához szorított – és nem hagyta, hogy széthulljak.

15. FEJEZET

OLYAN ERŐSEN ÉS OLYAN SOKÁIG SÍRTAM, hogy a fejem a végén jobban fájt, mintha másnapos lettem volna, és Jase pólója a mellkasán csuromvíz lett.

Nem volt valami épületes a látvány.

Fogalmam sincs, miért nem fejtette le magáról a karjaimat, és tolt arrébb, de nem tette meg. Csak még szorosabban ölelt. Az egyik kezét a tarkómra tette, és amennyire a sebváltótól tudta, az arcomat a mellkasának szorította, közben meg a gerincemet simogatta. Egész idő alatt értelmetlen, nyugtató szavakat suttogott nekem, hogy végül már nem tudtam megállni nevetés nélkül.

– Mindig is sejtettem, hogy tökéletes hús-vér zsepi vagyok – jegyezte meg, majd lehajtotta a fejét, és az állát a fejem tetején nyugtatta. – Kösz, hogy a segítségeddel valóra válthattam az álmomat!

Jase eléggé kitartó papírzsepinek bizonyult.

Miután végre sikerült összeszednem magam, elindultunk Morgantownból. Tudtam, hogy fel kell hívnom anyát, de képtelen voltam annyi erőt találni magamban, hogy valóban meg is tegyem. Persze mindig mellettem állt, bármit tettem is az életben, de azt is tudtam, mennyire szereti nézni, amikor táncolok, és mennyire izgult minden versenyemen. Bizonyos tekintetben az ő álma is volt, hogy táncoljak.

Martinsburg közelében jártunk már, amikor Jase-hez fordultam.

– Muszáj máris visszamennünk?

– Nem. Azt csinálunk, amit csak akarsz.

Ha most visszamegyek a kokszba, akkor kénytelen leszek szembenézni az előttem álló jövővel. Például azzal is, hogy sokkal komolyabban kell vennem a tanulást.

– Úgy értem, hogy talán neked...

– Én pontosan ott vagyok, ahol lenni akarok – vágott a szavamba Jase , és közben olyan pillantást vetett rám, hogy inkább azonnal elhallgattam. – Még nincs kedved visszamenni. Helyes. De akkor tudom, hova szeretnél menni.

– Tudod? – A hangomat furcsának hallottam, és habár egy kicsit azért kíváncsi voltam, mekkora nagy halom szerencsétlenségnek tűnhetek, nem volt bennem elég kurázsi, hogy a tükörbe nézzek.

– Aha. – Aztán kacsintott.

Az ajka mosolyra húzódott, és figyelt, ahogyan kivettem a gumit a hajamból. Néma csöndben utaztunk tovább a szülei farmjára vezető úton, de aztán valahol félúton lefordultunk, és behajtottunk két vénséges tölgyfa közé.

Elkerekedett szemekkel ragadtam meg a kapaszkodót.

– Út ez egyáltalán?

Elvigyorodott.

– Aha. Nem.

A föld egy keskeny sávban le volt taposva, de itt is, ott is látszott néhány hevenyészett fűcsomó.

– Ez csak annyira út, mint a Halálos kitérőben.

Jase, a fejét hátrahajtva hahotázott.

– Hidd el, ennek a kalandnak sokkal jobb vége lesz.

– Nem mintha ez olyan sokat jelentene. – Elfehéredett ujjakkal szorítottam tovább a kapaszkodót, a Jeep pedig ide-oda zötyögve haladt az úton. Jase ugyancsak erősen markolta a kormányt, azonban amikor láttam, hogy a sziklákat és fákat kerülgetve szélesen vigyorogni kezd, nem tudtam ellenállni, és én is elmosolyodtam. A zötyögéstől egyáltalán nem fájt jobban a lábam, hiszen a sín mereven tartotta, és mielőtt észbe kaptam volna, már fel-alá ugráltam az ülésben, és hangosan kiabáltam örömömben. Abban a néhány csodálatos pillanatban minden másról elfelejtkeztem.

– Kapaszkodj! – figyelmeztetett Jase.

A Jeep belehajtott egy vízmosásba, én pedig hangosan ujjongtam, ahogyan kicsit ugratott, amikor kijöttünk belőle. A fák hamarosan eltűntek, és elénk tárult egy apró, fehér virágokkal pettyezett, smaragdzöld mező. Valamivel távolabb a mező egy csillogó vizű tó partján ért véget, rajta nagyon is magányosnak tűnő famólóval.

A kocsi lelassított, és néhány méterre a mólótól állt meg.

– Isten hozott a Winstead-tó mellett! – jegyezte meg Jase, és leállította a kocsit.

– Tényleg így hívják?

Felnevetett.

– Dehogy! Az igazat megvallva ez csak egy olyan tavacska. Kacsaúsztató. De ahhoz éppen elég mély, hogy nyáron az ember úszhasson benne, és dugig van hallal. Jack is itt pecázott először. Azonnal fogott egyet.

Elmosolyodtam, ahogy a lelki szemeim előtt megjelent a kép, amint ott ülnek a mólón, egymás mellett, kezükben pecabottal, egyformán, csak az egyikük sokkal kisebb, mint a másik.

– Mennyi idős volt akkor?

– Hároméves – felelte, és büszke mosoly játszott az arcán. – A vérében van a pecázás.

– Mint a lovaglás? – kérdeztem, miközben kicsatoltam az övemet.

– Aha. És világbajnok pálcikaember-rajzolásban is. – Amikor felnevettem, gyors vigyort villantott, én pedig örültem, hogy habár már elmondta nekem az igazságot Jackkel kapcsolatban, még mindig képes ilyen könnyedén beszélni róla. – Maradj a fenekeden, oké?

Már éppen kinyitottam volna az ajtót, de a kezem megállt a kilincsen.

– Minden rendben van?

Jase kiugrott a kocsiból, és a hátuljához lépett. Kinyitotta, majd egy pillanattal később lecsapta a hátsó ajtót. Aztán megjelent az én oldalamon. Hátrahajoltam az ülésben, és a farmeren keresztül a rögzítő sínt kezdtem piszkálni, miközben néztem, hogy egy sötétkék plédet terít a virágokkal teli földre.

A torkomat érzelmek fojtogatták, és minden erőmre szükségem volt, hogy ne bőgjem el magam megint. Istenem, amikor Jase-szel voltam, mintha minden lányos képzelgésem valóra vált volna, de még a legcukormázasabb álmaimban sem tudtam volna olyan jelenetet elképzelni, mint ez.

Valóság ez egyáltalán?

Ujjaimmal végigsimítottam a sín szélén. Hát, nagyon is valóságos volt. A rossz éppen úgy, mint a jó.

Mikor végzett, Jase visszajött a Jeephez, kinyitotta az ajtót, és aggodalmas tekintettel nézett be.

– Minden rendben van? Ugye nem fájdult meg a lábad ezen a vacak úton?

– Minden király. – Elmosolyodtam, és pislogtam néhányat. Van erre valami gyógyszer? – Most már megmozdulhatok?

– Nem.

– Nem?

Féloldalas vigyor jelen meg a képén, ahogyan odahajolt hozzám, majd óvatosan kifordított, hogy a lábam már kilógott a kocsiból. Aztán az egyik karját a térdem alá csúsztatta, a másikat pedig a hátamra.

– Kapaszkodj!

A szívem csinált egy hátra szaltót. Fél fordulattal.

– Nem kell, hogy mindenhova hurcolj!

– Tudom – válaszolt. – De akkor is kapaszkodj!

Átöleltem a nyakát, és az ujjaim ökölbe szorultak, ahogyan a vállát simították.

– Azért nem lenne olyan rossz, ha meglenne a mankóm.

– Rendelkezésedre áll helyette minden kőkemény, kidolgozott izmom.

– Tényleg lenyűgözőek – ismertem be.

Elvigyorodott.

– Ebben rohadtul igazad van! Készen állsz?

Bólintottam, mire könnyedén felemelt. Kicsit ostobán éreztem magam, amiért ölben kell átvinni a takaróra, de a talaj annyira egyenetlen volt, hogy mankóval elég veszélyes mutatvány lett volna mozogni. Amikor végre lerakott a földre, vonakodva engedtem el a nyakát.

– Szar érzés lesz a campuson mankóval szaladgálni.

– Igen. – Aztán ő is leült mellém, és a tavat nézte. – De amit a doki mondott, abból úgy gondolom, nem sokáig leszel rászorulva.

Kinyújtottam a lábamat, majd odanyúltam, és megigazítottam a sínt. Az első alkalommal is vagy egy örökkévalóságba telt, míg teljesen megszoktam. Ha pedig eszembe jutott, hogy most megint hetekig, ha nem hónapokig kell majd hordanom, rémesen rossz kedvem lett.

A fülem mögé fésültem néhány rendetlen tincset, aztán kifújtam a levegőt. Nem is vettem észre, hogy már ki tudja mióta tartottam vissza a lélegzetemet. Semmilyen hang nem hallatszott, leszámítva a fák felől érkező madárcsicsergést. Az egész hely a nyugalom meg-testesülése volt. Lehet, hogy Jase akkor szokott ide jönni, ha el akar menekülni a világ elől, amikor gondolkodni akar.

– Sokan járnak errefelé?

– Vagy három kilométerre vagyunk a szüleim farmjától, de ez a hely akkor is a mi tulajdonunk – magyarázta. – A családon kívül senki más nem szokott erre járni, és mivel a szüleim nem valószínű, hogy éppen most szeretnének kilátogatni, addig maradunk, ameddig csak akarsz.

A két kezemet az ölembe helyeztem.

– Kösz szépen, hogy elhoztál!

– Szóra sem érdemes! – És a könyökével megbökött. – Biztos vagy benne, hogy nem akarod kiváltani a fájdalomcsillapítókat, amiket a doki írt neked?

Úgy éreztem, a recept szinte lyukat éget a zsebembe.

– Nem. Úgy értem, nem lenne rossz bevenni a bogyókat, és aztán nem törődni semmivel, mert amikor szedem a gyógyszert, a világ minden gondja elszáll, de jobban szeretnék szembenézni ezzel a helyzettel. Érted, amit mondani akarok?

– Értem, de ez még nem jelenti azt, hogy szenvedned kellene.

– Annyira azért nem rossz a helyzet. – És ez az utolsó szóig igaz is volt. Éreztem ugyan fájdalmat, de az közel sem volt kezelhetetlen. Jase ekkor hanyatt feküdt mellettem, és a két karját a feje alatt összefonta. Néhány pillanatra egészen elvesztem az orra ívét bámulva, valamint abban a csodában, ahogyan a leírhatatlanul hosszá szempillákat figyeltem.

– Kérdezhetek valamit?

– Ha muszáj.

Elmosolyodtam, mert eszembe jutott, hogy én is ezt válaszoltam neki szombat éjjel.

– Miért nem a farmon laksz? Látszik rajtad, mennyire imádsz Jack közelében lenni, mégis távol élsz tőle. Ez nekem furcsa. Ha nem akarsz, nem kell válaszolnod.

– Hát igen. – Felelte, és egy egészen kicsit összevonta a szemöldökét. – Az igazat megvallva, nagyon szeretnék. Tudod, szeretnék sokkal több időt együtt tölteni vele, csak közben attól is tartok, hogy talán mégsem volna annyira jó ötlet. Ha itt vagyok, akkor... nehezebb. Különösen, amikor azt látom, hogy anya és apa szülőként viselkedik vele. Nagyon szeretnék ilyenkor közbelépni, de tisztában vagyok vele, hogy ez csak összezavarná.

– Érthető – válaszoltam, és megnyaltam az ajkamat. – Ne haragudj, amiért megkérdeztem.

– Miért haragudnék?

Felvontam az egyik vállamat.

– Csak tudod, érzem, hogy nagyon nehéz neked ez a helyzet Jack-kel kapcsolatban. Te próbálod azt tenni, ami a leghelyesebb, de hát ki tudja, mi a helyes egy ilyen szituban? Senki. És ez nagyon nehéz.

– Tényleg az. És ezért nem vagyok biztos abban, hogy okos dolog lenne-e valaha is elmondani neki az igazat – ismerte be, és én hirtelen nagyon megkönnyebbültem, amiért korábban elárulta nekem a titkát, ez ugyanis sokkal fontosabb dolog volt, mint az én idióta, sérült lábam. – Ugyanakkor persze ott van az, hogy nem lenne-e mégis jobb, ha tudna róla? Na és ha valamikor idősebb korában magától rájön valahogy? Ezeken a baromságokon agyalok majdnem minden este.

Kinyúltam felé, és megfogtam a kezét.

– Biztosan megtalálod a legjobb megoldást.

Nem felelt semmit, azonban ahogy rám nézett, képtelen voltam abbahagyni a beszédet.

– Fogalmam sincs, hogy mit fogok kezdeni ezek után – suttogtam, és a mozdulatlanul tükröződő tó felé fordultam. Én is éppen olyannak éreztem magam. Túlságosan mozdulatlannak. Mintha valaki megnyomta volna a pillanatmegállító gombot, az életem filmje közben. – Azt hittem... Végig azt hittem, hogy majd ugyanott folytathatom, ahol abbahagytam. Hogy majd megint táncolni fogok. Soha, egyetlen pillanatig sem jutott eszembe, hogy bármi mást is csinálhatnék életemben, most pedig... – Elhallgattam, és csak a fejemet ráztam.

– Mostanra minden megváltozott – fejezte be a mondatot halkan.

Bólintottam, és kifújtam a levegőt.

– Már korábban is mondtam ezt neked, és én tényleg hiszek benne. Néha, a legváratlanabb helyzetben születik valami igazán jó. – Elviselhetetlen volt a pillantása, és hirtelen úgy éreztem, hogy a szavai sokkal többet jelentenek annál, amit mondott. – Pontosan tudom, hogy egyelőre nem olyan könnyű ezt megemészteni, és nem is segít, amit mondtam, de hidd el, hogy igazam van.

Megint bólintottam.

– Jackről beszélsz?

– Igen.

A vállam felett megint ránéztem. A tekintete a szikrázóan kék, tiszta égboltra meredt, és a szája egyik sarkában mosoly játszott.

– Tudod, egy napon fantasztikusan jó tanár válik majd belőled, Tess.

Fojtott hangú nevetés tört fel belőlem.

– Korábban meg azt mondtad, nagyon boldogtalan leszek, ha tanítanom kell.

– Nem. Azt mondtam, hogy biztosan boldog leszel, ha taníthatsz majd egyszer, de igazából nem ez az, amiről mindig is álmodoztál.

– Az nem ugyanaz?

A szeme sarkából pillantott rám.

– Ég és föld a kettő. A tanítás ugyanis olyasmi, amiről az ember mindig is álmodozhat, de akár meg is szeretheti. Csak ehhez idő kell.

Az időt egyszerre nagyon múlékony és vicces dolognak éreztem. Néha egyszerűen semmire nem volt elég, máskor meg kínzóan hosszúra nyúlt.

– Én tényleg hiszek ebben – tette hozzá csendesen.

A mellkasomra nyomás nehezedett. Talán igaza van. Lehet, hogy holnap, vagy a jövő héten, vagy akár a jövő hónapban, de előbb vagy utóbb ezt az egészet nem fogom halálos ítéletnek megélni. Ebben a pillanatban azonban úgy éreztem magam, mint aki zuhan, és hiába csapkod a karjával, semmit nem talál, amiben megkapaszkodhatna.

– Nem akarok erről beszélni – mondtam reszelős hangon, és kénytelen voltam lehunyni a szememet.

– Akkor mit szeretnél?

– Csak... nem szeretnék erre gondolni. Talán ez gyengeség.

– Nem vagy gyenge – mondta, és éreztem, hogy az oldalára fordul.

– És közben nem is szeretném ilyennek érezni magam, mint most... üresnek, bizonytalannak és zavartnak. – Szaggatottan vettem a levegőt. – Nem akarom ilyennek érezni magam, mint most.

Talán tényleg jobb lett volna, ha kiváltom azokat a bogyókat.

Volt egy pillanat, talán egy szívdobbanásnyi időnél nem is több, aztán megéreztem a könyökömön az érintését. Elkerekedett szemmel tűrtem, hogy maga mellé húzzon a pléden. Aztán amikor izmos teste felemelkedett, és egyik karjára támaszkodva fölém hajolt, a lélegzetem is bennszakadt.

– Van egy ötletem – jegyezte meg, kis vigyor kíséretében. A tekintetében nem csak jókedv tükröződött. Valami lángolt benne; a mindent átható szenvedély, amitől megremegtem. – És biztos vagyok benne, hogy ettől az ötlettől valami nagyon, de nagyon mást is érezni fogsz majd.

– Biztos? – A szívem már gyorsabban vert.

– Aha. – Az egyik ujját az ajkamra helyezte, addig simogatta, míg egy egészen kicsit szét nem vált, majd ujjával elindult lefelé, a torkom irányába. – Valódi művész vagyok.

Felvontam a szemöldökömet

– Tessék?

– Nem tudtad? – A keze még lejjebb siklott, és habár az ujjai megálltak a dekoltázsomnál, a tenyere ráfeszült a mellem halmára. – A figyelemelterelés művésze.

Felnevettem.

– Hát ez nagyon béna duma volt.

– Viszont működik a dolog, nem? – Elvigyorodott, majd lejjebb eresztette a fejét. Az ajka éppen úgy simogatta az arcomat, ahogyan az előbb az ujjai. – Na és akarsz hallani még valamit?

– Mit? – Megremegtem, ahogyan a keze megint elindult, és a melleimen végigsimítva, most már a köldököm alatt állapodott csak meg.

– Valami másnak is igazi művésze vagyok. – Az ajka végigsimított a szám sarkán, és a bőröm bizseregni kezdett. – Erre is tutira azt mondod majd, hogy nagyon béna, de én tudni fogom, valójában mit gondolsz. Hogy titokban, a lelked mélyén, lenyűgöznek majd a képességeim.

– Hűha, vajon mi lehet az? – Éppen beharaptam volna az alsó ajkamat, de Jase gyorsabb volt. Lecsapott rá, és finoman harapdálni kezdte. Felsóhajtottam, mert az élmény váratlanul ért, és ezt ő a jelek szerint felhívásnak tekintette. Az ajka már teljesen az enyémre tapadt, a nyelve elindult a számba, kergetőzve az én nyelvemmel, végignyalva a szájpadlásomat.

Forróság támadt a testemben, és valahol a gyomrom mélyén gyűlt össze, aztán lüktetve áradt szét minden végtagomban, miközben Jase kitartóan folytatta a szám felfedezését, és úgy csókolt, mintha az idő luxus volna, amiből csak nagyon kevés maradt mindkettőnknek. Amikor végül felemelte a fejét, az ajkamat kellemesen duzzadtnak éreztem.

A tenyeremet a mellkasára tettem, és boldogan fedeztem fel, hogy az ő szíve is éppen olyan gyorsan ver, mint az enyém.

– Talán csókművész vagy?

– Igen... – Miközben a keze lejjebb haladt, az ajka erősebben az enyémre tapadt. Gyakorlott mozdulattal gombolta ki a farmernadrágomat. – És a csajvetkőztetés művésze is.

Kitört belőlem a nevetés, ami aztán a csók miatt halk nyögdécseléssé csendesük. Válaszul mély morgás tört fel a mellkasából, és megremegtette az egész testemet. A szám kiszáradt, és a vágy bizsergően áradt szét bennem. Valahol, az agyam egyik eldugott zugában, még mindig maradt egy kis bizonytalanság kettőnkkel kapcsolatban – nem olyan, mint korábban, inkább valamiféle aggodalom. Nem tudtam volna megfogalmazni, hogy mit jelentünk egymásnak, hogy milyen kapcsolat van köztünk, és mégis, mindennél jobban szerettem volna nevet adni ennek az egésznek. Akartam a biztonságérzetet, hogy másnap is mellettem lesz, és másnap is megcsókol majd. A többiről nem is beszélve...

Amikor azonban a keze becsúszott a bugyimba, és megéreztem az ujjait nagyon közel ahhoz a bizonyos ponthoz, hirtelen minden gondolat és minden kétség elszállt. Ez a pasi tényleg a figyelemelterelés művésze, mert ekkor már minden idegrostommal csak arra koncentráltam, amit a kezével művel.

Izzott a bőr a nyakamon, ahogy az ajka végigsimította, orrával cirógatta, miközben az egyik hosszú ujjával szétválasztotta combomat, és elmerült a nedvességben. Összerándultam az érzéstől. A legutóbbi alkalommal nem érintett meg, éppen ezért a bőre suttogása a testemen soha korábban nem tapasztalt, bódító érzésekkel töltött el.

Jase csókokkal árasztott el, visszafelé haladva a nyakamon, majd megállapodott a fülem alatti, érzékeny kis ponton, miközben megint végigsimított rajtam az ujjával, ott lent. A testem vibrált.

Felemelte a fejét, és az ujja is megállt. Összetalálkozott a tekintetünk. A szeme színe most megdöbbentően higanyszerűnek hatott.

– Képtelen vagyok kiverni az ízedet a fejemből – mondta, és forróság árasztott el a szavaira. – És majd meghaltam, annyira szerettem volna tudni, milyen érzés megérinteni téged.

Isten az atyám, nem vagyok az a pirulós szűzlány típus, de ezek a szavak beindítottak bennem valamit... valami nagyon mocskosat, ugyanakkor nagyon élvezetest. És persze minden bizonnyal annak is része volt ebben, hogy itt hevertünk, a szabad ég alatt.

Megint megcsókolt, testsúlyának nagyobb részét a fejem mellett támaszkodó karján nyugtatva. Odalent erősebben rám nyomta az ujját, és a gyomrom alsó részébe költözött csomó még szorosabbra húzódott. A testem reflexszerűen rándult össze, és megint felszakadt belőle az a mély, reszkető morgás.

– Máris nedves vagy! – Mély hangú, szexis szavai lángra lobbantottak. – Imádom. Szerintem még hozzád sem értem, és máris ilyen voltál.

Jézusom...!

Nagyot nyeltem, majd kuncogni kezdtem.

– Kínosnak érzed? – kérdezte.

– Nem. – Mert a szavaitól valami egészen mást éreztem.

– Helyes.

Jase lehajtotta a fejét, és olyan szenvedéllyel csókolt, ami teljesen kifordított önmagamból, és ugyanebben a pillanatban belém hatolt az ujjával. A hangom tompán szólt, ahogy az ajkai közé nyögtem. Megragadtam a vállát, és a csípőmmel előremozdultam, mert többet szerettem volna. És meg is kaptam.

A tenyerét odadörgölte a legérzékenyebb területhez, és villámként csapott végig rajtam a gyönyör. Minden lábujjam összeszorult, a két lábam megrándult. A sínbe rakott térdembe fájdalom nyilallt, de az ezt követő megannyi érzés, ami az ereimben szétáradt, minden mást feledtetett. A vágy teljesen elárasztott. Jase veszélyes volt, a lehető legizgalmasabb módon.

– Istenem! – nyögött fel, miközben az ujja folyamatosan mozgott bennem ki és be. Aztán megszakította a csókot, a homlokát az enyémnek döntötte, a második ujját is belém nyomta, és még jobban kitöltött.

A teste megremegett, miközben csípőm követte az ujjak diktálta tempót. Végem volt, mert észrevettem, mennyire nagy erőfeszítésébe kerül, hogy ne menjen ennél tovább. Mintha egy feszülő húr pattant volna el bennem, úgy csapott végig rajtam a vágy. A nyelve még a számban volt, ahogyan elélveztem, és a remegés mintha soha nem akart volna elmúlni.

Aztán Jase elhúzta a kezét, de ott maradt fölöttem, arcát az enyémnek simítva hallgatta zihálásomat. Beletelt néhány másodpercbe, míg rádöbbentem, hogy ő is éppen ilyen erősen liheg. Amikor az oldalára fordulva legördült rólam, szinte fájt, hogy már nem érzem a súlyát, a melegségét, az illatát.

Közelebb bújt hozzám. A csontjaimba bevette magát az a kellemes bizsergés, de közben tisztán éreztem, mennyire kemény a farka. Látni akartam. Igaz, hogy szombat este koromsötét volt, de az alapján, amit láttam és éreztem, lenyűgöző lehet. És persze viszonozni is akartam, amit kaptam. Kinyúltam felé, ő azonban félúton elkapta a csuklómat, majd a szájához emelte a kezemet, és végigcsókolta az ujjaimat, sorra, mindegyiket.

– Mondtam, hogy most csak te számítasz.

Hirtelen nem is tudtam, mit mondhatnék erre, csak lehunytam a szememet. Egy köszönöm azért biztosan belefért volna, de úgy éreztem, ez nagyon, de nagyon nem lenne ideillő. Pedig a jelek szerint simán képes volt nem odaillő dolgokat tenni. Basszus, hiszen a farmerem még mindig kigombolva, és tudtam, hogy ha most odanéznék, kilátszana a piros-fehér pöttyös bugyim! De annyira már nem érdekelt a dolog, hogy begombolkozzam.

Megcsókolta a halántékomat, és a szívem megint tótágast állt. Aztán fel-alá kezdett ugrálni, és az ezt követő érzelmi vihar olyan erővel ragadott magával, hogy az szinte már ijesztő volt.

Istenem, hiszen én kezdek tényleg beleszeretni Jase -be!

Nem kezdek. Már beleszerettem.

Talán azóta szerelmes vagyok belé, hogy három évvel ezelőtt először megjelent a szüleim házában, és ez a szerelem nem csökkent attól, hogy van egy fia, és egy nap ez az egész leírhatatlanul gázos lehet, ha egyszer csak befut az igazi anyuci. De most itt vagyunk, együtt... Azaz...

– Hé! – mormogta Jase, és két ujját az állam alá téve maga felé fordította a fejemet. – Merre jársz?

Egyenesen az őrület birodalmában. Ott jártam. Hirtelen feltétlenül kellett tennem egy kitérőt oda – mégpedig vele együtt, mert az én szívem máris oda jutott, berendezkedett és otthon érezte magát, de nekem most nagyon óvatosnak kellett lennem. Mindenképpen...

Kellett egy megnevezést találni arra, ami köztünk történik.

Vagy legalábbis tudnom kellett az igazat. Most azonnal.

16. FEJEZET

MI A FENÉT MŰVELÜNK MI? – tettem fel a kérdést, pedig egészen eddig a pillanatig biztos voltam benne, hogy nem lesz hozzá elég bátorságom. De mindenképpen tudnom kellett, mert ha ezt nem tisztázzuk, akkor ez a kapcsolat – vagy mi – talán ugyanígy fog folytatódni, és nekem az már nem lenne elég.

– Lazítunk.

Hátrahajtottam a fejemet, és elfojtottam egy sóhajt, amit az ajka simogatása váltott ki. Ha engedek neki, az érzés megint mindent elködösít. Most nagyon fontos, hogy összpontosítsak.

– Tudod, hogy gondolom! Te meg én. Mit csinálunk?

Ujjával végigsimított a torkomon, mire úgy rázkódtam össze, mintha a csontomig hatoló hideg tört volna rám.

– Biztos vagy benne, hogy éppen most akarod ezt megbeszélni?

A gyomromba berobbant a baljós előérzet, és egyetlen pillanat alatt messze űzött minden kellemes zümmögést.

– Nem hiszem, hogy tovább halogathatjuk. Különösen nem a mostani után. Na meg a hétvégén történtek után. És basszus, ott a szénabálában...

– Hé, nem úgy értettem! – Megint felkönyöklök. – Csak az utóbbi néhány napban nagyon sok minden történt. Na és itt van a térded is, és...

– Ami a térdemmel történt, annak ehhez az egészhez semmi köze. – Úgy éreztem, ehhez a beszélgetéshez nem a hanyatt fekvés az ideális pozíció, ezért felültem, és összeszedtem minden bátorságomat. Könnyen lehet, hogy megbánom, hogy belefogtam egyáltalán – és akkor nagyon, de nagyon fájni fog, de akkor is tudnom kell, hányadán állunk. – Jase, azóta tetszel nekem, hogy először eljöttél a szüleim házába. A legeslegelső éjszaka óta. És tudom, mennyire hülyén és gyerekesen hangzik, de... olyan voltál nekem, mint az én személyes hősöm.

Pislogott, és szétnyíltak az ajkai.

– Várj még! – Az ujjamat a szájára tettem, mert nem akartam, hogy félbeszakítson. – Mondom, tudom, mennyire ostobán hangzik ez az egész, de tényleg így éreztem. És amikor azon az éjszakán megcsókoltál, hát, csak még jobban megerősödtek az érzelmeim. És aztán nem hallottam felőled, és nem is találkoztunk egészen addig, míg itt, a suliban megint össze nem futottunk, úgyhogy másokkal is jártam.

Lehajtotta a fejét, és eltolta az ujjamat az ajkától.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ezt szeretném végighallgatni.

– De akárkivel jártam, egyikük sem érhetett fel hozzád. Mert én minden srácot hozzád hasonlítottam. Nem szándékosan, de akkor is ezt tettem. Ok egyszerűen... nem voltak olyanok, mint te. – Éreztem, hogy az arcom lángolni kezd. – Mert egyikük sem te voltál.

– Ez már jobban tetszik.

Gyanakvóan néztem vissza rá.

– Na, mindegy. Szóval, amit én szeretnék, annak semmi köze nincsen se a tánchoz, se a térdemhez. Mindig is téged akartalak, és ezt az sem befolyásolhatta, hogy olyan hosszá időn keresztül nem láttalak, vagy az, hogy megtudtam, van egy fiad. Mert ezek egyike sem változtatta meg azt, ahogyan irántad érzek.

Jase egy pillanatig csak nézett rám, majd megrázta a fejét. A szívem abban a pillanatban megállt, és utána kihagyott néhány ütemet. Felült, majd megszólalt.

– Amikor először megláttalak, azt gondoltam, hogy még soha nem láttam nálad gyönyörűbbet.

Halkan felsóhajtottam; nem számítottam erre a válaszra – bár azért nem mondhatnám, hogy rosszulesett. Jase orcáján két piros folt jelent meg.

– Istenem, annyira gyökérnek éreztem magam! Hiszen a legjobb barátom kishúga voltál! Éppen csak betöltötted a tizenhatot, és nem sokkal korábban keveredtél ki abból a vacak szituból.

– Nem voltam a legideálisabb randianyag? – kérdeztem vissza.

Kuncogott.

– Én pedig... nos, mindig is tudtam, hogy nálam sokkal jobbat érdemelsz. – Szóra nyitottam a számat, de ő csak folytatta. – Ez az igazság, Tess. Bár azóta egyetlen pasival sem találkoztam, aki elég jó lehetne hozzád. – Ujjaival kócos, gesztenyebarna hajába túrt, majd felnézett, és a tekintetünk összekapaszkodott. – Tudod, minden erőmmel azon voltam, hogy távol tartsam magam tőled. Próbáltam nem törődni az érzelmeimmel, mert tudtam, hogy nem helyesek. De ebben a csatában nem nyerhettem. És igazság szerint nem is akarok tovább harcolni már. Nem akarom tovább tagadni. Közben nem akarlak áltatni sem, kicsim, nagyon nem lesz könnyű dolgod velem. Rengeteg akadályt kell majd együtt legyőznünk. És őszintén szólva, még én sem tudom, hogy mi „ez” ami közöttünk van.

A lábam két oldalán a plédre támasztotta a kezét, és olyan közeire hajolt fölém, hogy megéreztem az ajkamon a lehelete forróságát.

– Már régóta nem próbálom megérteni, hogy mit miért teszünk. Vagy miért akarom éppen azt, amit akarok. Évek óta ismerjük egymást, de igazából még mindig idegenek vagyunk. Mert még soha nem voltunk közel egymáshoz, mint mostanában. És én nagyon szeretnék változtatni ezen.

Közel sem volt ez a legromantikusabb vallomás, amit csak el tudtam képzelni, de egyértelmű, hogy őszinték voltak a szavak. És Jase-nek igaza is volt. Három éve vágytunk egymásra, és mióta többet voltunk egymás közelében, több intim pillanatot is megoszthattunk egymással, és mégis rengeteg minden volt, amit nem tudtam róla. Honnan tudnánk, hogy egyáltalán működhet-e a kapcsolatunk? De azt pontosan tudtam, hogy amit látok belőle, az tetszik, és ezért mindenképpen szeretnék járni vele.

Az ajkain olyan mosoly jelent meg, amilyet korábban nem láttam. Bizonytalanság tükröződött benne, és a maga féloldalas módján, szinte kisfiúsnak tűnt.

– Azt akarom, hogy mellettem légy.

Először nem is voltam biztos abban, hogy jól hallottam. Lehetséges volna, hogy az iménti orgazmus elpusztította az agysejtjeim jelentős részét? Három éven keresztül vártam erre a pillanatra, hogy elmondja, őt is éppen olyan kétségek és vágyak gyötrik, mint engem, hogy ő is éppen annyira együtt akar lenni velem, ahogyan én vele, és most, hogy kimondta, azt hittem, mindjárt széjjelszakadok.

Mert a lényem egyik fele szeretett volna felugrani és örömtáncot járni, míg a másik fele legszívesebben, rávetette volna magát, és beleszorítja a pokrócba. Nem mintha bármelyikre is lett volna esélyem. A térdem ugyanis valószínűleg nem köszönte volna meg a dolgot, és ez elrontotta volna ezt a szinte álomszerű pillanatot.

Különös érzés volt, hogy egy olyan szörnyűség után most hirtelen az egyik legnagyobb álmom teljesült.

– Úgyhogy együtt akarok járni – folytatta, és egyik ujjával végigsimította az államat. – Veled akarok járni. Azóta akarom, hogy először lefutottál a lépcsőn a szüleid házában, és megöleltél, habár éreztem, hogy nem helyes. Van vagy egymillió kurva jó indok arra, hogy miért ne lenne szabad megtennünk, de én akkor is szeretném.

Felemeltem a tekintetemet, és a szemébe néztem. Egy pillanatig szinte megszólalni sem mertem.

– Te tényleg akarsz engem?

Oldalra billentette a fejét, hogy az ajka szabadon az enyémre forrhasson. És a csók, ami ez után következett, leírhatatlanul lágy és édes volt. Nem sietett, mintha az idők végezetéig nem akarna elszakadni tőlem.

– Azt hiszem, ez azért elég egyértelmű volt, de a válasz, igen.

Jézusmáriaszentjózsef! Mindjárt felrobbanok a boldogságtól.

– Azt akarod, hogy a csajod legyek?

– Igen.

Próbáltam megőrizni a nyugalmamat, mert komoly esély volt rá, hogy sikoltozni kezdek, de mégis sikerült erőt venni magamon, és egyenletes hangon folytattam:

– Szóval akkor nem akarsz rendesen is megkérdezni, hogy akarok-e veled járni?

Átölelte a derekamat, és elvigyorodott.

– Nem mintha nemet mondanál.

Az ámulattól eltátottam a számat, és a mellkasába bokszoltam.

– Basszus, nem vagyunk egy kicsit nagyképűek?

– Nem. – És aztán belecsókolt a szám sarkába. – Csak hihetetlenül biztos vagyok, ha a velem kapcsolatos érzéseidről van szó.

– Aha, mert van valami különbség a kettő között?

– Miért, nincs igazam?

Képtelen voltam erőt venni magamon, és éreztem, hogy mostanra már úgy vigyorgok, mint akinek éppen az imént adtak oda egy egész tál, frissen sült almás sütit.

– De.

– Na, látod!

Felnevettem.

– És mi a helyzet a te, velem kapcsolatos érzelmeiddel?

– Ha rám hallgatsz, te is éppen olyan magabiztos leszel, mint én.

Éppen válaszolni akartam valamit, de gyorsan meggondoltam magam. Hiszen szerettem volna én magabiztos lenni, de sajnos nem erőszakolhattam meg magam. Az agyam még most sem tudta felfogni, mennyi minden történt velem, ilyen rövid idő alatt.

A szeme most inkább világosszürkének tűnt.

– Csukd be a szemed!

Szerettem volna megkérdezni, miért, de aztán lenyeltem a szót, és megtettem, amit kért. Másodpercek teltek így el, aztán éreztem, hogy hanyatt fektet, és a két keze a fejem két oldalán jelent meg.

– Ki ne nyisd! – figyelmeztetett.

El sem tudtam képzelni, mégis hogyan fogja így elérni, hogy magabiztosabb legyek, és minden lelkierőmre szükség volt, nehogy kinyissam a szememet, amikor egyszerre megéreztem a fölém hajoló test melegét. Visszatartottam a lélegzetemet.

Jase megpuszilta az orrom hegyét.

A szemhéjam felpattant, és miközben láttam, hogy visszahúzódik, ellenállhatatlan nevetés tört rám. Amikor elmosolyodott, a szeme körül rengeteg nevetőránc jelent meg.

– És most jön az igazán ijesztő rész – jegyezte meg, és mély lélegzetet vett, majd visszatartotta. – El kell mondanunk a tesódnak is.

Amitől persze már jó előre rettegtem. És Jase is. De akkor is elmosolyodtam.

– Mi lenne, ha csak frissíteném a Facebook profilomat, átállítanám arra, hogy „kapcsolatban”, és aztán megjelölnélek?

Jase nevetett, aztán megint megcsókolta a homlokomat.

– Na, erre befizetek!

Avery tekintetéből mélységes szomorúság áradt, ahogyan átadta nekem a cukros teával teli csészét. Egyetlen korty, és már biztosra vettem, hogy a teát Cam készítette, mert annyira émelygősen édes volt, hogy az semmi kétséget nem hagyott bennem. Ittam még egy kortyot, és Jase-re pillantottam. Ott ült mellettem Avery kanapéján, ahogy az illendőség megkívánta, vagy tíz centire tőlem.

Amikor eljöttünk a farmról, küldtem Camnek egy üzit, amiben megkérdeztem, hol van. Ó, és micsoda meglepetés, éppen Averynél volt! A gyomrom egyetlen hatalmas görcs volt, miközben felfelé bicegtem a lépcsőn, de abban a pillanatban, hogy Cam meglátott a mankóval, hirtelen már nem is tűnt olyan fontosnak az ittlétünk valódi oka.

Cam a szoba egyik sarkában állt, közvetlenül a hatalmas rattanfotel mellett. A karja a mellkasa előtt keresztbe fonva, tekintete egyszerre dühös és aggódó.

– Miért nem hívtál fel, és mondtad el, hogy megsérültél?

Kinyitottam a számat, de persze nem csak ennyit akart mondani.

– Azonnal eljöttem volna érted, Teresa! Nem kellett volna mindenképpen Jase -t ugráltatnod!

Becsuktam a számat.

– És dr. Morganhez is elkísértelek volna – folytatta, én pedig elfojtottam egy sóhajt –, ugye tudod? Hívtad már egyáltalán anyát és apát?

– Igen, felhívta őket – felelte helyettem Jase, és a kanapé mögé lógatta a karját. Anya azonnal elsírta magát, amikor meghallotta, mi történt. Rettenetes, és nagyon nehéz volt az a hívás. – És én írtam neki egy üzit, mert nem jött órára. Nem ő hívott engem, hanem én ajánlottam fel, hogy segítek.

– Vagyis hazudtál nekem, és azt mondtad, hogy másnapos vagy, pedig nem csak ez volt a baj? – Cam egyre dühösebbnek tűnt.

– Nem hiszem, hogy erre a kérdésre válaszolnom kell – jegyeztem meg.

A bátyám arckifejezését látva a legtöbben fülüket-farkukat behúzva menekültek volna minél messzebbre. Jase felé fordult.

– És te miért nem voltál képes felhívni? Ez elég elbaszott dolog, haver!

– Nincs itt semmi elbaszva – vágtam közbe, és óvatosan tartottam a csészét, nehogy kiboruljon. – Jase-nek nem kell mindig minden lépéséről beszámolnia neked! Nekem kellett volna szólnom, és most meg is tettem. Csak nem akartam, hogy feleslegesen aggódj. Tudom, hogy így is mennyi minden van a fejedben. És szerettem volna tisztán látni, hogy mi van a térdemmel, még mielőtt téged felidegesítelek ezzel.

– Pedig – Cam továbbra is Jase-re meredt – akkor is szólnod kellett volna.

Jase rezzenéstelenül állta a bátyám tekintetét.

– Megtehettem volna, de Tess közölte, hogy előbb szeretne elmenni az orvoshoz, még mielőtt mindenkit felhúz az esettel. Csak tiszteletben tartottam a döntését.

– Én megértem, hogy mit miért tettél – szólalt meg Avery diplomatikusan, és lehuppant a rattanfotelbe. – Jase csak azt tette, amit egy jó barátnak tennie keli.

– Nem csak jó, hanem állati jó barát vagyok! – válaszolta erre Jase, én meg kis híján félrenyeltem a teámat, amikor megéreztem a tarkómon a simogató ujjakat. Onnan, ahol voltak, sem Cam, sem Avery nem láthatta, mi történik.

Cam nagyon aggodalmas képet vágott, Avery pedig átkarolta a térdét.

– Különben pontosan hogy is történt a dolog?

Letettem a csészét a kisasztalra.

– Véletlenül. Éppen álltam, és aztán megütöttek egy táskával. Megpróbáltam ellépni, de persze a rosszabbik térdemre nehezedtem.

Így elmondva, én is meglepődtem, mennyire ártatlannak tűnik az egész eset.

Cam végigsimított a baseballsapkáján, és mélyebben a szemébe húzta az ellenzőt.

– Basszus, Teresa...!

Amint visszaültem a fenekemre, Jase ujjai azonnal megjelentek a hajam alatt, és végigsimítottak. A szemem elkerekedett, ahogy a keze fel-le kezdett mozogni.

– És a doki tényleg azt mondja, hogy nem fogsz tudni táncolni? – kérdezte Avery. A fejét Cam combjának támasztotta, a szeméből csak úgy sütött az őszinte együttérzés.

Sóhajtani akartam, de a lélegzetem bennszakadt. Aztán nyeltem, bólintottam, és részletesen elmondtam nekik is, amit dr. Morgantől hallottam. Mire végeztem, Avery szemében könnyek csillogtak, Cam pedig ott térdelt a szőnyegen mellette, lehajtott fejjel, tekintetét a földre szegezve,

– Vagyis ennyi... nincs tovább – mondtam, és engem is megdöbbentett, hogy a hangom elcsuklik. – Nem táncolhatok többé.

Így kimondva, a szavak szinte belém hasítottak.

– Nagyon sajnálom – mondta végül Avery.

Másképp helyezkedtem, és közben azt kívántam, bárcsak egy kicsit magasabb volna ez a kisasztal, hogy kinyújtóztathassam a lábam.

– Köszi!

A szobára kínos csönd telepedett, és szerintem ez volt az egészben a legrosszabb. Senki sem tudta, mit is kellene mondani, mert egy-szerűen nem volt mit mondani.

Jase elvette a kezét, és előrehajolt.

– Ti nem vagytok éhesek? Én majd éhen halok, és most képes lennék gyomorforgatóan felháborító dolgokat is megtenni egy tányér ausztrál sajtos buriért.

Avery felnevetett.

– Akarjuk tudni a részleteket?

Jase szóra nyitotta a száját.

– Ne! – vágott közbe Cam hirtelen, és felállt. – Higgyétek el, nem akarjátok tudni, mi mindent megtett már Jase egy adag sajtos buriért.

– Akkor legyen elég annyi, hogy egy csapat elkeseredett kurva semmi hozzám képest – mondta Jase, és Averyre kacsintott, aki azonnal elpirult. Az arca éppen olyan színű lett, mint a díszpárna, amin ült.

Felnevettem.

– Hűha! Nos, ez... ez tényleg undorító volt.

Jase a világ leghuncutabb mosolyát villantotta rám.

A hátamban az izmok érezhetően ellazultak, amikor láttam, hogy Cam Avery felé fordítja a figyelmét.

– Mit szólsz? – kérdezte tőle, én pedig néma hálaimát rebegtem magamban, hogy elterelődött a beszélgetés. – Szeretnél enni valamit?

Avery bólintott, aztán rézvörös haját egyik válla elé húzta.

– Szívesen ennék egy kis hasábburit. Meg tonhalat.

– Mmm – jegyeztem meg, és hallottam, ahogyan a gyomrom hangosan korogni kezd.

– Akkor gyerünk! – felelte Cam, majd megfogta Avery kezét, és felsegítette. – Győzött az ausztrál konyha.

Mire sikerült feltápászkodnom, Jase már mellettem állt, és a kezében volt a két mankóm. Ahogyan átadta nekem, összetalálkozott a tekintetünk, és fülig pirultam. Gyorsan elfordultam, és észrevettem, hogy Avery érdeklődően figyel bennünket. Könnyed mosolyt villantottam rá, ő pedig visszamosolygott, azután elindultunk a lépcső felé.

Belekapaszkodtam Jase karjába, Cam és Avery pedig előreszaladt a lépcsőn, mert, ahogy mondták, oda akarják hozni Avery kocsiját a bejárathoz. Halkan beszéltem.

– Talán jobb lenne várnunk a nagy bejelentéssel, amíg meg nem nyugszik egy kicsit.

Jase szórakozottan bólintott.

– Tényleg véletlen volt?

– Mi?

Az állkapcsában ugrálni kezdett egy izom.

– Erik és a táska.

Hirtelen nem értettem, hogy jutottunk ide vissza. Ráadásul ebben a pillanatban Erik volt a legutolsó ember a világon, akire gondolni szerettem volna. Hiszen éppen az imént közöltem Cammel, hogy teljesen tropa lett a lábam, és mi négyen az első dupla randinkra megyünk, még akkor is, ha a másik pár ennek nincs tudatában. Az arcomon széles, ostoba vigyor terült el, ahogy gondolatban gyorsan visszakanyarodtam a tóhoz, valamint a beszélgetésünkhöz.

Együtt járunk.

Megvontam a vállamat, és megragadtam a mankómat.

– Valószínűleg.

– Jöttök már? – Cam hangja odalentről visszhangzott. – Vagy Jase éppen bemutatja, mi mindenre képes egy adag sajtos buriért?

Oldalra billentettem a fejemet.

– Szóval pontosan mit is lennél hajlandó megtenni csak azért, hogy extra sajtot és bacont kapj?

– Letérdelnék, bedugnám a fejem a két fantasztikus combod közé, és úgy kinyalnálak, hogy arról álmodni sem mersz! – suttogta, nekem pedig tátva maradt a szám. Az egész testemet elöntötte a forróság, Jase pedig hangosan azt kiáltotta Camnek: – Aha. Csak a mankóval nem olyan egyszerű ám lépcsőzni!

Elhúztam a számat.

Úgy döntött, nem törődik vele, és megint sokkal halkabban hozzátette:

– Hogy értetted azt, hogy valószínűleg?

– Nagyon be volt pöccenve Debbie-re, és egyfolytában cseszegette. Én meg az útjába kerültem. – Megint megvontam a vállamat. – Éppen akkor, amikor meglendítette a táskát. Ennyi. – Elhallgattam, de aztán valami mégsem hagyott nyugodni. – Kérlek, ne mondd el Camnek! Mert ha ezt meghallja, akkor azonnal a plafonon lesz. Szóval jobb, ha nem tud róla. Érted? Ígérd meg!

Jase tekintete sötét, viharfelhőkéhez hasonlóan szürke lett, majd felsóhajtott.

– Nem szólok Camnek egy árva szót sem.

17. FEJEZET

CAMMEL ÉS AVERYVEL VACSORÁZNI EGY KICSIT OLYAN, mintha valami perverz kukkoló lennél. Ők ketten ugyanis úgy viselkednek, mintha bármelyik pillanatban egymásnak eshetnének. Mint két, cölibátusba kényszerített, bagzó nyúl. A kajálás alatt nem kevesebb, mint öt csók csattant el vagy arcra, vagy homlokra. Négyszer szájra is. És legalább tíz alkalommal történt meg, hogy Cam karja gyanúsan eltűnt az asztal alatt, és legalább fele ennyiszer az, hogy Avery karja mozdult el egy kicsit túlságosan jobbra.

Mire vége lett a vacsorának, már túlságosan belemerültek egymás kezének fogdosásába, és nem is kérdeztek rá, miért mankóztam oda Jase Jeepjéhez, ahelyett, hogy velük jöttem volna. Én azonban tudtam, hogy habár inkább előbb, mint utóbb fel fog tűnni nekik, mennyire sokszor vagyunk együtt Jase-szel, ez nem olyasmi, amit az Outback nevű ausztrál étterem és a keresztény könyvesbolt között, a parkolóban megbeszélhettünk volna.

Még annak ellenére sem, hogy Camnek és Averynek a jelek szerint semmi gondot nem okozott a parkolóban smárolni.

A koliba visszaúton nem sokat beszéltünk. A rádióból a kilencvenes évek slágerei szóltak, de elég halkan. Még viszonylag korán volt, én mégis, szinte egyfolytában ásítoztam. Annyi minden történt egy nap alatt! Annyi minden változott meg az elmúlt három napban!

Halálos fáradtság telepedett rám. Jase-re pillantottam, és megállapítottam, hogy még így, a sötétben is gyönyörű az arca. Aztán amikor megint rádöbbentem, hogy Jase és én... nos, együtt járunk, akkor alig bírtam megállni, hogy ne kezdjek vihogni. Ő a pasim! A gondolatra hajszál híján vihogni kezdtem, mintha még mindig tizennégy lennék.

Aztán a következő pillanatban már mélységes szomorúság vett erőt rajtam, és a tekintetemet az ablakon túlra szegeztem. Lehunytam a szemem, mert hirtelen égni kezdett. Nem táncolhatok soha többé. Mintha valami sötét árnyék telepedett volna rám, olyan érzés volt elveszíteni azt, ami szinte mindent jelentett az életemben. Egész vacsora alatt nem hagyott nyugodni a gondolat. Az egyik pillanatban boldog voltam, hangosan nevettem, a következőben megint eszembe jutott, mit veszítettem el ezen a napon.

Minden tervem füstbe ment. Minden célom. Minden reményem. A jövőm.

Nem akartam persze csak az életem vacak dolgaira koncentrálni, de rémesen nehéz volt most bármi másra gondolni, mert bevette magát a kisagyamba, és nem volt hajlandó eltűnni onnan.

Jase velem együtt jött fel a lifttel, aztán elvette tőlem a belépőkártyát, és kinyitotta nekem az ajtót. Előttem ment be, és felkapcsolta a villanyt, nehogy beleütközzek a mankóval valamibe. A lakótársaink szobájába vezető ajtó természetesen most is zárva volt.

Az íróasztal melletti üzenő táblán egy cetlit vettem észre. Debbie hagyta, és az aznapi dátum volt rajta. Azt írta, az éjszakát Eriknél tölti.

– Akarsz maradni? – A következő pillanatban fülig pirultam, mert rádöbbentem, hogy ez olyan volt, mintha egy vad menetet kínáltam volna fel Jase-nek. Nem mintha ellenemre lenne, de ahogyan ott álltam, mankóra támaszkodva, nagyon nem éreztem magam szexisnek. – Úgy értem, ha akarsz itt lógni egy kicsit, akkor szívesen látlak.

Akarsz itt lógni? Istenem, mennyire hülyén hangzik!

Jase elvigyorodott, és közelebb lépett.

– Őszintén szólva, sehol nem lennék szívesebben ebben a pillanatban.

Az ajkam széles mosolyra húzódott, aztán gyorsan elfordultam, mert nem akartam, hogy lássa, mennyire boldoggá tesz, amit mondott.

– Egy pillanat, és itt vagyok.

A mankót a sarokba támasztottam, és óvatos mozdulatokkal összeszedtem a pizsimet meg a fürdős cuccomat. Pamut pizsialsót vettem, és pólót. Melltartót nem. A póló teljesen fekete volt, úgyhogy nem látszott át semmi. A rögzítő sínt a térdemen hagytam, és gyorsan megmostam az arcomat. Kibontottam a lófarkamat, aztán gyorsan átkeféltem a hajamat, és visszatértem a szobába.

Jase ekkorra kényelembe helyezte magát a keskeny ágyon. Hanyatt feküdt, és a komódra állított tévé távirányítója lapos hasán hevert. Még a cipőjét is lerúgta. Ahogy így ránéztem, a gyomrom egy kicsit összerándult, és ez az érzés csak erősödött, amikor meglapogatta maga mellett az ágyat.

– Biztos, hogy olyan jó ötlet mankó nélkül mászkálni? – kérdezte.

Nem törődtem a térdembe költöző fájdalommal, és lassú, óvatos mozdulatokkal odamentem, majd leültem mellé.

– Annyira nem nagy mozgás ez! Különben pedig ezekben a kicsi szobákban nem olyan egyszerű mankózni.

A nyomozós dokumentumműsorokat sugárzó ID csatornára kapcsolt, majd az oldalára fordult, és a távirányítót az éjjeliszekrényre helyezte. Megsimogatta a könyökömet, és finoman megszorította, ahogyan felpillantott rám.

– Nem akarsz mellém feküdni?

Egy ilyen kérésre mégis ki tudna nemet mondani? Mivel az oldalán feküdt, elfértem úgy is, ha hanyatt dőltem mellette. Abban a pillanatban, hogy a fejem a párnához ért, úgy mosolyodott el, hogy a lábujjaim önkéntelenül összeszorultak.

– Hogy vagy?

– Nem is tudom – feleltem, az igazságnak megfelelően.

– Érthető. – A fülem mögé fésülte az arcomba hulló hajtincseket. – Nagyon sok minden történt veled... ebben az utóbbi néhány napban.

– Igen. Csak úgy zúg is tőle a fejem. – Aztán, ahogyan a hüvelykjével végigsimított az alsó ajkamon, bennszakadt a leheletem. – Mintha az egész világom kifordult volna a sarkából.

– Az egész?

Bólintottam, aztán egész testemben megmerevedtem, ahogyan a keze végigsimított a melleim között, és közvetlenül alattuk állapodott meg. Amerre az ujjai érintettek, bizsergő ösvény maradt utánuk, és éreztem, hogy a mellbimbóm megkeményedik. Persze ő is észrevette, mert a pillantása azonnal lejjebb siklott, és beharapta az alsó ajkát.

Aztán felnézett, és a tekintetünk összekapcsolódott.

A bordám vonalát simogatta.

– Ezt velünk kapcsolatban érted, vagy...?

– Mindkettővel – suttogtam.

Tekintetével végigjárta az arcomat, és egy kicsit elidőzött az ajkamon. A gyomromból az összes forróság elindult lefelé, és a lábam között gyűlt össze. Volt egy pillanat, amikor nem hallottam semmi mást, csak a szívem vad dobogásának hangját, valamint a tévé tompa zúgását.

– Minden rendben lesz.

Elmosolyodtam, és a kezemet a kezére helyeztem.

– Tudom.

– Ami velünk kapcsolatban változott, az jó vagy rossz változás?

– Jó. Nagyon jó.

Odahajolt hozzám, és ajkával végigsimított a homlokomon. A bőrömön remegés futott végig.

– Biztos vagyok benne, hogy ami kettőnk között van, az a jónál sokkal jobb.

– Igen?

– Aha – mormogta, majd megcsókolt.

Valamiért más volt most az a csók. Vagy azért, mert most először, a saját ágyamban csináltuk, vagy csak azért, mert ez volt a legelső igazi csók azóta, hogy tisztáztuk a helyzetet. Vagy valami egészen más miatt.

Megszívta az ajkaimat, kortyolt a számból. Csak ízlelt, és kutatott, és úgy éreztem, mintha ennek a csóknak már soha nem akarna vége szakadni. Soha nem tudtam volna elképzelni, hogy egy csók ennyire erőteljes érzelmeket is hordozhat, de ez most tényleg mindent elsöprő volt.

– Na, ehhez mit szólsz? – kérdezte és éreztem, hogy a karján finom remegés futott végig, amint az ajka az enyémet simítja.

A testem szinte bele akart süppedni a matracba. Abban a pillanatban, miközben az ajkam még mindig bizsergett a csók miatt, nem voltam képes felidézni magamban egyetlen rossz dolgot sem.

– Ez tényleg jobb volt a jónál is. Csodálatos.

Megismételte a csókot, ezúttal azonban az ajkával lassan, édesen simogatott. Olyasféle, lágyan kényeztető csók volt ez, ami nem csak a testemet, de a lelkemet is táplálta, ami miatt a mellkasom majd szétrobbant, és amiben nem volt semmi egyéb, mint mindörökké tartó szerelem, és még egy csomó egyéb bizsergető butaság, amit nem is mernék beismerni.

És mégis, a testemre gyakorolt hatása nagyon is egyértelműen nyilvánult meg.

Annak ellenére, hogy a térdem persze még mindig folyamatosan fájt, a testem egyéb részeibe beköltöző kínzó izzás cseppet sem csillapodott. Annyira akartam Jase -t, hogy fizikai fájdalmat éreztem. A gondolat, hogy a testünk nem érintkezik, hogy nem hatol belém, olyan erőteljes vágyat ébresztett bennem, hogy attól tartottam, mindjárt megbolondulok.

Aztán Jase megszakította a csókot, és zihálva mellém feküdt. Szerettem volna, ha megérint. A mellemet sokkal teltebbnek éreztem most, hogy a keze ennyire közel járt hozzá, azonban nem csinált semmit.

Felé fordultam. Mély morgás tört fel a torkából, és a szeme ezüstösen csillant.

– Ha még sokáig nézel rám így, az lesz a vége, hogy letépem a ruhádat, és olyan mélyen beléd hatolok, hogy soha nem találok ki belőled.

A testemben minden izom összerándult, és a gyomrom alsó része újra és újra megremegett a szavait hallva.

– Szerintem nem volna abban semmi rossz.

Megint felhangzott az a mély, szexis morgás, és az arcom lángolni kezdett, de csak részben azért, mert annyira kihívóan beszéltem vele.

– Nagyon kemény helyzetbe hozol.

– Igen? – Kinyúltam felé, és amint ujjaim végigsimítottak a farmere elején tisztán látható kidudorodáson, megfogta a csuklómat, és finoman megszorította. Nem értettem, miért tette ezt, és felvont szemöldökkel néztem rá.

Szorosan lehunyta a szemét.

– Igen, ez nagyon kemény helyzet. Mindig az volt. Ha veled vagyok, akkor mintha egyetlen hatalmas, két lábon járó merevedés lennék, de... nem akarom elkapkodni.

A kezemet a mellkasára húzta, és az ujjaim ökölbe szorultak.

– Elkapkodni?

Amikor megint kinyitotta a szemét, az arca egészen halvány rózsaszínűnek tetszett.

– Igen. Szeretném megadni a módját. Érted? Én nem akarom, hogy mi ketten csak a szex miatt legyünk együtt.

A szám kinyílt, de nem szóltam egyetlen szót sem. Megdöbben-tett, hogy Jase elpirult amiatt, amit az előbb mondott.

Aztán még vörösebb lett.

– Bármennyire nehéz is belassítani, mert az istenit, kicsim, legszívesebben minden elképzelhető módon a magamévá tennélek. – Lejjebb vonta a kezemet, és az álló farkára húzta, mintegy bebizonyítva, hogy komolyan mondta. – Annyira szeretnélek megkapni, hogy szinte fáj, de minden csaj, akivel együtt voltam azóta, hogy... szóval az utóbbi években, mindig csak és kizárólag a szex miatt kel-lett. Betettem, kihúztam, aztán lapát.

– Mint Steph? – Még mielőtt észbe kaphattam volna, hangosan kimondtam a nevét.

Jase összerezzent.

– Aha, mint Steph. És ezzel az egésszel neki nem volt semmi gondja... illetve egyikük sem akart ennél többet. És bármennyire szemétnek fogsz most gondolni, hidd el, engem is csak éppen ennyire érdekeltek. Irántuk nem éreztem azt, amit irántad érzek, Tess. És azt szeretném, ha ez... ami kettőnk között van, más lenne. Azt szeretném, ha a mi kapcsolatunk a szexnél sokkal többről szólna. Kell, hogy többről szóljon. Érted?

Csak figyeltem, és éreztem, hogy a gyomromban összegyűlik egy csomó, majd szépen lassan elindul felfelé, és megül a torkomban. Könnyek gyűltek a szemembe.

Jase tágra nyílt szemmel figyelt, aztán elengedte a csuklómat, és két kézzel megfogta az arcomat.

– Miért sírsz, kicsim? Talán én...

– Nem tettél semmi rosszat – feleltem gyorsan, elcsukló hangon. – Mindent tökéletesen csináltál.

Zavart kifejezés jelent meg az arcán.

– Akkor nem értem.

Rekedten felnevettem.

– Minden rendben van! – Odahajoltam hozzá, és megcsókoltam. Bárki volt is Jack anyja, sajnálhatja, hogy kihagyja ezt. – Minden a legnagyobb rendben van.

– Biztos vagy benne? Ki nem szarja le, hogy szerintem mi helyes és mi nem az? Mert ha kell, akkor két másodpercen belül anyaszült meztelenre vetkőzöm, de már az előtt benned lennék.

Bólintottam, és megint nevettem.

Jase a homlokomhoz érintette a homlokát, és lehunyta a szemét. Forró lehelete az ajkamat perzselte.

- Randizni akarok veled. Együtt lovagolni. Elmondani a bátyádnak. Haza akarlak vinni a szüleimhez, hogy a barátnőmként mutathassalak be nekik. Be akarom neked bizonyítani, hogy számomra ez mindennél többet jelent. Azt akarom, hogy mindent annak rendje és módja szerint tegyünk.

A mellkasomat egészen összeszorította az érzés, ami abban a pillanatban eltöltött. Ha nem lettem volna már így is fülig szerelmes, akkor tuti, hogy ott helyben beleszeretek, így azonban csak éreztem, hogy feloldódok benne. A nyelvemen megformálódott az az édes szó, de még nem mondtam ki, inkább közelebb bújtam hozzá, lehunytam a szemem, és csak élveztem a közelségét, valamint a szinte kétségbeesett vágyát arra, hogy mindent annak rendje és módja szerint tegyünk.

Annak ellenére, hogy annyi mindennel volt tele a fejem, miután Jase elment, úgy aludtam, mint a bunda. Amikor pedig felkeltem, sokkal frissebbnek éreztem magam. Azt hittem, hogy a szerda reggel majd különösen rémes lesz, hiszen ez az első napja annak a jövőnek, amelyet soha nem szerettem volna magamnak igazán, de az igazat megvallva, inkább egyfajta jóleső várakozást éreztem.

Miközben az órákra készülődtem, kaptam Jase-től egy üzit. A zeneelmélet-előadásra nem tud ugyan eljönni, de utána mindenképpen az épület előtt vár majd. Amikor megkérdeztem tőle, hogy minden rendben van-e, csak egy kurta „minden király” üzenettel válaszolt. A Whitehall termeiben szinte kézzel tapintható volt az izgatottság. Nem is tudom, hogyan felejthettem el, hogy csütörtökön és pénteken nem lesznek óráink. Megkezdődik az őszi szünet, és ez azt jelentette, hogy négynapos hétvége elé nézünk. A töri előadásra messze nem jöttek el olyan sokan, mint szoktak, azonban a mankókkal így is elég esetlennek éreztem magam.

Calla arcából őszinte együttérzés tükröződött, ahogyan végigmért.

– Mi történt?

Béna mozdulatokkal leültem a helyemre, és csak annyit mondtam neki, hogy vasárnap elestem. Erikről vagy Debbie-ről egyetlen szót sem szóltam. Nem, mintha annyira érdekelne, ki mit gondol arról a gyökérről, de nem szerettem volna, ha Debbie-nek is kényelmetlen kérdéseket kezdenek feltenni. Valamikor a tegnap reggel és a ma délelőtt között eltökéltem magamban, hogy a következő alkalommal, amikor összetalálkozom Debbie-vel, szépen hosszan és alaposan elbeszélgetek vele. El fogom neki mondani az igazat – azzal kapcsolatban, ami velem történt. Lehet, hogy semmi különösebb értelme nem lesz az egésznek, de akkor is meg kell próbálnom.

– Na, és a tánc? – kérdezte Calla, miközben fájdalmasan nézett rám.

– A térdem nem elég stabil, és nem valószínű, hogy valaha is az lesz. – Ahogy kimondtam a szavakat, a gyomrom összeszorult. Mintha ezzel az egész valóságosabbá vált volna. – Nem normális, hogy vasárnap ennyire könnyen lesérült, úgyhogy...

Előrehajolt, és halkabban folytatta.

– Vagyis ennyit a táncról?

Nem éreztem magam elég erősnek, hogy kimondjam a választ, csak a fejemmel intettem.

Nagyon elszomorodott.

– Annyira sajnálom!

– Köszi... – Rekedtnek hallottam a hangomat.

Ezután már nem akartam tovább beszélgetni. Az egész „frissesség” egy pillanat alatt veszett a semmibe, amikor lekéstük a campus nyugati részébe induló buszt, és kénytelen voltam átbicegni. Mire elértünk a művészeti központba, a hónaljam annyira fájt, hogy sikoltani tudtam volna, és mikor az óra után kijöttünk, még mindig tiszta sebesnek éreztem.

Csak isten a megmondhatója, meddig kell még szenvednem a mankóval. Kétségbeesetten húztam el a számat, miközben egyszerre próbáltam tartani a mankómat, és lejjebb rángatni a felsőmet a hátamon. Mennyivel könnyebb dolgom lenne, ha nem lennének egymást követő óráim a campus két különböző végében! Mi volna, ha ejteném a zeneelméletet? Vagy inkább a törit, mert akkor csak annyi lenne, hogy a koleszból arra elmenjek, mindjárt a campus keleti részében...

Aztán kényszerítettem magam, hogy ne gondoljak tovább ilyesmikre. Ha dobom az órákat, az egy kicsit olyan, mintha beismerném a vereséget. Mintha feladnám. Márpedig arra nem kerülhet sor. Mindegy, mennyire érzem majd púpnak a hátamon ezt az egészet.

– Itt van a pasid – jegyezte meg Calla, és annyira meglepődtem, hogy kis híján elestem.

Majdnem kibuggyant belőlem a kérdés, hogy mégis honnan tudja, hogy együtt járunk, de aztán rádöbbentem, hogy csak ugratott. Rettenetesen szerettem volna elmondani Callának az igazat, de pontosan tudtam, hogy ha jót akarok, akkor előbb Camnek beszélek róla. Tudom, hogy furcsa ezt mondani, de egészen eddig a pillanatig az egész olyan volt, mintha csak álmodtam volna. Mintha az egész meg sem történt volna, amíg a Facebookon világgá nem kürtölhetem.

Felsóhajtottam, majd Callára néztem.

– Később találkozunk.

Calla integetett, én pedig fájdalmas lassúsággal odabicegtem a parkolóban alapjáraton dohogó Jeephez. Jase kiugrott, majd futva megkerülte a kocsit, és odalépett hozzám. Barna hajtincsek bújtak elő a szürke, kötött sapka alól. Kis töprengés után megállapítottam, hogy határozottan jól áll neki.

Kinyitotta nekem az ajtót, majd elvette tőlem a mankómat, és a hátsó ülésre helyezte. Aztán felém fordult, és már éppen kezdte volna lehajtani a fejét, gondolom, hogy köszönésképpen megcsókoljon. Összerándult a gyomrom. Megszakította a mozdulatot, aztán felsó-hajtott, és megfogta a könyökömet.

– Gyere, segítek – mondta, és nekem mindenem beleremegett ebbe a szexisen mély hangba.

Mikor mind a ketten a Jeepben ültünk, felé fordultam.

– Sikerült ma délelőtt mindent elintézned?

– Aha – válaszolta, a visszapillantó tükörbe nézve. Az egyetemi rendőrség járőr kocsija éppen ekkor kanyarodott be mögöttünk. Jase gázt adott, és elégedetten elmosolyodott, amiért sikerült éppen idejében meglógni előlük, és nem vehették elő, amiért rossz helyen parkolt. – Anya hívott ma reggel. Jack egész éjszaka rosszul volt. Hányt is.

– Jaj, ne! De ugye nincsen semmi komoly baja?

Nemet intett.

– Csak bekapott valami vírust. A doki szerint annyi az egész, hogy igyon minél több folyadékot, és pihenjen. De a hét fennmaradó részében nem mehet suliba. Ez egyébként annyira nem tetszett neki.

– Tényleg?

– Aha, nagyon bírja a tanárát, és szeret iskolába járni. – Elhallgatott, és megdörzsölte az állát. – Remélem, ez nem fog változni.

Közelebb hajoltam hozzá.

– És kicsi korodban te is ennyire bírtad a sulit?

– Aha.

– Megváltozott?

Felnevetett.

– Hülyéskedsz? Több órát lógok el, mint amennyire bemegyek... de Jack egészen más. Ő sokkal jobb lesz nálam.

Elmosolyodtam, és magamban azt kívántam, hogy legyen igaza.

– Ha a hétvégére jobban lesz, akkor azt találtam ki, hogy talán... Nem is tudom, elvihetnénk valahova vacsizni vagy ilyesmi.

Ez hihetetlenül nagy szó volt ám! Lelkesen, de egy kicsit idegesen bólintottam. Na és ha Jack egy napon majd arra ébred, hogy hirtelen halálosan gyűlöl? A gyerekek hangulata nagyon könnyen változik.

– Helyes – mondta, és egy kicsit ellazult.

Mivel a hallgatók egy jelentős része már önhatalmúlag megkezdte a négynapos hétvégét, Jase könnyen talált parkolót a klubház közelében, és az étkező gyakorlatilag üresen kongott, amikor beléptünk. Jase a kezében vitte a táskámat, és hosszú lépteit lelassította, hogy mellettem jöhessen.

Csak Cam és Avery ült az egyik asztalnál. Egy szelet pizzát osztottak meg egymással. Én inkább hot dogot és hasábburit kértem – kicsit már egyhangúnak éreztem, hogy mindig zsíros hamburgert faljak Jase pedig, a tányérjára halmozott szeletek száma alapján, vagy egy egész pizzát elhozott.

Leültem, szemben a gerlepárral, és kinyújtottam a jobb lábamat.

– Kicsit meglepődtem, hogy itt vagytok. Azt hittem, már régen elindultatok Pennsylvaniába.

– Ez volt a terv. – Cam elvett a tányéromról egy marék burit, és még csak azzal sem foglalkozott, hogy legalább némiképpen bűn-tudatosnak tűnjön. – De inkább este megyünk.

– Izgulsz? – kérdeztem Averyt.

Gyorsan bólogatott, mire a lófarka összevissza lobogott.

– Még soha nem jártam arrafelé, úgyhogy nagyon várom.

– És mi a terv, ha már ott vagytok? – Jase előrehajolt, és egyik könyökével az asztalra támaszkodott. Aztán felemelte a tányérjáról a második szelet pizzát is, és a másik kezét mintegy véletlenül az asztal alá tette. – Úgy értem, mit lehet csinálni a Pocono-hegységben? Majd bámuljátok a fákat, vagy ilyesmi?

Cam horkantott.

– Egy frászt. Lehet túrázni, ott a szauna, borospincék, lehet pecázni... El is megyünk Averyvel, hátha fogunk valamit. Még soha nem volt pecabot a kezében, és...

Aztán Cam csak beszélt, és beszélt... mintha soha nem akarná abbahagyni. Jase pedig eközben közelebb csúszott, és jobb lábát az én bal lábamhoz nyomta. A szemem elkerekedett, és a hot dog megállt a számban.

– Szombaton kibérelünk egy csónakot – folytatta Cam, és olyan sokat mondó pillantást vetett Jase -re, hogy azonnal kiejtettem a kezemből a hot dogot.

Vajon észrevette, mit csinál az asztal alatt? Jaj, istenem!

Cam összevont szemöldökkel nézett rám.

– Minden rendben van?

– Aha. – A hangomat nagyon vékonynak hallottam, és miközben éreztem, hogy Jase keze lassan elindul felfelé a combomon, gyorsan felkaptam a hot dogot a tányéromról. – Szóval, izé, csónakot béreltek...

A tesóm mondott valamit, amitől Avery nevetni kezdett, a szeme sarkában egy csomó ránc jelent meg, de hogy mit, arról fogalmam sincs, mert minden figyelmemet lekötötte Jase simogató keze. Mély lélegzetet vettem, amikor Jase előrehajolt, és a közelséget kihasználva lopott a tányéromról némi burit.

És eközben a keze becsusszant a combom közé.

Jézus úristen...

Az arcomat forróság árasztotta el, és lehajtottam a fejemet, de a forróság hamarosan elindult lefelé, abban a bizonyos pontban gyülekezve, amerre Jase keze is tartott. Ezt nem meri megtenni.

– És tudjátok már, milyen csónakot béreltek ki? – kérdezte Jase, és isten az atyám, teljesen nyugodt volt a hangja!

Cam biztosan elmondta, milyen csónakot szeretne kibérelni, de persze semmit nem fogtam fel belőle. Jase keze ugyanis egyre közelebb csúszott a combomon, és az ujja hegye máris a sliccemet takaró kis anyagdarabra tévedt.

Felsóhajtottam, és erősebben markoltam a hot dogot. A kifli kezdett széthullani. Ennél messzebb már nem mer menni. Ez tuti.

– És te mit tervezel? – kérdezte Avery, miközben az állát a kezére támasztotta.

– Semmi különöset, csak el szeretnék... – Aztán a szó bennszakadt, ahogyan Jase ujja végigsiklott a sliccem mentén, és finoman megnyomta. Fellángolt bennem a vágy, és lüktetés rohant végig a testemen. Máig sem tudom, hogy nem ugrottam fel.

Cam oldalra billentette a fejét.

– Igen?

– Csak szeretnék... – A kiflit visszatettem a tányéromra, miközben Jase ujjával előbb lefelé simított végig a sliccemen, aztán felfelé. A mozgás üteme felgyorsult, míg a bensőmbe kéjes fájdalom nem költözött.

– Mit is szeretnél? – kérdezte Jase ártatlan képpel.

Micsoda szemtelen egy rohadék!

– Csak itt maradni – fejeztem be.

– Kéne neked egy kocsi – jegyezte meg Cam. – Akkor legalább hazamehetnél meglátogatni anyát és apát.

Jase keze megint a combomra csúszott, és egyszerre nem is tudtam, hogy most megkönnyebbüljek vagy csalódott legyek. A testem lüktetett, de a fejem egy kicsit jobban kitisztult.

– Nos, majd a nem létező munkámmal keresett képzeletbeli pénzemből veszek magamnak egyet.

Cam rosszkedvűen nézett rám.

– Nagyon jól tudom, hogy anya és apa állandóan ad neked pénzt.

– Aha. Kajára. Nem kocsira – válaszoltam.

– De mi az én kocsimmal megyünk, nem? – szólt közbe Avery, és belekortyolt a vizébe. – Talán itt hagyhatnád a te...

– Na, azt már nem! – Cam olyan szemmel nézett Averyre, mintha szegény megbuggyant volna. – Az én pick-upomat csak én vezethetem.       

Jase egész idő alatt nem vette el a kezét a combomról, és mire az ebéddel végeztünk, szerettem volna jól orrba vágni, aztán meg rámászni, leszaggatni a nadrágját, és...

– Hé! – Cam váratlanul félbeszakította a nagyon is arcpirító gondolatfolyamot. – Beszélni szeretnék veled. Végeztél?

A gyomrom azonnal tótágast állt.

– Aha – mondtam, és közben Jase-re pillantottam. Látszott rajta, hogy a legkevésbé sem aggódik. Nem, mintha lett volna neki miért. Cam biztosan nem bántaná akkor sem, ha kiderülne az igazság, különösen úgy, hogy Jase már bevallotta nekem a legnagyobb titkát.

Elköszöntem Averytől, és a mankókra támaszkodva Cam után mentem. Nem kellett sokáig küzdenem, mert hamarosan megálltunk az egyik hatalmas, kábítóan vörös-arany színbe borult juharfa alatt. Cam megfordította a fején a baseballsapkáját, én meg a mell-kasomon összehúztam a kardigánt. Nem volt ugyan különösebben hideg, de azért csípős volt a levegő.

– Mi van? – kérdeztem, és közben úgy éreztem, bármelyik pillanatban kiadhatom az ebédet.

Cam előbb mosolygott, majd a mosolya elhalványult, ahogyan felsóhajtott. Rám nézett, és a gyomromba kényelmetlen érzések költöztek. Istenem, Jase -ről és rólam akar beszélgetni. Tudtam. El kellett volna neki mondanunk. Igaz, hogy hivatalosan csak tegnap óta járunk, de akkor is...

– A hétvégén megkérem Avery kezét – tört ki belőle.

– Hogy mi? – majdnem elejtettem a mankómat.

– Ezen a hétvégén megkérem Avery kezét... a csónakban. Csak ő lesz ott, és én. A csónakot telepakoltatom virággal és csokival. A gyűrű... nos, nem valami hatalmas. Csak kétkarátos.

– Csak kétkarátos?

– Aha, és úgy tervezem, hogy az egyik rózsacsokorba köttetem bele – az arcán piros foltok jelentek meg. – Nos, csak szerettem volna, hogy...

Végre sikerült magamhoz térnem. A boldogság egy pillanat alatt szétáradt bennem. Nagy igyekezetemben majdnem hasra estem, ahogyan egyszerre próbáltam nem elejteni a mankómat, és közben megölelni a tesómat.

– Jaj, istenem! – sikoltottam. – Összeházasodtok?

– Nos, remélem, hogy az lesz a vége. – Ő is megölelt engem, és amikor elengedett, és hátrébb húzódott, az arcára széles mosoly terült. – Feltéve, ha igent mond.

– Hát persze hogy igent fog mondani! – Úgy vigyorogtam, hogy az arcom is belesajdult. – Jaj, annyira örülök nektek! Avery annyira édes, és én annyira szeretem őt is, meg téged is!

Cam hahotázott, aztán megint megölelt.

– Ő... tökéletes.

Bólintottam.

– És mikor akarod megkérni? Szombaton? – Bólintott, és hirtelen még boldogabb lettem, amiért nem hoztam fel az együtt járást Jase-szel. Nem lett volna jó, ha most másra is kell koncentrálnia. Most az a legfontosabb, hogy Averyn és a nagy terven kívül semmi másra ne figyeljen. – Ha igent mondott, akkor vagy hívj, vagy üzenj! Ígérd meg, hogy nem fogod elfelejteni.

– Megígérem.

Megint felsikoltottam, mire a közelben sétálók közül néhányan gyanakvó pillantást vetettek ránk. Megint megöleltem, ha lehet még bénábban, és aztán észrevettem, hogy Jase kilép a nagy kétszárnyú ajtón, kezében a táskámmal.

– Itt van a kis inasod – mondta Cam, és vigyorogva csókolta meg az arcomat. – Visszamegyek Averyhez.

– Sok szerencsét, de szerintem nemigen lesz rá szükséged.

Ahogy visszanézett rám, hirtelen eltűnt belőle a megszokott magabiztosság.

– Tuti?

Kipislogtam a szememből a boldog könnyeket.

– Teljesen.

– Kösz! – felelte. – Szeretlek, hugi.

– Én is.

Figyeltem, ahogyan Cam ellép Jase mellett, és barátságosan a karjára vág, de közben több nagy levegőt kellett vennem. A szemem csupa könny lett, és jó esély volt rá, hogy boldogságomban megölelgetek mindenféle ismeretlen embert.

– Ebből a fülig vigyorból úgy sejtem, Cam nem velünk kapcsolatban akart beszélni veled – jegyezte meg Jase, és a vállára vetette a rózsaszín táskámat. – Mondtam már, mennyire gyönyörű a mosolyod?

A mosolyom, ezt hallva, ha lehet, még szélesebb lett, és tudtam, hogy képtelen leszek gátat vetni a boldogságomnak.

– Cam megkéri Avery kezét!

– Elment az esze ennek a marhának!

– Mi van? – Magamhoz szorítottam a mankómat, és közben teljes erőből a mellébe öklöztem. – Nem elment az esze, hanem éppen most jött meg!

Jase nevetett.

– Csak hülyéskedek! Egyébként én már tudtam róla.

– Mi van? – kiáltottam fel, és megint mellkason öklöztem. – Hogy érted, hogy már tudtál róla?

– Aú! – végigsimított magán ott, ahol megütöttem. – Zavarna, ha azt mondanám, hogy most egy kicsit fel izgultam?

A fejemet ingattam.

– Megint hülyéskedsz?

– Talán – mormogta, majd lehajtotta a fejét, mire a kötött sapkája alól kimenekült tincsek meglibbentek. – Az igazság az, hogy jelenleg nagyon, de nagyon áll a farkam.

– Jézusom... – Megdörzsöltem az arcomat, és éreztem, hogy ég. – Na, mindegy. Térjünk vissza a lánykéréshez! Mikor mondta?

– Vagy egy hónapja. Akarsz megint megütni? Megpróbálhatnád a seggemet is. Az talán még finomabb lenne.

Hitetlenkedve néztem rá.

Csak nevetett.

– Együtt választottuk ki a gyűrűt. Tuti, hogy az ékszerész azt hitte, mi ketten akarunk összeházasodni,

– Azért mondhattad volna – feleltem, és nagyon dühös lettem rá.

– Hé, Cam azt mondta, hogy tartsam titokban! Nem akarta, hogy Avery akár csak véletlenül is rájöjjön. – És amikor szóra nyitottam volna a számat, hogy ellenkezzem, karba fonta a két kezét. – Pont úgy megtartottam a titkot, mint amikor téged kellett elvigyelek a dokihoz, Tess. Akkor meg te nem akartad, hogy ő megtudja...

Bólintottam.

– Igazad van.

– Tudom.

Mivel túlságosan boldog voltam az utóbbi idők eseményei miatt, nem tudtam tovább haragudni rá, és az arcomra széles mosoly ült.

– Istenem, annyira izgulok miattuk! Tökéletes pár lennének! Egy ilyen tökéletes egymásra találás csak egyszer történik az ember életében! Tudom, hogy szerinted biztosan hülyeség, de akkor is hiszek benne.

– Egyáltalán nem gondolom, hogy hülyeség. Én... pontosan tudom, mire gondolsz. – Leengedte a karját.

Biztos voltam benne, hogy a szavai mögött rengeteg ki nem mondott igazság lapul, de ebben a pillanatban túlságosan boldog voltam, hogy ilyesmivel törődjek. Mivel a keze az ebéd alatt túlságosan le volt foglalva, csak most vettem észre, hogy valami nem teljesen kerek. A bütykei körül a bőr mérges vörös volt, dagadt és eleven. Felemeltem a kezét, és közelebbről is megvizsgáltam.

– Mi történt?

Elhúzta a kezét, majd zavartan nézett rá.

– Fogalmam sincs. Biztosan a farmon horzsoltam le valahol.

– Fogalmad sincs?

Megrázta a fejét.

– Na, vonszold át a csinos kis seggedet a következő órára. Egy- kettő, ugrás!

Habár a szája mosolyra húzódott, nem tudtam nem észrevenni, hogy a tekintete elsötétedik. Megint a bütykére pillantottam, és magam sem tudom, miért, de Cam keze jelent meg a lelki szemeim előtt, miután annyira helyben hagyta Jeremyt. De elhessegettem magamtól a gondolatot, mert... Nos, túlságosan furcsa lett volna. Jase azt mondta, biztosan a farmon horzsolta le, és bizonyára így is történt, mert nem láttam semmi más okot.

A világon semmit.

18. FEJEZET

AZ ŐSZI SZÜNET ELSŐ NAPJÁN, kora délelőtt ott álltam Villám előtt, és úgy szorítottam a mankómat, hogy az ujjaim mind belefehéredtek.

– Soha.

– Megígérted – emlékeztetett Jase olyan kedvesen, mintha Jack-hez beszélne.

– Nem érdekel.

– Pedig kellene.

Dühös tekintettel néztem Jase -re, aki csak vigyorgott.

– Nem tudok olyan magasra felmászni ilyen térddel.

– Majd én gondoskodom róla, hogy sikerüljön.

Lebiggyesztettem az ajkamat, de olyan gesztussal, amire még Jack is büszke lehetne. A kissrác egyébként jelenleg a szobájában volt karanténban, és döbbenetes hisztit csapott, amikor meghallotta, hogy nem jöhet ki velünk. Jase anyukája éppen zuhanyozott, amikor mi ketten megjelentünk, az apukája pedig a farmon tevékenykedett. Nem voltam biztos abban, hogy Jase valóban be fogja-e váltani az ígéretét, és tényleg úgy mutat be a szüleinek, mint a barátnőjét, de valamiért nagyon ideges voltam. Talán azért, mert éreztem, mennyire jelentős lépés ez mind a kettőnknek.

És ennek ellenére is nagyon rosszul éreztem magam a kiskölyök miatt.

– Nem látogathatnánk meg Jacket, mielőtt visszaindulunk? – kérdeztem.

Jase pislogott egyet. Aztán még egyet.

– De.

– Annyira sajnálom – magyaráztam, és a súlyomat az egyik mankóra helyeztem. – Tényleg annyira szeretett volna kijönni velünk.

Szeretettel teli csillogás költözött a szemébe.

– Nem indulunk el anélkül, hogy beszélgetnénk vele egy kicsit. Biztos vagyok benne, hogy ő is nagyon örülne. – Aztán közelebb hajolt, és az orrával megsimogatta az enyémet. – És én is örülnék neki.

Elmosolyodtam.

– De akkor sem fogod elterelni a figyelmemet azzal, hogy témát váltasz. Nyeregbe fogsz szállni. Vita lezárva.

– Nem próbáltam témát váltani. – Persze kihallottam a hangomból a rettegést, ahogyan Villámra néztem. A ló fújt, majd elfordította a fejét. Nyilvánvalóan lemondott rólam.

– Csak állj nyugton! – Jase kifeszegette a mankót a kezemből, majd a kerítésnek támasztotta. Még egyszer megsimogatta Villám orrát, megfogta a gyeplőt, és megkerülte a lovat. A szikrázó napsütésben a hajába vörös-arany csillogás költözött.

Olyan kecsesen ugrott fel a nyeregbe, mint aki oda született. És amikor fenn ült a ló hátán, olyan volt, mintha egy életre kelt álmot láttam volna.

És ami igazán különös, valamiért minden eddiginél szexisebbnek tűnt így lóháton.

– Emeld fel mindkét karod! – mondta.

Ez volt a legutolsó dolog, amit szerettein volna, ennek ellenére erőt vettem magamon, és felnyújtottam. A combizmai megfeszültek, ahogyan lábbal megkapaszkodott a lovon, majd lenyúlt felém, és a hónom alatt megfogott. A tekintetünk Összetalálkozott, ő kacsintott, aztán egyszerűen felemelt a levegőbe. Még időm sem maradt arra, hogy kétségbe essek, mert egy szívdobbanásnyi idővel később már oldalra lelógó lábbal ültem a nyeregben.

– Most emeld át a bal lábadat! – utasított, aztán a kezét a csípőmre helyezte, hogy biztosan megtartson. – Ne félj, nem engedem, hogy leess!

Megragadtam a karját, aztán elfordultam, és a sérült lábamat óvatosan mozdulatlanul tartva, a bal lábamat átemeltem a ló széles háta fölött. Az ajkamba haraptam, és a szívem is kihagyott egy ütemet, amikor Villám oldalra lépett egyet, de Jase megtartott. Végül hátrébb csúsztam a nyeregben, Jase lábai közé.

– Ügyes kislány – mondta, és forró lehelete miatt jeges borzongás futott végig rajtam. – Látod? Eddig nem is olyan rossz.

A szám teljesen kiszáradt.

– Gondolom.

A válasz helyett érkező nevetés ott remegett a testemen. Aztán az egyik karjával átölelte a derekamat, és a gyeplőt fél kézzel tartotta.

– Készen állsz?

Megráztam a fejem, és aztán hangosan ki is mondtam, hogy nem, arra az esetre, ha a fejrázás nem lett volna elég egyértelmű.

Jase megint nevetett.

– Élvezni fogod. Megígérem. – Nyomott egy puszit a tarkómra, mire bizsergés hullámzott végig a gerincem mentén. – Nem hagyom, hogy bármi történjen veled.

A sarka egészen apró mozdulatára Villám könnyű ügetésbe kezdett, követve a kerítés mellett kitaposott utat. Beletelt egy kis időbe, míg hozzászoktam a pattogáshoz. Jase egészen szorosan magához öleit, és elmesélte, milyen volt, amikor ő ült először lóháton. Hatéves volt, és azonnal lecsúszott a nyeregből, amitől eltörte a karját.

– És visszaültél? – kérdeztem, amikor megkezdtük a második kört. – Vagy megijedtél?

– Rettegtem. – A hüvelykje lusta köröket írt le a hasamon. – De apa azt mondta, mindenképpen vissza kell szállnom. Úgyhogy visszaszálltam. Azóta sem estem le.

Elképzeltem magam előtt a kis Jase-t. Biztos voltam benne, hogy éppen olyan volt, mint Jack, éppen olyan aranyos, de talán egy kicsit elevenebb. Beletelt vagy húsz percbe, míg sikerült annyira ellazulni, hogy már nem szorítottam halálos rettegéssel Jase karját. Amikor pedig elvettem a kezemet, láttam, hogy a körmeim apró félkörök egész sorát hagyták a bőrében.

– Bocs – mondtam rekedtes hangon, és a fákra szegeztem a tekintetemet.

– Semmi baj. Csak a bőröm. – Aztán megint megpuszilta a nyakamat, de olyan gyorsan, hogy szinte fel sem fogtam, ami történik. Utána az ajkát a fülem alatti érzékeny kis pontra simította.

Eszembe jutott minden, amiről előző éjjel beszélgettünk. A torkomban gombóc keletkezett. Nem értettem, miért mondta mindazt, amit mondott. Hogy lassítani szeretne egy kicsit. Hogy engem másképpen akar, mint az összes korábbi csaját – márpedig ezekből a bizonyos korábbi csajokból biztosan egész szép listát össze tudott volna állítani, de erre nem akartam gondolni. Azt akarja, hogy a mi kapcsolatunk ne szexszel kezdődjön.

Finoman megharapdálta a fülemet.

A véremben a vágy, izzó lávaként áradt szét, és azonnal életre keltette azt a lüktetést, ami mintha mindig jelen lett volna a közelében.

A hátizmaim előbb megfeszültek, majd ellazultak. És akkor meg éreztem az ő vágyát is, ahogyan a derekamnak nyomódik. Elégedett kis mosolyra húzódott a szám, mert tudtam, hogy ő is éppen annyira élvezi a helyzetet, mint én. Neki döntöttem a fejemet a mellkasának, és mosolyogva élveztem, ahogyan a szél az arcomon játszik. A szorításom engedett még egy kicsit, és éreztem, hogy a lábam alatt Villám izmai újra és újra megfeszülnek, ahogyan egyre nagyobb sebességgel fut.

Hirtelen megijesztett a gondolat, hogy mindjárt vágtázni kezd, de aztán feltámadt bennem egy másik érzelem is, ami elnyomta a félelmet. A hasizmaim ütemesen feszültek. Nem az izgalomtól, hanem a jóleső várakozástól, éppen úgy, mint azokban a csodálatos, utolsó pillanatokban a színpadra lépés előtt, amiket már soha életemben nem élhetek át.

– Már érzem – suttogtam. Hihetetlenül megdöbbentett, hogy tényleg érzem.

A karja szorosabban ölelt, és a borostája végigkaristolta az arcomat.

– Önelégült baromnak tartanál, ha azt mondanám, hogy én megmondtam?

Kinyitottam a szemem, felnevettem, és kiegyenesedtem a nyeregben. Most már egyre magabiztosabb lettem, és nem rettegtem, hogy bármelyik pillanatban leeshetek, és kitörhetem a nyakam. A vállam felett hátrapillantottam, és a mosolyára mosollyal válaszoltam. Az a pusztító csalódottság, ami az új sérülés miatt lett úrrá rajtam, egy egészen kicsit enyhült.

– Mehetnénk gyorsabban?

És ekkor vágtázni kezdtünk.

Amikor megint két lábbal álltam a földön – mankóra támaszkodva –, kénytelen voltam beismerni, hogy a lovaglásnál kevés királyabb dolog létezik. Igaz, hogy még nem láttam magamat, ahogy egyedül ülök a nyeregben, de Jase-nek akkor is igaza volt. A lovaglás bizonyos tekintetben tényleg olyan, mint a tánc. Igaz ugyan, hogy soha nem tudná betölteni az életemben a tánc hiánya okozta űrt, de azért kezdetnek ez is megteszi.

Ráadásul szerencsére nem is ez az egyetlen dolog, ami segíthet.

Mosolyogva néztem Jase-t, aki visszavezette Villámot az istállóba. A szívem ugrott egy cabriole-t – ami hihetetlenül nehéz és magas ugrás, valójában soha az életben nem fogom tudni még egyszer megcsinálni, de a szívemnek akkor is sikerült.

Amikor Jase visszajött, az apja is vele tartott. Nagyon különös érzés volt ezt a két embert így, egymás mellett látni. Egyformán magasak voltak, a hajuk is ugyanolyan sötét. Még a járásuk is teljesen egyforma. Amikor megálltak előttem, Mr. Winstead elmosolyodott.

– Még soha nem láttam magánál csinosabb bicebócát!

Az arcomat azonnal melegség öntötte el.

– Köszönöm!

– Örülök, hogy megint itt van, bár jobb volna, ha nem kellene ez a két vacak is. – A zsebéből kivett egy vörös kendőt, és megtörölte a kezét. – De ugye semmi komoly?

Megráztam a fejem, mert úgy gondoltam, hogy talán nem szeretné végighallgatni az egész szövevényes sztorit.

– Képzeld, épp az előbb lovagolta Villámot – jegyezte meg Jase , és vigyorgott. – És ahhoz képest, hogy most ült először nyeregben, átkozottul ügyes volt.

Az apja felvonta a szemöldökét.

– Maga ebben az állapotban is nyeregbe szállt?

– Nyeregbe bizony – felelte Jase , és amikor láttam, milyen büszkén mosolyog, boldogság töltött el. Anya és apa mosolygott ilyen büszkén, amikor táncversenyekre mentem, vagy fellépésem volt.

Mr. Winstead oldalra billentette a fejét.

– Nos, a fene vigye el, ha vagy húsz évvel fiatalabb lennék, és nem lenne az anyád...

Jase azonnal az apja felé kapta a fejét.

– Nem mondod komolyan, hogy rámozdulsz a csajomra, apa!

Tessék! A szívem megint dobott egy hátast, és a fene egye meg, hirtelen éppen olyan súlytalannak éreztem magam, mint a táncos, akinek sikerül tökéletesen végrehajtania egy különösen nehéz ugrást.

– A csajod? – Az apja hangjából tisztán kicsendült a csodálkozás, ahogyan egyikünkről a másikra pillantott.

Jase boldogan vigyorgott, én pedig úgy éreztem, hogy a lábaim képtelenek megtartani.

– A csajom.

– Hát... – Az apja vett egy nagy levegőt, de aztán csak ingatta a fejét, mintha nem is tudná, mit kellene erre mondania. Ha kételkedtem is abban, amit Jase a korábbi csajokról mondott, akkor most már a gyanú árnyéka sem maradt bennem. Nyilvánvaló, hogy nem szokott lányokat hazahozni, és a tény, hogy én most itt vagyok, különösen nagy jelentőséggel bír.

– Jó ezt hallani. – Mr. Winstead végül csak ennyit mondott, majd elmosolyodott, miközben azok a Jase-éhez nagyon is hasonlító szemek gyönyörű ezüstszínnel kezdtek csillogni. A fiára nézett, bólintott, és úgy éreztem, valami olyasmit mond ezzel neki, amit én nem érthetek meg. – Ez nagyon jó hír.

Jase nem felelt semmit, de a tekintete már megint rám tapadt.

– Nincs kedvetek bejönni a házba egy kicsit? – kérdezte az apja, és visszagyűrte a kendőt a zsebébe. – Édesanyád bizonyára most vette le a teát a tűzről.

Jase szeme megcsillant, én meg nevetni kezdtem.

– Egy másodperc, és ott vagyunk. – Jase felém fordult, az apja pedig lassú léptekkel távozott. – Nem baj, hogy így jelentettem be? Gondolom lehetett volna ügyesebben is, de őszintén szólva, fogalmam sincs, hogyan mondhatnám meg, hogy a barátnőm vagy úgy, hogy közben ne tűnjek totál bénának.

– Nem, ez teljesen rendben volt. – Elhallgattam, és megvártam, hogy mellém lépjen. – Szóval akkor én vagyok az első csaj, akit hazahoztál?

Hátrafésülte az egyik tincsemet.

– Legalábbis gimi óta.

Ez úgy hangzott, mintha valamikor a történelem előtti időkben lett volna, és biztos voltam benne, hogy az a csaj lett később Jack édesanyja. Egyszer úgyis rá fogom venni, hogy beszéljen róla.

– Ez aztán... Hűha! Én...

– Meg vagy tisztelve?

Horkantottam. Nőies, mondhatom.

– Azért az egy kicsit túlzás lenne.

Jase felnevetett, majd szorosan mellém lépett.

– Nos, a pasik csak azokat a csajokat szokták hazavinni és bemutatni a szüleiknek, akikkel komoly szándékaik vannak, meg akiket nagyon szeretnek.

Elég későn érkeztünk vissza a koleszba, és ahogy Jase egy kört leírva, megfordult a parkolóban, láttam, hogy a szobámban már égnek a lámpák. Biztosan Deb van otthon.

Jase követte a tekintetemet.

– Áll még a holnapi vacsi?

Visszanéztem rá.

– Azt hittem, a Betty'sbe megyünk ebédelni.

Vigyorgott.

– Ami persze nem zárja ki, hogy együtt vacsizzunk.

– Ez igaz! – Felnevettem, de aztán, ahogy megállt a padka mellett, elmúlt a jókedvem. Nem akartam elszakadni tőle. A mai nap... a mai napom fantasztikus volt. A Jeep motorját nem állította le, és a kilincs felé nyúlt. – Nem kell felkísérned.

Elengedte a kilincset.

– Küldj egy SMS-t, mielőtt lefekszel.

Szélesen vigyorogni kezdtem.

– Rendben.

Mielőtt elhúzódhattam volna, megfogta a tarkómat, közelebb húzott magához, és megcsókolt. A szám azonnal elnyílt, amikor az ajkai közelebb értek. Úgy ízlelt, hogy attól még nehezebb lett elindulni.

– Jó éjt, Tess!

Lehunytam a szemem, és elhúzódtam.

– Jó éjt!

Jase megvárta, míg beérek az épületbe, és csak azután hajtott el. A mankóimmal lépkedve szálltam be a liftbe. Ahogyan sejtettem, Deb már otthon volt.

Törökülésben ült az ágyon, a haja hátul összefogva, túlságosan nagy kapucnis pulcsiban. Amikor felnézett rám, ijedten kapta a szája elé a kezét.

– Jaj, istenem!

Zavartan torpantam meg az ajtóban.

– Mi van?

– Mankó? – Kinyújtotta a lábát, de addig már nem jutott el, hogy fel is álljon. – Persze, tudtam, hogy mankóznod keli, de... nem is tudom. – Két kezét a mellkasára szorította. – Rettenetesen sajnálom!

A mankót a falhoz támasztottam, és óvatosan az ágyhoz bicegtem. Leültem. Fogalmam sem volt, hogyan kellene belekezdenem ebbe a beszélgetésbe, ugyanakkor tisztában voltam vele, hogy mindenképpen be kell avatnom a múltamba. Csak éppen nem olyan könnyű kimondani például azt, hogy tudod, randizgattam egy seggfejjel, aki állandóan megvert.

– Debbie...

– Szakítottam Erikkel.

Pislogtam, és egy pillanatig azt hittem, rosszul hallok. Aztán feltámadt bennem a remény.

– Tessék?

Felállt, és mellém ült.

– Ma reggel szakítottam vele.

– Ez... – Vajon mi lenne a legjobb szó? Nagyszerű? Fantasztikus? Egyik sem tűnt túl szerencsésnek, mert pontosan tudtam, hogy Debbie nagyon szerelmes volt Erikbe.

– Ennek meg kellett történnie. Nem volt más választásom, mert... – Lehajtotta a fejét, mintha szeretne elbújni a tekintetem elől. – Mert vasárnap igazad volt. Erik... sokszor nagyon kedves tud lenni, de...

– De néha megver – fejeztem be a mondatot halkan, és valami különös okból kifolyólag ágy éreztem, a mellkasom összeszorul.

Lassan bólintott.

– Nem volt túl gyakori. Úgy értem, nem vert állandóan. Néha csak megmarkolta a karom, és kiabált velem. És később mindig, mindig ágy tűnt... hogy megbánja. Vagy legalábbis elég őszintének tűnt a bocsánatkérése, és én mindig meg is bocsátottam neki. – Eh hallgatott, és felsóhajtott. – Soha, senki sem tett rá megjegyzést. Egészen addig, amíg te fel nem hoztad. Azt hiszem, részben azért, mert az utóbbi időben sokszor... ööö... veszítette el a hidegvérét. És mégis, senki nem foglalkozott vele.

- Nagyon nehéz erre bármit mondani – feleltem, és a bal lábamat felhúztam a mellkasomhoz. – Nem akartalak feldühíteni. – És azt sem akartam, hogy szégyellje magát, mert emlékszem, hogy amikor a szüleim előtt kiderült a titkom, akkor főként ezt éreztem; szégyent.

– Nem dühös voltam. Hanem szégyenkeztem – felelte, mintegy megerősítve a sejtésemet. – Hiszen, mégis miért maradnék együtt vele, amikor ennyire nyilvánvalóan rosszul bánik velem, nem igaz?

– Azért, mert néha viszont ágy bánik veled, mint egy igazi hercegnővel? – Egy ideig némán piszkálgattam a farmerem szárának kicsit foszlott szélét. – És mivel pontosan tudod, hogy néha ennyire hihetetlenül kedvesen is viselkedhet, belekapaszkodsz ezekbe a pillanatokba.

Éreztem, hogy a tekintete a vesémbe hatol.

– Te is...?

Nem szóltam egyetlen szót sem, csak bólintottam.

Felsóhajtott.

– És te szakítottál vele?

– Nem igazán – válaszoltam, majd felnevettem. – Anya és Cam is látta a zúzódásokat, úgyhogy végül kénytelen voltam bevallani nekik mindent. Szakítani akartam, de nagyon féltem, és...

– És még mindig szeretted? – kérdezte fájdalommal teli, halk hangon.

A kis, fehér szálakat piszkálgatva bólintottam. Nagyot nyeltem.

– Ő volt az első... minden tekintetben. Azt hittem, szerelmes vagyok belé. Most visszatekintve már látom, hogy inkább csak féltem...

– Az egyedülléttől? – fejezte be a mondatot, mire megint bólintottam. – Jó hülyék vagyunk mi, akik annyira félünk az egyedülléttől, hogy inkább hagyjuk verni magunkat.

– De te már nem vagy hülye – mondtam nyomatékosan. – Mert szakítottál vele.

– Igen. – A szeme könnyekkel telt meg, de félrepislogta őket.

A gombóc mostanra feljebb haladt, a torkomba. Nagyon boldog voltam, amiért megtette ezt a lépést – jobban mondva izgalommal vegyes boldogságot éreztem, de közben sajnáltam is, mert pontosan tudtam, mennyire megszenvedi az egészet. Hiszen akárcsak Jeremy, Erik is képes volt arra, hogy mintegy varázsütésre elfeledtesse a rossz dolgokat. Jeremy annyira jól csinálta ezt a fajta varázslatot, hogy ez volt éppen az egyik ok, amiért nem hagytam el. Most, idősebben, már tudom, hogy ez az ilyen erőszakos emberek egyik jellegzetessége. Ha kell, akkor félelmetesen elbűvölők tudnak lenni, és emiatt veszélyesebbek egy csörgőkígyónál.

– Erik hogy viselte? – kérdeztem.

Halvány mosoly volt a válasz.

– Nem túl jól.

A gyomrom megint görcsbe rándult.

– De ugye nem...

– Nem! Dehogy. Éppen ellenkezőleg. -A keze fejével megtörölte a szemét. Az egyik kezemet a karjára tettem, és megszorítottam. – Bocsánatot kért, sírt és könyörgött... – Megrázta a fejét. – A vége felé pedig kezdett ugyan feldühödni, de szerencsére otthagytam, mielőtt nagyon elfajulhattak volna a dolgok.

– Helyes.

Felnézett rám, és összetalálkozott a tekintetünk.

– Rettenetesen sajnálom, amiért nem hallgattalak meg vasárnap, és azt is, ami akkor történt, amikor Erikkel visszajöttünk. Biztos vagyok benne, hogy tényleg véletlen volt, de akkor sem történik meg, ha nem veszíti el a fejét, ahogyan mindig szokta.

– És ez volt a végső lökés, hogy szakíts vele?

– Igen. Illetve nem. – Megköszörülte a torkát. – Amikor Jase megkereste szerda reggel, és megtudtam, hogy a térded teljesen szétment...

– Jase megkereste? – vágtam a szavába, és éreztem, hogy a szemem elkerekedik.

Bólintott.

– Közvetlenül az előtt jött oda hozzánk, hogy elindultunk volna az órákra. Nem tudtam, hogy ennyire súlyosan megsérültél.

Elhessegettem a szavait, és éreztem, hogy a pulzusom felgyorsul.

– És mit mondott neki Jase?

– Hát az igazat megvallva nem sokat. Csak annyit, hogy ha megtudja, hogy még egyszer fájdalmat okoz neked, akkor áshatja is a sírját. Erik nem volt bűnbánó hangulatban. – Felnyúlt, és meghúzta a lófarkát. – Jártatni kezdte a száját, és azt mondta, hogy... szóval hogy egy kurva vagy, és jobb lenne, ha a saját dolgoddal törődnél, és jobb lenne, ha távol tartanád magad tőlem.

Magasról tettem arra, hogy mit gondol rólam Erik, azonban már előre féltem attól, mi lesz ennek az egésznek a vége.

– Jase persze nem viselte valami jól a dolgot – folytatta Debbie és aztán Erik arca sem nyújtott valami épületes látványt.

A szememet összeszorítottam, és ahogy a forróság és a borzongás egymást követő hullámokban öntött el, szinte levegőt is alig kaptam. Jase tropára ment bütykének képe jelent meg a lelki szemeim előtt.

Megkereste Eriket.

Éppen úgy, ahogyan Cam is megkereste Jeremyt annak idején. Bizonyos szempontból tehát a történelem hihetetlen módon ismétli meg önmagát. Összecsapott bennem a harag, a csalódottság és még valami más is, amit magamnak sem szerettem volna beismerni.

– Minden rendben van? – kérdezte Deb.

– Aha, minden oké. Hidd el, hogy most már minden sokkal jobb lesz neked. – A hangomat reszelősnek hallottam, de próbáltam arra koncentrálni, ami most igazán fontos, vagyis Debbie-re, nem pedig arra, hogy Jase mit csinált. – És ezt most nagyon komolyan mondom.

– Tudom – szorosan magához ölelt, és mire elhúzódott, már nem csillogtak könnyek a szemében. – Új élet kezdődik számomra, és ebben nem lesz semmi más, csak jó.

19. FEJEZET

DEBBIE-VEL EZUTÁN MÉG NAGYON SOKÁIG FENNMARADTUNK, és csak beszélgettünk, beszélgettünk. Először nagyon fájt azt hallani, hogy akkor reggel Jase Erikhez ment, nekem meg azt mondta, Jackkel vannak valahol. Az is lehet, hogy mind a kettő megtörtént, bár az egész annyira nem számított, hiszen ez nem változtatott semmin.

Végül persze mindent részletesen elmeséltem Debbie-nek a Jeremyvel kapcsolatos dolgokról. Cam reakcióját egy kicsit visszafogottabbnak adtam ugyan elő, de akkor is csodálatos érzés volt, hogy ez a hatalmas súly végre lekerülhetett a vállamról. Mert úgy éreztem, olyasvalakivel osztom meg a titkomat, aki valóban képes lesz majd megérteni. Debbie pedig mesélt nekem a jó pillanataikról meg a rosszabb pillanataikról, és azokról is, amik egészen egyszerűen rettenetesek voltak. Néha úgy éreztem, hogy kételkedik benne, valóban helyesen döntött-e, ugyanakkor pontosan tudtam, hogy ez így természetes. Mindig azt hisszük, ez azért történt velünk, mert ostobák és gyengék vagyunk, pedig még a legokosabb és legerősebb lányok is könnyen áldozatul eshetnek egy nagydumás csábítónak.

Na és persze bőgtünk is – de ezek a könnyek megtisztulást jelentettek. A megújulás, nem pedig a fájdalom szülte őket.

Végül pénteken nagyon késő reggel ébredtem csak fel. Deb bejelentette, hogy hazamegy a szüleihez, és velük is közli a hírt, én pedig sok szerencsét kívántam neki – arra mindkettőnknek szüksége volt.

A Jase-szel közös ebédet le kellett mondanom, és mire Debbie elment a koleszból, már csak perceim maradtak, hogy Jase megérkezzen, és vacsorázni induljunk – a legeslegelső, legeslegigazibb randinkra –, de mialatt kint álltam, és a mankómba kapaszkodva rá vártam, egyfolytában csak arra tudtam gondolni, hogy kis híján ő is megtette ugyanazt, amit Cam.

Még mindig nem tudtam tisztázni magamban, hogy pontosan mit érzek azzal kapcsolatban, amit tett – vagyis, hogy valóban annyira dühös legyek-e rá, amennyire dühös voltam, vagy jobb lenne még ennél is dühösebbnek lenni. Jase ugyanis pontosan tudta, milyen hatalmas bűntudatot éreztem Cam miatt.

Megérkezett, leparkolt a padka mellé, majd kiugrott a kocsiból, és elölről megkerülte. Farmer volt rajta, és sötét színű, V nyakú pulcsi, én pedig önkéntelenül is rémesen alulöltözöttnek éreztem magam farmerben és kardigánban. Tök mindegy, mit vett fel, mindenben istentelenül jól nézett ki, mintha éppen abban a pillanatban lépett volna le a CQ magazin címlapjáról. Nem úgy, mint az összes többi srác – mert ők inkább egy OTTO katalógusba illettek volna.

Elvette a mankómat, majd megfogta a karomat, és úgy segített be a Jeepbe. A műszerfalon már ott várt rám egy szögletes, rózsaszín doboz. Felemeltem, és Jase -re pillantottam.

– Desszertnek – jegyezte meg, szélesen vigyorogva.

Nem nyitottam ki ugyan a tetejét, de a világosbarna bevonat a tetején így is nagyon ínycsiklandónak tűnt.

– Milyen ízű?

– Tipp?

– Csokis?

– Uncsi... – jegyezte meg, majd elhúzódott a padka mellől. – Mogyoróvaj van a tetején és a belsejében is.

– Aszta! – Tudtam, hogy a mogyoróvaj és a csoki együtt kész íz orgazmus lesz, és kis híján azonnal felfaltam.

– Ha nagyon akarod, akkor természetesen megeheted. Teszünk mi a vacsoraszabályokra, nem? Simán kezdhetünk desszerttel.

Megint az a mosoly. Fogalmam sem volt, hogy pontosan miért van rám éppen a muffin ilyen ellenállhatatlan hatással. Mert azon kívül, hogy az esetek vagy kilencvenkilenc százalékában elképzelhetetlenül finomak voltak, mostanra rendesen vártam, hogy mikor falhatom fel a következőt.

– Honnan szerzed ezeket? – kérdeztem, és magam is meglepődtem azon, hogy ezt még soha nem akartam megtudni. – A városi pékségben készítik?

– Nem.

A tekintetem a bütykére meredt, és vártam, hogy ennél részletesebb magyarázatot kapjak. A bőr már közel sem volt annyira sebes, de még mindig kipirosodottnak tűnt. A gyomrom összeszorult.

– Anya nővérétől van... Az ő lánya, Jen készíti.

– Hűha! Pedig ezek olyan finomak, mintha valami speckó cukrászatban készülnének. Szerintem bele kellene vágnia valami vállalkozásba.

– Mi is ezt mondogatjuk neki. – Rám pillantott, és az arcán megint megjelent az a rá jellemző félmosoly. – Jen egyfolytában azt kérdezgeti, ki az a különleges csaj, akinek ezeket az állat muffinokat gyártja. Azt mondtam neki, hogy egyszer bemutatlak benneteket egymásnak.

A tekintetem önkéntelenül is elindult megint a bütykei felé, de aztán kényszerítettem magam, hogy inkább a szemébe nézzek.

– Az... nagyon klassz lenne.

– Szerintem is. – Feléin nyúlt, az ujjait az enyémbe fonta, és megszorította.

A mellkasomban éreztem egy könnyű kis csomót, ami aztán erősebb lett, és lesüllyedt a gyomromba, mert megint a bütykére tévedt a tekintetem. Annak a bütyöknek a bőrét Erik arccsontja horzsolta le. Jase képes volt megkeresni olyasmi miatt, ami talán csak baleset volt – bár ezt már soha nem tudjuk meg. Ez a mostani kiváló pillanat lett volna arra, hogy feltegyek neki minden fontos kérdést, de elszalasztottam.

– Jen tud Jackről? – kérdeztem, hirtelen témát váltva.

Bólintott.

– A családban mindenki tudja az igazat. De senki nem beszél róla. Egy kicsit olyan, mintha ez lenne a világ legnagyobb, legrosszabbul titkolt titka.

Erre egy ideig nem válaszoltam semmit, mert az agyamat ezer más gondolat foglalta le. Frederickbe nagyon gyorsan átértünk, és a Bonefish Grillben sem kellett sokat várnunk a vacsorára. Képes lettem volna egyedül felfalni egy négyszemélyes garnélatálat. Főképpen Jase beszélt, és előbb Jackről volt szó, utána pedig a bátyámról.

– Szóval akkor holnap lesz a nagy nap, mi? – kérdezte, majd a villájával ellopott a tányéromról egy kagylót. – Szerinted a bátyád nem gondolja majd meg magát?

Ez eddig fel sem merült bennem.

– Miért, te nem hiszed, hogy tényleg megteszi?

– Mindenesetre totál be van tojva! – felelte Jase hangosan nevetve, majd hátradőlt a bokszban. – Még soha nem láttam a tesódat olyannak, mint az utóbbi időben.

– Én sem. De azért remélem, hogy nem fogja meggondolni magát. Olyan jól összeillenek.

Jase lehajtotta fejét, rám pillantott, és közben egyik ujjával a borospohár peremét simogatta.

– Azonnal el kell mondanunk Camnek, amikor visszaérnek.

A lélegzetem a torkomban akadt, de bólintottam.

– Szerintem is.

A pincérnő meghozta a számlát, Jase pedig, miközben előrehajolt, hogy kivegye a zsebéből a tárcáját, gyorsan belecsókolt a szám sarkába. Megláttam, hogyan csillan ezüstös fénnyel a szeme, és a szívem hevesebben kezdett verni.

– Debbie szakított Erikkel – jelentettem ki hirtelen.

Csak egy pillanatra állt meg a mozdulatban, aztán elővette a tárcájából a pénzt.

– Ez jó hír, nem? Hiszen Erik mindig is egy pöcs volt szegény csajjal. Senki sem értette, miért vannak még együtt egyáltalán.

Figyeltem, ahogyan a pénzt a pultra teszi, és a pulzusom még mindig az egekben volt.

– Erik... verte.

Jase megint megmerevedett, de ezúttal a tárca zsebre tétele közben. Rám nézett.

– Tessék?

Az arckifejezésében semmi nem utalt arra, hogy bármit titkolna előlem, de közben pontosan tudtam, hogy rejteget valamit.

– Verte. Úgy, ahogyan Jeremy vert engem.

Az állkapcsában előbb megmerevedett egy izom, majd csücsörített, és miközben elfordult tőlem, halkan füttyentett.

– Hű, hát nem is tudom, erre mit mondhatnék, Tess!

– Talán azt, hogy most már kétszeresen is örülsz, amiért szétverted a képét?

A tekintete összeakadt az enyémmel, és a szeme lenyűgözően ezüstös színűre változott. Szóra nyitotta a száját, de aztán láthatóan meggondolta magát. Széles vállait felhúzta.

– Tudok róla – suttogtam. – Deb mesélte el tegnap éjjel.

– Tegnap éjjel – ismételte meg, mintha nem jól hallotta volna. – És te csak most hozod fel a témát? – Felnevetett, és láttam, hogy az az izom remeg az állkapcsában. – Tudod, végig tudtam, hogy valami böki a csőrödet. Túlságosan csendes voltál. És a muffint sem faltad be azonnal. De azt hittem, talán csak a térded fáj.

A hajamat a fülem mögé fésültem.

– De magadtól akkor sem mondtad volna el.

Felsóhajtott, majd kicsusszant a bokszból, és miközben felállt, a mankómat is megfogta.

– Szerintem odakint folytassuk ezt a beszélgetést.

Mivel szerintem sem vacsoraasztal mellé való téma volt, megvártam, míg beszállunk a Jeepbe, és csak akkor folytattam:

– Szóval megkerested, és megverted.

– Én nem kerestem meg, Tess. Ez cseppet sem olyan volt, mint amit Cam tett. Pontosan tudom, hogy ezt gondolod, de hidd el, nem volt ilyen szándékos. Összefutottam vele a klubházban, miután a szüleimtől eljöttem. Ott ült a kanapén, és úgy csinált, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Visszafojtott lélegzettel figyeltem, ahogyan előrehajolt, és elfordította a kulcsot. A motor felbőgött, és Jase csak akkor folytatta a történetet, amikor kiértünk a főútvonalra, és egyenletes tempóban haladtunk a 70-es államközi felé.

– Nekem meg egyfolytában csak az járt a fejemben, hogy miatta buktad el életed álmát. Ezt ugyanis ő vette el tőled, akár véletlen baleset volt, akár nem. Miatta történt.

Ez igaz volt.

-       Jase...

– Mindazok után, amin keresztül kellett menned, nem tudtam megállni, hogy ne mondjak neki valamit. Mindenképpen meg kellett tennem – folytatta, és a vonásai élesen rajzolódtak ki a félhomályos kocsiban. – Azt mondtam neki, hogy ha jót akar, akkor távol tartja magát tőled, és soha az életben nem történik még egy baleset. Ennyi. Csak ennyit akartam neki mondani, és valóban, meglehet, hogy nem a legkedvesebb hangnemben beszéltem, de azt akartam, hogy felfogja, amit közölni akarok.

Lényegében ugyanazt hallottam vissza, amit már Debbie is elmesélt, úgyhogy nemigen lepett meg, ami ezután következett.

– De aztán mondott néhány undorító dolgot, Tess. Olyasmiket, amiket soha, senkinek nem lenne szabad veled kapcsolatban a szájára vennie, én pedig gondoskodtam róla, hogy soha többé eszébe se jusson megtenni.

A szavaiból nem csendült ki semmilyen büszkeség. Talán csak egyfajta férfielégedettség, hogy sikerült egy másik férfit – már amennyire Eriket annak lehetett nevezni – a helyére tennie.

– Megütötted.

Rám nézett, és a tekintete keményen villant.

– Igen.

– És csak ennyit akarsz mondani erről az egészről?

A tekintetét a fekete országút felé fordította, majd a hajába túrt.

– Semmit nem bántam meg.

Felsóhajtottam.

– Ahogyan Cam sem.

– Ez azért nem ugyanaz a helyzet. Én nem vertem péppé Erik pofáját. Én nem jutottam sittre, a srác sem az intenzívre. – Szinte köpte a szavakat, összerezzentem, ahogyan hallgattam. – Basszus, Tess, nem így akartam...

– Nagyon jól tudod, mi a véleményem arról, amit Cam tett, és azt is, hogyan érzek miatta. Cam kis híján az egész életét tönkretette, csak azért, mert én...

– De az nem a te hibád volt! Amit Cam tett, az nem miattad történt! Amit én tettem, az sem a te hibád volt! Eriknek túl sokat járt a szája, és jó, behúztam neki kettőt is!

A vér dübörögve áradt az ereimben, miközben próbáltam megfejteni, milyen érzések törnek rám ezt hallva. A zavar jelentős része abból fakadt, hogy volt a lényemnek egy apró, nagyon kicsi gonosz kis darabja, amelyik szó szerint örült, hogy Erik végre megízlelte a saját főztjét. És emlékszem, akkor is éppen ezt éreztem, amikor meghallottam, hogy Cam mit művelt.

És magam sem tudtam volna megmondani, hogy milyen ember lehet az, akit ez boldoggá tesz.

Meredten néztem kifelé, és figyeltem a nagy sebességgel, elmosódottan tovarohanó fákat.

– Miért nem mondtad el?

– Én... – Megint káromkodott egy sort. – Mert tudtam, hogy felzaklatna a dolog. És reménykedtem benne, hogy Debbie is tartja majd a száját.

Az ujjaim ökölbe szorultak az ölemben.

– Te komolyan azt hitted, hogy nem fogja elmondani?

– Miért, te szeretnéd, ha mindenki megtudná, hogy megverték a pasidat? Nem. Ezért gondoltam, hogy ő sem fog elbüszkélkedni vele. Belátom, tévedtem. És nagyon sajnálom. De még mindig sokkal boldogabb lennék, ha soha nem tudtad volna meg.

Mivel nyilvánvalóan nem bánta, amit tett, egy kicsit nehezemre esett megemészteni ezt a bocsánatkérést. Nem volt büszke rá, de azért nem is bánta, na.

– De hiszen megígérted, hogy senkinek, semmit sem fogsz mondani!

– Csak azt ígértem meg, hogy Camnek nem szólok egy szót sem, és ezt nem is szegtem meg. És elhiheted, hogy Erik sem fogja elmondani Camnek, mert akkor azt is meg kellene magyaráznia, miért osztottam ki neki két taslit. Mert csak ennyi történt, és nem több. – Az ujjak, a tönkrevert bütykökkel, erősebben markolták a kormányt. – Basszus, nem ez volt életed legjobb éjszakája. Pedig ez volt az első igazi... Nem is tudom, bassza meg! Ez lett volna az első randink, és te egész idő alatt pipa voltál rám.

Csak ültem néma csöndben, mozdulatlanul. Valóban ez volt az első hivatalos randink, még akkor is, ha nagyon nem éreztem annak. És nem azért, mert nem szívesen voltam vele, hanem azért, ami ott lebegett közöttünk.

– Már szerdán el kellett volna mondanom. Nem lett volna szabad eltitkolnom előled. Ezt nagyon elkúrtam. – Aztán egy pillanat szünet. – Tess, mondj már valamit, légy szíves!

Szorosan lehunytam a szememet, és lassan kiengedtem ökölbe szorított ujjaimat. Mit mondhatnék? Hiszen nem csak ezt az egyetlen estét rontotta el... Hanem ezzel együtt megmérgezte azt a hatalmas és jelentőségteljes pillanatot is, ami titkos kapcsolatunkban az egyik legfontosabb volt. Már akkor mondanom kellett volna valamit, amikor kiszállt a kocsiból. Vagy amikor valamivel korábban küldött egy SMS-t, vagy amikor én üzentem neki lefekvés előtt. És mégsem tettem meg. Tisztázhattunk volna mindent, és akkor mind a ketten jól érezhettük volna magunkat. Remélhetőleg.

– Fogalmam sincs, most mit mondhatnék – ismertem be végül.

Jase nem felelt semmit, és aztán hallgattunk a kábé félórás út alatt, míg visszaértünk a kokszhoz. Lehetséges, hogy egy kicsit túlreagáltam ezt az egészet? Hiszen nem azt tette, amit Cam. De ez még nem menti fel az alól, hogy hazudott nekem, és inkább verekedéssel oldotta meg a dolgot.

Ugyanakkor Erik provokálta.

Sajgott a fejem, annyit töprengtem, mire a Jeep a padka mellé húzódott. Ahogy az előző este is, már nyúlt a kulcsért, hogy leállítsa a kocsit, de a karjára tettem a kezemet, és megállítottam. Most jobban szerettem volna egyedül feldolgozni a történteket.

– Inkább holnap hívlak – mondtam.

Egy pillanatig csak nézett rám meredten, majd bólintott.

– Akkor legalább azt hagyd, hogy a mankódat kivegyem!

– Jól van.

Óvatosan kiszálltam a Jeepből, és a súlyomat a jobbik lábamra helyeztem, mialatt azt vártam, hogy kivegye a mankómat a hátsó ülésről. Átadta. Ahogyan acélosan csillanó szemébe néztem, az az érzésem támadt, hogy őt sokkal jobban feldúlta az este, mint gondoltam volna.

Már éppen hívtam volna, hogy mégis jöjjön fel, de ekkor két kézzel megfogta az arcomat, közelebb hajolt, és megcsókolt, amiről eszembe jutott, hogy Jase mennyire kedves és gyengéd is tud lenni.

– Minden rendben van? – kérdezte, és úgy éreztem, hogy a talaj menten kiszalad a lábam alól.

A felismerés, hogy talán már az előtt tönkretesszük ezt a kapcsolatot, hogy igazán beindulhatna, szó szerint megfagyasztotta a vért az ereimben. Saját magam számára is váratlanul törtek fel belőlem a szavak.

– Nem csak arról van szó, hogy eszembe juttatta, amit Cam tett... hanem hogy ez ugyanolyan volt, mint amit ö tett volna, hogy megint ágy éreztem magam, mint amikor vele voltam, és megint eszembe jutott minden, amit utána éreztem!

Jase egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Nagyon sajnálom. Ez nem jutott eszembe.

– Semmi baj – suttogtam.

Látszott rajta, hogy hiszi is, meg nem is.

– Biztos?

Bólintottam, mert nem bíztam magamban annyira, hogy beszélni kezdjek. Az ujjai elengedték az arcomat, majd az állával a bejárat felé biccentett.

– Megvárom, amíg bemész.

A torkomat fojtogatták az érzelmek.

– Jó éjt, Jase!

– Jó éjt! – mormogta.

Beléptem a vakítóan kivilágított előtérbe, és csak ekkor döbbentem rá, hogy a kocsiban felejtettem a muffinomat, és azzal együtt a szívemet is. Megfordultam, és legszívesebben kibicegtem volna a sötét éjszakába, hogy együtt lehessek Jase-szel, és egyszerűen elfelejtsem mindazt, ami történt, de ahogyan megígérte, éppen csak addig várt, míg beléptem az épületbe, és már el is húzott.

A Jeepnek hűlt helye volt.

Lenyeltem a gombócot a torkomból, és a lift felé vettem az irányt. A bűntudat égette a gyomromat, ugyanakkor gyanítottam, jobb volt, hogy nem hívtam fel. Most sokkal fontosabb, hogy magamban rendbe tudjam szedni a dolgokat.

Még mindig nem tudtam, hogy mit gondoljak, vagy mit érezzek, de abban egészen biztos voltam, hogy nem leszek képes sokáig haragudni Jase-re. Vajon kellene? Pillanatnyilag csak arra vágytam, hogy bebújjak az ágyamba, és aludjak. Holnap, friss fejjel, már tudni fogom, mit mondjak neki.

A lakásba lépve felkapcsoltam a villanyt, de a körte csak pislogott néhányat, aztán kiégett, sötétségbe borítva mindent.

– Ó, basszuskulcs! – motyogtam magamban, miközben megkerültem a kisasztalt, és a mankóval bénázva természetesen beleakadtam a sarkába. Megtaláltam a kislámpát, és felkapcsoltam. Az energiatakarékos izzó éppen csak annyi fénnyel világította be a helyiséget, hogy ne törjem ki a nyakamat. A mankót a sarokba állítottam, majd a szobánk ajtaja felé fordultam.

Felhorkantottam.

– Most komoly, baszd meg?

A résnyire nyitva hagyott ajtó kilincséről egy rózsaszín sál lógott. Hiszen Deb szakított a baromarcúval! És ennek ellenére lefeküdt vele? Harag támadt bennem, lángra lobbantva a véremet. Az tuti, hogy mind a kettőt megverem a mankómmal. És ez már csak azért is jó lesz, mert ezután semmiképpen nem haragudhatok majd tovább Jase-re amiatt, amit Erikkel tett. Ha alaposan beverem ennek a két hülyének a fejét, akkor legalább ez a gondom megoldódik.

Bicegve mentem az ajtó felé. A lábam megmozdult a rögzítő sín ellenére is, és éreztem, hogy a fájdalom késpengeként hasít bele, de én csak mentem tovább eltökélten, és belöktem az ajtót. A szobában koromsötét volt, és meglepően néma csend. Nem hallottam se nyögéseket, de horkantásokat, és az ágyrugó sem nyikordult meg, ahogyan valaki gyorsan takarót kap maga elé.

A nyakamon minden kis szőrszál az égnek állt.

– Debbie? – A szemem még nem szokott hozzá a sötétséghez, és a villanykapcsolót kezdtem keresni. – Itt vagy?

A villany nem kapcsolódott fel.

Megint próbálkoztam vele, és hallottam is, ahogyan kattan, de aztán ennyi... nem volt semmi, csak valami különös, nyikorgó hang. Mintha egy meglazult parkettán járkálna valaki. A gerincemen hideg futott végig, és nagyot nyeltem.

– Deb?

Nem érkezett válasz, csak az a nyikorgás... nyikorgás... nyikorgás.

Minden ösztönöm azt üvöltötte, hogy azonnal forduljak sarkon, és rohanjak innen. A rettegés belém mélyesztette a karmát, nem engedett, de én csak beljebb léptem a szobába, és vaksin pislogtam. Megint próbáltam volna Debbie-t szólítani, de az ajkam nem volt hajlandó megformálni a szavakat. Belém fagyott minden hang.

A szobában kezdett feloldódni egy kicsit a sötét. Az árnyak alakokká álltak össze, sűrűbbé, kézzelfoghatóvá...

Nekimentem valaminek, aminek nem lett volna szabad ott lennie a szoba közepén, és különösen nem lett volna szabad előre-hátra lengenie, ezt a nyikorgó hangot hallatva.

Ahogy felemeltem a fejem, és a szemem eléggé hozzászokott a sötétséghez, minden levegő bennszakadt.

Két lábat láttam meg... két fehér, meztelen lábat.

Egy sötét alvós pólót.

Két kart, melyek élettelenül lógtak a test mellett.

A levegő egyetlen pillanat alatt rohant ki a tüdőmből, amikor az agyam felfogta, amit a szemem látott, de – jaj, istenem! – nem voltam hajlandó elhinni. Nem voltam képes elhinni. Ez nem lehetséges. Sikoly gyűlt a mellkasomban.

Ez nem lehet ő.

Ez nem lehet az ő barna haja, ami az arcot keretezi. Ez nem lehet az ő tátva maradt szája. Ez nem lehet Debbie, ahogyan a koleszszobánk kellős közepén, a plafonról lóg. Nem lehet ő.

Rettenetes hang töltötte meg a szobát, fülsértő, bántó. A hang nem akart elhalni, egyre csak szólt, hangosabban és hangosabban. Aztán a háttérből más hangok is csatlakoztak hozzá, riadt kiáltások, kezek ragadták meg a vállamat, ahogyan a lábam kifordult alólam, és a sikolyok csak szóltak, egyre hangosabban és hangosabban.

Ostoba módon csak ekkor döbbentem rá, hogy én sikoltozok. És, hogy nem tudom abbahagyni. Hogy már soha nem fogom tudni abbahagyni.

Debbie felakasztotta magát.

20. FEJEZET

MINDEN EGYFAJTA KÁBULATBAN TELT, mintha nem is velem történt volna. Végül csak akkor hagytam abba a sikoltozást, amikor teljesen elment a hangom. A kezek, melyek nem hagyták, hogy hanyatt essek, olyan emberé voltak, akire a világon a legutolsóként számítottam volna – a másik szoba lakója.

És mint kiderült, ez a bizonyos másik lakó az a csaj volt, akit legutóbb félmeztelenül láttam Jase szobájában – Steph. Bármilyen más alkalommal csak nevettem volna a helyzet iróniáján. Hogy a titokzatos lakó, akit soha, senki nem látott, éppen ő. És már majdnem el is nevettem magam ezen az egész fordulaton, de szerencsére még sikerült időben megakadályoznom, mert attól tartottam, hogy ha most nevetni kezdek, akkor talán soha nem leszek képes abbahagyni. A gyönyörű Steph, szoros lófarokba fogott, koromfekete hajával, olyan alvós rövidnadrágban, ami sokkal kisebb volt annál is, amit a Hooters felszolgálói viselnek, megpróbált beszélni velem, amikor sikerült lejutnunk a túlságosan fényesen kivilágított előtérbe, és leültetett az egyik túl keményre párnázott, túl kényelmetlen karosszékbe. Aztán amikor látta, hogy csak nézek rá tompa tekintettel, meredten, feladta a küzdelmet.

Debbie meghalt.

Remegés futott végig rajtam, közvetlenül a nyomában pedig reszketések egész sorozata.

Az előtér tele volt emberekkel, némelyek a sarokban húzódtak meg, néhányan halkan beszélgettek, mások sírtak. Többen egymást ölelve próbáltak nyugalomra lelni. Mások döbbent kábulattal próbálták felfogni, hogy néhány emelettel feljebb valaki öngyilkos lett.

Steph hamarosan visszatért hozzám, és egy pokrócot terített a vállamra. Alig hallhatóan köszöntem meg neki, ő pedig bólintott, és mellém ült. Közelebb lépett egy másik lány is, aki ismerősnek tűnt, de igazán nem ismertem.

– Most ne! – csattant fel Steph, és nagyon megijedtem a hirtelen kiáltásra.

A másik lány megtorpant, és meztelen lábujjai a szőnyegbe kapaszkodtak.

– De...

– Nem érdekel semmilyen de! – szakította félbe. – Hagyjátok most békén!

Tompa aggyal pislogva figyeltem, ahogyan a lány azonnal sarkon fordult, és felszívódott a többiek között. Néhány perccel később egy srác próbálkozott, de Steph őt is rövid úton elküldte. Úgy viselkedett, mint valami őrkutya.

A kolesz bejárata felől kék és vörös villogások vonták földöntúli fénybe az előteret. Kénytelen voltam lehunyni a szememet.

Debbie felakasztotta magát.

Még mindig képtelen voltam felfogni, hogy ez megtörténhetett. Azt meg nem is értettem, egyáltalán miért tette meg. Az előző éjjel nagyon fontos és bátor döntést hozott, ma reggel látszólag minden rendben volt vele, és arról beszélt, hogy meglátogatja a szüleit, most pedig...

Halott.

Végül az egyetemi rendőrség emberei jöttek oda hozzám, hogy kihallgassanak. Letérdelt mellém az egyik fiatalabb rendőrtiszt, és egyenletes, halk hangon beszélve arra kért, hogy próbáljak felidézni mindent, ami a megtalálása előtt történt. Amikor pedig azt kérdezték tőlem, nem viselkedett-e Debbie különösen az elmúlt néhány napban, szakadozottan felsóhajtottam.

– Nem. De nincs egy napja, hogy szakított a barátjával – mondtam nekik, és a hangomat rekedtnek, színtelennek hallottam. – Amikor legutóbb beszéltem vele, egész jó hangulatúnak tűnt. Azt hittem, hogy most is a szüleihez ment, hogy közölje velük a szakítást.

A zsaruk úgy pillantottak egymásra, mintha a tény, hogy csak nemrég lett vége a kapcsolatának, magyarázatul szolgálhatna mindenre, pedig nagyon tévedtek. Mert ha bármi, ez a fordulat csak még bonyolultabbá tette az egész helyzetet. Hiszen mi oka volt megtenni, amit tett, amikor nem sokkal korábban azt mondta, hogy most kezdődik az új élete, és még annyi mindent meg akar tenni?

Miközben az egyetemi rendőrség kihallgatott, megjelentek a megyei és az állami rendőrtisztek is, és sorra, egymás után feltették nekem ugyanazokat a kérdéseket.

– Hiszen ezekre már mind válaszolt! – Steph szinte köpte a szavakat, amikor egy sheriff helyettes azt kérdezte tőlem, mit csináltam, mielőtt visszatértem volna a lakásba.

A seriff helyettes bólintott.

– Ezt megértem, de...

– De nem gondolja, hogy Teresa, ó, nem is tudom, talán egy kicsit sokkhatás alá került ettől az egésztől? Hogy talán okosabb volna, ha hagynák egy kicsit levegőhöz jutni? Talán kaphatna egy pár percet, hogy próbálja összeszedni magát valamelyest?

A seriff helyettes szeme elkerekedett, de még mielőtt bármit válaszolhatott volna, Steph felállt, megkerülte, és megszólalt.

– Hála istennek, hogy itt vagy! Nagyon sokáig tartott.

Nem volt alkalmam felemelni a fejem, és megnézni, kivel beszélget. A seriff helyettes ellépett az útból, egy magas alak árnyéka vetült rám, és még mielőtt észbe kaphattam volna, már két erős kar ölelte a vállamat. Nagy levegőt vettem, és mélyen beszívtam az arcszesz illatát. Azonnal tudtam, hogy ő az – Jase. Megremegtem, belebújtam az ölelésbe, és az arcomat a mellkasának nyomtam.

– Már a farmon voltam, amikor telefonáltál – mondta Stephnek. Hogy Steph hívta fel? Mi van? – De olyan gyorsan jöttem, ahogy tudtam. – Ujjai végigsimították a hátamat, és a hajam alá csusszantak. – Jaj, kicsim, annyira sajnálom!

Nem tudtam válaszolni egyetlen szót sem, inkább még közelebb bújtam hozzá, megragadtam az oldalát, és alaposan összegyűrtem a pulcsit, amit nem sokkal korábban, a randinkon is viselt. De még mindig nem voltam hozzá elég közel. Nagyon hideg volt, és én azt akartam, hogy benne legyek.

– Bárcsak bejöttem volna veled! Az isten verje meg, bárcsak ne kellett volna látnod a dolgot! – A fejét az enyémre hajtotta, majd szorosabban ölelt, megakadályozva, hogy a takaró lecsússzon rólam. – Annyira sajnálom, kicsim!

A seriff helyettes mostanra biztosan feladta a küzdelmet, mert már nem próbálta feltenni nekem a kérdéseket, amikre legszívesebben nem is gondoltam volna. Istenem, legszívesebben soha, semmire nem gondoltam volna az életem fennmaradó részében.

– Kösz szépen! – hallottam Jase hangját, aztán azt, ahogyan Steph könnyed léptekkel távozik.

Szerettem volna elmondani Jase-nek, hogyan vigyázott rám Steph, de az ajkaim túlságosan szorosan össze voltak zárva, és semmi hang nem jött ki rajtuk. Jase pedig csak ölelt, olyasmiket suttogott a fülembe, amiknek bár semmi értelmük nem volt, valami különös módon mégis megnyugtatóan hatottak rám.

Hirtelen minden hang elnémult az előtérben, Jase teste pedig megfeszült. Valaki hangosan felsírt, és a többiek szipogása is felerősödött. A gyomrom forogni kezdett, ahogyan elhúzódtam Jase-től, hogy lássam, amit a többiek is látnak, és amit egyszerűen nekem is látnom kellett.

– Ne! – Jase a tarkómnál fogva magához szorította a fejemet. – Most jobb, ha nem nézel oda, kicsim. Nem fogom hagyni, hogy ezt lásd.

Addig szorítottam a pulcsiját, míg minden ujjam belesajdult. Nem is kellett odanéznem, hogy tudjam, mi történik. Most viszik ki Debbie-t. Megint reszketés futott végig rajtam.

Percek teltek így el, aztán megint odajöttek a rendőrök. Mindenképpen rögzíteniük kell a hivatalos vallomásomat.

– Nem várhat a dolog? – kérdezte Jase. – Kérem! Holnap megígérem, hogy beviszem az őrsre, de most jobban szeretnék minél előbb, minél távolabb lenni innen.

Kis szünet, majd a rendőr bólintott.

– Mára már tényleg elég részletet rögzítettünk, de akkor kérem, vegye el a névjegyemet! És holnap mindenképpen be kell jönnie a hölgynek.

Jase megmozdult, és átvette a kártyát.

– Köszönöm!

A rendőr ezután megköszörülte a torkát.

– Nagyon sajnálom, ami történt, Miss Hamilton. Kérem, próbáljon most pihenni, és holnap találkozunk.

Hogy próbáljak pihenni? Majdnem felröhögtem.

– Elmegyünk innen, de előbb még össze kell szednem a mankódat, érted? – Jase elhúzódott tőlem, de a keze még mindig az arcomat ölelte. Összetalálkozott a tekintetünk. A szája körül aggodalmas ráncok jelentek meg, és az ajka keskeny vonallá vált. Éppen olyan sápadtnak tűnt, amilyennek én éreztem magam. – Ugye nem lesz semmi baj, amíg a mankókkal visszaérek?

Nem is vettem észre, hogy ide mankó nélkül jöttem le. Lehunytam a szememet, és többször, mélyen felsóhajtottam, míg sikerült némiképpen összeszedni magam.

– Jól van. Nem... nem lesz semmi baj.

– Tuti?

Bólintottam, és ő már indult is volna, de megragadtam a csuklóját.

– Hova megyünk?

– Felmehetünk a házba ide, vagy vissza a szüleimhez... – Nem akartam most emberek között lenni, különösen nem Erik közelében.

– Van kulcsom Cam lakásához. Itt... itt van a táskámban. Oda nem mehetnénk el?

– De, kicsim, oda megyünk, ahova csak akarod. – Aztán a vállam felett, mögém pillantott. – Mindjárt...

Megszorítottam a csuklóját.

– Ne mondd el Camnek! Légy szíves! Mert ha most elmondod, akkor azzal tönkreteszed az útjukat, és azonnal hazarohan hozzám. Légy szíves, ne mondd el neki!

– Nem fogom – ígérte, és megpuszilta az arcomat. – Ne aggódj emiatt, oké? Csak... Ne aggódj most semmi miatt sem!

Megkönnyebbültem, hogy nem fogok belezavarni Cam terveibe, és ellazultam. Jase elment megkeresni az egyik rendőrtisztet, mert fel akart menni a szobámba, és összeszedni néhány cuccomat. Mialatt rá vártam, tekintetemet a kopott járólapra szegeztem. Éreztem, hogy mindenki engem néz, és legszívesebben nagyon kicsire összehúztam volna magamat.

Úgy tűnt, mintha egy örökkévalóság eltelt volna, míg Jase visszaért. Kezében a táskámmal felsegített, majd kivezetett. Szinte nem is éreztem, mennyire hűvös az éjszakai levegő, miközben elhaladtunk a padka mellett álló járőr kocsik között, egyenesen a parkolóba.

A University Heightsig tartó úton egyikünk sem szólt egyetlen szót sem. Jase fogta a kezemet, de szinte nem is éreztem az ujjainak a szorítását. Kívül és belül is teljesen tompa voltam, és még az is eszembe jutott, hogy talán mindörökre kiégett belőlem minden érzelem.

A szalagszakadásom után éreztem így magam. Üres. Kábult. És akkor ebből az állapotból napokon keresztül nem is tudtak kirángatni. Csakhogy ez a mostani mintha sokkal mélyebb üresség lett volna, ami valami egészen más szinten pusztít el bennem mindent.

Cam lakásában teljesen sötét volt, mikor beléptünk. Jase ellépett mellettem, és azonnal megtalálta a villanykapcsolót. Úgy tűnt, ez az albérlet szinte amolyan harmadik otthona.

Megállt, vagy néhány lépéssel előttem, megfordult, és mind a két kezével a hajába túrt.

– Tess, kicsim... – Aztán csak ingatta a fejét, mintha maga sem tudná, mit is mondhatna ebben a helyzetben. Mégis mi volna a megfelelő szöveg?

Felsóhajtottam, és mintha minden erő kiszaladt volna a térdemből.

– Én még... még soha nem láttam halott embert.

Egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Ő halott volt... – Elharaptam a szót, és nagyot nyeltem. Ostoba és felesleges megerősítés volt ez, én mégis ágy éreztem, hogy mindenképpen ki kell mondanom hangosan is az igazságot. – Öngyilkos lett. Miért csinálta?

– Fogalmam sincs. – Csak nézett rám, és a tekintetében végtelen fájdalom csillant.

A torkom égni kezdett.

– Tegnap este még azt mondta nekem, hogy nagyon boldog, hogy végre sikerült szakítania Erikkel. Hogy most már előtte van az egész élet, és biztosan csak csupa jó dolog fog történni vele. – Felsóhajtottam, de elakadt a lélegzetem. – Ma reggel is úgy tűnt, minden rendben van vele. Fel sem tudom fogni.

– Tudom. – Jase megállt előttem, és amikor megszólalt, a szavai nagyon, de nagyon halkan csendültek. – És lehet, hogy soha nem fogunk rátalálni a válaszokra.

Én nem voltam hajlandó hinni ebben. Valaminek biztosan történnie kellett, hogy Debbie így döntött, már csak azért is, mert nem akartam, hogy ez valami megmagyarázhatatlan titok maradjon, amivel meg kell majd tanulnom egész életemben együtt élni. Nem mozdultam ugyan, valahogy mégis előrebuktam. A mankó kiesett a kezemből, és tompa puffanással hullt a szőnyegre. Jase elkapta a könyökömet, és odavezetett a kanapéhoz.

– Minden rendben? – Leült mellém, és forró arcomra helyezte a tenyerét.

Bólintottam, és lehunytam a szememet, belehajoltam a simogatásba. A szavak pedig – szinte maguktól törtek elő belőlem.

– Korábban meg kellett volna próbálnom beszélni vele Erikről! El kellett volna neki mondanom, hogy én min mentem keresztül Jeremyvel. Akkor talán segíthettem volna neki. Ha jobban odafigyelek rá...

– Hagyd abba! – szakított félbe. Mind a két kezét az arcomra helyezte, a homlokát az enyémhez nyomta. – A világon semmit nem tehettél volna, hogy ez ne történjen meg. Értesz, ugye?

Nem voltam biztos abban, hogy tényleg értem. Soha, egyetlen alkalommal sem hoztam fel Debbie-nek az Erik-témát, és ő végig némán tűrte azt, ami történt. Vagyis bárhonnan nézzük is a dolgot, a némaság életeket tett tönkre.

Morgáshoz hasonló hangot hallottam.

– Ha valaki eltökéli magát, hogy öngyilkos lesz, akkor bárki bármivel próbálkozik is, megteszi, Tess.

Öngyilkos lesz.

Valami annyira szörnyen hibázott ebben az egészben, mert egyszerűen Debbie nem olyan ember volt, aki képes lenne eldobni a saját életét. Igaz, hogy minden ennek az ellenkezőjére utalt, az agyam egyik sötét kis zugából azonban valami mégis egyfolytában azt üvöltötte, hogy Debbie soha nem akasztotta volna fel magát.

– Vajon találtak búcsúlevelet? – töprengtem hangosan, és éreztem, hogy a gyomromba és a mellkasomra mind nagyobb súly nehezedik. – Szerinted hagyott Debbie üzenetet?

Visszahúzódott, majd a kezét a combomra ejtve megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs. Talán holnap elmondják majd, ha bemegyünk az őrsre.

Pedig jelenleg ez volt a legutolsó dolog, amire szívesen gondoltam. Tenyeremmel végigdörzsöltem az arcomat. Annyi gondolat kergette egymást a fejemben, hogy a végén kénytelen voltam kimondani legalább egyet ezek közül.

– Te tudtad, hogy Steph ott lakik? Úgy értem, hogy közös a lakásunk.

– Nem. Soha nem mentem fel hozzá a koleszba, és soha nem is kérdeztem, merre lakik.

Én pedig úgy döntöttem, hogy abban a pillanatban hiszek neki, hiszen semmi értelme nem lett volna vitába szállni vele.

- És ő hívott fel téged?

– Aha, én pedig... azt mondta, hogy nagyon fel vagy dúlva, sikoltozol, és egyfolytában engem hívsz. Úgyhogy megcsörgetett.

Remegtem, amikor eszembe jutottak azok a pillanatok közvetlenül Debbie megtalálását követően.

– És honnan tudta?

Jase zavartan nézett rám.

– A buli éjszakája óta sejti... Észrevette, mennyire feldúlt, amit láttál, kitalálta, hogy nagyon sokat jelentek neked, és hogy biztosan van köztünk valami.

Mondjuk ebben azért volt valami. Kicsit elfordultam, és arra koncentráltam, hogy apró, egyenletes lélegzeteket vegyek.

– Megnézem, hátha tart Cam itthon valami piát.

– Ha lehet, akkor minél erősebbet – motyogtam.

– Tuti? – Majd miután bólintottam, megcsókolta az arcomat. – Biztos vagyok benne, hogy tart itthon valamit.

Felnéztem, és a tekintetem a Cam bézs szőnyegén heverő mankókra tévedt. Néhány nappal korábban még meg voltam győződve róla, hogy az életemnek vége. Persze nem teljesen, hiszen éppen akkor, amikor ez a szörnyűség megtörtént, csodálatos pillanatokat is átéltem. Jase az enyém lett végre. Éveken keresztül futottam utána, és most végre az enyém lett. Néhány órája még nagyon dühös voltam Jase-re, amiért verekedésbe bonyolódott Erikkel, de mostanra már ez is teljesen jelentéktelenné vált. Ahogyan a sérült térdem is. Mindezek az események említésre méltók sem voltak ahhoz képest, ami Debbie-vel és a családjával történt. Az én problémáim semmiségek, hiszen Debbie... Nos, ő már elment.

Jase visszatért, és a kezében egy kis pohár, borostyánszín folyadékot tartott.

– Scotch – jelentette be. – Ez tuti segíteni fog.

Belekortyoltam a pohárba, azután hunyorogni kezdtem, mert az ital sávot mart a torkomba.

– Hűha!

– A második már könnyebben csúszik majd – közölte, aztán hatalmasat kortyolt az üvegből. Nyilvánvalóan nem először ivott ilyesmit.

És valóban igaza volt, mert a második korty sokkal könnyebben csúszott le, a harmadik meg szinte már magától. És amikor végeztem, a kiürült poharat visszatettem a kisasztalra.

– Segített? – kérdezte, miközben az üveget a poharam mellé állította.

Nem is tudtam eldönteni. Felé fordultam.

– Most csak... csak szeretnék aludni.

Az arckifejezése sokkal lágyabb lett.

– Mondjuk ez szerintem is nagyon jó ötlet volna.

És valóban. Már első blikkre is nagyon jónak tűnt az ötlet.

– Nem akarsz ma éjjelre velem maradni? Nem szeretnék egyedül lenni,

– Hogyne maradnék! Fel sem merült, hogy ma éjjelre egyedül hagyjalak!

Óvatosan odaléptem hozzá, és átöleltem a nyakát.

– Annyira hálás vagyok, amiért eljöttél hozzám!

Viszonozta az ölelést.

– Ezért nem kell hálásnak lenned.

– Tévedsz. Mert el sem tudom képzelni, mit csináltam volna, ha nem vagy ott mellettem. Szerintem meg is őrültem volna. Én csak... – De aztán nem fejeztem be. Egyre nagyobb hálát éreztem. – Köszönöm!

Jase megcsókolta a fejem búbját, én pedig egyszerre nagyon nehéznek éreztem, hogy elhúzzam a nyaka köré fonódó karjaimat. Miközben Jase a hálószobát próbálta felderíteni, sikerült találnom egy ezeréves, kinyúlt pólót, ami tökéletesen megfelelt alváshoz.

– Ne haragudj, de ki van zárva, hogy én Cam ágyában aludjak. Túl ciki lenne.

Átbicegtem a vendégszobába, és végignéztem a hatalmas franciaágyon, amely akkurátusan le volt takarva egy kék takaróval. – Ez nem Ollie régi szobája?

Jase a válla fölött hátrapillantott. A tekintete egyetlen másodperc alatt végigfutott rajtam, ennek ellenére éreztem, hogy alaposan megfigyel minden kis szabadon maradt bőrfelületet. Cam pólója lecsúszott az egyik vállamon, de leért egészen a combom közepéig. Vagyis ha előrehajoltam volna, akkor bárki simán meg stírolhatta volna a bugyimat.

Elfordult, és terpeszben megállt az ágy előtt.

– Mivel a régi ágy Ollie-é volt, Cam vett egy másikat, és teljesen új matracot is szerzett. Mostanában már én szoktam néha itt aludni.

– Tuti?

Jase kuncogott.

– Hidd el, hogy képtelen lennék Ollie ágyában aludni, ha előtte nem fertőtlenítik le alaposan.

Megrándult az ajkam.

– Ez azért elég gonosz beszólás volt.

– Pedig hidd el, hogy te sem szívesen aludnál Ollie ágyában – mondta, és felém fordult. – A srác nagyon sűrű életet élt, és szerintem az az ágy több akciót látott, mint egy kuponkatalógus.

Erre elvigyorodtam.

A szeme villogni kezdett.

– Itt is van.

– Micsoda?

– A gödröcskék az arcodon.

Megint elmosolyodtam.

– Most még szebb! – Aztán odahajolt hozzám, és előbb a bal, majd a jobb oldalon megcsókolt. – Imádom mind a kettőt.

Mindannak ellenére, ami ezen a napon történt, a mellkasomat melegség árasztotta el, és közben pontosan tudtam, hogy ennek semmi köze az italhoz. A melegség még akkor is kitartott, amikor bemásztam a frissen mosott ágynemű illatát árasztó ágyba, mialatt Jase visszament megnézni, hogy be van-e zárva az ajtó, és hozott magának egy üveg vizet.

Megint reszketni kezdtem, úgyhogy a puha takarót felhúztam egészen a vállamig, majd háttal az ajtónak oldalra fordultam, és összegömbölyödtem. Azonban amint lehunytam a szememet, megjelent előttem két halottfehér láb és két élettelenül lelógó kéz képe.

Vajon miért tette? Semmi, a világon semmi nem ér annyit, hogy az ember eldobja miatta az életét. Könnyek marták a szememet, és aztán csorogni kezdtek az arcomon. Debbie és én nem voltunk annyira közeli barátok, ez azonban nem jelenti azt, hogy ne érdekelt volna a sorsa. A fejem máris nagyon fájt.

Hallottam, ahogyan halkan becsukódik az ajtó, és gyors mozdulattal letöröltem az arcomat. Az ágy melletti olvasólámpa kialudt, aztán meghallottam a levetett és padlóra dobott ruha susogását. A szívem gyorsabban kezdett verni. Az ágy megmozdult, és Jase közelebb bujt hozzám. A kókusz- és vaníliaillatú sötétségben valahogy sikerült megtalálnia az arcomat, és letörölte a könnyek maradékát. Nem mondott semmit, csak kiskifliként magához ölelt, és a karjával átfogta a derekamat.

Meztelen mellkasának melegét éreztem a hátamon, egészen a combomig, és hirtelen olyan érzésem támadt, mintha a testem egyik fele egy kupac jeges hó alatt lenne, míg a másik a meleg kandalló előtt. Megint megpróbáltam lehunyni a szememet, de azonnal megjelent előttem Debbie képe, és megremegtem.

– Ne gondolj rá! – figyelmeztetett.

– Nem tudom irányítani, folyton őt látom magam előtt – ismertem be néhány pillanattal később. – Amikor lehunyom a szememet, látom ott lógni a plafonról... – Elharaptam a mondatot. Egyrészt nem akartam erre gondolni, és nem is nagyon szerettem volna semmit sem érezni. Jase áthelyezkedett mögöttem, én pedig kényszerítettem magam, hogy inkább arra koncentráljak, milyen érzés, amikor ennyire közel van hozzám, a teste ennyire forró és kemény. Képes lettem volna teljesen beleveszni ebbe az érzésbe. És aztán hirtelen bevillant, hogy ennél jobb ötletem nem is lehetett volna. Jase biztosan segíthetne, hogy elfelejtsem ezt az egészet, még ha csak egészen rövid időre is.

Megmozgattam a csípőmet, és éreztem, hogy azonnal megmerevedik.

– Jase?

– Hmm? – A hangja mély volt, és reszelős.

Egészen belepirultam abba, amit ez után mondtam.

– Segíts, hogy elfelejtsem!

Jase mellkasa hirtelen megemelkedett, és a hátamnak nyomódott.

– Mit szeretnél?

– Téged – suttogtam.

Újabb mély és szakadozott lélegzet.

– Tess...

– Annyira fázom! – A hátamra fordultam, és ránéztem. Az arca csak néhány centire volt az enyémtől. – Nem akarom érezni! Kérlek szépen, Jase, megint melegséget akarok magamban. Nem akarok gondolkodni, egyáltalán. Nem akarom megint őt látni a szemem előtt, ahogyan lóg a plafonról. Kérlek szépen! Mulaszd el! Még akkor is, ha csak egy kis ideig hat majd!

Oldalra gördültem, míg félig már rajta hevertem. A jobb lábam sínestül, mindenestül a két lába közé került, a tenyeremet pedig izmos mellkasára helyeztem. Mielőtt még lett volna alkalma tiltakozni, a számat a szájára tapasztottam, és megcsókoltam. Először nem viszonozta a csókot, mintha a határozottságom egészen meglepte volna. Próbáltam visszaemlékezni, hogy korábban megtörtént-e egyetlenegyszer is, hogy én kezdeményeztem, de valószínűleg nem, eltekintve attól a kocsiban, közvetlenül a buli után. Na és akkor sem a száját csókoltam...

Hanem valami egészen mást.

Egy picit kellemetlen volt, hogy egy olyan tragédia után, mint a ma éjjeli, egyáltalán eszembe jut kezdeményezni bármit is, de aztán egyszerűen elnyomtam ezeket a gondolatokat, a többi rossz érzés közé.

Az ajkát teltnek és simának éreztem, vagyis éppen tökéletesnek. Aztán pedig ez az ajak megmozdult, hűen követve minden iránymutatásomat. Amikor a nyelvünk egymásra talált és csatázni kezdett, felnyögtem, amikor pedig sokkal mélyebben kezdett csókolni, a mellkasomat melegség árasztotta el, és a vágy apró lángnyelvei lobbantak fel az alhasamban.

Jase megérintette a felkaromat, és kéjes vágyakozással gondoltam mindarra, ami ez után következik. Aztán amikor megéreztem, hogy megkeményedett farka a csípőmnek dörzsölődik, azt hittem, menten szétrobbanok. Arra számítottam, majd közelebb von magához, hogy egymásnak szorítsa a testünket, ő azonban... leemelt magáról.

A szemem azonnal felpattant.

– Miért?

Az árnyak között is tisztán láttam, mennyire szigorú és hajthatatlan a tekintete.

– Ne így, Tess!

Nagyon nem ez volt a válasz, amire vártam. Ráengedtem a teljes testsúlyomat, mire úgy nyögött fel, hogy azonnal izzani kezdett a combom közötti terület. Megremegett, amikor lehajtottam a fejemet, és a fogam közé vettem az alsó ajkát. Finoman szívogattam, megharapdáltam, míg a csípője elindult felém, és elkezdett hozzám dörgölőzni. Az ereim folyékony tűzzel teltek meg, és ez – igen ez – volt, amire igazán szükségem lett volna. Hogy felejthessek. Hogy melegség töltsön el. Hogy megint azt érezzem, élek.

Jase megmozdult, és mire észbe kaphattam volna, már hanyatt feküdtem, ő rajtam, és a lábam között megéreztem a farkát. A testemet a vágy dárdái szaggatták. A hátam ívben megfeszült, miközben feljebb húztam a bal térdemet, és hagytam, hogy még mélyebben a lábam közé férkőzzön.

– Jézusom, Tess... – Elkapta a csuklómat, és az ágyhoz szegezte a kezemet. A mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt. – Ezt most semmiképpen nem csinálhatjuk.

Megmozgattam a csípőmet, és éreztem a nekem feszülő lüktetést.

– Azt hiszem, hogy a főnök más véleményen van.

Elfojtott egy nevetést.

Amikor megint hozzádörzsöltem a testemet, még erősebben megszorította a csuklómat.

– Akarsz engem?

– Basszus! – Hangosan felhorkantott. – Mindig is akartalak. Évek óta rád vágyom. Meg akarlak kapni minden elképzelhető pózban. – Aztán elhallgatott, és homlokát az enyémnek nyomta. – De az első szeretkezésünkre nem egy ilyen szörnyűség után fog, sor kerülni, amikor csak annyit akarsz, hogy elfelejtsd, amit láttál és éreztél.

A szívem hevesen vert, de mélyen a szemébe néztem.

– Az első szeretkezésünk? – ismételtem meg ostobán, és csak ekkor döbbentem rá, hogy valóban nem voltunk még együtt.

– Azt akarom, hogy akkor csak és kizárólag rám gondolj. Azt akarom, hogy csak rám koncentrálj, és azért, mert te is pontosan ezt szeretnéd, nem pedig elmenekülni valami elől. – Lazított a szorításon. – Nem akarom, hogy bármit, ami kettőnk között történik, egy ilyen szörnyű dolog árnyékoljon be.

Ki sem tudom mondani, mennyi módon kínzott a fájdalom, azonban végre kezdett áthatolni az agyamra telepedett ködön a szavainak jelentése. Figyelt, és biztosan látta rajtam, ahogyan egyszerre minden összeáll. Mégis mi a fene baj van velem? Éreztem, hogy mindjárt elsírom magam.

– Én...

– Ne akarj bocsánatot kérni, kicsim! – szakított félbe, és lágyan, édesen homlokon csókolt. Mellém feküdt. – Hidd el, hogy ez volt életem legnehezebb feladata, most visszautasítani téged.

Minden erőmre szükségem volt, hogy összeszedjem magam, de közben éreztem, hogy a szemem megint könnyekkel telik meg. Amikor pedig ömleni kezdtek, annak semmi köze nem volt ahhoz, hogy Jase az előbb leállította a kis próbálkozásomat. Pontosan azt éreztem, amit ebben a helyzetben az embernek éreznie kell – bánatot, fájdalmat, zavarodottságot és szomorúságot. És ezek az érzelmek összekeveredtek, és heves viharként dúltak bennem.

Jase megölelt, a mellkasához húzott, és a keze a tarkómat simogatta. Mintha tudta volna, pontosan miért kezdenek ömleni a könnyeim, és addig tartott a karjaiban, míg a sírástól egészen kimerülten, álomtalan álomba nem zuhantam.

Tudtam, hogy legalább órák óta alszunk, és még azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy dél körül járhat az idő, mert amikor kinyitottam a szememet, az ágy mögötti ablakon keresztül tompa napfény áramlott be a szobába.

És nem voltunk egyedül.

Mi a...?

Még mindig álomittasan pislogtam, de lassan élessé vált az egész szoba képe. A bátyám az ágy végében állt, szája a csodálkozástól tátva maradt. Aztán megjelent a válla fölött Avery feje is, és meglepetten pislogott ránk nagy, barna szemével. Én is pislogtam néhány lassút. Mit keresnek ők itt? Talán álmodom? Vagy ez inkább egy rémálom?

Cam állkapcsában remegni kezdett egy izom, ahogy tekintete lejjebb mozdult az ágyon. Én is lenéztem, és elkerekedett a szemem.

A takaró valahogy összegabalyodhatott alvás közben, és most a lábunk közé gyűrődve hevert. A bal lábam azonban nem volt alatta, és tisztán látszott, hogy Jase combja között hever. Én persze tudtam, Jase bokszeralsót visel, de ebben a pillanatban ez nem látszott. Ehelyett mind a ketten anyaszült meztelennek látszottunk. A kölcsönpóló alvás közben mind a két vállamról lecsúszott, és mivel majdnem az összes takarót lenyúltam Jase-től, most úgy tűnt, mintha nem volna rajtam semmi ruha. Jase mellkasa meztelenül virított.

És ami mindezeknél is rosszabb, félig rajta feküdtem.

Te szent szar!

Megmerevedtem, és a tekintetem összetalálkozott Camével. Kék szemeiben harag lobbant, és a száját hirtelen becsukta. Avery ekkor lépett elő a bátyám mögül, és ahogyan a két kezét a szájára szorította, teljesen úgy tűnt, nevetést próbál elleplezni.

Jase karja megfeszült a derekamon, és közelebb húzott magához. Aztán felém fordította a fejét, és az orrával megdörzsölte a nyakamat. Ásított, és a mély, izgató hang ott visszahangzott a falak között.

– Mi baj van, kicsim?

Szóhoz sem tudtam jutni.

A bátyám testének minden izma megfeszült, mégpedig úgy, mint ami egy hatalmas, interkontinentális gebasz ígéretét hordozta.

– Kicsim?

Jase ugyancsak megmerevedett, és annak ellenére, hogy a derekamat még most sem engedte el, felnézett a nyakamból. Lassan az ágy lába felé fordult, és felsóhajtott.

Ezt a szívverésnyi szünetet Cam hangja szakította félbe.

– Ez meg mi a fasz?

21. FEJEZET

A HELYZET NEM IS LEHETETT VOLNA ENNÉL CIKIBB.

– Mégis mi a faszt keresel egy ágyban a húgommal? – kérdezte Cam felháborodva.

Jase higgadtan lenyúlt, megfogta a takarót, és betakarta vele a lábamat.

– Hát, aludtunk.

Cam állkapcsában újra és újra megfeszült az az izom.

– Meztelenül?

Bakker, ez egyre cikibb és cikibb lesz. Égő arccal már éppen felültem volna, de Jase karjai olyan szorosan tartottak, mintha acélból lettek volna.

– Nem vagyunk meztelenek.

– Örülök.

Avery elfordult, és összeszorította a száját.

– És nem csináltunk semmi különöset – tettem hozzá, bár ezt még én is nagyon bénának éreztem.

Jase rám pillantott.

– Ez azért már hazugság lenne. – A szívem azonnal megállt, és hitetlenkedve néztem, ahogyan felül, de közben szerencsére gondosan ügyel, hogy a takaró továbbra is rajtam maradjon, mert szinte teljesen biztos voltam benne, hogy a póló felgyűrődött a mellemen. – Ugyanis igaz, hogy most éppen nem csináltunk semmi különöset, és talán még tegnap éjjel sem, de azért határozottan csináltunk már bizonyos dolgokat. És van rá egy ötösöm, hogy nagyon szeretnéd hallani, mi az.

Ó, te szentséges úristen!

– Igazad van, tényleg nagyon szeretném megtudni, mit művelt az én legjobb barátom az én húgommal, miközben én kezemet-lábamat törve rohantam ide, miután hallottam, mi történt Debbie-vel.

Avery, Cam karjára tette a kezét.

– Én nem hiszem, hogy ez a kérdés ránk tartozna.

– Nem – felelte Jase. – Igenis van közötök hozzá, és már el is akartuk mondani nektek, csak egyszerűen még nem került rá sor.

– Pontosan mit is akartatok elmondani? – Cam egyre dühösebb lett, és ujjai ütemesen szorultak ökölbe újra és újra.

Én nagyon nem így képzeltem a jelenetet, amint elmondjuk Cam-nek, mi van kettőnk között. Mert cseppet sem volt szerencsés, hogy éppen egy ágyban talált engem a legjobb barátjával, miközben Avery meghúzódott a sarokban, és ahogy ránéztem, olyan volt, mint aki ennél még bikini vonalat is szívesebben gyantáztatna magának fejen állva.

– Azt, hogy együtt vagyunk – jelentettem ki, és megköszörültem a torkomat. Istenem, olyan nagy kérés lett volna, hogy legalább fogat tudjak mosni, mielőtt erre a nagy vallomásra sor kerül? – Jase és én együtt járunk.

A bátyám olyan arccal nézett rám, mintha éppen azt vallottam volna be neki, hogy a kedvenc teknősével kavarok.

– Baromság.

– Tessék? – kérdeztem meglepetten.

– Nem jársz te Jase-szel! – felelte nyomatékosan, és nem vett tudomást arról, hogy Avery megint a karjára teszi a kezét. És csak ekkor figyeltem fel Avery bal kezére, amin nyilvánvalóan nem volt rajta a nagy, csillogó gyémánt. – Jase ugyanis egyetlen csajjal sem jár együtt... Legfeljebb csak egy vagy két alkalommal megdugja őket.

Jase megmerevedett.

– Tess-szel más a helyzet.

A bátyám fenyegető pillantást vetett rá.

– Most a húgomról beszélsz, Jase! Nem valami akármilyen útszéli picsáról. Ne felejtsd el, hogy én tudok... tudok egy csomó mindent rólad, és nem hagyom, hogy a húgommal...

– Na! – kiáltottam fel, – Én tényleg nem vagyok „valami útszéli picsa”, úgyhogy köztünk egészen más minden.

Cam horkantott.

– A rohadt életbe, Teresa, te tényleg ennyire hülye vagy?

Szó szerint a másodperc töredéke alatt történt minden. Jase az egyik pillanatban még mellettem feküdt, a következőben meg már benne állt Cam arcában. Lehet, hogy ettől nagyon, de nagyon rossz kislánynak tűnök, de valahogy azonnal bámulni kezdtem ezt a csodálatosan szép, félmeztelen pasit. A szűk, fekete bokszeralsója úgy feszült a seggén, mintha csak oda lenne festve. A combja tökéletesen kidolgozott volt, széles, de nem túlzottan. A hátán az izomkötegek fantasztikus látványt nyújtva feszültek és lazultak el, amitől szinte életre kel a hátán és az oldalán is végigfutó része a tetoválásának.

– Jogod van olyan dühösnek lenni, amilyennek csak akarsz, Cam, de akkor sem fogom hagyni, hogy egyetlen rossz szót is mondj a húgodra. Azután különösen...

– Ne merészelj beleállni a képembe, baszd meg! – Láttam, hogy Cam is felveszi a kesztyűt, és azonnal görcsbe rándult a gyomrom. Kimásztam a takaró alól, és sietve húzogattam le magamon a pólót, miközben Cam arca egyre vörösebb lett. – A húgomról van szó...

– Nem vagyok már kislány, Cam! És te is nagyon jól tudod, hogy Jase rendes srác, úgyhogy ne viselkedj ilyen idiótán! Terveztük elmondani neked, csak... – Levegőért kaptam, mert óvatlanul a lábamra helyeztem a teljes testsúlyomat, és éreztem, hogy azonnal elkezd kifordulni alólam.

Jase megpördült, és felém vetette magát.

– Tess...

– Minden rendben. – Kicsit előrehajoltam, és az egyik kezemet a térdemre helyeztem.

Cam káromkodott.

– Most nézd meg, mit csináltál.

– Nem csinált ő semmit! – szólt közbe Avery is, elkerekedett szemmel. – Cam, azt hiszem, okosabb lenne, ha most kimennénk pár percre, és hagynánk, hogy mindenki lehiggadjon egy kicsit.

– Egyetértek. – Jase óvatosan visszanyomott, míg már megint az ágyon ültem. Így persze pontosan szemmagasságba kerültem az ágyékával, ami ezt az egész ciki helyzetet még sokkal cikibbé tette. – Szerintem mindkettőnknek le kell higgadnia.

– Pont leszarom – felelte Cam, és a hajába túrt. Félig elfordult, ingatta a fejét, majd megint ránk nézett. – Mióta? Mégis mióta tart ez az egész kettőtök között?

Jase felegyenesedett, és a bátyámra nézett.

– Először egy éve csókolóztunk...

Csak ennyit sikerült mondania.

Cam úgy vetette rá magát, mint egy tigris. Avery felsikoltott, én próbáltam félreugrani az ágyról, de már túl késő volt,

Cam ökle összetalálkozott Jase állkapcsával, amitől Jase megpördült és hátrazuhant, egyenesen neki a falnak. Lecsúszott a földre, és szitkozódva dörzsölgette az állát.

– Basszus! – horkantotta.

Felkiáltottam, és mellé térdeltem. A lábam üvöltött ugyan a fájdalomtól, de nem törődtem vele. Megfogtam Jase karját, és villámló szemmel néztem a bátyámra.

– Mi bajod van, baszd meg?

Lihegett, és miközben leengedte ökölbe szorított kezét, gyorsan pislogott. Avery még mindig fogta a karját.

– Nem kellett volna...

– Mit nem kellett volna? Mellettem állni? Törődni velem, amikor arra volt szükségem? Velem lenni? Mert pontosan ezeket tette. Úgyhogy kurvára sajnálom, de ez a helyzet. Együtt járunk, és én szeretem. Ha nem tetszik, menj, és dugd fel... – Elhallgattam, mert éreztem, hogy a gerincem mentén bizsergés fut végig. Lassan megfordultam, és Jase-re néztem. Olyan gyorsan futott ki az arcomból a vér, hogy azt hittem, menten elájulok. Mi a fenét mondtam én az előbb? – Jaj, istenem...

Igaz, hogy Jase arcának jobb oldala mérges vörös volt, de mosolyogva nézett rám, és a szeme boldogan csillogott.

– Megismételnéd? – suttogta.

Szerelmes voltam Jase-be. Most már biztosan tudtam. És már sokkal korábban el is fogadtam ezt, mint nyilvánvaló igazságot, csak még nem álltam készen, hogy hangosan ki is mondjam neki. Különösen nem a bátyám előtt, közvetlenül az után, hogy Cam kiütötte.

Lehetne ennél kevésbé romantikusan?

– Na, gyere, Cam, hagyjuk őket magukra egy kicsit! – Avery húzni kezdte a karjánál fogva, és hála istennek a bátyám végre azt tette, amit mondott neki; botladozva hagyta, hogy Avery kivezesse a szobából.

Figyeltem, amint becsukódik az ajtó, és egy pillanatra az is meg-fordult a fejemben, hogy egyszerűen elmenekülök innen. Talán Avery albijának nyitva van az ajtaja, mert akkor oda bemenekülhetek, és elbújhatok a szekrényében. Vagy egy hétig. Nem lehet, hogy az előbb hangosan szerelmet vallottam Jase-nek! Kérlek szépen, istenem, hagyd, hogy azt higgye, valami egészen mást mondtam – bármit, csak nem ezt. Mondjuk, hogy megszerelem. Még az is jobb lenne.

Megéreztem az arcomon Jase ujjának érintését, ahogy maga felé fordít. Az arcából a hevesség és a nyílt elesettség olyan keveréke tükröződött, aminek láttán felforrt a vérem. Kinyitottam a számat, és kis híján elkezdtem mondani valamit, amit talán nem kellett volna.

Jase ajka azonban ebben a pillanatban az enyémre forrt, és ebben a csókban már nem volt semmi finomság vagy gyengédség. A fogunk egymásnak koccant, és a nyelve a számba hatolt. Oldalra billentette a fejét, és már a tenyerével tartotta az arcomat. Szinte felfalt. A csók vad volt, intenzív, rettenetesen érzéki, és mindent elemésztő. Reszketés futott végig a testemen újra és újra.

– Várj! – kaptam levegő után, megszakítva a csókot. – Az állad...

– Most eléggé leszarom, hogy mi van az állammal! – A keze végigsiklott a testemen, és a csípőmre tapadt. Felemelt, maga felé vont, és én lovagló ülésben az ölébe helyezkedtem. Ez a helyzet nem volt valami kényelmes a jobb térdemnek, azonban minden fájdalomról elfeledkeztem, amikor megéreztem a keménységet a combjaim között. A testünk között feszülő vékony kis textil nem sokat hagyott a képzeletnek.

El nem tudom képzelni, hogyan állhatott fel neki ennyire gyorsan.

Megragadta a csípőmet, közelebb vont magához, és a testemen eleven, érzéki remegés rohant végig. Az ajka megint az enyémre tapadt, elfojtva a torkomból feltörni készülő, vággyal teli sóhajt. A két keze előbb a combomat simította végig, majd elindult felfelé a póló alatt, az oldalamon érintette a bőrömet. Összerezzentem, amikor az ujja hegye a mellem alsó ívéhez ért.

– Jase! – suttogtam lihegve. A mellemet gyönyörrel teljes vágy töltötte el, és már annyira feszült, hogy a fájdalomtól szinte üvölteni tudtam volna. – A bátyám ott vár kint, az ajtó előtt.

– Leszarom. – A két keze megint elindult, felfelé, és a mellemre tapadt. Végre! – Mindent leszarok, ami nem ebben a szobában van.

Az érzékeim vad táncba kezdtek, ahogyan a hüvelykje a mellbimbómat simította végig, és a csípőjét feljebb emelve, hozzám nyomakodott. Belenyögtem a nevét a szájába, miközben finoman megszorította a mellemet. A gyönyör egyik hulláma a másik után csapott végig rajtam. Korábban nem voltam különösebben nagy véleménnyel a mellemről, de most, ebben a pillanatban, amikor láttam, mennyire tökéletesen illik a tenyerébe, már nagyon imádtam magamat.

Jase megremegett, másképpen helyezkedett, elengedte a mellemet, és már a derekamat simította végig. Egyik pillanatban még a falnak dőlt, én pedig lovagló ülésben az ölében, a következőben azonban már felállt, és engem is magával emelt, miközben egyetlen másodpercre sem hagyta abba a szám felfedezését. A hátam a lágy matracnak nyomódott.

Fölém hajolt, a tekintete szenvedélytől izzó higany. Az arcán máris kezdett vörösödni a zúzódás, kegyetlen emlékeztetőül arra, ami az ajtón túl vár ránk, de isten az atyám, most nem érdekelt. Csak őt akartam. Az egész testem lüktetett, annyira meg akartam kapni.

A tekintetünk összekapcsolódott, és csak abban a pillanatban döbbentem rá, milyen hatalmas lelki erővel kellett magát kordában tartania minden korábbi alkalommal. Mert most hagyta, hogy az önuralmát elfújja a vágy vad vihara. De közben valami sokkal mélyebbet is felfedezetem a tekintetében.

A bicepsze kidudorodott, ahogyan lejjebb engedte magát a combjaim közé. Lassan ringatta a csípőjét. Csókolt, és a kezével végigsimította a combomat, majd a karját a bal lábam térdhajlatába kulcsolta, és felhúzta a csípőjére. Hallottam a nyögdécselését, amint az én testem is követte a ritmust, és mintegy eljátszottuk azt, amire mind a ketten annyira vágytunk. Ajkai nyomán szinte lángolt a torkom, a vállam, miközben a kulcscsontomon át visszatért újra a nyakamra.

Ujjaim selymes hajába túrtak, miközben a szája veszedelmesen közel került a mellemhez. A lélegzetem a torkomban szakadt, ahogyan az ajka rátapadt a bal mellbimbómra, és a póló vékony anyagán keresztül szívogatni kezdte, míg meg nem keményedett. A hátam ívbe hajolt, és teljesen el is emelkedtem az ágyról, miközben a fogaimat összeszorítva próbáltam megakadályozni, nehogy felkiáltsak. A keze eközben rátalált a jobb mellemre, és ujjainak játékára az a mellbimbóm is pillanatok alatt megkeményedett. Amikor pedig a fogaival kezdett karistolni, belemarkoltam a hajába, és erősen meghúztam.

Halk kiáltás tört fel a torkomból, a gyönyör lángra lobbantotta a mellemet, és megremegtem, mert azt akartam, hogy bennem legyen.

– Kérlek!

Jase fölém emelkedett, az ajka vörös és duzzadt.

– Annyira kibaszottul szép vagy! – És ahogyan a csípője előrébb nyomódott, a lábujjaim összeszorultak.

Forróság árasztott el. Megragadtam a haját, lejjebb húztam a fejét, hogy csókoljon, az ajkai pedig szívogatva, felfedezőn tapadtak az enyémre. Az ujjait beleakasztotta a bugyimba, és pontosan tudtam, mi következik, ha lehúzza rólam. Először hozzám simul, aztán bennem lesz, és én kétségbeesetten vágytam, hogy megtegye végre.

Olyan pillantást vetett rám, ami a lelkem mélyéig felégetett.

– Azt akartam, hogy az első szeretkezésünk tökéletes legyen. Meg akartam várni a megfelelő pillanatot. De most nem tudok tovább várni.

A szívem vadul vert, a vérem a fülemben dübörögött, és a forróság elviselhetetlen lett a combjaim között. Elemeltem az ágyról a fenekemet, és elégedetten hallgattam a sóhajjal keveredő nyögést.

– Akarlak! – mondtam szenvedélyesen. – Már nagyon régóta akarlak. Szere...

Halk kopogtatás szakított félbe.

– Teresa? Jase? Szereztem jeget az arcodra!

Mintha azt a jeget pontosan kettőnk közé zúdította volna. Mind a ketten megálltunk, és lihegve néztük egymást.

– Teresa? – Avery hangja halkan szólt az ajtó túloldaláról.

Jase a homlokomhoz szorította a homlokát, és halkan káromkodott. Súlyos remegés futott végig a testén, de a következő pillanatban legördült rólam, és mellém feküdt.

– Így nem fogom tudni kinyitni az ajtót.

A tekintetem az ágyékára tévedt, és annyira tisztán látszott a merevedése, hogy legszívesebben elsírtam volna magam a veszteség miatt. Elátkoztam Averyt, amiért ennyire rosszul tudott időzíteni, majd gátat vetettem tomboló hormonjaimnak, és megköszörültem a torkomat.

– Megyek!

Jase felhorkantott.

– Én is szívesen elmennék!

A mellére csaptam, mire nevetve húzta fel a térdét, és aztán mintha nem is akarta volna abbahagyni a kacagást. A szeme körül rengeteg nevetőránc jelent meg, a haja vörösesbarna hullámok zuhataga lett, és egyetlen másodperc alatt eszembe jutott, miért is szeretem annyira.

22. FEJEZET

AVERY ÁTADA A JÉGKOCKÁVAL TELI ZACSKÓT, és megesküdött, hogy Camnek sikerült már majdnem teljesen lehiggadnia. Hogy mi lehiggadtunk-e, az egészen más lapra tartozott. Biztos voltam benne, hogy amikor kimentem ajtót nyitni, Avery azonnal látta rajtam, mit művelhettünk Jase-szel. A hajam nyilván kócos, az ajkam feldagadva, az arcom kipirult. Nem mondott ugyan semmit, de bármiben lefogadtam volna, hogy egy vigyort láttam megvillanni az arcán, amikor elfordult.

Ők ketten Cam szobájában voltak, mi pedig a másikban, Jase és én az előző napi ruhánkat vettük vissza, és így legalább egy kicsit elfogadhatóbbnak éreztem magam, ahogyan ott ültünk az ágyon, és a jéggel teli zacskót az állára szorítottam. Ugyan még nem kezdett feldagadni, de egyre sötétebb vörösnek tűnt.

Jase a zacskó fölött nézett rám.

– Nos, gondolom, te sem egészen így tervezted.

Mindannak ellenére, ami az utóbbi időben történt, felnevettem.

– Hát, nem!

Elmosolyodott, aztán fájdalmasan felnyögött, és lehervadt a mosolya.

– Aú!

– Ne vigyorogj itt nekem! – parancsoltam rá. A jeget megint az állára nyomtam, és néhány pillanatig csendben maradtunk. – Bár volt azért néhány pillanat, ami nem volt annyira szörnyű.

– Nem volt annyira szörnyű? – Jase tekintete izzó ezüst volt azóta, hogy legördült rólam, ebben a pillanatban azonban szenvedélytől lángoló lett. A karját a derekamra fonta, azután előre és lefelé húzott, hogy végül a behajlított lábán, az ölében ültem. – Néhány pillanat olyan volt, ami csak az ember legnedvesebb álmaiban jön elő.

Elhúztam a számat.

– Romantikus, nem mondom!

Megfogta a csuklómat, a jéggel együtt elhúzta az arca elől, és csak nézett rám, kutatva.

– Nem akartam ennyire elveszíteni a kontrollt.

– Én nem bántam – válaszoltam, és az arcom lángolni kezdett. – Bárcsak befejezhettük volna!

Mély morgás tört fel belőle, ahogyan ujjai a nyakszirtemre fonódtak, és lefelé húzta a fejemet, az arcához közelebb. Az ajka olyan lassú, érzéki csókkal tapadt az enyémre, ami egy pillanat alatt lángra lobbantotta a bensőmben izzó vágyat. Elmélyült, a nyelve összetalálkozott az enyémmel, kergetőzve, ölelkezve, és a rohadt életbe, ez a pasi aztán tud csókolni!

Ekkor felpattant a szoba ajtaja, és berontott Cam.

– A rohadt életbe, azt akarod, hogy megint kiüsselek, Jase?

– Basszus! – nyögtem fel, és miután elszakítottam magam Jase-től, dühös pillantást vetettem Camre. – Nem tudsz kopogni? Annyira azért nem bonyolult!

Mintha meg sem hallotta volna, a szeme továbbra is szikrákat szórt.

– Azért jöttem, hogy megbeszéljük a dolgot, erre mire lépek be? Teresa az öledben ül, te meg a nyelveddel keféled!

Jase szája szóra nyílt, és hirtelen rám tört az a rettenetes bizonyosság, hogy mindjárt részletesen elmagyarázza majd a bátyámnak, hogy ezúttal nem a nyelvével kefélt.

– Cam! – kezdtem beszélni, és a jeget az egyik kezemből a másikba tettem. – Tényleg le kellene higgadnod egy kicsit.

– Neked meg el kéne takarodnod az öléből!

Avery a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Tess pontosan ott van, ahol lenni akar – felelte Jase , és a hangja meglepően nyugodtan csengett. – Úgyhogy hadd mondjak valamit! Nem vagyok mérges, amiért megütöttél. Megérdemeltem, mert el kellett volna mondanom már a legelső alkalommal, amikor megcsókoltam, vagy egy évvel ezelőtt. – Cam feszülten figyelte. – Hadd fejezzem be! – folytatta Jase, és a karját egy pillanatra sem vette el a derekamról. – Azon az éjszakán csókolóztunk először, ami-kor te meg én hamarabb mentünk haza az őszi szünetre. És aztán idén őszig nem is történt köztünk semmi több. Próbáltam harcolni ellene.

– Aha, azt látom, hogy nagyon keményen harcoltál.

Néztem a bátyámra, és éreztem, hogy viszket a tenyerem.

– Igenis ez történt, Cam! És szó sincs arról, hogy már ki tudja, mióta bujkálunk előled. Azt terveztük, hogy szerdán mondjuk el neked, de éppen más terveid voltak. – Vártam egy pillanatot, hogy megértse, pontosan mire utalok. – Na, és aztán jött ez a dolog Debbie-vel... – A torkom összeszorult, Jase karja pedig hirtelen szorosabban ölelt. – Na, mindegy, szóval hülyeség lenne azt mondani, hogy próbáltuk titokban tartani előtted. Egyszerűen nem volt megfelelő alkalom.

– Különben pedig most elmondták – jegyezte meg Avery. Úgy tűnt, kettejük közül ő játssza a józanul gondolkodó szerepét. – És azt hiszem, hogy ezt azért értékelnünk kell.

– Azt hiszem, ez mindössze annyit jelent, hogy Teresát a hormonok irányítják a józanész helyett – motyogta Cam, miközben a hajába túrt.

Összeszorítottam a számat, és közben olyan pillantást vetettem rá, amitől bármelyik pasi heréje azonnal a hasfalába húzódott volna félelmében. Jase azonban, aki egészen mostanáig meglepően nyugodtan viselkedett, egészen másképpen reagált. A lábam alá nyúlt, leemelt az öléből, és maga mellé, az ágyra tett. Aztán felállt.

Az állkapcsában folyamatosan remegett egy izom.

– Nézd, én leszarom, hogy az előbb megütöttél, de ha még egyszer így mersz beszélni a húgodról, ha valami ehhez hasonló baromságot mondasz az eszéről, vagy csak úgy általánosságban megalázod vagy megsérted, akkor gondok lesznek, haver! Kurva nagy gondok! Mert ő nagyon sokat jelent nekem. – És mivel úgy tűnik nem érte el vele a kívánt hatást, továbbra is állva Cam dühös tekintetét, hozzátette: – Igenis nagyon sokat jelent nekem... Legalább annyit, mint Jack.

Cam tett egy lépést hátra, és úgy elsápadt, mintha Jase a szívébe döfött volna. Avery nem értette ugyan, mi ennek az egésznek a jelentősége, de a bátyám nagyon is. Rám pillantott, én pedig felvontam a szemöldökömet, jelezve neki, hogy igenis tudom az igazságot.

A bátyám úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elájulhat, nekem meg egészen váratlanul kis híján röhögőgörcsöm lett. Lassan ingatta a fejét, aztán megszólalt.

– Ez most komoly?

Jase bólintott.

– Komoly.

– Nos... – Cam tett még egy lépést hátra, és látszott rajta, hogy nagyon megdöbbentette a dolog. – Akkor azt hiszem, én...

– Örülsz, hogy egymásra találtunk? – kérdeztem, miközben a levegőbe dobtam, majd elkaptam a jéggel teli zacsit. – Mert, tudod, most már nagyon szeretnék a kapcsolatunk vidámabb részeire koncentrálni.

Cam csak nézett rám, a tekintete sokkal nyugodtabb fénnyel csillogott, és még Jase is visszajött mellém, leülve az ágyra, megfogva a combomat.

– Basszus, Teresa, annyira sajnálom! Csak tudod...

– Túlságosan védeni akarod? – fejezte be Avery, és amikor Cam ránézett, elmosolyodott. – Amitől néha egy fafejű segg vagy?

Elvigyorodtam.

– Ez talált.

– Jó, rendben van, elfogadom, hogy egy kissé túlreagáltam ezt a dolgot, de csak azért, mert nem akarom, hogy bajod essen. A húgom vagy, és nekem az a dolgom, hogy fafejű segg legyek, ha a pasikról van szó.

– Mondjuk, ebből diplomázhatnál is – motyogta Jase .

Cam bemutatott neki, én pedig azonnal megéreztem, hogy az izmaimba költöző feszültség elillan. Ha már a középső ujjukat mutogatják egymásnak, az azt jelenti, hogy minden visszatért a helyes kerékvágásba.

– Különben azért jöttünk vissza ennyire gyorsan, mert több embertől is kaptunk SMS-t Debbie-vel kapcsolatban – magyarázta Avery, és ezzel a beszélgetés fonalát egy sokkal kevésbé kellemes, viszont teljességgel kikerülhetetlen irányba fordította. – Mindenképpen haza kellett jönnünk.

– Bárcsak ne tettétek volna! – mormogtam, és közben Cam tervére gondoltam.

– Nem tehettük meg, hogy ott maradunk – felelte a bátyám, és leguggolt elém. – Kérlek, mondd, hogy nem igazak a pletykák! Hogy nem te találtál rá.

A mellkasom előtt karba fontam a kezemet, mintha azt reméltem volna, hogy ez majd távol tartja az emlékeket.

– De, így történt.

Cam szentségeit.

– Jaj, istenem... – Avery a szája elé kapta a kezét. – Ez annyira rettenetes!

Valóban az volt, de azért közel sem annyira, mint amit Debbie tett. Jase elmagyarázta, hogy még a mai napon el kell majd mennem az őrsre és vallomást tenni, én meg közben próbáltam valami magyarázatot találni, miért tehette. Az igaz, hogy előtte éjszaka kicsit feldúlt volt, de közben tele reményekkel is. Annyira jói azért nem ismertem, de nem tűnt depressziósnak, és a viselkedéséből semmi nem utalt arra, hogy ilyesmit tervezne.

– Nem maradhatsz tovább abban a koleszban – mondta Cam határozottan, és felállt. – Itt fogsz lakni.

Jase a vállamra tette a karját.

– Ezzel egyetértek.

Részben nagyon örültem, hogy Cam ezt mondta, mert egyetlen porcikám sem kívánta, hogy visszaköltözzek a koleszba, de azért ennyire nem volt egyszerű a helyzet.

– Nem szeretnék púp lenni a hátadon.

– Cam többnyire egyébként is az én lakásomban van – vágott közbe Avery. – Vagyis többnyire teljesen egyedül lennél itt.

– De...

– És ez nagyon nagylelkű ajánlat – mondta Jase, magára vonva a figyelmemet. – Nem szeretném, hogy visszamenj a koleszbe. Vagyis az egyik lehetőséged, hogy ide költözöl, a másik, hogy hozzám, a klubházba.

Amikor eszembe jutott, hogy akkor egy fedél alatt kellene laknom Erikkel, a gyomrom azonnal felfordult.

– Helyes, de akkor ki akarom fizetni a lakbért, vagy valami ilyesmi. Ha már valamennyire helyrejön a lábam, keresek magamnak valami melót.

Cam egy intéssel elintézte a dolgot.

– Ha ezt akarod, akkor legyen, de nem kell sietned, mert nyárig előre rendezve van minden.

Amikor végleges lett a döntés, hogy Camhez fogok költözni, a félelmeim nagy részét mintha elfújta volna a szél. Mert egészen addig úgy voltam vele, hogy még az utcán is szívesebben aludnék, mint abban a szobában. Biztosan vannak, akik ezt egy kicsit szélsőségesnek gondolnák, de úgy éreztem, hogy most már még a koleszba sem szívesen tenném be a lábamat. Már az is elég gázos volt, hogy tutira soha az életben nem leszek képes kitörölni a fejemből ezt az emléket... Ahogyan ott lóg a mennyezetről.

– Cam és én gyorsan áthozzuk a cuccaid nagyját – jelentette ki Jase. – Csak mondd meg, mire lesz szükséged, és összeszedjük.

Végignéztem rajtuk, és egy kicsit kétkedni kezdtem benne, hogy vajon valóban olyan bölcs dolog lenne-e őket ilyen hamar teljesen egyedül hagyni, de Jase elkapta a pillantásomat, és kacsintott.

– Minden rendben lesz – mondta.

Cam ugyanakkor vészjóslóan elmosolyodott, és az ujjait ropogtatta.

– Aha, minden a legnagyobb rendben lesz.

Avery ott ült mellettem a kanapén, és kicsit összehúzta a vállát, amikor a faliórára nézett.

– Már nagyon régóta ott vannak.

Lassan bólintottam.

– Aha...

Calla aznap reggel jött vissza a szüleitől, éppen csak meghallotta a hírt, és azonnal írt nekem egy üzit, majd átjött Camhez nem sokkal az után, hogy a srácok elmentek. Most ott ült a karosszékben, és értetlenül vonta össze a szemöldökét.

– Miért aggódtok annyira emiatt?

– Nos, tudod, jó esély van arra, hogy kinyírják egymást. Cam nem valami boldog, amiért összejöttem Jase-szel...

– Hé! Álljunk csak meg! – Előrehajolt, és a szeme kidülledt a csodálkozástól. – Összejöttél Jase-szel? Hát ez meg mégis mikor történt?

Felvettem a kisasztalról a cukros teával teli bögrét.

– Ööö, a múlt héten.

– De hiszen szerdán találkoztunk! Hogy képzeled, hogy ilyesmit nem mondasz el nekem?

Elpirultam, és Averyre pillantottam, ő azonban egyre csak a falat bámulta. Nem volt valami nagy segítség.

– Mert nem volt alkalmam, hogy felhozzam a témát, és mindössze néhány nappal az előtt kezdődött, és az egész még túl friss volt.

– Friss, mi? – mormogta Avery.

– Hűha! – Calla felhúzta a lábát maga alá. – Ezt aztán nevezem, Teresa! Nála szexisebb pasit életemben nem láttam!

Nevettem.

– Ez igaz!

– Én őszintén és teljes szívemből szeretem a tesódat – szólalt meg Avery, és közben az egyik hajtincsének végével játszott. Az arca teljesen elpirult, hogy már a szeplők sem látszottak. – De Jase... hát ő azért más ligába tartozik. Úgy értem, az igazat megvallva, mindig tartottam tőle egy kicsit.

– Tényleg?

Elengedte a haját.

– Aha. Valamiért mindig olyan erőteljesnek láttam...

– Olyannak, akivel elég egy éjszakát együtt tölteni, és örökre megváltoztatja az ember életét? – kérdezte Calla vigyorogva. – Tuti, hogy én valami ilyesmit mondtam róla.

Mondjuk ezt nem tudtam volna alátámasztani, hiszen olyan messzire még nem sikerült eljutnunk, de az biztos, hogy az eddigi tapasztalataim igazolták a szavait. A kezemben tartott teáscsészére néztem, és különös büszkeség vett erőt rajtam, amiért azt mondhatom Jase-ről, hogy az én pasim. Furcsa. Még soha, senkivel kapcsolatban nem éreztem ilyet.

Beállt a csend, és pontosan tudtam, hogy ki jár mindenki fejében. Debbie. Hiszen bármi másról beszélgettünk és nevetgéltünk is, ami vele történt, az tudat alatt minden gondolatunkat kitöltötte.

– El sem tudom képzelni, miért tette – szólaltam meg, és csak akkor döbbentem rá, hogy hangosan beszélek, amikor mind a két lány rám nézett. – Nem értem.

– Van olyan, amikor nem is lehet megérteni az okokat – jelentette ki Calla, és arcán szomorú, fájdalmas kifejezéssel kinyújtotta a lábát. – Mert a legtöbbször nem csak egyetlen dolog az, ami átbillenti az embert a holtponton, hanem több, egymásra épülő esemény.

Avery bólintott, és a karperecével játszott.

– Így igaz. Nagyon sok minden gyűlik fel az emberben, lényegtelenek és fontosabbak egyaránt, és lehet, hogy a végén csak egy apróság lesz az utolsó csepp a pohárban.

– Ezt értem, de Debbie akkor is boldog csaj volt. És eltekintve attól, amikor szakított Erikkel, nem volt semmi baja.

– De vajon mennyire lehetett boldog valójában, ha ilyen hosszú ideig vele maradt? – kérdezte Avery. – És ezt most nem úgy értem, hogy Debbie rossz lett volna, amiért vele maradt, csak milyen lehet, ha valakivel éveken keresztül úgy bánnak, ahogy Erik bánt vele?

Ebben azért igaza volt.

– És közben nem is tudhatjuk, milyen más gondok gyötörték – szólt közbe Calla is. Az ölébe ejtett kezére meredt. – Az én anyukám is öngyilkos lett.

A tenyeremet a mellkasomra szorítottam, és gyors pillantást váltottam Averyvel.

– Tessék?

Calla lehajtotta a fejét, és az alsó ajkát kezdte harapdálni.

– Persze nem úgy, ahogyan Debbie. És nem csak egyetlen éjszaka alatt tette meg. Hanem hosszú éveken keresztül.

– Nagyon sajnálom, Cal! – Letettem a teát az asztalra, majd felvettem egy párnát, és a mellkasomhoz szorítottam. – Hogyan?

– Addig ivott és drogozott, amíg meghalt. Nem baleset történt – felelte, és felnézett ránk. – Az anyukám nem akart már tovább élni. Csak ő egyszerűen ilyen passzív módját választotta a kilépésnek. Különben senki nem is sejtette, mire készül. Mindenkit sikerült átvernie. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy talán Debbie is nagyon hosszú ideig készült, hogy megtegye, csak annyit, hogy az ember soha nem tudhatja.

Szerettem volna még többet megtudni az anyukájával kapcsolatban, de ekkorra úgy bezárkózott, hogy tisztán láttam, ennyit szeretett volna megosztani, és nem többet.

– De akkor sem tudom. Valahogy mégsem áll össze a kép.

– Miért, szerinted lehetséges egyáltalán egy ilyen üggyel kapcsolatban, hogy tényleg teljesen összeálljon a kép? – kérdezte Avery halkan.

Ez is igaz volt. Én azonban még mindig próbáltam visszaemlékezni minden kis részletre azzal az éjszakával kapcsolatban, mert éreztem, hogy átsiklottam valami felett – valami felett, amit az ez után következő események okozta sokk teljesen kitörölt belőlem –, mert hát, ami történt, az nagyon sokkoló volt.

És ekkor bevillant valami, én pedig felemeltem a tekintetemet, és egyenesen Callára néztem. Elkezdtem felállni, és éreztem, hogy a szívem majd kiugrik a mellkasomból.

– Uramisten!

– Mi van? – Calla is felpattant, annak ellenére, hogy láthatóan egyetlen szót sem értett az egészből. Averyre nézett, aki ugyancsak felkelt.

– Mi van? – kérdezte megint. – Mi a fene van, Teresa?

Csak ráztam a fejem, mert most fogtam fel, mire jöttem rá. Hogyan felejtkezhettem el erről egyáltalán?

– A rózsaszín sál!

– Tessék? – Calla megint Averyre nézett.

– A koleszban a szobánk ajtaján egy rózsaszín sál lógott! – A lábaim eddig bírták, összecsuklottak, és én visszahuppantam a kanapéra. – Te szentséges úristen...

– Minden rendben van? – Avery megragadta a karomat, és az ujjait nagyon hűvösnek éreztem. – Akarod, hogy hívjam Jase-t? Vagy Camet?

– Nem, de most azonnal vallomást akarok tenni! Nem várhat! – És közben a gyomrom felfordult. – Mindenképpen el kell mennem a rendőrségre!

– Jól van – felelte Calla, és elővette a slusszkulcsát. – Elviszünk, de akkor is el kell mondanod, mi folyik itt.

– A rózsaszín sál... Debbie mindig egy rózsaszín sálat kötött az ajtó kilincsére, ha Erik vele volt, és szerettek volna egy kicsit kettesben maradni. – Kapkodva magyaráztam, remegő kezekkel. – Mindig kiakasztotta azt a rohadt sálat, amikor nem akarta, hogy bárki megzavarja őket.

– Ééés? – Avery nem értette, mire akarok kilyukadni.

– Még mindig nem érted? – kérdeztem, és felnyögtem. – Amikor hazaértem, a rózsaszín sál a kilincsen lógott. Még mérges is lettem, hogy ott van bent Erik, és biztosan megint összejöttek. És a rózsaszín sál bizonyítja, hogy Erik valóban ott volt előttem!

23. FEJEZET

AVERYÉS CALLA FELFOGTA, AMIT MONDTAM, hogy azon az éjszakán, valamikor Debbie nem volt egyedül, azonban azt már nem értették meg, mennyire nagy jelentősége van ennek a mozzanatnak.

Én azonban értettem.

Mert az agyam egyszerűen képtelen volt elfogadni, hogy Debbie csak úgy eldobta magától az életet. Persze nem voltam annyira naiv, hogy eleve lehetetlennek tartsam a dolgot, de Erik minden bizonnyal ott járt nála, és sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy a kis rohadék elvesztette a fejét – és eközben valamilyen módon bántotta Debbie-t.

Elvittek a rendőrőrsre, hogy felvegyék a vallomásomat, és habár a zsaruknak is hangsúlyoztam a rózsaszín sál jelentőségét, valamint azt, hogy e szerint Debbie nem volt egyedül akkor éjjel, úgy tűnt, rájuk ugyancsak nem tett különösebb benyomást.

– Terveztük, hogy még ma, valamikor később beszélünk a korábbi barátjával is – közölte a tiszt, miközben az irodájából a folyosóra kísért, ahol Avery és Calla várt rám. A zsaru mosolygott ugyan, de azzal az erőltetett mosollyal, ami miatt úgy éreztem magam, mint valami vén banya, aki mindenbe beleártja magát, figyelőszolgálatot szervez, aztán minden jelentéktelen dolgot jelent.

– Na, mit mondtak? – kérdezte Avery, miután beültünk Calla kocsijába.

Felsóhajtottam.

– Elmondtam nekik, amit láttam, és amit tudtam. Azt, hogy nem sokkal korábban szakítottak, és hogy Erik... – Elhallgattam, és a nyelvembe haraptam, mert csak ekkor döbbentem rá, hogy nekik még soha nem beszéltem Debbie kapcsolatáról. Most pedig valahogy nem tűnt helyénvalónak elárulni ezt a titkot még annak ellenére sem, hogy Debbie nyíltan soha nem kért titoktartásra. De emlék-szem, amikor én voltam hasonló cipőben, rettenetesen szégyelltem magam a dolog miatt – ez tulajdonképpen azóta sem múlt el –, így pontosan tudtam, hogy ha rajta múlik, akkor soha, senki nem tudta volna meg. A rendőrségnek persze elmondtam mindent, és le is jegyezték, amit tőlem hallottak – a zúzódásokat, és azt is, amit Debbie mesélt el nekem –, ugyanakkor tisztán látszott, hogy Debbie halálát magukban máris öngyilkosságként könyvelték el. Ráadásul, ha nincsen senki, aki hivatalosan is meggyanúsítaná Eriket, nem is mehetnek tovább a nyomozásban.

Avery visszafordult az anyósülésről, barna szemeiben aggodalom csillogott.

– Verte őt, ugye?

Nem először jutott eszembe, hogy Averynek talán van valami különleges képessége, amivel olvasni tud az emberek agyában, és ebben a pillanatban azt is észrevettem, hogy Calla tekintete az útról a visszapillantó tükörre ugrik.

– Igen, ő... nos, volt, hogy megütötte. Egyszer meg is kérdeztem tőle, és akkor ugyan letagadta, de végül elmondta az igazat az után, hogy... – Erről a részéről a dolognak Cam még nem tudott, és az igazat megvallva szerettem volna, ha ez így marad. – Nos, közvetlenül a halála éjszakája előtt.

– Jézusom! – mormogta Calla.

A tekintetem összetalálkozott Averyével, és együtt érzően nézett rám.

– Mindenesetre elmondtam nekik mindent, amit tudok, és azt is, hogy a rózsaszín sál azt jelenti, hogy Erik ott járt. Azt mondták, hogy még ma beszélnek vele.

Avery az alsó ajkát harapdálta.

– Te tényleg azt hiszed, hogy ő tette vele... hogy felakasztotta?

Összerázkódtam ennek a gondolatára is,

– Fogalmam sincs, hogyan lehetne képes valaki ezt megtenni egy másik emberrel, de azt tudom, hogy rengeteg ijesztően őrült állat él ezen a világon.

Calla bólintott.

– Ebben igazad van.

– És korábban is megesett már, hogy elvesztette a fejét. Talán most sem szándékosan tette – töprengtem hangosan. – Aztán, ami-kor már megtörtént a dolog, megijedt, és gondolta, öngyilkosságnak állítja be.

– Azért ez egy kicsit erőltetettnek tűnik... De nagyobb őrültséget is követtek már el emberek. – Avery elfordult, és kinézett az ablakon. – Megtanultam, hogy soha, senkit sem szabad alábecsülni.

– Igen. – Felsóhajtottam, és hátradőltem.

Valahogy hihetetlennek tartottam, hogy itt ülünk mi hárman, és éppen azon töprengünk, hogy egy főiskolás korú pasi vajon megölhette-e az excsaját – véletlenül vagy szándékosan, ez most mindegy –, hogy aztán öngyilkosságnak állítsa be a dolgot, De ahogyan Calla és Avery is mondta, emberek csináltak már ennél nagyobb őrültséget is a történelemben.

Mire visszaértünk az albiba, Cam és Jase is ott volt, és azonnal ezernyi kérdéssel kezdtek bombázni bennünket a rendőrségen történtekkel kapcsolatban.

Nem úgy néztek ki, mint akik ártottak volna egymásnak, és ami-kor beléptem a konyhába, a pulton észrevettem két rózsaszín muffinosdobozt. Képtelen voltam megállni, hogy elvigyorodjak, miközben Jase mellett ültem a kanapén. Ő és a muffinjai. Úgy látszik, ez a szokás nagyon is ragadós, és Camre is átterjedt.

– Ugyan nem találtunk meg mindent, de annyi dolgot sikerült azért összeszednünk, hogy egy ideig ne legyen gondod. – Jase felnyúlt, és hátrafésülte a haját. – Mindent bevittünk a hálóba.

– Annyira köszönöm! – Végigpillantottam rajtuk. – Mindkettőtöknek.

– Nem ügy. – Cam megölelte Averyt, aki hátrahajolt, és a mellkasának nyomta a fejét. – Csak légy szíves, ne gyújtsd fel a lakást!

Mindenki nevetett, én pedig dühös pillantást vetettem rá. Calla bontotta a bulit, mivel mindenképpen dolgoznia kellett (állítólag rövid műszakos volt), nem sokkal később pedig Avery és Cam is elkezdett olyan szerelmes pillantásokat vetni egymásra, hogy előre tudtam, hamarosan ők is dobbantanak. És így is lett.

Jase kinyúlt felém, közelebb húzott magához, és pedig összegömbölyödve bújtam a mellkasához. De bármennyire is szerettem volna kikapcsolni az agyamat, és egyszerűen csak élvezni a közelségét, képtelen voltam.

– Azt hiszed, hogy elhamarkodottan vonok le következtetéseket, ugye? – kérdeztem, miután visszaidéztem magamban, miket mondtam neki az őrsön tett látogatásommal és a gyanúmmal kapcsolatban.

Hátrafésülte a hajamat, és homlokon csókolt.

– Azt azért nem mondanám, hogy elhamarkodottan vonsz le következtetéseket. Igaz, hogy talán egy kicsit túlgondolkodod ezt az egészet, de részben igazad is van. Erik híresen hirtelenharagú, és nem ez lenne az első eset, hogy valaki elveszíti a fejét, és valami szörnyűséget tesz.

De legalább azt nem mondta, hogy őrült vagyok.

– Szerinted a rendőrség fel fogja boncoltatni?

– Nem tudom. – Megölelt, és hirtelen teljes biztonságban éreztem magam. – Gondolom, megcsinálják, mert azért soha nem lehet tudni.

Imádkozni kezdtem, hogy felboncolják. Ha a gyanúm megalapozott, annak mindenképpen fel kell tűnnie a boncolás során, vagy nem? Rémesen utáltam magam, amiért Debbie-vel kapcsolatban csak boncolásra és feltételezhető halálokokra tudok gondolni, mint-ha már tényleg nem is jelentene ennél többet.

– Tudod, mi jár a fejemben azóta is? – kérdeztem, és behunytam a szememet. – Mi lett volna, ha Jeremy is eljut erre a pontra? Könnyen válhatott volna ő is Erikké, és könnyen juthattam volna én is erre a sorsra.

Jase megmerevedett, és aztán nagyon hosszú ideig nem válaszolt.

– Így nézve viszont őszintén örülök, hogy Cam a szart is kiverte belőle. Ne haragudj, amiért ezt mondom. Tudom, hogyan érzel ezzel az egésszel kapcsolatban, de nem tudok mást mondani, mint hogy örülök, amiért megverték.

– Aha... – suttogtam. A gyomrom égni kezdett a gondolatra, hogy esetleg Erik gyilkolhatta meg Debbie-t, de az igazat megvallva, minél tovább forgattam a fejemben a dolgot, annál jobban féltem tőle, hogy ez az igazság.

– Azt szeretném, ha megígérnél nekem valamit – mondta Jase, és az ujjait az állam alá téve felemelte az arcomat, míg a szemébe nem néztem. – Nem akarom, hogy egyetlen pillanatra is Erik közelébe menj! És különösen nem szeretném, hogy kettesben maradj vele.

– Ez nem lesz valami nehéz! – jelentettem ki szárazon.

A szája sarkában mosoly játszott.

– És légy szíves, tartsd magadban a gyanúdat, kivéve, ha a rendőrségnek vagy nekünk akarsz beszélni róla.

Már éppen szóra nyitottam volna a számat, hogy ezzel vitatkozni kezdjek, de megrázta a fejét.

– Nem azért, mert szeretném elhallgatni az igazságot, hanem mert ha valóban Erik csinálta, akkor nem szeretném, hogy veszélyben légy. Csak ezért kérem.

Kicsit elmosolyodtam.

– Rendben van. Ezt meg tudom ígérni.

Egy kicsit még így maradtunk, és csak néztük, ahogyan a nap-fény egyre halványodva világítja be a nappalit. Odakint felerősödött a szél, és a ház oldalába kapaszkodva süvített. Nagyon hosszú volt az előttünk álló éjszaka, és én semmiképpen sem szerettem volna egyedül eltölteni.

– Itt maradnál velem éjszakára? – kérdeztem, miközben pontosan tudtam, hogy talán túlságosan sokat kérek. Lehet, hogy eredetileg szeretett volna visszamenni a farmra, vagy éppen a klubházban kellene lennie.

– Vagy egy kilométerrel előtted járok – vigyorgott, majd az állával a kanapé mellett, a földre dobott hátizsákra bökött. Eddig észre sem vettem, hogy ott van. – Amíg oda voltunk, felszedtem egy váltás ruhát is magamnak. Már csak zuhanyoznom kell.

– Köszi szépen! – Kinyújtóztam, és arcon csókoltam. – Mindent nagyon köszönök.

A homlokát az enyémhez nyomta.

– Mit szólnál, ha rendelnénk valami kínait? Van itt az utcában egy étterem, ahol vállalnak házhoz szállítást, én meg addig beugrom a tus alá.

Klassz tervnek tűnt. Én telefonon leadtam a rendelést, ő meg közben elvonult a fürdőszobába. Abban a pillanatban, hogy meghallottam a víz zubogását, azon kaptam magam, hogy vadul dobogó szívvel, elkerekedett szemekkel állok a fürdőszoba bezárt ajtaja előtt.

Vajon mit szólna, ha bemennék utána?

Beleharaptam az ajkamba, és elképzeltem, ahogyan lassan levetkőzöm, eldobom a mankómat és a térdrögzítőmet is, és hihetetlenül szexisen becsusszanok utána a zuhany alá. Felveszem a szappant...

Sóhaj.

Inkább az új hálószobám felé fordultam, odabicegtem, és gyorsan elkezdtem kipakolni, hogy minél több mindennel végezzek, mire Jase kijön a zuhany alól. Amikor hallottam, hogy nyílik a fürdő ajtaja, visszamentem a nappaliba.

– Csirkét rendeltem, és... aszta!

Jase az ajtóban állt, haja hullámosan keretezte csodálatosan szép arcát. A mellkasán nedvesen csillogtak a szőrszálak. A farmergatyája egészen le volt csúszva, csodálatosan kirajzolta a csípője két oldalán a V alakú izomkötegeket.

– A „csirkés aszta” az valami új kaja náluk? – ugratott, miközben egy törülközővel megszárította kockás hasát.

– Mindenesetre szívesen befalnám.

A szeme ezüstösen csillant, megindult felém, és az arckifejezéséből csak színtiszta éhség tükröződött. Ujjai az arcomat érintették, finoman simogatva, amikor megszólalt a csengő.

Felnyögött, és hátralépett.

– Kinyitom.

Kiszáradt szájjal figyeltem, ahogy az ajtóhoz megy. A futár alaposan megnézte a félmeztelen Jase -t, bár azt hiszem, messze nem ez lehetett a legfurcsább dolog, amit valaha látott. A kanapén ülve, a tévé előtt vacsoráztunk.

Jase nem is mozdult onnan, amikor én is elmentem zuhanyozni, mert úgy éreztem, nagyon le kell mosnom magamról az egész nap mocskát. Ó, bárcsak kimoshatta volna a víz az emlékeimből is azt a képet, ami állandóan vissza-visszatért, ha lehunytam a szemem, és azokat a gondolatokat is, amik állandóan visszatértek Erikre és arra a rózsaszín sálra!

Vajon tényleg lehetséges, hogy ő tette? Abból, amit láttam, és amit Debbie mesélt, hihetetlenül hirtelen haragú pasi volt. Amikor meglendítette azt a táskát, akkor is hajszálra volt csak a dührohamtól, de persze az, ha valaki képes jó erősen meglendíteni egy táskát, még nem azt jelenti, hogy embert ölni is képes lenne.

A víz már kezdett langyossá válni, mire kiléptem a tus alól, és puha, zöld frottírtörülközőt tekertem magamra. Így, nedves bőrrel egy kicsit nehéz volt feltenni a térdmerevítőt, és mire sikerült végeznem, szinte megint teljesen leizzadtam.

Kiléptem a csupa gőzfürdőből, de Jase-t nem láttam sehol. Megfogtam a törülköző szélét, nem hagyva, hogy leessen rólam, és a hálószobába mentem.

Éppen a ruháimat akasztgatta be a szekrénybe, és valami dalt dudorászott halkan. Nem is vette észre, mikor megálltam az ajtóban.

A torkom összeszorult, ahogyan azt néztem, amint az egyik pulcsimat vállfára akasztja. A vállfát biztosan az albiban találta, vagy éppen a koleszból szedte össze. Aztán még az ágy felé fordult, felemelt egy halom farmergatyát – mind szépen összehajtogatva –, és máris minden ruhám a helyén volt.

– Azt hiszem, megtartalak.

Ellépett a beépített szekrénytől, és megfordult. Még a kezében volt egy farmer, de láthatóan el is felejtkezett róla, hiszen ezüstös tekintete a fejem búbjától a lábujjam hegyéig alaposan végigsimított.

– Basszus!

Teljesen elpirultam.

– Kösz, hogy elpakoltál helyettem!

– Aha! – A farmeremet ledobta a földre, és elindult felém. A tekintetét látva egyszerre szerettem volna sarkon fordulva menekülni, és a karjaiba vetni magam. Éppen csak az ujjai hegyével simította végig a karomat, de a tekintete felperzselt.

– Most teszek neked egy őrült javaslatot, mit szólsz?

– Oké.

A szája egyik sarka mosolyra görbült.

– Szerintem, amíg itt vagyok, naponta kétszer így kellene járkálnod a lakásban. Egyszer reggel, és egyszer este is.

Nevettem.

– Vagyis azt akarod, hogy egy szál törülközőben bicegjek ide- oda?

– Bicegj, járkálj, üldögélj, állj, lélegezz! – Aztán az ajkával végigsimította az arcomat, hogy mindenem beleremegett. – Ezek bármelyikével ki tudnék egyezni.

A fejemet éppen csak egy kicsit kellett elfordítanom, és az ajkunk máris összeért. A csók lágy és édes volt az elején, Jase ujjainak hegye az arcomat simította. A törülközőt most már sokkal kevésbé határozottan tartottam, a nyelve végigsiklott az ajkamon, és finoman széjjelnyitotta.

Imádtam, ahogyan csókol, ahogyan ízlel, és ahogyan csak a nyelvével az egekbe tud repíteni. A lélegzésem felgyorsult, közelebb húzódtam hozzá, és már csak egy vagy két centi választott el bennünket.

A vágy villámgyorsan kelt életre bennem, és izzani kezdtem. Kívántam, és már nem csak testi szinten. Azt akartam, hogy egyáltalán semmi ne legyen közöttünk.

Belenyögött a számba.

– Akarlak.

Az ereimben forró láva ömlött.

– Csak rád vágyom.

A keze végigsimította az oldalamat, és amikor elért a törülköző széléhez, megint felnyögött. Közelebb hajoltam hozzá.

– A tiéd vagyok! – suttogtam.

Megint megcsókolt, és a nyelvével ölelte az enyémet. Amikor visszahúzódott, még egy kicsit megharapta az ajkamat, amitől levegő után kellett kapnom. A szemem kinyílt, és elvesztem abban az ezüstös tekintetben.

Igaza volt, amikor az előző éjszaka nem hagyta, hogy továbbmenjünk. Én sem szerettem volna, ha az első együttlétünket ilyen árnyak feketítik be. Ahogyan ő, én is azt akartam, hogy minden tökéletesen alakuljon. Úgy akartam visszatekinteni majd erre a pillanatra, hogy abban ne legyen semmi megbánás.

Ugyanakkor tisztában voltam vele, hogy tökéletesre semmit nem lehet előre megtervezni. Mind a ketten ugyanazt akartuk, és habár ő mindig hangoztatta, hogy mindent tökéletesnek szeretne, nem is vette észre, hogy ezzel engem, már régen megfőzött, és már eddig is mindent tökéletesen csinált.

Nagy levegőt vettem, összegyűjtöttem a bátorságomat, és kioldottam a törülközőt rögzítő csomót. Mintha a színpadra léptem volna ki, tudva, hogy minden szem rám szegeződik. Ez is olyan volt, mégis más – sokkal erőteljesebb. Mert most csak az ő tekintete számított, és most egyedül ő jelentette számomra a világot.

Kioldottam a csomót, és hagytam, hogy a törülköző a földre hulljon.

– Istenem! – horkant fel, és az ajka szétnyílt, ahogyan hirtelen levegő után kapott.

Mivel a kimondottan szexis kék térdmerevítőmtől eltekintve teljesen meztelen voltam, sokkal sérülékenyebbnek éreztem magam, mint bárki mással éreztem eddigi életem során.

És most nem csak arról volt szó, hogy felajánlottam neki a testemet. Mert ebben a pillanatban az egész szívemet is neki adtam.

Jase hátrált egy lépést, és a két keze végigsimította az oldalát. Ujjai újra és újra ökölbe szorultak.

– Tudod, mennyire szép vagy? Hogy milyen hatással vagy rám? – A gondolataimat kellemes köd szállta meg, ahogyan a szavaira a testem és a szívem is válaszolt. Lassan ingatni kezdte a fejét. – Nem hiszem, hogy valóban megérted, mert akkor biztos vagyok benne, hogy nem állnál csak így itt, előttem. Istenem, Tess, hiszen benned a világon minden teljesen tökéletes!

Pedig olyan sok minden volt bennem, ami nem volt tökéletes. Most, hogy már nem táncolhattam, vagy ötven hamburgerrel ezelőtt elveszítettem a tökéletes testemet. A csípőm sokkal kerekebb lett, és a combjaim közel sem olyan izmosak, mint korábban. A régi, teljesen lapos has helyett, most egy kicsi pocakom is volt, és a mellem is teltebb lett. Ami önmagában még nem lett volna baj, csakhogy ezzel együtt a fenekem is megnőtt.

Amikor azonban ő nézett engem, sokkal szebbnek éreztem magam, mint életemben bármikor.

Még soha nem tekintettem semmi elé ilyen őszinte várakozással. Ahogy engem nézett, legszívesebben eszeveszett dolgokat is meg-tettem volna. Kipirultam, felizgultam, és közben pontosan tudtam, hogy helyes döntéseket hozok.

– Még soha... senkinek nem tudtam így kitárulkozni – mondtam remegő hangon. – Viszont tudom, hogy számunkra ez a tökéletes pillanat. Akarlak, Jase. Te is akarsz engem?

– Igen. – A hangja reszelős volt, ahogyan a tekintete elindult rajtam felfelé, és megállapodott a mellemen, míg a végén már annyira vágytam az érintésére, hogy kínzó fájdalom lüktetett bennem. – Akarlak téged!

Megérintett, aztán az ujjai a felkaromra kulcsolódtak, és lehajtotta a fejét. Selymes, nyirkos hajának tincsei az arcomat simogatták.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

– Semmiben nem voltam még ennél biztosabb – sóhajtottam.

Meztelen mellkasa megemelkedett, és az enyémhez ért. Az érzékeim életre keltek. A torkából megint feltört az a szexis, mély hangú morgás.

– Itt maradj! Meg ne mozdulj. Érted?

– Igen.

Gyorsan megcsókolt, és megszívogatta az ajkamat, majd elszakította magát, és kisietett a hálószobából. Néhány másodperccel később már vissza is tért, kezében egy csomó, négyzet alakú, kis fóliatasakkal. Kérdőn vontam fel a szemöldökömet, ő meg csak vigyorgott.

– Látom, alaposan felkészültél!

Magabiztos vigyor villant.

– Ha rólad van szó, szeretek mindenre alaposan felkészülni. – Ezzel mögém, az ágyra dobta a gumikat, én pedig hátrálni kezdtem, míg a térdem hátsó része neki nem ütődött a matracnak. – Akarsz nézni?

– Semmi mást nem akarok most nézni.

A lélegzetem a torkomban akadt, amint az ajka széles mosolyra húzódott, de aztán visszatartottam, mert lenyúlt, és elkezdte kigombolni a farmert. Utána következett a slicc is, és a nadrág máris a földön landolt. Pár másodpercig tartott csak a dolog, azután lekerült a bokszeralsója is.

Levegőért kaptam, amikor megláttam, mire halkan nevetni kezdett.

Szó szerint fantasztikus volt. Az a napbarnított bőr minden szükséges helyen kőkeményre volt gyúrva.

Jase... nos, mondjuk azt, hogy igen nagy tehetséggel volt megáldva. És akkor még szerény voltam.

Két ujjával felemelte az államat.

– Tetszik, amit látsz?

Megremegtem.

– Nagyon is.

– Helyes. – Amikor megcsókolt, a szoba levegője hirtelen szexuális energiákkal telt meg. – El sem tudod képzelni, mióta vágyom már erre! – mormogta a számba, miközben karjával átölelte a csípőmet, és felemelt, hogy pontosan egy magasságban legyek vele. A következő csók már tényleg lángra lobbantotta a testemet. – Vagy hány álmatlan éjszakán próbáltam elképzelni, milyen lehet így veled!

– Legalább annyiszor, ahány alkalommal én gondoltam rád? – válaszoltam, miközben leengedett az ágyra, és most pontosan a közepén feküdtem. – Nem akarok ennél tovább várni.

– Én sem – megfogta az egyik gumit, feltépte a csomagolást, és felhúzta.

Leengedte rám magát, előbb kipirult arcomat simítva végig az ajkaival, aztán lejjebb, lángoló ösvényt rajzolva a mellemre, szívogatta és harapdálta, míg a csípőm türelmetlenül emelkedett fel, és dörzsölődött hozzá. Abban a pillanatban, hogy a csípőm az övéhez ért, megremegett. A keze mindenhol ott volt, minden testrészemet végigsimogatva, mintha csak az érintésemet próbálná belevésni az emlékeibe.

A testem ívben meghajolva feszült az övének, és az ujjaimmal a mellkasát simítottam. A vágy úgy öntött el, mintha egy rég ostromolt gát szakadt volna át hirtelen.

– Nem akarom elsietni! – Ezzel lenyúlt kettőnk közé, és ahogyan széthúzta a combjaimat, az egyik ujját azonnal belém is nyomta. – Meg akarom csókolni és meg akarom ízlelni a tested minden kis részét, mert ennél kevesebbet te nem érdemelsz, csak az a baj, hogy nem fogom tudni, visszafogni magam, kicsim. Most már nagyon nehéz.

És miközben ezeket a szavakat kimondta, megremegett. Lassan kihúzta az ujját, és a tekintete foglyul ejtette az enyémet. Azt hittem szétrobbanok, amikor megéreztem, hogy belém hatol.

– Istenem, te annyira... – Elhallgatott, mintha nem talált volna megfelelő szót, ami kifejezhetné az érzéseit.

Még csak félig volt bennem, de a feszítés már szinte elviselhetetlennek tűnt. Felemeltem a csípőmet, és a combomat a csípője koré fontam. Nyögéseink megtöltötték a hálószobát, ahogyan a csípője újra és újra előremozdult, míg a végén teljesen bennem volt.

Aztán megállt, és lihegve küzdött, hogy mozdulatlan maradhasson.

– Jól vagy?

Mivel már nagyon régóta nem voltam együtt senkivel, éreztem egy egészen enyhe, szúró fájdalmat, de ettől eltekintve jól voltam. Még annál is jobban.

– Igen.

Ajkai édes csókban simítottak végig az enyémen, és a kezével megfogta az arcomat.

– A világon nincs jobb érzés annál, mint amikor ilyen szorosan fogsz.

– Egyetértünk. – Aztán a hajába túrtam, és amint a csípőmet nekifeszítettem az övének, hirtelen minden korlát, ami eddig még kitartott benne, ledőlt.

Előrelökött, és minden egyes erőteljes lökésre mélyebben és mélyebben járt bennem. A testem megfeszült körülötte, miközben a kezével megragadta a csípőmet, és magához húzott. Az egyre gyorsuló tempó széjjeltépte a vágy és a gyönyör gátjait; minél gyorsabban mozgott, annál jobban elöntötte a testemet a kéj, a keze simogatott, minden kis porcikámat felfedezte, és addig fokozta a vágyamat, míg végül a bensőmben egyre feszülő csomó kioldódott, és a gyönyör keresztülcsapott rajtam.

Mélyen megcsókolt, azután egy kicsit eltávolodott tőlem, én pedig remegve szorítottam. A testemet újabb és újabb hullámokban árasztotta el a kéj, ő pedig szinte azonnal követett, lüktetve, a nyakam hajlatába temetve az arcát. Még mindig az imént átéltek hatása alatt simítottam végig a hátán, miközben pontosan éreztem a testén végigfutó finom remegéseket.

Percek teltek el, míg feltámaszkodott.

– Tess, kicsim...

Kinyitottam a szemem, és egyenesen abba a fantasztikus, ezüst tekintetbe néztem. Azonnal újra szerelmes lettem.

– Ez... csodálatos volt.

Úgy tűnt, egy örökkévalóságig bennem marad, aztán kihúzódott belőlem, gyorsan oldalra gördült az ágyon, és gyakorlott mozdulattal egy közeli szemetesbe dobta a gumit. Másodpercekkel később már mellettem hevert.

Aztán csak feküdtünk tovább, ő az oldalára fordulva, én hanyatt, és habár a légzésünk hamarosan lelassult, még perceken keresztül csak néztük egymást, néma csöndben,

Féloldalas mosoly jelent meg az arcán.

– Tudod, ez... Most olyan volt, mint egy első alkalom. – Aztán nevetés tört fel belőle, lehajtotta a fejét, és megcsókolta a vállamat. – Hülyén hangzik, mi?

– Nem. Cseppet sem.

– De nekem tényleg olyan érzés volt. Szerintem még az első alkalom sem volt ennyire jó, pedig ha jól emlékszem, akkor úgy éreztem, hogy felfedeztem az élet értelmét.

Nevettem, oldalra fordultam, és szembenéztem vele. A mellem a mellkasának feszült. A szeme ezüst lánggal égett, és a kezét meztelen csípőmre helyezte. Lehunytam a szememet, és vártam, hogy megcsókoljon. Nem kellett sokáig várnom. Megharapdálta az alsó ajkamat, én meg felsóhajtottam.

– Tökéletes.

– Tudod, hogy mi tökéletes még ezen kívül? – közelebb húzódott, és éreztem, ahogyan a hasamnak feszül. A szemem elkerekedett, és ahogyan a testemhez dörzsölődött, a szemében kéjes fény csillant. A szőrszálak csiklandozták a bőrömet, és ezzel csak még érzékibb lett a tudat, hogy semmi nincsen a testünk között.

A lélegzetem elakadt.

– Ilyen hamar?

– Mondtam már, hogy ha veled vagyok, akkor mindig bevetésre készen állok.

– Igen, de... ó! – A keze utat talált a combjaim közé, és a tenyere rám simult.

Az arcán megjelenő vigyor színtiszta gyönyör volt.

– Na és te?

Mintha lett volna egy kapcsolója, amivel kedve szerint irányíthatja a szexuális vágyamat. És ez egyszerre tűnt csodálatosnak és nevetségesnek. A csípőm megrándult, ahogyan az ujja utat talált befelé.

– Szerinted?

– Szerintem, amikor így elakad a lélegzeted, azt nyugodtan vehetem igennek. – Megcsókolta verítéktől nedves homlokomat. – Akarlak. Megint. – Ajka perzselően járta végig az arcomat, hogy végül szenvedélyes csókkal forrjon rá az ajkamra. – Akarlak. Mélyen benned akarok lenni.

Elvette a kezét, maga mögé nyúlt, és egy ideig tapogatózott, míg a gyűrött takaró ráncai között sikerült rátalálnia a gumira. Egy pillanattal később megragadta a csípőmet, az ölébe emelt, és a hátára feküdt. A testén végigremegő, mély morgás miatt, és ahogyan a farka vége nekem nyomódott, azonnal elárasztott a forróság oda-lent.

– Olyan mélyen akarok benned lenni, hogy soha többé ne tudj kivenni magadból. Te is akarod?

Lehunytam a szemem, és suttogva feleltem.

– Igen.

– Akkor nézz rám! – A hangja követelőző volt, torokból jövő, veszélyesen csábító. Azonnal engedelmeskedtem. A szeme folyékony ezüst. – Istenem, milyen csodálatosan szép vagy!

Felnyúlt, a hajamat az egyik vállam fölött hátradobta, majd a keze elindult lefelé, végigcirógatva a mellemet. A tenyere rám simult, és a hüvelykje a kemény mellbimbóval játszott.

– Azt hiszem, ezt soha az életben nem fogom tudni megunni.

Megragadtam a vállát, és a lábujjaim összeszorultak. Centiről centire engedett lejjebb magára, míg elérte pontosan azt, amire vágyott. Aztán az egyik dolog után jött a másik, és ahogyan az első alkalommal is, hamarosan mind a ketten ott lebegtünk a csúcs közeiében. És még a térdembe nyilalló fájdalom sem jutott el hozzám, miközben rajta lovagoltam – egyszerűen túlságosan arra koncentráltam, milyen hatalmas feszültség gyűlik össze a bensőmben, ahogyan fel és lemozgattam magam. Aztán ráborultam, és a testünk egyszerre feszült meg, majd szakadt millió darabra. A nevünk értelmetlen, rekedten kiáltott szóvá olvadt a másik ajkán.

Jase erős karjai átöleltek, és szorosan a mellkasára vont, én pedig belé temetkeztem. Miközben újra és újra összerándulva lüktetett, a hátamat simogatta, és ujjai a hajamba túrtak.

Úgy éreztem, legszívesebben soha nem mozdulnék innen. És ebben nem segített, hogy ekkor elfordította a fejemet, és az ajka forró billogként jelölte meg a nyakamat, miközben a legerőteljesebb szót suttogta a fülembe a világon:

– Szeretlek.

24. FEJEZET

SZERET.

Ez a suttogva kimondott szó ott lüktetett a szívemben, újra és újra. Szeret. Mintha egy álom vált volna valóra, ami csak lányregényekben lehetséges. A srác, akibe évek óta fülig szerelmes vagyok, viszontszeret. Ráadásul ez az a jó fajta szerelem volt, ami táplálja a lelket és a testet, amibe bele lehet kapaszkodni, nem pedig az, ami fájdalmat okoz és elemészt. Az a fajta szerelem, amit Cam és Avery érzett egymás iránt. Már nem volt semmi okom arra, hogy féltékeny legyek rájuk, mert már én is átélem ezt a világot felforgató szerelmet – pont, mint a Hallmarkon játszott filmekben.

Remegő kezekkel simítottam végig a kidolgozott izomzatú test oldalát, és éreztem, ahogyan ellazul, és a légzése lassan visszatér a normális tempóra.

– Én is szeretlek – suttogtam bele verítéktől csillogó nyakhajlatába, és elmosolyodtam.

A karja megfeszült a hátamon, majd lejjebb csúszott, és a csípőmet simogatta, Aztán felemelt, és finoman maga mellé fektetett az ágyba. Megcsókolta a homlokomat.

– Mindjárt visszajövök.

Lehunytam a szemem, felsóhajtottam, majd az oldalamra fordultam. Jase előbb kiment a fürdőbe, majd ahogy jött vissza, lekapcsolta a villanyt. Odamászott az ágyba, szorosan mögém, és átölelt.

Nem mondott semmit, ami teljesen jó is volt így, hiszen már kimondta azt, amit hallani szerettem volna.

Még mindig izzottam belülről, biztos vagyok benne, hogy olyan vigyor ült a képemen még alvás közben is, mint a macskának, amelyik sikeresen felfalta az összes kanárit. Jase karja és hozzám simuló teste melege olyan kellemes kis menedéket nyújtott, ahol legalább átmenetileg megfeledkezhettem a hétvégén rám tört árnyakról.

Nem tudom, meddig aludtam, de abban egészen biztos vagyok, hogy nem álmodtam semmit. Végül éppen a hátamat simogató melegségnek a hiánya riasztott fel az alvás jelentette bódulatból.

Próbáltam kipislogni szememből az álmot, és lassan hozzászoktam a fényhez. A hálószobában gyülekező árnyakat valami tompa kék ragyogás tartotta kordában. Magam mögé nyúltam, és csak ekkor döbbentem rá, hogy az a hely, ahol eddig Jase hevert, most teljesen üres. Még mindig nem voltam teljesen éber, és a hátamra fordultam.

Jase ott ült az ágy sarkán, könyöke a térdére támasztva. Fejét két tenyerébe temette, háta meggörbül.

Az aggodalom miatt egy pillanat alatt elillant a szememből min-den álom. Felültem.

– Minden rendben van?

Felkapta a fejét, és olyan tekintettel nézett, mint aki teljesen belefeledkezett a gondolataiba. A félhomályban a szeme sötétnek és árnyakkal terhesnek tűnt.

– Igen, csak... van valami, amit meg kellett volna tennem, de elfelejtettem.

Kicsit zavartan figyeltem, ahogy feláll, és felkapja a földről a farmerét. Felvette, felrántotta a sliccet, de a gombot nyitva hagyta, ahogyan felém fordult.

– Át kell szaladnom a klubházba. Ott hagytam valamit, amire órán mindenképpen szükségem lesz.

– Értem – feleltem zavartan. – Ha akarod, akkor reggel elindulhatunk egy kicsit korábban, hogy be tudj ugrani érte, aztán...

– Nem, semmi gond. – Gyorsan fölém hajolt, adott az arcomra egy futó csókot, majd felegyenesedett. – Kulcsra zárom az ajtót magam mögött, úgyhogy nem kell kikelned az ágyból. Van még egy pár órád reggelig. Fél kilenc körül itt leszek érted.

Bólintottam, de éreztem, hogy váratlanul jeges hidegség önti el a bensőmet.

– Persze.

Jase hátrálva indult az ajtó felé, majd megfordult, és az ajtóban megállva visszanézett rám. A sötétben lehetetlen lett volna bármit leolvasni az arcáról.

– Tess...

Képtelen voltam lélegzethez jutni.

Úgy tűnt, lehajtja a fejét, aztán hallottam, hogy mélyen felsóhajt.

– Kösz a tegnap éjjelt.

Kösz a tegnap éjjelt?

Olyan szinten megdöbbentem, hogy mire sikerült szóra nyitni a számat, már azt hallottam, ahogyan a bejárati ajtó nyílik és be is csukódik. Most komolyan megköszönte? Nem, mintha bármi baj lenne azzal, hogy megköszöni – legalábbis feltételezem, hogy nem –, de akkor is nagyon furán vette ki magát, hogy ezt mondja, különösen az után egy pár órával, hogy azt mondta, szeret.

A gyomrom egyetlen hatalmas görcsbe rándult.

A percek órákba mentek át, én pedig csak ültem ott az ágyon, és figyeltem, amint a halványkék fény lassan mindjobban szétterül a padlón, a semmibe űzve az éjszaka sötétjének maradékát. Nincs itt semmi baj, próbáltam győzködni magam. Nem kell hatalmas titkokat beleképzelni egy ilyen váratlan távozásba. Hiszen mondta, hogy van még egy kis dolga órák előtt.

Csakhogy, amikor elment, nem mondta, hogy szeret.

Szorosan lehunytam a szememet, és kétségbeesetten próbáltam nem tudomást venni a mellkasomban egyre táguló űrről, amely villámgyorsan gyűjtött magába minden bizonytalanságot és kétséget.

Hiszen kimondtuk ezt a nagyon is fontos vallomást, és utána minden rendben ment. Nem engedhetem meg magamnak, hogy bármi másra gondoljak, mert... vadul megráztam a fejemet, de annyira, hogy a nyakam is belesajdult.

Biztos, hogy minden a legnagyobb rendben van!

Jase nagyon csendes volt, amikor egy pár órával később felvett, és nekem sem volt kedvem csevegni. Nem tudtam visszaaludni, és mire eljutottam odáig, hogy beszálljak a Jeepbe, sikerült annyira bepörögnöm, hogy kész idegroncs lettem. Kitett a Whitehall előtt, és ha nem tévedek, akkor egész úton jó, ha öt szót váltottunk.

Valami nagyon nem volt kerek.

A Jase-szel kapcsolatos aggodalmaim azonban abban a pillanatban a háttérbe szorultak, hogy beléptem a Whitehall épületébe. Mindenki engem bámult. De nem azért, mert mankóztam. Az ott várakozók, kettesével-hármasával fordultak egymáshoz. Akadt, aki suttogott. Mások csak néztek.

– Ő találta meg...

Mire sikerült vagy egy órával később eljutnom a töri előadásra, legalább négy alkalommal ütötte meg a fülemet ez az elsuttogott mondat.

Calla rosszallóan mért végig, amikor meglátott.

– Úgy nézel ki, mint a mosott szar.

– Kösz! – motyogtam.

Egy szőke tincset a füle mögé fésült, aztán ezúttal aggodalmasan meredt rám.

– Ne haragudj! Nem akartalak ilyen bunkó módon köszönteni. Minden rendben van?

Nem. Nagyon nem volt rendben. Kurva sok minden nem volt rendben.

– Mindenki engem bámul.

Körbepillantott a teremben. Néhány hallgató azóta bámult a válla fölött hátrafordulva, hogy beléptem, és leültem a helyemre.

– Nem bámul senki.

Lapos pillantást vetettem rá, ő pedig azonnal visszahúzódott.

– Kösz, hogy próbálsz megnyugtatni, de akkor is tudom, hogy mindenki úgy bámul rám, mintha valami morbid látványosság lennék.

Fenyegetően nézett néhány srácra az első sorban. Azonnal kapkodva előrefordultak.

– Szard le őket! – tanácsolta. – És akkor majd nem bámulnak. Vagy te szoksz hozzá, hogy ne törődj velük. Hidd el! Tudom.

Bólintottam, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne törődjek a kíváncsi pillantásokkal. Az ember azt hinné, hogy nincsen semmi különösebben érdekes abban, amit én átéltem, a többiek azonban úgy viselkedtek, mint a baleseteket bámuló katasztrófaturisták.

– Na, és hogy van ma reggel a szívdöglesztő Jase ? – kérdezte Calla, hogy témát váltson, miközben kifelé mentünk a töri előadásról. És természetesen ez is éppen olyan téma volt, amiben nem szívesen mélyedtem volna el.

– Nem tudom – ismertem be, és változtattam a fogáson a mankón. Legszívesebben minden bámuló szarházit berugdostam volna egy metró alá. – Ma reggel kicsit nyűgös és csendes volt.

Calla az égre emelte a tekintetét.

– Ez annyira tipikus. Egyfolytában azzal vádolnak minket, hogy meg vagyunk bolondulva, amikor menstruálunk, erre nekik meg gyorsabban változik a hangulatuk, mint egy terhes nőnek.

Ekkor értünk el a megállóba, ahol a campus nyugati részébe induló buszra lehetett felszállni. Szétnéztem a tömött utcasarkon. Nem figyelt senki, és talán nem lett volna szabad elmesélnem neki, de úgy éreztem, hogy ha nem oszthatom meg valakivel, menten felrobbanok. Halkabban folytattam:

– Tegnap este szexeltünk.

Calla ajkai tökéletes O betűt formáltak.

– Ez volt az első – tettem hozzá, és éreztem, hogy elpirulok. – És mielőtt még feltennéd a kérdést, igen, fantasztikus volt. Rohadtul csodálatos, de amikor hajnalban felébredtem, ott ült az ágyon, és a feje a kezében. Aztán otthagyott, mondván, hogy valamit még össze kell szednie a klubházban, ma reggel meg, amikor eljött értem, két szót sem volt hajlandó szólni.

Calla becsukta a száját.

– Értem. Esetleg összevesztetek valamin?

– Nem, semmi ilyesmi nem történt.

– Akkor lehet, hogy tényleg csak el kellett mennie valamiért a klubházba, és ma reggel nagyon fáradt volt. Vagy csak olyan hangulata volt – tette hozzá némi gondolkodás után. – Különben pedig az lenne a legegyszerűbb, ha megkérdeznéd tőle, hogy minden rendben van-e. Mert az sokkal jobb, mint állni itt az utcán, és stresszelni magad valami miatt, amiről semmit sem tudsz. Van neked éppen elég bajod, ami miatt rághatod magad.

Igaza volt, persze, csak az a baj, hogy úgy tűnt, még saját magát sem sikerül meggyőznie erről. A gyomrom tótágast állt. Mindenképpen meg kell kérdeznem. És ha lehet, minél hamarabb. Majd az lesz, hogy megkérdezem tőle, minden rendben van-e vele, ő meg majd azt mondja, hogy persze, nincsen semmi baj, mire teljesen hülyének érzem majd magamat, amiért ilyen nagy feneket kerítettem egy ennyire jelentéktelen semmiségnek.

Jase hangulata nem lett jobb akkor sem, amikor beült a zeneelméletre. Köszönt Callának, és én is kaptam tőle egy mosolyt, utána azonban csak bámult a tanárra, mintha olyan baromira érdekelné, amiről éppen beszél. Ami persze baromság, hiszen szerintem az egész osztályban nem volt egyetlen ember sem, akinek lett volna legalább halvány fogalma a témáról.

Na és az a bizonyos mosoly, amit kaptam tőle! Nem volt benne semmi szeretet, a vele villanó tekintetet pedig kimondottan hidegnek láttam. Azzal a mosollyal semmi sem volt rendben. Hamis volt. Dr. Morgan mosolyára emlékeztetett. A rendőrtisztek mosolyára emlékeztetett, miközben kifelé kísértek a kihallgató szobából.

A tenyerem csurom veríték lett, olyannyira, hogy a tollam is kicsúszott a kezemből. Vagy két-három sort sikerült csak jegyzetelnem az egész óra alatt. Miután elköszöntem Callától, a mankókkal odabicegtem, ahol Jase pakolt. A megszokott módon most is elvette tőlem a táskámat, és a kocsiban a lábam mellé, a padlóra helyezte, hogy könnyen elérjem.

Ezúttal nem láttam az ismerős, rózsaszín dobozt. Az ajkamba harapva figyeltem, amint megkerüli a Jeepet. Szürke kötött sapkáját mélyen a szemébe húzta, csak néhány tincs kandikált ki alóla. Beült, és becsapta az ajtót maga mögött. Az ajka egészen szorosan összezárva, hogy a látványra a gyomrom megint görcsbe rándult.

A szám kiszáradt, miközben kitolatott a parkolóból, és elindult a campus keleti része felé vezető főútvonalon. Rettenetesen ideges és bizonytalan voltam, és amíg ő a Byrd épület közelében próbált parkolót találni, én egész idő alatt igyekezetem összeszedni magamban annyi bátorságot, hogy megszólaljak.

Az ujjaimat szorosan összefontam, és hatalmasat nyeltem,

– Minden rendben van?

Leállította a motort, és kihúzta a kulcsot. Hátradőlt, aztán szabad kezét felemelte, és hátrafelé végigsimított vele a kötött sapkán. Abban a néhány másodpercben, amíg végül beszélni nem kezdett, a gyomrom görcsösen szorult össze.

– Nem – mondta olyan halkan, hogy először nem is tudtam, jól hallottam-e egyáltalán. – Semmi nincs rendben.

Kinyitottam a számat, de bármit akartam is mondani, az mindörökre elhalt a nyelvem hegyén, amikor felém fordult, és a szemembe nézett. Jaj, istenem, ez nagyon gáz lesz! Nagyon, de nagyon gáz. Minden izmom összerándult.

– Nem is tudom, hogy magyarázhatnám el neked. – Újra szorosan összezárta a száját, én pedig éreztem, hogy a torkom hátsó részébe valami égető érzés költözik. – Nagyon sajnálom.

– Mit sajnálsz? – A hangomat károgásnak hallottam. Nem ér-tettem semmit, mert azt, ami kettőnk között történt, biztosan nem sajnálhatja. Az lehetetlen.

Elfordult tőlem, és a fejét egy egészen kicsit oldalra billentette.

– Ez az egész túlságosan sok nekem.

Lassan pislogtam, és úgy éreztem magam, mint aki a közepén kapcsolódik be egy beszélgetésbe.

– Mi a baj?

– Ez! – mondta hangosan, és felemelte a kezét. – Ez nekem túl sok és túl gyors.

Annyira erősen szorítottam ökölbe az ujjaimat, hogy a körmeim kis félholdakat vájtak a tenyerem húsába.

– Én... – nem értem. – Még én is gyengének és szánalmasnak hallottam a saját hangomat, és éreztem, hogy a vér kifut az arcomból.

– Mi folyik itt, Jase ?

– Ez az egész így túl sok. – Lehunyta a szemét, elhúzta a száját, és az arcára szenvedő kifejezés ült ki. – Túl sok minden történt, és túl gyorsan.

– Mi van? Köztünk? Túlságosan gyorsan haladunk? – Most az a baja, hogy lefeküdtünk? Mindenesetre egy olyan pasitól, akinek ilyen a híre, ez enyhén szólva is szokatlan volna. Értettem én, hogy azt akarja, hogy minden tökéletes legyen, de hát az éjszaka az is volt.

– Ha úgy gondolod, hogy még szükséged van egy kis időre, akkor lelassíthatunk...

– Nem vagyok képes rá – szakított félbe, és kinyitotta a szemét. – Ami köztünk van, az túl komoly. Azt hittem, készen állok rá, de nem.

Honnan szedi, hogy nem áll készen? Mégis mi a fene tartotta vissza? Hiszen már tudtam Jackről, és tisztában voltam vele, hogy ez a körülmény befolyással lesz a jövőnkre – és aztán, ahogyan levegőt vettem, már értettem, mire akar kilyukadni. Ez most nem Jackről vagy kettőnkről szólt. Hanem Jack édesanyjáról.

– Arról a lányról van szó, igaz? Te...

– Most nem róla beszélek! – csattant fel, és úgy éreztem, mintha valami darabokra hasadna a mellkasomban, mintha egy hatalmas repedés tátongana a szívemben, ami minden egyes kimondott szavára, szélesebbre tágul. – Én nem akarok komoly kapcsolatot! Egyrészt Jack nagyon fiatal még, és nekem le kell diplomáznom. Most az a legfontosabb, hogy munkát szerezzek, és segítsek Jacket felnevelni.

– És honnan gondolod, hogy ebben nem tudnék segíteni?

Fátyolos tekintete azonnal rám tapadt.

– Mert nem. Nem lehet. Mert én nem lennék képes megint végigcsinálni... – Az állkapcsa csattanva összezáródott, majd lehajtotta a fejét. – Ne haragudj! Tudnod kell, hogy soha nem akartam fájdalmat okozni neked. Hogy ez lenne a legutolsó dolog, amire vetemednék. Ezt el kell hinned nekem.

A mellkasom hirtelen megemelkedett, és úgy éreztem magam, mintha belém nyúlt, és egyetlen kegyetlen mozdulattal összegyűrte volna a tüdőmet. A mellkasomban egyre erősödött az égető érzés, és a szememet csípni kezdték a könnyek. Próbáltam ugyan megnyugodni, de a fájdalom nagyon is nyers és nagyon is valóságos volt.

– Közben pedig pontosan tudom, mennyire megbántottalak, és ezt kurvára sajnálom. – Gyorsan rám pillantott, majd megfeszült. A szívemben a repedés tovább szélesedett. – Még mindig szeretnélek órák után felvenni, és szeretnélek reggelenként elhozni a suliba. – Tette hozzá sietve, amikor látta, milyen arccal nézek rá. – Szóval emiatt nem kell aggódnod.

Felegyenesedtem, és nekidőltem az ajtónak. Mintha csak most tudatosult volna bennem, miről beszélt egészen mostanáig. Az ülés és az egész padló eltűnt, és feneketlen szakadék nyílt meg alattam. Égetően forró könnyeket pislogtam vissza.

– Akkor csak még egyszer, mert szeretném, ha tuti biztosan érteném, amit mondani akarsz. Nem akarsz járni velem, de szívesen lennél a sofőröm?

Jase összevonta a szemöldökét.

– Azt akarom, hogy barátok legyünk, Tess! Én nem a sofőröd szeretnék lenni!

Vettem egy mély lélegzetet, majd előrefelé fordultam. A gondolatok egymást kergették a fejemben, míg a gyomrom egyfolytában tornagyakorlatokat végzett. A bőröm bizsergett, és hirtelen túl szűknek éreztem.

– Sajnálom...

– Hallgass! – És közben egy könnycsepp gördült végig az arcomon. Hirtelen mozdulattal töröltem le. – Légy szíves, hallgass el, mert csak tovább rontasz az egészen!

Nem mondott semmit, csak bólintott.

Remegő kézzel nyúltam a táskámért. Zsibbadt ujjakkal fogtam meg, és az ajtónyitóhoz értem. Nem is próbált megállítani, ahogyan esetlen mozdulatokkal kiszálltam, de aztán megmozdult, mintha segíteni akarna a mankóval.

– Ne! – szóltam rá reszelős hangon. – Nincs szükségem a segítségedre.

Jase megmerevedett az ülésben, és az orrcimpái dühösen tágultak ki.

– De én segíteni akarok, Tess! Azt akarom, hogy mi...

– Mit? Hogy barátok legyünk? – visszafojtottam a nevetésemet. – Komolyan?

Halálosan komoly arccal nézett.

És ez még gázosabbá tette az egész helyzetet, mert azt mutatta, mennyire hihetetlenül sekélyesek az irántam érzett érzelmei.

– Nem lehetünk barátok, Jase! Mert én nem barátkozom olyanokkal, akikbe szerelmes vagyok, és akik ekkora fájdalmat okoznak!

Összerezzent, de ez nem okozott különösebb örömet. Rángatva próbáltam kiszabadítani a mankómat, mire hátratántorodtam, és a táskámat a földre ejtettem.

– Tess! – kinyitotta az ajtót. – Az isten verje meg, engedd már, hogy segítsek!

Halkan káromkodva, a világot a könnyeimen keresztül nézve lehajoltam, felkaptam és a vállamra vetettem a táskámat. Ekkorra azonban már ott állt, közvetlenül előttem, és a mankómat felém nyújtotta.

Kikaptam a kezéből, és olyan dühös voltam rá, hogy szó szerint remegtem.

– Bárcsak azelőtt világosodtál volna meg és találod ki, hogy ez az egész túlságosan gyors, mielőtt a bátyámnak azt mondtad, hogy együtt járunk! – A szavak fojtott sírásba fulladtak, és én hátrébb léptem egyet. – Bárcsak azelőtt világosodtál volna meg, hogy szeretkeztünk!

Jase hátralépett, és az ajkai elnyíltak.

Hátat fordítottam neki, majd egyetlen szó nélkül távolodni kezdtem a Jeeptől. De nem a klubház felé mentem, mert nem lett volna képem Cam és Avery szemébe nézni. A mankókkal eltökélten kopogva a Knutti előtti padok egyike felé indultam. Nem hagyhattam, hogy elveszítsem a fejemet, nem hagyhattam, hogy elveszítsem a nyugalmamat. Csak fokozná a megaláztatásomat, ha nyilvánosan kezdenék hisztizni.

Jaj, istenem, Cam teljesen készen lesz! Még a végén képes lesz, és... Ekkor az egyik mankó gumírozott vége megcsúszott, hogy kis híján végigterültem a járdán.

Kétségbeesetten és ezernyi érzelemtől telve a testsúlyomat egyenletesen elosztottam a két lábam között, majd összefogtam a mankókat, és egy az egyben bevágtam őket a legközelebbi kukába. Úgy álltak ki belőle, mint az elfeledett falábak, és ahogy az üres pad felé bicegtem, az arra járók közül többen megbámultak. Mire a padhoz értem, a térdem már vadul lüktetett, de nem érdekelt, mert ez a fájdalom semmiség volt a bensőmben lángolóhoz képest. A könyökömet a combomra támasztottam, a fejemet a tenyerembe hajtottam, és szorosan lehunytam a szemem, próbálva útját állni a feltörő könnyeknek.

Mi a fene történik itt?

Jase annyira tökéletes volt a hétvégén, és még az előző éjjel is... Ráadásul az éjjel egész életem egyik legcsodálatosabb élménye is volt egyben. Nem kúrtunk. Nem keféltünk. Hanem szeretkeztünk. Minden tökéletes volt, és minden éppen a tökéletes pillanatban történt, de...

Jaj, istenem, én voltam olyan ostoba, hogy ezt bevettem? Hogy a szenvedély és a gyönyör pillanatában kimondott szónak túl sok jelentőséget tulajdonítottam?

Még soha nem éreztem magam ilyen fiatalnak és ostobának, mint abban a pillanatban. Két hét múlva tizenkilenc leszek, és egyszerre éreztem magam túl fiatalnak és túl tapasztaltnak is.

Hideg szél csapott végig az ösvényen, és belekapaszkodott a hajamba. Megremegtem, de szinte nem éreztem semmit a csípős októberi levegőből. Az ujjaim behajlottak, belemarkoltam a hajamba. A szempilláimat könny áztatta, a kezem remegett.

Fogalmam sincs, mennyi ideig ülhettem ott, de az biztos, hogy lassan kezdtem elveszíteni az önuralmamat. Így nem leszek képes végigülni a délutáni előadásokat. Előbányásztam a mobilomat, és küldtem Callának egy gyors SMS-t, amiben könyörögtem neki, hogy jöjjön el értem, és vigyen vissza a koleszba. Amikor megérkezett a válasza, hogy máris úton van, megmondtam neki, hol vagyok, és aztán visszacsúsztattam a mobilt a táskámba.

Mélyet lélegeztem, majd lassan kifújtam a levegőt, és hagytam, hogy tekintetem végigjárja az üres, füves területet. Megmerevedtem, amikor észrevettem, hogy Erik ott áll az egyik lombját vesztett fa alatt, a járda mellett.

És egyenesen engem néz.

Reszketés futott végig a gerincem mentén, amikor ellökte magát a fától, és néhány hosszúra nyújtott lépéssel odajött mellém. Ő volt ebben a pillanatban a legutolsó ember, akivel találkozni szerettem volna, különösen, ha azt nézzük, mivel gyanúsítottam.

Ahogy közelebb ért, láttam rajta, hogy ugyan teljesen más okból, de éppen olyan rosszul viseli a helyzetet, mint én. A haja, ami általában be volt lőve, most teljesen kócos volt, és az arca halottsápadt.

– Te azt mondtad a rendőröknek, hogy Debbie-vel voltam, mielőtt... mielőtt meghalt?

Néhányat pislogtam, majd hátradőltem, és próbáltam összeszedni gondolataimat, hogy valóban képes legyek lefolytatni azt a beszélgetést, amihez cseppet sem fűlött a fogam.

– Csak beszéltem nekik a rózsaszín sálról, és...

– Nem voltam ott. Mert Debbie szakított velem, amit, gondolom, pontosan tudsz. És ennek nyilván rettenetesen örültél. – Aztán előrehajolt, egyenesen bele a képembe. Annyira közel, hogy tisztán láttam a szeme sarkában minden kis ráncot. – És azt is mondtad nekik, hogy vertem. Pedig tudod, hogy ez nem igaz!

Hihetetlen, hogy én erről beszélgetek vele! És különben bekap-hatja, mert pontosan tudom, hogy igazam volt.

– Szóval, ha jót akarsz magadnak – tette még hozzá –, akkor befogod a kibaszott pofádat!

25. FEJEZET

MEKKORA EGY GYÖKÉR! – Calla kivette a kezemből a doboz jégkrémet, amit a frigóban találtunk. – Baszódjanak meg a pasik! De most komolyan. De úgy, hogy fájjon!

A szemem duzzadt volt, és a világ elmosódott a könnyeim miatt, miközben azt figyeltem, hogy fel és alá járkál a szobában. Nagyon sok minden volt, amit Calla nem tudott Jase-ről, és amit azért jobbnak láttam nem megosztani vele. Bármennyire megbántott is, akkor sem éreztem volna helyesnek, elárulni az egész világnak, hogy van egy titkolt gyereke, akinek minden valószínűséggel még mindig fülig szerelmes az anyjába.

Mert hát nem erről szólt ez az egész? Ő azt mondta, hogy nem áll még készen egy komoly kapcsolatra, én pedig rettenetesen keveset tudtam erről a másik csajról. Nem tudtam, hol lakik, fogalmam se volt, hogy tényleg kilépett-e az életükből, vagy arról sem, hogy milyen régen szakítottak. Ráadásul még ostobábbnak éreztem magam annak tudatában, hogy a szíve ezek szerint valószínűleg még mindig másé. Már akkor sejthettem volna, hogy valami nem teljesen kerek ezzel a dologgal, amikor nem volt hajlandó beszélni róla, de persze akkor könnyebbnek éreztem nem venni tudomást az egészről.

– Aha, baszódjanak meg! – suttogtam.

Megállt előttem, és felém nyújtotta a jégkrémet.

– Kérsz még?

Megráztam a fejemet, és a párnát a máris túlságosan teli hasamhoz szorítottam.

Felsóhajtott, és ledobta magát mellém.

– Annyira sajnálom, Teresa! Most semmi nem hiányzott kevésbé... A térded, Debbie, ez a zakkant Erik.

– Mondjuk, lehetne azért rosszabb is – mormogtam, és közben arra gondoltam, hogy szerintem soha nem leszek képes még egyszer abban az ágyban aludni. Mert állandóan érezném rajta Jase illatát, és ezt nem tudnám elviselni. Mivel a koleszba nem mehettem vissza, és nem volt több ágyam sem, úgy voltam vele, hogy inkább nagyon gyorsan megbarátkozom a kanapéval.

Calla érdeklődve nézett rám.

– Olyan, mintha a múlt héten a sors kiosztott volna neked egy méretes kékerest.

Ebben igaza volt ugyan, de Debbie akkor is jobban megjárta, mint én. Mert én legalább még élek. Lehunytam a szemem, és végigsimítottam a homlokomon.

– Nem hiszem, hogy ebben az életben valaha még szexelni fogok.

– Üdv a klubban! – Felsóhajtott. – Én már lemondtam a pasikról.

Rápillantottam.

– Totálisan?

Bólintott.

– Aha. Úgy könnyebb az élet.

– És a csajok?

– Bár úgy lenne! – Felnevetett. – Tudod, szerintem a szextől minden csak bonyolultabb és gázosabb lesz. Úgy értem, persze, megnézem én magamnak a pasikat, és annyi szexis utalást teszek, ha valakivel beszélgetek, hogy sokan azt hiszik, nem vagyok százas, de még soha, senkivel sem feküdtem le.

– Mi van? – kérdeztem hitetlenkedve. – Te szűz vagy?

Megint nevetett.

– Miért olyan megdöbbentő ez? Biztosan nem én vagyok a világon az egyetlen huszonegy éves szűz csaj!

– Persze – feleltem gyorsan.

Felegyenesedett, majd a jégkrémes dobozt a másik kezébe vette.

– És nézz rám, Teresa! Nem vagyok olyan, mint Avery. Nem vagyok karcsú, és egy kicsit szerintem Jokerre hasonlítok – mondta, sebhelyes arcára mutatva.

A szám tátva maradt a csodálkozástól.

– Először is, egyáltalán nem vagy kövér.

Csodálkozva vonta fel a szemöldökét.

A mennyezetre néztem.

– És egyáltalán nem úgy nézel ki, mint Joker, te dilipók! Nagyon csinos vagy! – És ezt szó szerint így is gondoltam. Mert sebhelyesen vagy nem, de Calla szívdöglesztő volt. – El sem tudom hinni, hogy ilyennek látod magad!

Megvonta a vállát, és felállt.

– De most már eleget beszélgettünk rólam, a nem létező szexuális életemről meg ilyesmikről. Erik tényleg nem mondott neked semmi mást, csak amit nekem is elmondtál?

Ezt a hirtelen témaváltást nem tudtam követni.

– Azt hiszem...

– És elmész a rendőrségre?

Megráztam a fejemet.

– Hiszen nem tett semmit, ami miatt feljelenthetném. Amit mondott, az nem számít igazán fenyegetésnek... Mert az ő helyében szerintem bárki más is ilyesmit mondana annak, aki meggyanúsítja.

– Na, persze. Nekem mégsem tetszik, hogy ilyesmit mondott.

– Ja, nekem sem! – És elhúztam a számat.

Calla a konyhába ment, és a jégkrémes dobozt a kukába dobta. Amikor visszatért, összegömbölyödve hozzám bújt, majd felvette a távirányítót.

– Nézzünk valami szar tévéműsort! Biztos vagyok benne, hogy az minden bajra gyógyír lehet!

A szar tévéműsorok biztosan nagyon sok mindenre gyógyírt jelentenek, azonban arra a fájdalomra, ami engem kínzott, semmiképpen. Nem is tudom, azt mi gyógyíthatná meg. Én a testemet és a lelkemet is felkínáltam Jase -nek, ő pedig egyszerűen azt mondta, hogy nem kell neki.

A hét végére egy csomó dolog letisztult. Ha a zsaruk gyanakodtak is Erikre, és azon kívül, hogy emberileg egy híg szarral töltött zokni, többet is feltételeztek róla, annak mindenesetre semmi nyoma nem volt.

Többször is láttam a campuson, és nem olyan srác benyomását keltette, aki levegőt is alig tud venni a nyakában lihegő rendőrök miatt, vagy akinek attól kellene tartania, hogy bármelyik pillanatban letartóztathatják.

Lehet, hogy a gyanúmat tényleg csak beképzeltem, mindenesetre okosabbnak tartottam minél távolabb maradni Eriktől még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy át kell mennem az utca másik oldalára, amikor nem ott lett volna dolgom, vagy éppen felesleges vargabetűkkel menni oda, ahol dolgom volt. Ha azon a bizonyos éjszakán nem is bántotta Debbie-t, rengeteg bizonyítékom volt arra, hogy nem ment a szomszédba egy kis erőszakért.

A másik dolog, amit nem rejtegethettem Cam és Avery előtt, hogy már nem vagyunk együtt Jase-szel. Péntekre, amikor már harmadik alkalommal nem jelentünk meg ebédelni a menzán, gyanítani kezdték, hogy valami nagyon nem stimmel.

Amikor aztán Cam átjött Averytől, valami ott maradt ruhájáért, sarokba szorított, és rákérdezett. Éppen a kanapén ültem, egy táncos kislányokkal foglalkozó reality sorozat maratoni adását néztem, előttem az asztalon egy bontott zacskó Cheetosszal, mellettem két doboz kólával.

Leült mellém, és a karját a két térde közé lógatta.

– Nos...?

Fújtam egyet.

– Akarom mondani... – Lassan indult a dolog. – Pontosan mi a fene van közted és Jase között? Az utóbbi időben egyszer sem jöttetek el kajálni. Először azt hittem, hogy csak kettesben akartok maradni, ami az igazat megvallva nagyon baszta a csőrömet, de vasárnap reggel óta nem láttam a Jeepet a ház előtt parkolni.

Magamban töprengtem, hogy vajon húzzam-e még egy kicsit az időt, vagy egyszerűbb, ha minél gyorsabban túlesek ezen az egészen, az államig húztam a foltvarrott takarót, amit még a nagyi készített Camnek.

– Már nem járunk együtt – mondtam végül, a sebtapaszletépős módszerre szavazva. Aztán szárazon felnevettem. – Bár azt hiszem, hogy néhány együtt töltött nap még nem számít járásnak. Szerintem még Britney Spears és Kim Kardashian házassága is tovább tartott, mint a mi kapcsolatunk.

Én ezt az utóbbi megjegyzést végtelenül mókásnak éreztem, Cam azonban olyan arccal nézett, mintha valami elpusztult volna a lábunk előtt.

– Előre tudtam. Az a rohadt kis...

– Erre most tényleg nagyon nincs szükségem. – Felé fordultam, és nem tudom, mit látott meg az arcomban, mindenesetre azonnal befogta a száját. – Bármi történt is kettőnk között, az semmiképpen nem befolyásolhatja a ti barátságotokat.

– Ezt meg hogy képzeled? Nézz már magadra! – Körbepillantott a szobában, és a tekintete megakadt az üres chipses zacskók és kólás dobozok halmán. Aztán kimondottan dühösen pillantott a tévére, ahol éppen ebben a pillanatban sírta el magát az egyik kislány. – Te a kishúgom vagy, és teljesen egyértelmű, hogy darabokra tört szívvel ülsz itt, előttem. Biztos voltam benne, hogy Jase ezt is el fogja kúrni, és neki is tudnia kellett volna!

– Honnan tudtad, Cam?

Kinyitotta a száját, majd gyorsan megint becsukta.

A mosolyom nagyon halvány lehetett.

– Tudom... tudok Jackről. Tudok mindenről.

Megdöbbenés villant az arcán, aztán hátradőlt.

– Mindent elmondott?

Bólintottam.

– Igen, mindent. Ezért gondoltad, hogy el fogja kúrni a dolgot? Azért, mert van egy gyereke, vagy azért, mert még mindig szerelmes Jack anyjába?

Ez a legutolsó mondat csak úgy feltört belőlem. Természetesen nem lehettem száz százalékig biztos abban, hogy még mindig szerelmes belé, de a megérzéseim ezt súgták. Egyébként pedig, amikor láttam, hogy Cam szeme elkerekedik, már tudtam, hogy sikerült beletrafálnom.

– Szóval mesélt neked Kariról is?

– Karinak hívják? – kérdeztem.

Cam egy pillanatig még a szemembe bámult, majd elfordult. Másodpercek teltek el így.

– Vagyis nem beszélt róla. Azt persze sejtettem, hogy Jackről elmondja neked az igazat, de nem csodálom, hogy Kariról semmit nem mondott.

– Nem. – Nagyot nyeltem, és vagy egy teljes centivel lejjebb engedtem a takarót. – Amikor Jackről beszélgettünk, akkor soha nem volt hajlandó őt is szóba hozni, és amikor... és amikor azt mondta, hogy nem lehetünk együtt, azt mondta, azért, mert még nem áll készen egy komolyabb kapcsolatra. – A szexről természetesen egy szót sem szóltam, mert Cam számára odáig még nem juthatott el a kapcsolatunk. Ha tudta volna, hogy ezen is túl vagyunk, és Jase már a rákövetkező reggel lapátra tett, egy pofonnál biztosan tovább megy. – Akkor megkérdeztem, hogy Jack anyjáról van-e szó, és azt mondta, nem akar róla beszélni. Azt hiszem... azt hiszem, azért, mert még mindig szerelmes belé.

Cam a hajába túrt, mire több tincs is az égnek meredve maradt.

– Basszus, Teresa, én nem is tudom, hogy mit mondhatnék erre!

A gyomromban jeges hidegség jelent meg.

– Ó dehogynem, nagyon is tudod, csak azt nem, hogy hogyan mondhatnád el nekem. Tudtál róla, és azt is tudtad, hogy Jase belé szerelmes. Ezért nem akartad, hogy együtt legyünk. Mert ő...

– Már a múlt – szakított félbe halkan. – A neve Kari, és biztos vagyok benne, hogy Jase éppen olyan őszinte szerelemmel szerette, ahogyan bármelyik 16 éves srác szerelmes a csajába.

Az agyam lefagyott annál a pontnál, amikor kijelentette, hogy ő már a múlt. Nem a Jase iránta érzett szerelme, hanem ő maga.

– Hogy értetted azt, hogy ő már a múlt, Cam?

Kifújta a levegőt.

– Erről még soha, senkinek sem beszéltem, Teresa! És abban sem vagyok biztos, hogy Jase emlékszik arra, amikor nekem mindent elmesélt. Akkor ugyanis sakál részegen beszélgettünk hajnalig, abban az időszakban, tudod, amikor házi őrizetben kellett maradnom. És azóta soha, egyetlen alkalommal sem említette nekem. Jackről mindig szívesen beszél, de a Kari-témát gondosan kerülni.

A gyomromban az a jeges csomó egészen más okból kezdett terjedni.

– Cam...

– Halott, hugi. Nem sokkal az után halt meg, hogy Jacket a világra hozta. Autóbalesetben.

A kezemet a nyakam elé emeltem, és a bátyámra néztem.

– Ó, szentséges isten...

– Nem sokat tudok Kari szüleiről, de ha jól sejtem, olyasmik lehetnek, mint Avery szülei. Nagyon sokat adnak a látszatra, meg efféle baromságokra. Úgy gondolom, biztosan elzavarták otthonról, amikor terhes lett Jackkel, és talán arra is rá akarták venni, hogy adja örökbe a kicsit, de végül Jase szülei közbeléptek. Tudom, hogy Jase és Kari vagy 13 éves koruk óta sülve-főve együtt voltak. Azt is 

tudom, hogy Jase tiszta szívéből szerette, és azóta egyetlen lánnyal sem volt komoly kapcsolata.

A mellkasomban szúró fájdalmat éreztem, ahogyan lassan kezdett összeállni a kép. A lány... Jack anyja halott? Ez még csak fel sem merült bennem. Egyáltalán. De így már logikusnak tűnt. Szentséges isten, mi lehet rosszabb annál, ha valaki összetöri az ember szívét? Ha azért törik össze az a bizonyos szív, mert a másik fele meghalt.

– Az igazat megvallva már azt sem igen tudom elhinni, hogy Jase egyáltalán elárulta neked a titkát Jackkel kapcsolatban. Mert a családján kívül erről senki nem tud, és ha nem tévedek, akkor Kari szülei régen elköltöztek erről a vidékről – magyarázta. – Amikor meghallottam, hogy tudsz Jackről, azonnal leállítottam magam, mert tisztában voltam vele, hogy ha ezt elmondta neked, akkor nagyon komolyan gondolja a kapcsolatotokat. Legalábbis reménykedtem benne, hogy így lesz, de...

– De még most sem sikerült túltennie magát Karin, nem igaz? – kérdeztem, és Jase helyett is fájt a szívem, mert átéreztem, mennyire kegyetlen lehet elveszíteni valakit, akit az ember ennyire szeret. Ráadásul véglegesen. – Hát ezért! Ó, istenem...

– Nem tudom, Teresa. Úgy értem, nem vagyok biztos benne, hogy még mindig Karit szereti. Úgy értem, bizonyos szempontból persze, de... Istenem, szerintem biztosan megölne, ha hallaná, mit mondok, de szerintem nagyon fél attól, hogy ha megint ennyire közel enged magához valakit, azt is ugyanígy elveszíti majd.

– Gondolod? – Ez azért nem tűnt valami hihetőnek.

– Akkor elmondom, hogy szerintem mi a pálya. Nem voltak valami könnyű helyzetben. Mind a ketten nagyon fiatalok voltak, amikor Kari teherbe esett. Kari szülei elzavarták a lányukat, Jase szülei pedig beléptek a képbe, és örökbe fogadták a gyereket. Úgyhogy mind a ketten, Jase és Kari is láthatták Jacket ezután is, és tudhatták, hogy Jack az ő fiuk, de rajtuk kívül mindenki más előtt titokban kellett tartani. És meg is őrizték a titkot, de csak az isten tudja, milyen jövőt terveztek maguknak.

Eszembe jutott, hogy Jase elmondta, mennyire nem akarta eleinte Jacket, de aztán minden megváltozott. És lehet, hogy erre még Kari életében sor került.

– Aztán Kari meghalt, totál váratlanul, és nagyon fiatalon. Az efféle dolgok, ha egymás után következnek be, ennyire gyorsan, könnyen összezavarhatják az embert. Úgyhogy nem nagyon hiszem, hogy még mindig annyira szerelmes lenne Kariba. Szerintem inkább fél attól, hogy bárki másba beleszeressen.

– Ez viszont azt jelentené, hogy szerelmes belém, de én száz százalékig biztos vagyok benne, hogy nem.

Cam halványan elmosolyodott.

– Az én haragomat kockáztatta, hogy veled lehessen, és beszélt neked Jackről is. Úgyhogy mondok én neked valamit, Teresa. Biztos vagyok benne, hogy...

– De ez már nem számít! – szakítottam félbe, mert nem akartam azt hallani, hogy Jase biztosan nagyon szerelmes volt belém. Ez csak arra lett volna jó, hogy a fejemben megjelenjen egy csomó hercegnős mese, a szívem pedig reménnyel teljen meg. Amit Jase mondott nekem, közvetlenül a szeretkezésünk után, nem volt egyéb, mint az orgazmus utórengése. – Karival én nem harcolhatok. És senki más sem.

– Teresa...

– Kérlek, ne mondj neki semmit! – közöltem határozottan. – Komolyan mondom, Cam! Pontosan tudom, hogy legszívesebben bevernéd a képét, vagy ilyesmi, de légy szíves, ne tedd, mert... – Mert őszintén sajnáltam. Most, hogy már megtudtam, mi történt Karival, minden más megvilágításba került. Ez nem azt jelenti, hogy már ne lettem volna nagyon dühös rá, hiszen rettenetesen megbántott, de rádöbbentem, hogy neki is fáj, mégpedig olyan fájdalmat érez, aminél nagyobb talán nem is létezik a világon. – Mert ez az egész már nem számít, érted?

Felvonta a szemöldökét.

– Azért még nem nézel ki annyira jól.

Lepillantottam a sátorszerű takaróra.

– Kösz!

– Nem úgy értettem. – Meglapogatta a takarót nagyjából arrafelé, ahol a jobbik térdemet sejtette. – Csak annyi, hogy nagyon aggódom miattad. Rengeteg minden történt veled az utóbbi időben.

– Nem lesz semmi baj, de akkor is meg kell ígérned, hogy nem fogsz neki mondani semmit. Csak hagyd elmenni ezt a vonatot! Légy szíves, Cam!

Felsóhajtott.

– Jól van. Nem szólok egy árva szót sem. És igazad volt, amikor korábban azt mondtad, hogy semmi közöm hozzá, de miközben látom, hogy mennyire nyomorultul érzed magad, és még...

– Értettem – vágtam a szavába mosolyogva. – De, ugye, tudod, hogy nem oldhatod meg helyettem minden problémámat?

Cam felnevetett.

– Ki szerint nem?

A fejemet ingatva dőltem hátra a kanapén. Most, hogy egy kicsit többet megtudtam Jase múltjáról, némiképpen jobban megértettem, mit miért tett. Csakhogy a szívem ettől még ugyanúgy darabokban hevert. Jobban mondva az egészet csak még szomorúbbá tette.

Kopogtak, és Cam azonnal felpattant.

– Ez biztosan Avery lesz. Nincs kedved egy csajos naphoz?

– Csajos naphoz?

Elhúzta a száját.

– Na, mindegy. Akarod, hogy beengedjem?

– Persze. – Hiszen együtt lógni valakivel még mindig sokkal jobb, mint ülni itt teljesen egyedül, és sajnálni magamat.

Ha Avery tudta is, hogy mi történt, azt mindenesetre nem mutatta, és boldogan csevegett a világon mindenről, miközben számomra teljesen váratlan módon elérte, hogy felkeljek a kanapéról, és segítsek neki rendet rakni a lakásban. Mert az albiban hatalmas volt a kupleráj. Részben nem is az én hibámból. Cam valószínűleg akkor porszívózott és törölgetett utoljára, amikor az elnököt beiktatták.

– Hallottam, hogy Debbie temetését jövő kedden tartják – mondta Avery, és rézvörös haját laza lófarokba fogta. – Minden rendben lesz?

Bólintottam, és a kis szemetesbe dobtam a rongyot, amivel a port törölgettem.

– Calla elvisz, és ha vége, fel is vesz. Azt mondta, temetésre járni nem az ő stílusa.

– Nekem sem. – Ezzel lehajolt, és felvett a földről egy zacskót. – Nem hiszem, hogy Cam tervezett menni, de ha akarod, biztosan szívesen elkísér.

E felől kétségem sem volt, viszont semmiképpen nem akartam kényszeríteni, hogy velem tartson egy olyan temetésre, amire pedig nem is szeretett volna elmenni.

Avery váratlanul kiegyenesedett, ahogyan felemelt a földről egy nejlonszatyrot, kinyitotta, és belenézett. A válla fölött átpillantva láttam, hogy olyan cipőkkel van tele, amiket eddig még nem volt érkezésem kipakolni, amiről persze az is eszembe jutott, mennyi minden van még a koleszban, amit mindenképpen át kell hoznom ide.

Aztán, mivel nagyon érdekelt, mi az, ami ennyire megragadta a figyelmét, odabicegtem hozzá.

– Mi a baj?

Egyetlen szó nélkül nyúlt bele a szatyorba, és húzott elő egy pár balettcipőt.

– Ezer éve nem volt ilyen a lábamon.

A cipők láttán mélységes szomorúság lett úrrá rajtam. Megfordultam, és le kellett ülnöm az ágyra.

– Nos, nagyjából ugyanakkora a lábunk, és szerintem a formája is nagyon hasonlít. Ha akarod, neked adom.

– Nem akarod megtartani?

Megvontam a vállamat.

– Nem is tudom. Akkor kölcsönadom neked. Ehhez mit szólsz?

Lepillantott a selyemcipellőkre, és egy kicsit felsóhajtott. Az arcán vágyakozó kifejezés suhant végig, és úgy éreztem, ez kezd egyre érdekesebb lenni.

– Miért is hagytad abba a táncot, Avery?

Felnézett rám, és elpirult.

– Ez egy nagyon hosszú történet, és most nem is ez a legfontosabb. Nem számít. Valószínűleg mostanra a lábamat sem tudnám felemelni, nemhogy megcsináljak egy egyszerű alapállást.

– Fogadjunk, hogy tévedsz! – feleltem, és eltökéltem magamban, hogy kiszedek belőle minden kis részletet.

Felnevetett, de a szemében megvillant valami, amit leginkább izgalomnak lehetne nevezni. Mintha mégis szerette volna megpróbálni.

– Csak az lesz a vége, hogy meghúzom valamelyik izmomat.

– Dehogy fogod! – A térdem kezdett megmerevedni, úgyhogy óvatosan kinyújtottam. – Próbáld meg!

A balettcipő ott csüngött az ujjain.

– Hülyén nézek majd ki.

– De rajtam kívül nincs itt senki más, és én még csak le sem zuhanyoztam ma. Ráadásul még járni is csak bicegve tudok, úgyhogy nem akkora kihívás engem lenyűgözni.

Habozott egy kicsit, majd odajött hozzám, és letette a cipőt mellém, az ágyra.

– Ha kinevetsz, bőgni fogok!

– Nem foglak kinevetni! – Bár a mosolygást nem tudtam elfojtani. – Na, rajta! Ne kéresd magad!

Avery hátrább lépett, majd gyorsan körbepillantott a szobában, hogy lesz-e elég helye, aztán levette a cipőjét. Mély lélegzetet vett, és csinált egy lábemelést. Lehunyta a szemét, majd zoknis lábfejét a másik combja belső oldalához érintette, és forogni kezdett egyszer, majd még egyszer, közben elegánsan nyújtva ki a lábát. A szőnyegen, farmergatyában, úgy, hogy évek óta nem táncolt... ennek a lánynak olyan veleszületett tehetsége volt, amiről a legtöbb profi táncos csak álmodhat.

Amikor végzett, hangosan tapsoltam.

– Hiszen ez tökéletes!

Az arca egészen kipirult, és a felsőjét igazgatta.

– Nem volt tökéletes. A lábam...

– Istenem, hiszen évek óta nem táncoltál, és sokkal szebben csináltad meg a forgást, mint a legtöbben azok közül, akik nap, mint nap gyakorolják! – felemeltem az ágyról a balettcipőt. – Mindenképpen színpadon a helyed! Még ha csak én vagyok ott, és csak a helyi próbateremben, de akkor is. Legalább egyszer!

– Nem is tudom...

– Nem mondhatsz nemet! – Meglengettem a cipőt, és a tekintete úgy követte, mintha egy fényesen csillogó akármivel próbálnám szuggerálni. Nem tudom, honnan vettem az ötletet, de teljesen biztos voltam benne, hogy mérhetetlenül fontos lenne rávennem, hogy újra táncoljon.

– Mindenképpen meg kell tenned! Már csak azért is, mert rajtad keresztül én is kiélhetem majd magam. Csak egyetlenegyszer a tavaszi szemeszter előtt. Légyszi!

Mély lélegzetet vett, és a szemembe nézett,

– És én mit kapok cserébe?

– Mit akarsz?

Csücsörített.

– Két dolgot is. Először is, segítened kell találni Camnek valami karácsonyi ajándékot, mert az ilyesmiben mindig is béna voltam.

Kuncogtam.

– Jól van, ezt megoldhatjuk. És a másik?

– Vigyáznod kell Michelangelóra és Raffaellóra most hétvégén.

– A teknősökre?

Vigyorogva bólintott.

– Merthogy vettünk nekik egy ilyen nagyobb, közös terráriumot, hogy tudjanak... nem is tudom, fenyegetően ingatni a fejüket egymásra. Cam viszont szeretne elmenni moziba, és attól tartok, hogy ha magukra hagyjuk őket, még kinyírják egymást vagy ilyesmi.

– Vagyis azt akarod, hogy amolyan teknős smasszer legyek? Hogy szétválasszam őket, ha úgy látom, hogy a dolgok kezdenek eldurvulni?

Avery kuncogott.

– Pontosan.

Felnevettem.

– Oké, ezt megbeszéltük. – Aztán megint meglengettem előtte a balettcipőt.

Kikapta a kezemből.

– Ja, és szinte teljesen biztos, hogy Michelangelo nőstény, úgy-hogy légy szíves akkor is avatkozz közbe, ha úgy látod, hogy éppen kezdenének összemelegedni. Cam és én még nem állunk készen arra, hogy egy alomnyi teknősgyerekünk legyen.

Felnyögtem, és hanyatt vágtam magam az ágyon.

– Jaj, istenem...

26. FEJEZET

EGYETLEN FELHŐ SEM VOLT AZ ÉGEN, és a nap vakítóan ragyogott, azonban ennek ellenére sem sikerük felmelegítenie a levegőt Debbie temetésének reggelén.

Calla, ígéretének megfelelően, elhozott még a szertartás kezdete előtt, és úgy beszéltük meg, hogy ha vége mindennek, küldök neki egy SMS-t. A múlt héten ő hordott az órákra, ezen a héten azonban már Cam vitt mindenhova, és erről semmiképpen sem lehetett lebeszélni.

Tényleg nagyon kellett volna vennem egy kocsit.

Mivel kicsit távolabb álltam a sírtól, könnyebben sikerült efféle mindennapi, jelentéktelen dolgokra koncentrálni. Soha nem tudtam, hogyan is kellene viselkedni egy temetésen. Amikor nagypapi halt meg, túlságosan ki voltam bukva ahhoz, hogy oda merjek menni a koporsóhoz. És ezúttal is ugyanez volt a helyzet. A koporsó ugyan zárva maradt, én mégis próbáltam a gyászolókkal teli templomban és a temetőben is a lehető leghátrébb maradni.

A térdem nagyon megszenvedte a sétát a temetőn keresztül, de nem törődtem vele. Úgy éreztem, mindenképpen itt kell lennem

Debbie-vel, mert ha nem jövök el, azért egész életemben kínzott volna a lelkiismeretem.

Debbie szülei ködös tekintettel álltak, egymáshoz bújva, mellettük egy sráccal, aki így ránézésre éppen csak elkezdte a gimit. El sem tudtam képzelni, min mehetnek keresztül, vagy éppen milyen gondolatok járhatnak a fejükben.

Jobbra tőlük ott állt Erik Dobbs is, mögötte pedig első blikkre, az egész klub. Nem tudtam, hogy Jase is eljött-e, mert egyszerűen túl sok srácot láttam gyűrött zakóban ahhoz, hogy megkülönböztethessem őket.

Nem, mintha olyan nehéz lett volna megkülönböztetni a családtagokat és az egyetemi társakat. Mi voltunk azok, akik csak felvettek valamilyen – bármilyen – fekete ruhát. Én például reggel fekete leggingst vettem fel, és hozzá sötétkék kötött ruhát, ami bár nem a legmegfelelőbb öltözék egy temetéshez, de az igazság az, hogy nem volt kéznél semmi ennél jobb.

Ahogy a búcsúztató a vége felé közeledett, én is meglepődtem azon, hogy a szemem nedves volt. Pedig egészen idáig olyan jól tudtam uralkodni magamon, és többnyire sikerült megakadályozni, hogy könnyezni kezdjek. Még akkor sem sírtam, amikor játszani kezdték azt a countryszámot, amit errefelé olyan gyakran játszanak a temetéseken. Elfordultam, és jéghideg kezemmel gyorsan letöröltem a könnyeket.

Ekkor egy kéz nehezedett a vállamra, és valaki maga felé fordított. Kis híján megint rátámaszkodtam a sérült lábamra, de az utolsó pillanatban megakadályoztam a katasztrófát. Annyira meg-ijedtem, hogy a szívem majd kiugrott a helyéről, amikor felemeltem a tekintetemet.

Erik állt velem szemben, fekete szemének tekintete az enyémbe kapaszkodott.

– Te meg mi a fenét keresel itt?

Leráztam a vállamról a kezét. Na jó, megpróbáltam lerázni. Egy pillanatra még erősebben megszorított, aztán elengedett, de nem lépett hátrébb.

– Ne merészelj még egyszer hozzám érni! – mondtam neki halkan.

Valami sötét és undorító villant meg az arcában.

– Neked itt semmi keresnivalód! Debbie halott, abban a koporsóban fekszik, és mindez csakis miattad van!

Döbbenten léptem hátra egyet.

– Mit mondtál?

– Debbie azért ölte meg magát, mert te telebeszélted a fejét mindenféle baromsággal! – Egyre hangosabban beszélt, és végül már egyre többen fordultak felénk, hogy megnézzék, mi ez a felfordulás. – Ha képes lettél volna a saját dolgoddal foglalkozni ahelyett, hogy mindenből drámát csinálsz, még mindig élne!

Minden vér kifutott az arcomból, ahogyan az arcába bámultam. Ennek elment az esze? A gyomrom felfordult, és észrevettem, hogy egyre többen néznek bennünket. Sokan közülük hallgatók a fősulin.

– Nem akartam én drámát csinálni, és ezt te is nagyon jól tudod.

Erik megrázta a fejét.

– Ez a te hibád.

– Figyelj, haver! – Előrelépett az egyik barátja. – Szerintem jobb lesz, ha most hazaviszünk!

– Szerintem neki kellene eltakarodnia innen! – sziszegte Erik. – Neki aztán igazán semmi keresnivalója...

Ebben a pillanatban Eriket is éppen úgy penderítették hátra, ahogyan ő tette velem. Fogalmam sincs, honnan került oda Jase, mindenesetre hirtelen megjelent, a kezével keményen Erik vállára csapott, maga felé fordította, és beleállt a képébe.

– Tudom, hogy most nagyon sok minden jár a fejedben! – szólalt meg Jase halkan, és veszedelmesen higgadt hangon. – De azt ajánlom, hogy azonnal húzz el innen, mielőtt olyasmit találsz mondani, amit aztán nagyon megbánsz!

Erik szóra nyitotta a száját, de Jase megrázta a fejét.

– Húzz el, haver!

Egy másodpercig azt hittem, Erik ellen fog állni, de aztán kurta biccentéssel felelt. Lerázta magáról Jase kezét, majd sarkon fordult, és rám se hederítve, keresztülcsörtetett a haverjai tömegén. Amennyire én láttam, senki nem követte, és ha bármit le lehetett olvasni az arcukról, az az undor volt, Erik viselkedése miatt.

Jase megfogta a könyökömet, és lehajtotta a fejét.

– Hol van a mankód? – kérdezte szemrehányóan.

Kapott tőlem egy amolyan kinyalhatod-pillantást, de láthatóan hidegen hagyta.

– Nem, mintha bármi közöd is lenne hozzá, de kidobtam a szemetesbe.

Meredten nézett rám.

– Te kidobtad a mankódat a szemetesbe?

– Igen. Kidobtam. – Kicsit lassan reagáltam le az efféle helyzeteket, és az Erik miatt érzett haragom is csak most csapódott le bennem. Szerencsétlenségére Jase éppen jó célpontot nyújtott. – És semmi szükségem arra, hogy beleártsd magad az ügyeimbe. Megoldok én mindent egyedül is!

– Aha, azt láttam. – Elindult kifelé a tömegből, és mivel még mindig nem engedte el a könyökömet, nemigen maradt más választásom, mint követni. – Hazaviszlek.

– Én Callával megyek!

– Küldj neki egy SMS-t, és mondd meg, hogy találtál másik fuvart. – Aztán, amikor nem feleltem semmit, dühös pillantást vetett rám. A szeme most olyan sötétszürke volt, mint a viharfelhők. – Légy szíves, ne vitatkozz velem, Tess! Csak haza szeretnélek vinni, és kész. Érted? Szeretném, ha nem álldogálnál itt, Callára várva.

Lényemnek egy része azt akarta, hogy azonnal vessem meg a lábamat, de tisztában voltam vele, hogy hülye lennék, ha ellenkeznék. Semmire nem vágytam kevésbé, mint hogy itt álldogáljak a hidegben, arra várva, hogy az a gyökér kis Erik mikor jelenik meg, és kezd vádolni olyasmivel, amihez a világon semmi közöm.

– Jól van – mondtam végül, és elővettem a zsebemből a mobilomat. – De attól még nem kell folyamatosan fogdosnod a karomat.

A szemében harag villant.

– Na, és ha akarom?

Megtorpantam, ezzel arra kényszerítve, hogy ő is megálljon. Összetalálkozott a tekintetünk.

– Nincs jogod hozzám érni, Jase!

Azonnal leengedte a kezét.

– Bocs!

Elindultunk a Jeep felé, én pedig bepötyögtem Callának egy gyors üzenetet, hogy valaki mással megyek vissza a lakásba. Amikor beszálltunk, megint megkérdezte, hol van a mankóm.

– Most mi van? – Teljes erőből megrántottam a biztonsági övet, és kapkodva csatoltam be magam. – Azt hiszed, életem végéig használnom kell?

– De az orvos azt mondta...

– Attól függően, mennyire javul az állapotom, csak néhány napig, vagy max. néhány hétig kell használnom Őket. – Gyűlöltem, amiért ott volt velem azon a napon, és azért is, hogy pár nappal később összetörte a szívemet. Mindegy, mennyire tragikus indokkal tette. – Már nincs rá szükségem.

– De hiszen bicegtél egész idő alatt, a sírig és a kocsiig vezető úton.

– Te figyeltél engem?

– Igen, na és? – A tekintete egy pillanatra az arcomra tapadt, majd gyorsan megint előrefordult. – Majdnem egész idő alatt téged figyeltelek. Nem mintha neked feltűnt volna.

Most erre mit lehet mondani?

– Nem láttam, hol vagy.

– Ott álltam hátul. Aztán kijöttem, mielőtt a tömeg is megindult volna – magyarázta. – Nem ez a lényeg. Erik fájdalmat okozott? Nagyon hirtelen fordított hátra!

Megráztam a fejem, de ekkor döbbentem rá, hogy még mindig nem engem néz.

– Nem.

– Gyorsabban is kapcsolhattam volna... Ne haragudj! – Beindította végre a kocsit, és a szellőzőből hideg levegő árasztotta el az utasteret. Egyikünk sem szólt egy kukkot sem, amíg rá nem fordultunk a Shepherdstownba vezető, 45-ös útra. – Ha jót akar, távol tartja magát tőled! Majd én gondoskodom róla... Hé, azért még nem tervezem szétverni a fejét, vagy ilyesmi! Csak ráveszem, hogy térjen észhez. – Aztán éles pillantást vetett rám. – Most először mondott neked ilyesmiket?

– Miért? – kérdeztem. – Miért érdekel egyáltalán, hogy mit mond nekem Erik?

Újabb borotvaéles pillantást vetett felém.

– Milyen hülye kérdés ez?

– Egyáltalán nem hülye. Mi nem vagyunk barátok. Csak két ember vagyunk, akik között egy nagyon, de nagyon rövid ideig a barátságnál valami több volt, és aztán dugtak. – El sem hittem, hogy ilyeneket mondok. – Hiszen csak ennyi volt a kapcsolatunk.

Jase állkapcsa megfeszült, és erősen megszorította a kormányt.

– Tényleg így gondolod?

– Mert te nem csak ennyit akartál?

Nem válaszolt azonnal, és amikor mégis megtette, olyan halkan lehelte a szót, hogy nem lehettem biztos benne, mondott-e valamit egyáltalán.

– Nem.

Levegő után kaptam.

– Nem?

– Nem csak ennyit akartam. Azt akartam, hogy ennél több legyen. Istenem, Tess, hát nem érzed? – A bal könyökével az ajtóra támaszkodott, és a szája elé emelte az öklét. – De én egy... Hiszen már az elején figyelmeztettelek, hogy nagyon nem jó Ötlet összemelegedni velem!

A mellkasomban és a torkomban is égető érzés támadt, amint az arcélét néztem.

– Tudom – suttogtam, és már előre reméltem, hogy ezért nem fog kinyírni a saját bátyám. – Tudok Kariról.

Az állkapcsa olyan gyorsan és erőteljesen csattant össze, hogy nem lepődtem volna meg, ha összetörik néhány őrlőfoga. Vagy egy kilométert mentünk, mire megint beszélni kezdett.

– Persze, nem is kell megkérdeznem, hogy honnan a francból tudsz te erről.

– Kérlek, ne légy dühös rá! Azt hitte, hogy már tudok róla is, mert elmondtam neki, hogy beavattál a titkodba Jackkel kapcsolatban. Nem lenne igazságos, ha őt utálnád emiatt.

– Nem is utálom – felsóhajtott. – Akkor hát ismered az egész mocskos kis történetet.

– Én... nem gondolom, hogy mocskos lenne. – Aztán az ajkamba haraptam. Emlékeztem, hogy Jase azt mondta, először nem is akarta Jacket, de mi a helyzet akkor, ha Kari akarta mindenképpen megszülni? Akkor ez a hatalmas bűntudat mindjárt érthetőbbé válna. – Inkább szomorú.

– Ó, akkor biztosan nem meséltem el neki mindent! – Örömtelenül nevetett. – Amikor Kari terhes lett, nem mentem vele a szüleihez, bejelenteni a nagy hírt. Pedig ott kellett volna lennem. Tudtam, hogy nagyon nehéz dolga lesz velük, amikor pedig azt mondták neki, hogy elküldik a nagyanyjához Nyugat-Virginia déli részébe, akkor nagyon megkönnyebbültem. Mert úgy gondoltam, hogy ha nincs a közelemben, akkor nem kell állandóan arra gondolnom, hogy terhes.

Megint felnevetett, és ezt a nevetést most különösen szomorúnak hallottam.

– Nem voltam mellette, amikor szüksége lett volna rám. Egyszer sem. Tudod, akkoriban még szinte gyerek voltam, de akkor is...

– Hiszen éppen ez az! Mennyi voltál? Tizenhat?

Bólintott.

– Aztán a szüleim felbukkantak, örökbe fogadták Jacket, és megengedték, hogy Karival együtt a farmra költözzünk, ő meg azonnal tervezgetni kezdte a hármunk közös jövőjét. És ahogy hallgattam, nagyon berezeltem. Veszekedni kezdtünk. Kocsiba ült, elhajtott, és meghalt. Ennyi a sztori.

Istenem...

– De ugye nem magadat hibáztatod? Kérlek, mondd, hogy nem magadat hibáztatod azért, ami történt!

– Nagyon hosszú ideig azt tettem, de már tudom, hogy nem én okoztam a balesetet. Egy halvány csókszerűséggel búcsúztunk el egymástól, amikor elindult, de tudod, rohadt szar érzés, ha a legutolsó beszélgetés, amit valakivel folytatsz, ilyen baromságokkal van tele.

– Nagyon sajnálom – suttogtam. – Tudom, hogy ez nem sokat jelent, de akkor is sajnálom.

Jase addig nem szólt semmit, míg oda nem értünk a házhoz,

– Még csak meg sem látogattam a sírját.

Kirángattam magam a saját gondolataim világából.

– Egyetlenegyszer sem?

Megrázta a fejét.

– Csak... nem is tudom. Továbbléptem. Csak hát...

– Igazából nem léptél tovább, Jase. Mert ha arra sem tudod rávenni magad, hogy meglátogasd a sírját, akkor cseppet sem léptél tovább.

Beálltunk egy üres helyre a parkoló kellős közepén. Leállította a motort, és rám nézett. A tekintete az ajkaimra tévedt, és mintha nem lett volna ereje ahhoz, hogy elszakadjon tőlük. A keze szorosabban fogta a kormányt.

– Még mindig szereted? – suttogtam.

Egy végtelen pillanatig nem válaszolt.

– Karit mindig is szeretni fogom. Csodálatos ember volt. Nem tudom, hol lennék most, ha még mindig élne, de akkor is mindig szeretem.

A mellkasa most gyorsabban emelkedett. Mintha mondani akarna valamit, de aztán meggondolta magát.

Eszembe jutott, amit Cam mondott arról, hogy Jase fél. Talán tényleg ez az igazság. Talán tényleg szeret engem, de ez nem elég. Akadtak túl mély sebek, amiket a hallgatás tovább mérgezett. És én nem tehetek semmit, hogy megváltoztassam őt, vagy azt, ahogyan a kapcsolatokról gondolkozik. Erre neki magának kell rájönnie, ahogyan arra is, miképpen tehet ellene. Akarnia kell a változást. Nagyon reméltem, hogy valóban akarja. Nemcsak magam miatt, hanem azért is, mert bár a szívemen ejtett seb még nagyon is eleven és mély volt, meg voltam győződve arról, hogy Jase jó ember.

Csak helyre kell tennie magában a dolgokat.

Miközben figyeltem, ahogyan próbálja megfogalmazni, amit mondani szeretne, megtettem azt, ami életem tizenkilenc rövid évének talán a legérettebb dolga volt. Olyan érett, hogy valószínűleg egy doboz csokis kekszet is megérdemelnék érte jutalmul – hiszen ha Jase-ről van szó, akkor még mindig rettenetesen fájt a szívem.

Közelebb hajoltam hozzá, és hideg arcához érintettem az ajkamat. Levegőért kapott, de mire vad tekintettel felém fordult, én visszahúzódtam.

– Nagyon sajnálom mindazt, amin keresztül kellett menned, és... még mindig szeretlek. Úgyhogy remélem, hogy egy napon sikerül majd továbblépned, mert megérdemled, hogy boldog légy, Jase Winstead.

27. FEJEZET

AZZAL, HOGY BEKÖLTÖZTEM Cam ALBIJÁBA, az életemnek sokkal könnyebbé kellett volna válnia. És ez egy csomó tekintetben pontosan így is történt, ugyanis így nem járt egyfolytában Debbie halálán az eszem, és legalább nem kellett egy olyan helyen élnem a mindennapjaimat, amitől szó szerint majd összecsináltam magam. Na, és így könnyebben tarthattam magam távol a pszichopata Eriktől is. Általában Avery vagy Cam vitt el a suliba, és mivel a térdem már messze nem fájt annyira, mint az elején, az sem okozott különösebb gondot, hogy a zeneelmélet után átsétáljak a campus keleti részébe.

Persze a közös ebédeléseknek Cammel és a többiekkel vége lett. Azt nem tudom, hogy Jase is abbahagyta-e. Biztos voltam benne, hogy a bátyám alaposan összebalhézott vele, amikor megtudta, hogy dobott engem, de egyrészt nem volt energiám ezzel foglalkozni, másrészt Jase társaságában képtelen lettem volna úgy tenni, mintha mi sem történt, úgyhogy egyszerűbbnek éreztem, ha simán távol tartom magam a klubtól.

Már az is éppen eléggé megviselt, hogy hetente háromszor találkoznom kellett vele a zeneelméleten, és ezen kívül is rendszeresen láttam a campuson. Soha, egyetlen szót sem szólt hozzám. A temetés után egyetlen alkalommal sem jött oda hozzám, és kérdezte meg, hogy vagyok. Na, és persze ostobaság is lett volna hagyni, hogy a fájdalom még jobban elmérgesedjen, és tovább fertőzze a gondolataimat. Kari szelleme örökre ott volt. A múlt része, de Jase még mindig szereti. Ők ketten egy gyereket hoztak erre a világra, és szellem vagy sem, nekem fájdalmat okozott.

De nem csak Jase -ről volt szó. Azt hiszem, csak eddigre tudatosult bennem, hogy végleg megváltozott az életem – hogy a profi tánccal kapcsolatos álmaimról mindörökre le kell mondanom, és hogy mostantól csakis a suli jelenti a jövőt, úgyhogy ha jót akarok magamnak, akkor kicsit jobban rá kell feküdnöm erre az egész veddkomolyabban-a-tanulást dologra, ami már így is rengeteg fejfájást okozott.

Nem is csoda, hogy mire eljött a záróvizsgák ideje, úgy néztem ki, mint egy túlságosan lelkes véradó.

A szemem alatt fekete karikák gyűltek. És néha dagadt is volt, mert azokon a bizonyos éjszakákon, amikor valami miatt felriadtam, és teljesen egyedül voltam, csak a néma csend vett körül, könnyesre sírtam a párnámat. Nagyon ciki volt, hogy Cam és Avery pontosan tudja, mennyit sírok, hiszen úgy néztem ki, mint a mosott szar. Vagyis nem sok értelme lett volna titkolni a dolgot.

Cam és Avery azt tervezte, hogy hálaadásra hazalátogatnak a szüleinkhez, és úgy döntöttem, hogy én is velük tartok. Ki kellett mozdulnom. Maga az út nagyon jól alakult, és anya alaposan be-készült mindenféle süteményekkel – az évszak első almás pitéjével, két egész sütőtökös tekerccsel, és még frissen sült kenyérrel is. Cam olyan arccal nézett, mint aki éppen megnyerte a lottó ötöst, én pedig csak lepillantottam kitartóan növekvő fenekemre, és felsóhajtottam.

Viszont amikor eljött az ideje, hogy visszainduljunk Shepherdstownba, mintha egy nyaralás ért volna véget.

Semmi kedvem nem volt visszamenni, mert úgy éreztem, hogy azon a helyen csak bánat és szomorúság vár rám.

Közvetlenül indulás előtt még felszaladtam a szobámba, hogy összeszedjek néhány pulcsit, amit augusztusban nem volt érkezésem elhozni, aztán teljesen elvesztem a rengeteg díjban és éremben, ami a polcomon sorakozott, a falon lógó szalagok, valamint a koronák látványában. Mindegyik egy-egy sikerre emlékeztetett.

Egyesével felemeltem őket, és próbáltam felidézni magamban, milyen érzés volt, amikor a nevemet kimondták, mint az első helyezettet vagy csoportnyertesét. De mintha örökre kiégett volna belőlem ez az érzés – mint egy kiszáradt kút vize.

– Jól vagy?

Anya hangjára visszatettem a polcra az éppen kezemben tartott díjat, és megfordultam. Bólintottam, majd a kézfejemmel töröltem le az arcomról a könnyeket. Nem is vettem észre, mikor kezdtem sírni.

Anya arcán szomorú, együtt érző mosoly játszott, ahogyan odalépett hozzám. Szikrázóan kék szeme úgy csillogott, hogy legszívesebben még jobban bőgtem volna. Két kezével megfogta az arcomat, és hüvelykjével letörölt néhány kóbor könnycseppet.

– Hamarosan minden sokkal könnyebb lesz, kicsim. Ezt megígérhetem.

– Melyik része? – motyogtam. Természetesen már tudott Debbie-ről, és beszéltem neki Jase-ről is – pontosabban elmondtam neki mindent. Aztán megbeszéltük, hogy okosabb lesz az egészet titokban tartani apa előtt, mert hát mi van, ha Jase esetleg ellátogat ide Cammel. Ez persze most már elég valószerűtlennek tűnt, de ha apa megtudja, hogy Jase összetörte az ő kicsi hercegnőjének a szívét, akkor még a végén elhívja egy tragikus kimenetelű vadászatra.

– Mindegyik... Sokkal jobb lesz minden. Tudom, hogy most még nehéz ezt elhinni – folytatta –, de végül biztosan találsz majd magadnak valamit, amit éppen ilyen szenvedélyesen űzhetsz, és találsz magadnak egy fiút, aki annyira szeret, amennyire megérdemled.

– Jase megérdemli, hogy szeressen! Úgy értem, ő nem rossz ember. – És szipogtam egy kicsit. – Vagy legalábbis azt hiszem, hogy nem az.

Anya magához húzott, körülvett a ruhájából áradó sütőtök- és fűszerillat, és egyszerre még nehezebbnek tűnt rávenni magam az indulásra. Megint kislány akartam lenni, akinek nincsenek felelősségei, és nem kell megbirkóznia mindazzal a szarsággal, amit egyesek életnek neveznek.

– A fiatalembernek bőven van vaj a füle mögött – jegyezte meg anya, és úgy ölelt, ahogyan nagyon szerettem. – Nagyon emlékeztet egy fiúra, akit az orvosin ismertem. Ő is éveken keresztül együtt volt egy lánnyal, az meg valamelyik nyáron, váratlanul meghalt. Azt hiszem, a szívével lehetett valami. – Anya elhúzódott egy kicsit, és megfogta jéghideg kezemet. – Mikor is volt ez? Évtizedekkel ezelőtt? Néha még mindig szoktam találkozni a pasival, soha nem nősült meg, és szerintem hosszabb kapcsolata sem volt. Jase pedig... Nos, neki még egy fia is van ettől a lánytól. Így csak még nehezebb lehet egy kívülállónak megérteni mindazt, ami benne zajlik.

Ha ezzel a történettel meg akart nyugtatni, nagyon elszámította magát. Még ha Jase le is mondott kettőnkről, én akkor is szerettem volna, ha neki sikerül továbblépnie, ha megint megtalálja a szerelmet, és megoszthatja valakivel a mindennapjait. Nem szerettem volna, ha ő is úgy végzi, mint anya ismerőse, aki hosszú évek óta egyedül van, mindig csak felszínes kapcsolatai voltak, és soha, senkit nem tudott közel engedni magához.

Jase ennél sokkal jobbat érdemel, hiszen mélyen, legbelül nagyon is jó ember, aki... Hát, aki valami olyan szinten egy roncs, hogy azt nem is tudom megérteni.

Amikor visszaértünk vasárnap, kényszerítettem magam, hogy korán feküdjek le, de sajnos ez az éjszaka is éppen úgy zajlott, ahogyan az utóbbi időben mindegyik. Mindössze néhány óra alvást követően megkezdődtek az álmok. Néha azt álmodtam, hogy Debbie-t látom a kolesz szobájában, amint... ott lóg. Máskor meg megint ott voltam a temetésen, csakhogy Erik üvöltözés helyett belelökött a nyitott sírgödörbe.

Megint máskor Jase-ről álmodtam. Ilyenkor mindig elmondta, mennyire szeret engem, és hogy mindig mellettem marad. Ezek az álmok nem voltak annyira rosszak, csakhogy minden alkalommal jött a kegyetlen ébredés és a rádöbbenés, hogy ez nem több puszta álomnál. Na, és persze ott volt a legfurcsább, amikor egy idegen házban bolyongva próbálom szólongatni Jase-t, de mintha ő nem hallaná a hangomat, és amint szobáról szobára járkál, soha nem tudom utolérni.

Minden reggel úgy ébredtem fel, mintha szemhunyásnyit sem aludtam volna, így a szemeszter utolsó néhány óráját ködös tompaságban lebegve ültem végig. Ennek ellenére viszonylag könnyen letudtam a záróvizsgák többségét, ugyanis rengeteg szabadidőm volt, és szerencsére maradt annyi eszem, hogy ennek a nagy részét tanulásra fordítottam. Ja, meg evésre. De ez a rengeteg tanulás azt jelentette, hogy a jegyeim nagyon jók lettek, ami már csak azért is szerencsés, mert a jövőmet alapoztam meg éppen. Talán nem azt a jövőt, amit valaha elterveztem magamnak, de most ez van, ezt kellett szeretni. Különben pedig a tanítás biztosan nem lesz olyan rettenetes. Talán élvezem is majd. Mindenesetre az különösen fontos hozzá, hogy levizsgázzak.

Minden izmom megfeszült, amikor Callával beléptünk a zeneelmélet-előadóba, és leültünk a szokásos helyünkre. Az arcát tiszta pirosra csípte a hideg, így a sebhelye még feltűnőbb lett. Összedörzsölte két kezét, miközben leült.

– Képtelen vagyok elviselni ezt a hideget! – jelentette ki, reszketve. – Ha elvégeztem a sulit, már itt sem vagyok! Megyek Floridába!

– Néhány hónappal ezelőtt meg azt mondogattad, hogy képtelen vagy megszokni a meleget. – Elővettem egy tollat, mert már szerettem volna letudni végre ezt a tárgyat. Komolyan. – Talán okosabb lenne olyan helyet találnod, ahol az év minden szakában egyformán langyos az idő.

Csücsörített.

– Ez nem is olyan rossz ötlet! Most már csak a helyet kell megtalálnom. Na és te?

A diploma még annyira messze volt, hogy nem is akartam gondolni rá. Megvontam a vállamat.

– Gondolom, a környéken maradok.

Felsóhajtott, majd felém nyúlt, és megrángatta a kapucnis pulcsim szélét. Csak ekkor döbbentem rá, hogy ugyanazt a sötétkék pulcsit hordom három napja. Hoppá. Zuhanyoztam én ma reggel? Nem hiszem. És megfésülködtem, mielőtt ebbe a kócos lófarokba fogtam a hajamat?

Király.

– Mit szólnál, ha ma este csapnánk egy görbe estét nálam, a koliban? – kérdezte, mint az elmúlt két hétben szinte mindennap. – Vehetünk egy halom édességet, kifoszthatjuk a Sheetz chipskészletét. Tudom, mennyire csíped a nachost.

Már éppen rávágtam, hogy kösz, nem, aztán hirtelen meggondoltam magam. Tényleg nagyon fontos lenne, hogy kirángassam magam ebből a mocsárból. Legalább néhány órára.

– Jó, de csak akkor, ha el tudsz jönni értem. Túl hideg van már ahhoz, hogy gyalogoljak.

– Még szép! – Széles mosolyra húzódott a szája, Lélegzetelállítóan szép volt, amikor mosolygott. – Hurrá! Akkor sörözni is fogunk, mert nincs jobb annál, mint illegálisan sörözni. Vagy, ha gondolod, akkor vehetünk egy pár üveg csajos citromos piát is. Csajszi, úgy leitatlak majd, hogy arra sem emlékszel... – Aztán elhallgatott, és az ajka keskenyebbre húzódott.

– Csak nem arra készülsz, hogy leitatsz, és aztán kihasználod a helyzetet? – Csak viccnek szántam, de amikor láttam, hogy nem nevet, felsóhajtottam. Aztán megéreztem, hogy valaki meredten figyel, és magam mögé pillantottam. A vér is megfagyott az ereimben.

Jase ott állt a padsor végén. Kapucnis pulcsit és kopott farmert viselt. Na, és azt az átkozott, szürke, kötött sapkát, amit annyira imádtam, hogy legszívesebben letéptem volna a fejéről, és csinálok vele valami eget rengető őrültséget. Mondjuk, betömöm a párnám alá, és szagolgatom esténként, vagy ilyesmi.

Éreztem, hogy egyre jobban összehúzom magam.

Még az az isteni szerencse, hogy habár gondolatban ezernyi őrültséget csinálok, soha nem valósítom meg őket.

Mint mindig, most is átkozottul nehéz volt látni őt. Még mielőtt összejöttünk volna, már akkor is rémesen éreztem magam a társaságában, azóta azonban, hogy már tudtam, milyen, amikor megölel, amikor a bőre az enyémhez ér, amikor csókol, még rosszabb lett a helyzet. Elég nehéz volt összeegyeztetni fejben ezt a kedves, humoros, védelmező srácot a másik Jase-szel – azzal, amelyik képes volt az első csók után lapátra tenni.

Persze megértettem én, hogy van múltja, és vannak gondjai, de én soha nem mondtam neki olyat, hogy ne vállalnám fel ezeket! Mert ha egyszer sikerül magamban lerendezni a helyzetet, akkor mindenképpen segítettem volna neki. És mindezek ellenére is igazán szerettem volna.

A toll abban a pillanatban kicsúszott a kezemből, és az ölembe gurult. A mellkasomra súly nehezedett, ahogy láttam, hogy megmozdul. Mintha szeretett volna mondani valamit, de tekintve, hogy az utóbbi időben úgy került, mintha én magam volnék egy két lábon járó herpesz, el sem tudtam képzelni, hogy vajon mit akarhat közölni velem.

– Tess! – kezdte. Amint meghallottam ezt a mély, szexis hangot, egész testemben megmerevedtem, és lehunytam a szememet.

Kimondta a nevemet, nekem meg... erővel kellett kényszeríteni magam, hogy az éppen feltörni készülő könnyek eltűnjenek, mire kinyitom a szememet. Nagyon fájt, mert ő... darabokra törte a szívem.

Calla megmerevedett, és pontosan tudtam, hogy csak egy hajszál választja el attól, hogy védelmező anyatigrissé váljon.

És ezt minden bizonnyal Jase is megérezte, mert viharfelhőszürke szemének pillantása egyikünkről a másikra tévedt. Bármit akart is mondani, az most már örökre feledésbe merült. Gyorsan megrázta a fejét, majd sarkon fordult, és néhány sorral lejjebb keresett magának helyet.

A tekintetemet le sem tudtam venni a tarkójáról, olyan meredten néztem, hogy szinte egyesével meg tudtam volna számolni a kötött sapka alól kikandikáló hajszálakat.

– Verd már ki a fejedből! – jegyezte meg Calla.

Megtettem volna, de nem ment. Soha nem leszek képes csak úgy elfelejtkezni róla.

– Komolyan mondom, Teresa! Olyan pasit érdemelsz, aki nem dob ki csak úgy, hogy aztán heteken keresztül levegőnek nézzen!

– Tudom – suttogtam, és továbbra is Jase tarkóját bámultam, miközben minden erőlködés nélkül fel tudtam idézni, milyen érzés volt a haját simogatni. – Csakhogy ettől még nem lesz könnyebb a dolog.

Calla nem mondott semmit, talán mert tudta, hogy ez az igazság.

Nehéz szívvel, és olyan hatalmas fájdalommal a lelkemben, hogy legszívesebben bebújtam volna bőgni a székek alá, igyekezetem a zeneelméleti záróvizsgára koncentrálni, és eltökéltem magamban, hogy nem fogok megbukni Jase miatt.

Ahogyan azt is, hogy soha az életben nem hullatok érte több könnycseppet.

A legutolsó záróvizsgám után átgyalogoltam West Woodsba. Mivel úgy terveztem, hogy nem fogom az egész téli szünetet Cam lakásában tölteni, mint valami szerencsétlen lúzer – ehelyett hazamegyek anyához és apához, mint valami szerencsétlen lúzer –, és mindenképpen el kellett hoznom még néhány holmimat a koleszból. Úgy terveztem, hogy az egész következő szemesztert Camnél fogom átvészelni.

Mivel azt mondta, nyugodtan maradjak, ameddig csak akarok, elhatároztam, hogy szerzek magamnak valami rendes, fizetős melót, és legalább valamennyivel beleszállok a lakbérbe. Különben pedig, a munka segíthetne elterelni a figyelmemet is egy kicsit. Az, hogy nem táncolhattam, Debbie, Erik és most meg Jase is, egyszerűen túlságosan sok volt. Tudtam, hogy ha tovább akarok lépni, akkor kell valami, amivel elfoglalhatom nemcsak az agyamat, de a szívemet is.

Csak az a baj, hogy egyelőre úgy tűnt, erre a közeli jövőben nem sok esély van.

A hideg levegő pirosra csípte az arcomat, és miközben átvágtam a kolesz felé vezető füves területen, a levegőben a hó semmivel össze nem téveszthető szaga csapott meg. Mire beértem a Yost koli előterébe, a térdem egy egészen kicsit sajogni kezdett. Mivel a legtöbben mostanra hazaindultak, az előtérben csak alig maroknyian maradtak, azok pedig mind a kanapékon ültek.

A liftet vártam, kihalásztam a zsebemből a kulcskártyámat, és próbáltam nem venni tudomást a lapockáim közé költöző fájdalomról. Az óta a rettenetes éjszaka óta egyszer sem jártam itt. Nagyon nem volt kedvem felmenni a szobába, de mindenképpen össze kel-lett szednem a cuccomat, és Cam egy óra múlva jött a pick-uppal.

Különben meg itt az ideje, hogy komoly felnőttként viselkedjek. Egyrészt nincsen a kolesszal semmi baj, és szinte teljesen biztos voltam benne, hogy szellemek sem léteznek. Persze, tutira kellemetlen lesz az élmény, de azt a kis időt, amíg minden szükségest összeszedek, talán csak kibírom valahogy.

Miután így sikerült felspannolnom magam, beszálltam a liftbe, és felmentem a harmadikra. Már a folyosón jártam, amikor a telefonom csilingelt, jelezve, hogy üzenetem érkezett. Azt hittem, Calla vagy Cam lesz az, előhúztam a készüléket a táskámból, és amikor a kijelzőre néztem, kis híján hasra estem.

Jövök Cammel segíteni. Beszélnünk kell.

Jase küldte, mindössze ennyi állt benne, azonban a szívem úgy kezdett verni, és a gyomrom olyan görcsbe rándult egyetlen pillanat alatt, mintha ennél sokkal többről szólt volna az üzi. Mintha azt írta volna: „Egy rohadt nagy szarcsimbók vagyok, hibáztam, és nagyon hosszú ideig, nagyon szerelmes leszek beléd.”

Csakhogy az SMS-ben mindössze annyi állt, hogy átjön segíteni Camnek. Márpedig ez azt jelentette, hogy Cam megengedte neki a dolgot, amiből viszont az is következett, hogy akkor biztosan mondott Camnek valami olyasmit, amit a bátyám is megértett és elfogadott. Ami azért, tekintve, hogy mennyire vacak állapotban voltam elsősorban éppen az ő hibájából, nem lehetett valami egyszerű.

Megálltam a lakás bejárata előtt, és a pulzusom az egekben volt, annyira rápörögtem az egészre. Ne akarj beleképzelni ebbe többet, mint amit írt, mondogattam magamban. Az, hogy át akar jönni segíteni, és beszélni is szeretne velem, még nem jelent semmit a világon. És éppen ezért nem is kellene ennyire izgatottnak lennem. Nevetségesen kétségbeesett vagyok. Kell nekem egyáltalán az ő segítsége? Egy részem mindennél jobban szeretett volna nemet mondani, de pontosan tudtam, hogy ha megteszem, akkor egész este verni fogom a fejemet a falba. Beszélnünk kell... Én pedig mindenképpen szerettem volna beszélni vele.

Remegő kézzel válaszoltam egy teljesen higgadt és teljesen szenvtelen okét.

Szinte azonnal jött is a válaszüzi, és a szívem hatalmasat dobbant.

Akkor hamarosan találkozunk.

Kényszerítettem magam, hogy kifújjam a levegőt, pedig nem is tudatosan tartottam vissza, majd a telót a táskámba csúsztattam. Mivel Cam is jelen lesz, az egész rém cikinek ígérkezik, viszont akkor sem tagadhatom, hogy milyen boldogság töltött el még annak ellenére is, hogy egy bizonyos, józanésznek nevezett, idegesítő kis valami állandóan próbálta elrontani az egészet.

Lehúztam a kulcskártyámat, és kényszerítettem magam, hogy töröljek ki a fejemből minden gondolatot, azzal kapcsolatban, hogy hamarosan látni fogom Jase-t. Beléptem a lakásba, és az ajtó becsukódott mögöttem.

Körbenéztem. Úgy tűnt, nem változott a világon semmi. Az egyik párna a kanapén volt, a másik pedig a kisasztal alatt, a földön. Furcsa szag terjengett a levegőben, a perzselően forró nyár emlékeként. A lakótársunk – Steph – szobájába vezető ajtó valószínűleg megint kulcsra van zárva. Annak ellenére, hogy Debbie halálának éjszakáján segített, azóta egyetlen alkalommal sem találkoztam vele, és az igazat megvallva próbáltam nem is gondolni rá, hiszen ilyenkor mindig eszembe jutott az is, hogy többször is kavart Jase-szel.

Amiről persze azonnal eszembe jutott, hogy mi van, ha most is dugnak valahol.

A gyomrom persze erre görcsbe rándult megint, és halkan káromkodni kezdtem. Most már teljesen biztos, hogy saját magam legrosszabb ellensége vagyok.

A táskámat a kanapéra ejtettem, a kártyámat megint lehúztam, és kinyitottam a mi szobánkat is. Pislogtam, és levegő után kaptam.

A szívem akkorát dobbant, hogy majd' átszakította a mellkasomat. Először eszembe jutott, hogy biztosan a kevés alvás és az állandó stressz miatt hallucinálok. Nem tudtam elhinni, amit látok. Megint pislogtam, de sajnos nem változott a kép.

Erik ott ült Debbie ágyán.

28. FEJEZET

A LAPOCKÁM KÖZÖTT BIZSERGÉS KEZDŐDÖTT, és végigrohant a gerincem mentén. Erik itt van, velem szemben. Mi a fenét keres ez itt? Az ölében ott volt valami – egy pulcsi. Azonnal felismertem. Debbie-é.

A haja egy ideje nem volt olyan tökéletesen fésült, és az öltözéke sem a megszokott, hanyagul elegáns. Erik kócos volt, a ruhája pedig gyűrött. A szeme alatt sötét karikák. A szája két oldalán megjelenő ráncok mintha márványban keletkezett repedések lettek volna. Az arcát borító, sűrű borostából azonnal láttam, hogy napok óta nem borotválkozott.

A tekintetünk összetalálkozott, és engem a hideg rázott. Mert volt valami ebben a tekintetben, ami lyukat ütött a szívembe.

– Mit keresel itt? – kérdezte érzelemmentes hangon.

Túlságosan meg voltam döbbenve, hogy egyáltalán eszembe jusson, miért is lenne neki joga engem kérdőre vonni.

– Én... csak össze akartam szedni a többi cuccomat.

Lassan körülnézett a szobában. Debbie minden holmiját elvitték már. Az ágyat bevetették, a takarókat összehajtogatták, maga a pár-na azonban lapos volt, mintha valaki épp az előbb feküdt volna rajta.

A beépített szekrény ajtaja tárva-nyitva, és azonnal látszott, milyen ruhákat és tankönyveket nem vittem el idáig.

– Nem voltál képes itt maradni?

A hangjából kicsendülő vád egy pillanat alatt magamhoz térített. Dühös pillantással mértem végig.

– Nem. Miért, te igen?

Az állkapcsában megfeszült egy izom, és eltelt egy feszült pillanat.

– Nem. – Aztán a pulcsit letette maga mellé, de az ujjai mintha vonakodtak volna elengedni. Végül a kezét a térdére támasztotta. – De most itt vagyok. Ahogyan te is.

Mivel továbbra is áthatóan nézett rám, a torkom és a szám is egészen kiszáradt. A lelkem mélyén mindig kételkedtem abban, hogy Debbie halála tényleg egy megmagyarázhatatlan öngyilkosság lett volna, és gyanítottam, hogy Eriknek valamilyen szinten része volt benne. Vagy belekényszerítette, vagy csinált vele valamit, és aztán így próbálta álcázni a tettét, mert soha, senki nem tudott nekem magyarázattal szolgálni arra, hogy mit keresett az ajtón a rózsaszín sál, vagy hogyan került oda. Különösen úgy, hogy Erik végig azt állította, nem járt itt aznap.

Ahogy a szemébe néztem, láttam, hogy pontosan tudja, mi jár a fejemben.

Elakadó lélegzettel tettem egy lépést hátrafelé.

– Cam és Jase hamarosan itt lesz segíteni. Bármelyik pillanatban befuthatnak.

– Nemrég elkaptam a bátyád beszélgetését. Éppen most írja az egyik záróvizsgáját. – Tett felém egy lassú, kimért lépést. – Miért hazudsz nekem?

A szívem hangosan vert, és a gondolatok egymást kergették a fejemben.

– Azt hittem, hamarabb érkezik. Biztosan elnéztem az...

Röviden, komoran felnevetett, majd ujjával a hajába túrt.

– Nem néztél te el semmit, baszd meg!

Vettem egy mély lélegzetet, majd tettem hátra még egy lassú lépést, közelebb a nyitott ajtó felé. Leszarom a cuccomat. Egy másodpercig sem voltam hajlandó egy szobában maradni vele.

– Talán jobb lesz, ha később visszajövök...

Erik olyan gyorsan vetette rám magát, hogy nem is vettem észre a mozdulatot. Az egyik pillanatban még Deb ágya mellett állt, a következőben pedig már közvetlenül az orrom előtt. Sikoltás gyülekezett a torkomban, ám végül soha nem tört fel. Mire bármilyen hangot kiadhattam volna, már el is kapott.

Előbb keményen a számra tapasztotta a kezét, majd megpördített a tengelyem körül, és távolabb lökött az ajtótól. Az ajkam a fogamnak ütközött, és a számat fémes íz töltötte meg. Mivel eleve nem találtam az egyensúlyomat, ahogyan a tenyerével keményen hátba lökött, a jobb lábam azonnal kifordult alólam. A bal oldalamra fordulva zuhantam a földre, bár valamennyire sikerült tompítani az ütést. Abban a pillanatban, hogy a testem a földnek ütközött, hallottam az ajtó csapódását, és azt is, ahogy kattan a zár.

Egy pillanatra nagyon megdöbbentem, és csak lassan tudtam felemelni a fejemet. Nem láttam rendesen az arcomba hulló hajtincsektől. Az ajkam belső oldala nagyon érzékeny volt, és úgy tűnt, az agyam nem tud megbirkózni a történtekkel. Amikor azonban mégis sikerült felfognom, milyen helyzetbe kerültem, rettegés vett erőt rajtam, a testemet jeges veríték árasztotta el, és elakadt a lélegzetem is.

Megragadta a lófarkamat, és hátrafeszítette a fejemet. A gerincembe szúró fájdalom miatt felkiáltottam.

– Minden a te hibád volt!

Megragadtam, a kezét, hogy levegyek egy kis súlyt a lábaimról, de közben éreztem, hogy a fejbőröm egyetlen lángoló fájdalom.

– Mi a fenéről...?

– Ne játszd a hülyét! – Addig rángatott, míg sikerült feltérdeltetnie. Azonnal a bal térdemre helyeztem át a súlyomat, de maga a pozíció is rettenetesen fájt. – Debbie miattad halt meg!

– Te nem vagy normális! – A szavak azelőtt elhagyták a számat, hogy átgondolhattam volna, mit mondjak és mit ne. – Egy kibaszott pszichopata vagy! Te ölted meg...

Erik olyan váratlanul engedett el, hogy meginogtam. Aztán a keze megvillant, és hatalmas erejű pofont kaptam tőle, ami azonnal kitörölte minden gondolatomat. Az oldalamra zuhantam, az állkapcsom égett, és úgy tűnt, hogy a szoba a padlótól a mennyezetig hullámzik. Kényszerítettem magam, hogy levegőt vegyek, de a válaszul születő éles fájdalom könnyeket csalt a szemembe. Az arcom még mindig lángolt, amikor próbaképpen, óvatosan kinyitottam a számat. Az agyam továbbra sem tudott lépést tartani. Hogyan jutottam ide, amikor az előbb még éppen végeztem az utolsó vizsgámmal?

Ez nem lehet a valóság – egyszerűen nem lehet, hogy ez velem történik!

Testem minden sejtje mozdulatlanná dermedt, mert ez az egész túlságosan ismerős volt. Ahogyan az ajkam fáj, a bőröm tompán bizsereg, a fejembe beveszi magát valami zümmögés. Nem először voltam ebben a helyzetben, feküdtem a földön a váratlan pofontól, miközben a világ vad táncot jár.

Hirtelen megint tizenhat lettem, az a lány, aki meghúzza magát, és várja, hogy Jeremy kitombolja a valami ostobaság miatt egyszer csak rátörő dühöt. Tehetetlenül. Rémülten. Zavartan. A testem és a kezem is remeg.

– Nem vagyok pszichopata, és nem az én hibám, hogy Deb meghalt! -A harag ott remegett Erik hangjában, amitől élesen csattant.

– Ha te megállod, és nem pofázod tele a fejét, ha egyszer végre a saját kurva dolgoddal törődsz, sohasem szakít velem!

– Mi van? – A szám sarkából vér szivárgott. Remegő kézzel letöröltem, aztán mire észbe kaptam, már rémülettől elkerekedő szemmel meredtem az vörös foltra.

Túlságosan is ismerős.

– Mert persze rákérdeztél, hogy honnan vannak a zúzódásai! Na, és az a kurva vasárnap? Képtelen voltál kimaradni az életünkből, mi?

– Felém indult. – Mert neked mindenképpen láb alatt kellett lenned, és szépen le kellett sérülnöd! Mintha az is az én hibám volna, baszd meg! Pedig nem az volt! Baromira a te hibád volt!

Az egyre erősödő félelem mellett már lassan a harag is gyülekezett bennem, és ekkor tettem valamit, amit Jeremyvel szemben soha nem mertem volna.

Mert nem leszek még egyszer áldozat! Nem fogom hagyni, hogy bárki azzá tegyen!

– Jaj, ez annyira tipikus! – Szinte köptem a szavakat. – Megütsz valakit, de aztán persze a másik hibája lesz. Véletlenül sem a tiéd.

– Ó, fogd már be, te idióta, nyomorék ribanc!

Két kézzel megtámaszkodtam a padón, és nem voltam hajlandó tudomást venni arról, hogy szédülök.

– Mert úgy szokott lenni, hogy elcsúszol, ugye, az öklöd meg egészen véletlenül nekiütközik egy másik ember arcának!

– Olyanok arcának, akik megérdemlik.

– Debbie talán megérdemelte?

Káromkodott.

– Hogy merészeled a szádra venni a nevét? Nem tudsz te semmit!

Feltoltam magam álló helyzetbe, de egy kicsit megtántorodtam, és nekiütköztem az ágynak. Felemeltem a fejemet, és a könnyektől eltorzított világban láttam, hogy Erik felém indul. Sarkon fordultam, és felragadtam a legközelebbi fegyvert. Egy olvasólámpa volt, azon nyomban kitéptem a falból, készen arra, hogy ha kell, akkor olyan erővel vágjam fejbe vele a rohadékot, hogy a másik szobában kössön ki.

Felém ütött, én meg hátraugrottam. Egy pillanatra elveszítettem az egyensúlyomat, ő pedig kihasználta az alkalmat, és fölém kerekedett. Kikapta a lámpát a kezemből, és a szoba másik végébe hajította. Megragadta a ruhámat, és nekilökött a falnak. A szívem megállt egy pillanatra, aztán a bejárati ajtó felé vetettem magam.

A tarkómba fájdalom hasított, és önkéntelenül összehúztam magam. A falak megint befelé dőltek, nekem pedig pislognom kellett, ha tisztán akartam látni, de mintha órák teltek volna el, mire sikerült kinyitnom a szememet. A következő dolog, amire emlékszem, hogy hanyatt fekszem a földön, a két ágy között, és ostobán meredek a plafonra.

Erik a fejem körül járkál, és sportcipőjével többször is a hajamra lép. A hajam nem copfban van?

Az egész testem forrón lüktetett. Mély levegőt vettem, mire a bordámba és a gerincembe kínzó fájdalom hasított.

– Látom, felébredtél végre! – Gonosz vigyorral hajolt fölém. – Pedig nem is kaptál annyira nagyot!

A fejemben mintha pókhálókon kívül semmi más nem maradt volna. Biztosan elestem, és el is ájultam, ami viszont azt jelenti, hogy tutira agyrázkódásom van.

Márpedig az sohasem jó hír.

Úgy éreztem magam, mint akit nagyon hirtelen ráznak fel egy nagyon mély álomból, és nehézkes mozdulatokkal felkönyököltem. Egy másodpercig mintha sűrű iszapban úsztam volna.

– Pedig már így is olyan sok időt pocsékoltam rád! Jobb lett volna... – Elhallgatott, a két tenyerét a halántékához szorította, majd folytatta a járkálást. – Nem volt szándékos.

Most meg mi a fenéről beszél? Ülő helyzetbe kényszerítettem magam, és kimerülten támasztottam a hátamat az ágynak. Mégis mi nem volt szándékos?

– Csak... Egyszerűen csak megtörtént. Átjöttem, hogy beszéljek vele, hogy megértessem vele, mekkorát téved, mert nekünk együtt kell maradnunk. Erre elzavart!

A két kezét maga mellé ejtette, ujjait ökölbe szorította.

A fájdalom miatt hunyorogva támaszkodtam még erősebben az ágynak, és minden erőmmel azon voltam, hogy össze tudjam fogni a szétszaladt gondolatfoszlányokat.

– Nem hallgatott rám... Pedig csak annyit kértem, hogy meghallgasson! -A hangja előbb erősebb lett, majd elhalkult. – Begurultam, és... ellöktem. Véletlen baleset volt.

Erik hirtelen lehajolt, és megragadta az államat. Felkiáltottam, mert olyan erősen szorította, hogy fellángolt bennem a fájdalom.

– Véletlen baleset volt! Hanyatt esett, és nem értem, hogy történhetett az egész! A nyakát éppen az ágy sarkának ütötte neki, én meg hallottam azt a hangos reccsenést. O, istenem... – Ellökte magát tőlem, és ezzel együtt a fejemet is hirtelen oldalra rántotta. A hajába túrt, és hátrált. – A nyaka egyszerűen eltört.

Szorosan lehunytam a szemem, próbáltam leállítani a lelki szemeim előtt megjelenő képek áradatát.

– Tudtam, hogy senki se hinne nekem. Hiába mondanám, hogy véletlen baleset volt! Engem hibáztatnának, pedig nem tehetek arról, ami történt! Debbie csak... – Elhallgatott, és leült az ágyra. – Még csak meg sem hallgatott.

Rettegés lett úrrá rajtam. Egész idő alatt gyanítottam, hogy valami ilyesmi lehet az igazság, viszont most, hogy kimondta, egyszerre forogni kezdett a gyomrom, és a döbbenettől levegőt sem kaptam.

– Megölted! – A szám és az állkapcsom is fájt, úgyhogy nehezemre esett a beszéd.

– Véletlen baleset volt! – Megint felállt, és fel-alá kezdett járkálni a szűk szobában. – És nem is történt volna meg, ha te be tudod fogni a pofádat. Úgyhogy az egész a te hibád!

Eriknek nagyon súlyos pszichés problémái vannak, ehhez most már kétség sem férhet.

Miközben járkált tovább, a fejem lassan kezdett kitisztulni, ezzel együtt azonban a tarkóm környékén valami mélyről érkező, lüktető fájdalom áradt szét bennem.

Elfordultam, és elviselhetetlen fájdalom hasított a nyakamba. Az arcomat duzzadtnak éreztem, a bordáimat alaposan összezúzhattam, de tisztában voltam vele, hogy minél tovább maradok ebben a szobában, annál súlyosabbak lesznek a sérüléseim, sőt mi több... De nem voltam hajlandó elindulni ezen a vonalon. Más sem hiányzik, mint hogy még jobban bepánikoljak!

– Ez az egész a te lelkiismereteden szárad. A te hibád. Ha nem beszéled tele a fejét, és nem állsz az utunkba, akkor még most is élne! – Folyamatosan dühöngött, és az ujjat újra és újra összezárultak, majd szétnyíltak. Tisztában voltam vele, hogy legszívesebben azonnal rám vetné magát, és ha megteszi, abban nem lesz köszönet. – Mindent tönkretettél!

Hallottam, hogy a szomszéd helyiségben megszólal a mobilom, és a remény azonnal elárasztott. Máris eltelt volna az egy óra? Talán – de csak nagyon talán – Cam hamarabb végzett a záróvizsgájával. Vagy éppen Jase döntött úgy, hogy egy kicsit hamarabb jön. Ó, kérlek szépen, istenem, add, hogy közülük legyen az egyik!

Erik azonban láthatólag nem is vette észre az egészet. Tovább járkált a kis szobában, és csomókban tépte a saját haját. Aztán megállt Debbie ágyának lábánál, és az öklével a saját fejét kezdte csapkodni.

– Mindent tönkretettél! És most látod, mi történt! Nem volt más választásom!

A mobilom megint csörgött.

Kérlek, kérlek, kérlek, istenem!

A lábamat a mellkasomhoz húztam, és lélekben felkészültem, hogy amint alkalom adódik, felugrok, és az ajtó felé rohanok.

– Nem fogod megúszni! – mondtam.

Leengedte a kezét, és kegyetlen tekintettel nézett a szemembe.

– Mit?

– Ezt az egészet. – A tenyeremmel a szőnyegre támaszkodtam, és felkészültem. – Bármit tervezel is, nem fogod megúszni.

A telóm megint megszólalt, és ezúttal már neki is eljutott a tudatáig. Az ajtó felé pillantott, és a szemöldökét értetlenül vonta össze.

– Hiszen soha nem is terveztem, hogy bármit is megússzak! – mordult.

Kifújtam a levegőt. Lehet, hogy mégsem teljesen őrült? Már a félőrültnek is nagyon tudnék örülni.

– Tényleg nem? Mert, ha gondolod, akkor elfelejtkezhetünk arról, ami itt történt. – Hihetetlenül mocskos hazug vagyok, mert az tuti, hogy az életben nem felejti el, amit ezért kap majd. – Egyszerűen kisétálunk, és...

Megrázta a fejét.

– Én nem tervezem megúszni – felelte könnyedén, mintha csak a vizsgaeredményeinkről beszélgetnénk. – És nem szeretnék egyszerűen csak kisétálni innen.

Ha korábban bármilyen apró kis reményfoszlány bukkant is fel a fejemben, akkor ebben a pillanatban mindörökre megsemmisült. Nem szeretnék egyszerűen csak kisétálni.

– Ez úgy hangzik, mintha nem terveznél soha többé kimenni ebből a szobából.

– Pontosan – válaszolta, és hangosan nevetett. – Hacsak hullazsákban nem.

A rémület úgy robbant fel a gyomromban, mint egy atombomba. Ennyit arról, hogy várjuk meg a megfelelő pillanatot, és rohanjunk az ajtó felé. Az életösztön átvette az irányítást, esetlen mozdulatokkal talpra vergődtem, majd átkozva a rosszabbik térdem gyengeségét, ellöktem magam. Valamikor régen könnyedén és gyorsan mozogtam. Már nem.

Nekem ugrott, a testével a földre lökött, és ahogyan becsapódtam, a tüdőmből minden korty levegő kiszökött, így sikítani sem tudtam. Odakint, az ajtó előtt valami a falnak csapódott, idebent azonban Erik ujjai a vállamba kapaszkodtak, és erőszakos mozdulattal fordítottak hanyatt.

Elkerekedett szemmel néztem az ő szemébe, az idő egy másodpercre megtorpanni látszott, és rettenetes felismerés robbant bennem. Már tudtam, mire készül, és úgy éreztem, belesüllyedek a szőnyegbe.

Valaki dörömbölt a szoba ajtaján, és Erik azonnal arrafelé kapta a fejét, szemében őrült fény ragyogott. Kihasználva a pillanatnyi figyelemzavart, felemeltem az egyik kezemet. Ököllel, teljes erővel ütöttem meg a szája sarkában, amitől a feje oldalra nyekkent.

Felegyenesedett, és ahogyan a szájából vérrel keveredő nyál szivárgott, hangosan felhorkantott. Elengedte a karomat, én pedig oldalra fordultam, és vettem egy nagy levegőt, hogy segítségért kiálthassak.

– Te nagypofájú kurva! – mordult fel, és ököllel a hátam alsó részére vágott. A tökéletes veseütéstől teljesen mozdulatlanná dermedtem.

– Tess!

Jase – hiszen ez Jase !

Az ajtó majd beszakadt, olyan erővel ütötte.

– Odabent vagy? Minden rendben van?

Az ajtó felé nyúltam, és ujjaim a szőnyegbe kapaszkodtak.

– Jase ... – A név vége már hörgésbe fulladt.

Erik hanyatt fordított, és hirtelen egy totálisan bomlott ember szemébe néztem. Azokba a szemekbe, amikbe valószínűleg Debbie is számtalan alkalommal meredt, és ami minden bizonnyal a legutolsó dolog volt, amit életében még láthatott.

A rémület kegyetlen szorítással lett úrrá rajtam, végre utat talált egy sikoly, feltört, és aztán gyorsan félbe is szakadt, mikor Erik ujjai átfonták, és szorítani kezdték a nyakamat.

Az ajtó remegett és rázkódott a zsanérjain.

– Tess! Mi a fene folyik ott? Tess?!

A pánik belém mélyesztette jeges és éles karmait. Erik szorítása összeroncsolta a nyakamat, és összenyomta a légcsövemet. Sikolyra nyitottam a számat, de nem jött ki semmi hang – hiszen levegőt sem tudtam venni. A szívem hevesen vert. Pofoztam, aztán ököllel állon vágtam. Ő fájdalmasan felkiáltott ugyan, de nem engedett el.

– Tess! – kiáltotta Jase. Az ajtó rázkódott, és olyan hangot adott, mintha a másik oldalról valaki, a vállával rohant volna neki. – Az isten verje meg!

A szemem előtt pöttyök kezdtek ugrálni, és nem tudtam – Istenem, nem tudtam levegőt venni! Körömmel vájtam Erik karjába, és éreztem, hogy a bőrt és a húst marcangolom. Az ajtó megint megremegett, de már láttam, hogy nem lesz elég gyors.

– Add fel! – Erik felemelte a fejemet a padlóról, majd teljes erővel visszacsapta. – Add már fel!

A szemem sarkából kiindulva sötétség árasztotta el a világot, a mellkasomban izzó lángolás robbant, azután gyorsan átkúszott a torkomba is. Levegő kell!

– Teresa! Kicsim! – kiáltotta Jase, és a hangja valami kétségbeesett utolsó erőt adott nekem. Az ajtó remegett és nyögött. – Gyerünk...!

Minden csepp erőmmel küzdöttem Erik ellen. Vertem a mell-kasát, az arcát, a vállát. Tekergettem a csípőmet, próbálva ledobni magamról, ő azonban még jobban rám nehezedett, és csak nyomott, egyre lejjebb, hogy már úgy éreztem, elnyel a szőnyeg, és lassan felszívódom az alant várakozó semmiben. Tudtam, hogy nem szabad feladnom, hogy semmiképpen nem adhatom fel, azonban a karjaim ekkor már tehetetlenül hulltak alá, a testem mellé, a padlóra.

A háttérben valahol, valami darabokra hasadt. Talán ezzel a hanggal pusztultak el az utolsó, oxigénhiánytól szétrobbanó sejtek? Nem tudom, mi történt, de Erik fekete szemének tekintete az enyémbe meredt, és én pontosan tudtam, hogy vége. A szemhéjam lecsukódott. Akárcsak Debbie, én is őt fogom utoljára látni. Pedig ez nagyon nem igazságos, hiszen éppen csak elkezdtem az életemet, éppen csak kezdtem megbarátkozni a gondolattal, hogy nem a régóta tervezgetett jövőben kell majd helytállnom, és soha nem lesz az enyém Jase . Pedig, ha ezt sikerül túlélnem, akkor biztos nem hagyom csak úgy elmenni még egyszer. De túl késő. Mindez... Már semmit nem jelent. Lassan minden hang elhalt, és végül nem maradt egyéb, csak a saját vérem dobolása a fülemben.

És ekkor a torkomról eltűnt az az elviselhetetlen nyomás, a levegő süvítve töltötte meg a tüdőmet, és fájdalommal teli nyögés hallatszott a szobában. Valami eltört – mintha egy alaposan kiszáradt ág roppant volna ketté, de valahol nagyon messze, távol a világtól.

Kezek érintették az arcomat, karok emeltek fel a földről. A fejemet túl nehéznek éreztem, nem tudtam egyenesen megtartani. Mintha valami nem lett volna egészen kerek a nyakammal.

– Jaj, istenem, kérlek, nyisd ki a szemed! Rajta, kicsim, nyisd ki a szemed! – Pillanatnyi csend, és az izmos test megremegett. – Annyira sajnálom. A rohadt életbe, nyisd ki a szemed! Kérlek!

Úgy éreztem, hogy a szemhéjamat pillanatragasztó rögzítette, de nagy nehezen sikerült kifeszegetnem. Ekkor már nem láttam mást, csak Jase sötétszürke szemét. Még sohasem volt ennyire sötét színű.

– Hát élsz! – sóhajtott, és szorosabban ölelt. – Maradj velem, Tess! Jaj, istenem, ne hagyj el! Kérlek! Annyira...

Az ajkai mozogtak, azonban a szavaknak nem volt semmi értelme, és én nem tudtam tovább nyitva tartani a szememet. Azután pedig nem következett más, csak a sötétség.

29. FEJEZET

AZ EGYENLETES CSIPOGÁS LASSAN, DE ELTÖKÉLTEN tört keresztül a kábulat és az álom számtalan rétegén, és aztán éreztem, hogy a mellkasom felemelkedik, és hangosan, szakadozottan fellélegezem.

– Teresa! – Nem tudtam, min fekszem, mindenesetre, ahogy súly nehezedett az egyik felére, megmozdult alattam. Egy kéz érintette az arcomat, hűvösen, megnyugtatón. – Ébren vagy?

Ébren vagyok? Azt hiszem, igen. Fokozatosan kezdtem felfogni a környezetemet. Egy kemény ágyon feküdtem, és a bátyám hangját hallottam. De a fejemet rettenetesen nehéznek éreztem. Mintha valaki a párnához ragasztotta volna.

Lassan kinyitottam a szememet, és hunyorogtam, mert a fényes lámpák nagyon bántották. Amikor kitisztult a látásom, nyilvánvalóvá vált, hogy kórházban vagyok. A fehérre festett falak, a sarokban rögzített tévé, na meg a borsózöld függöny kétséget sem hagyott ezt illetően.

– Hé! – Cam hangja aggodalmasan csendült. – Hogy érzed magad?

Kissé felé fordítottam a fejemet, majd a nyelvemet végigfuttattam a szájpadlásomon.

– Nagyon... furcsán. – A hangomat reszelősnek hallottam, és az állkapcsom ennek a három szónak a kimondásától is sajgott.

– Aludtál egy kicsit. Éppen eleget ahhoz, hogy anyáék ideérjenek, és aztán még meg is várattál bennünket. – Cam fáradtan mosolyogva nyúlt a kancsó felé, és töltött vizet egy műanyag pohárba. – Odalent vannak, és a zsarukkal beszélgetnek.

A zsarukkal? Ostobán néztem a szemébe, miközben ő nővérkét játszva a fejem alá nyúlt, és egy kicsit megemelte, hogy könnyebben ihassak. A hideg víz olyan jólesett, mintha egy különösen forró, kánikulai napon vetném bele magam a medencébe.

A poharat az ágy melletti kisasztalra tette, és látszott rajta, hogy csak ebben a pillanatban ébred rá az igazságra.

– Ugye, nem emlékszel semmire?

Megráztam a fejemet, majd grimaszoltam, mert a két halántékom között mintha darabokra akart volna hasadni a koponyám. Gyorsan az ajtó felé pillantott, és talán azon töprengett, okosabb lenne idehívni valakit, de végül mellettem maradt, az egyik kezét az enyémre tette, amitől a bütykeimre pillantottam.

Vörösek voltak, összehorzsoltak, és duzzadtak.

Hirtelen felültem, és habár a testem minden porcikája üvöltve tiltakozott a váratlan megerőltetés miatt, a fejem azonnal kitisztult.

Jaj, istenem...

Cam tekintetében még több aggodalom csillant.

– Mégis emlékszel?

– Erik! Ő...

– Tudom. Mindenki tudja. Miatta már nem kell aggódnod. – Megfogta a vállamat, és finoman visszanyomott az ágyra. – Most jobb, ha nem mozogsz! Agyrázkódásod van... igaz, hogy egészen enyhe, de akkor sem ugrálhatsz. Megértetted?

A szívem hevesen vert. Végigpillantottam a karomba vezetett intravénás tűn, amelyen keresztül áttetsző folyadék jutott a szervezetembe. Visszatért az a rettenetes, roppanó hang, ami olyan volt, mintha csontok törtek volna.

– Halott?

– Basszus! Bár az lenne! – És az arcára hihetetlenül dühös kifejezés ült ki. – Jase úgy ütötte ki, hogy az állkapcsát is eltörte, de a rohadék még életben van. Tutira lesittelik. Akkor tért magához, amikor megérkeztek a zsaruk és a mentősök is, és bárkinek, aki meghallgatta, magyarázni kezdte, hogy mi történt. És egyfolytában azt pofázta... – Ekkor elhallgatott, és összeszorította a száját.

– Hogy miattam történt minden – fejeztem be a mondatát. Lehunytam a szemem, és azonnal megjelent előttem a dühöngő Erik, ahogyan a felszínre tör mélységes őrülete. Aztán eszembe jutott valami más is. – Hol... Hol van Jase?

Cam elfordult, amikor ránéztem.

– Legutóbb akkor láttam, amikor a zsaruk faggatták.

– Tessék? – próbáltam volna megint felülni, de megállított. – Ezt meg hogy érted?

– Ne félj, nincsen semmi baj. De mindenképpen ki akarták kérdezni a történtekről. Tutira téged is ki akarnak majd faggatni most, hogy felébredtél. – Elhallgatott. – Vallomást kell tenned.

– Mikor volt ez, hogy Jase-t láttad?

Cam zavartan mocorgott egy kicsit.

– A zsaruk ott tartották a koleszban, amíg téged ide behoztak. Azóta nem láttam. Amikor hallottam, mi történt, egyenesen ide jöttem.

Szóval azóta nem is látta Jase-t? Vagyis nem jött el, hogy megnézze, hogy vagyok? Lehunytam a szemem, s fel tudtam volna pofozni magam, amiért ilyen szánalmas vagyok. Jase azt mondta, beszélni akar velem. Aztán eljött, és megmentette az életemet. Semmi értelme hisztiznem csak azért, mert egyelőre nincsen itt. Különben pedig, most sokkal fontosabb dolgokkal kell foglalkoznom.

Kinyitottam a szemem, és Cam meredten bámuló tekintetébe néztem. Másodpercek telhettek el.

– Tényleg nagyon szerelemes vagy Jase-be, mi?

Felsóhajtottam.

– Igen.

Mocorgott, és halkan káromkodott.

– Tudom, hogy eddig nem akartad meghallgatni, amit mondani fogok, de sajnos ebben a pillanatban nincs más választásod. Jase egy hülye pöcs, de ez a hülye pöcs nagyon szeret.

Szóra nyitottam a számat.

– Persze tudom, hogy eltaszított magától, de egyrészt ő pasi, másrészt totál idióta. Ne nézz így rám, én mondhatom rá! Mi, pasik, szoktunk hülyeséget csinálni. – Cam közelebb hajolt, és halkabban folytatta. – Engem egyébként egy egészen kicsit Eperkére emlékeztet... Mármint Averyre. Az elején ő is éppen ilyen volt. Teljesen más okból ugyan, de neki is... volt múltja, amit elég nehezen tudott feldolgozni. És én azt hiszem, hogy most Jase is éppen ebben a cipőben jár. Nem is tudom. Persze én nem vagyok ő, de ez tényleg eléggé nyomasztja.

– Tudom – feleltem halkan, és pislogva próbáltam visszafojtani a könnyeimet. Jase-szel kapcsolatban az égvilágon semmi nem volt egyértelmű. Ez mindig is így volt, és hirtelen kételkedtem benne, hogy csak fel kell dolgoznia a múltját. Mert vannak bizonyos dolgok, amiket az ember soha nem tud feldolgozni.

Cam lehajtotta a fejét, és aztán vett egy mély lélegzetet.

– Nemrégen megemlítette nekem, mennyire bűntudatod van amiatt, amit Jeremyvel tettem.

Meglepetten kerekedett el a szemem, és csak néztem rá, szótlanul.

– Ne legyen! – Felemelte a fejét, és a szemembe nézett. – Amit Jeremyvel tettem, azt gondolkodás nélkül megtenném bármikor. De ez nem a te hibád volt, érted? Nem számít, hogy hallgattál-e az egészről vagy sem. Hidd el, én aztán tudom, mennyi baromságot titkolnak az emberek, míg végül felemészti őket. Te akkoriban még gyerek voltál, én meg pontosan tudtam, hogy mit csinálok. És az egyetlen dolog, amit bánok ezzel kapcsolatban, hogy neked olyasmi miatt van bűntudatod, amit én tettem, a saját döntésem alapján.

Nem tudom, pontosan miért történt. Egy kicsit csökkent a teher, amikor Jase beszélgetett velem ugyanerről, de a súly, ami elhízott gorillaként nehezedett a mellkasomra, csak ekkor szívódott fel teljesen. Elöntött a színtiszta, édes megkönnyebbülés, és úgy éreztem magam, mint aki egyik pillanatról a másikra egy vihar kellős közepén találja magát. Könnyek fojtogattak, és törtek fel.

– Teresa, légy szíves, ne sírj! – szólt rám Cam. – Én nem...

– Nem sírok. – Szipogtam egy párat, és kényszerítettem a könnyeimet, hogy menjenek vissza oda, ahonnan elő akartak volna törni. – Köszi szépen!

– Nekem ne köszönd!

Nem mondtam semmit, mert nem kellett hallania, de azért tisztában voltam az igazsággal. Hogy amikor Cam ezeket a szavakat kimondta, mintha mentőövet dobott volna nekem. Én pedig megragadtam ezt a mentőövet, és magamhoz szorítottam.

– Úgy szeretlek, mint a muffint.

Most már széles és őszinte mosolyra húzódott a szája.

– Kis hülye. Én is szeretlek.

Nem sokkal később anya és apa is befutott. Apa úgy nézett ki, mint aki azonnal meg tudná ölni Eriket. Persze anya is, csak szerintem ő ügyesebben leplezte. Szinte félrelökték Camet, és azonnal pátyolgatni kezdtek, amit csak akkor hagytak abba, amikor bejöttek a zsaruk, és felvették a vallomásomat. Nem volt valami egyszerű dolog részletesen elmesélni, mi is történt abban a szobában. Szeretem azt hinni, hogy erős vagyok, de amikor elértem ahhoz a részhez, hogy bevallotta a gyilkosságot, és azt is, hogy megpróbálta öngyilkosságnak álcázni, többször is reszketés vett erőt rajtam. És a helyzet csak rosszabb lett, amikor azt is elmondtam, hogy egyáltalán nem is tervezte megúszni az egészet.

Erik először meg akart ölni engem, majd végezni akart saját magával. Végig azt bizonygatta, hogy Debbie halála az én lelkemen szárad, azonban nyilván őt is kínozta a bűntudat, ha szeretett volna véget vetni az életének. Talán eltemette magában valahova jó mély-re, de akkor is érezte. Ebben egészen biztos vagyok. Nem voltam hajlandó elhinni, hogy képes lett volna úgy leélni az életét, hogy a legkisebb bűntudatot se érezze amiatt, amit tett.

Apa megfogta az ép kezemet, és az álla alá emelte. A fiatal seriff- helyettes becsukta a jegyzetfüzetét.

– Akkor egyelőre ennyi elég is lesz – mondta, majd hátrálni kezdett az ágy mellől. – Most pihenjen, és ha volna még kérdésünk, akkor hívjuk.

– Majd engem hívnak, ha kérdésük támad! – Apa kihúzta magát, kemény pillantást vetett a fiatal rendőrre, és azonnal felvette a minden-ügyvéd-a-pokol-szülötte szerepet.

A seriff helyettes biccentett, és gyorsan távozott, de a nyomában máris megjelent egy orvos, valamint egy nővér, aki első blikkre fiatalabbak tűnt nálam. Megszurkáltak, megdöfködtek, és még a szemembe is belevilágítottak. Intravénásan kaptam egy enyhe fájdalomcsillapítót, és mire hatni kezdett, a gyomrom is megkordult. Anya a nyakamig húzta a takarót, és szinte már úgy éreztem magam, mint egy teljesen normális, hétköznapi ember.

– Holnap kiengednek, és apáddal úgy gondoltuk, hogy hazaviszünk. Nem kell neked feltétlenül megvárnod, míg Cam levizsgázik!

Cam a sarokban ült, és pofát vágott.

– Mi is sokkal jobban éreznénk magunkat – magyarázta apa, és megszorította a kezemet. – Komolyan.

– Ti akkor éreznétek jobban magatokat, ha abbahagyná a sulit, és az élete végéig veletek maradna – jegyezte meg Cam.

Anya dühös pillantást vetett rá a válla felett.

– Mindazok után, ami történt? Igen. Azt akarom, hogy legalább az elkövetkező harminc évben ki se mozduljon a házból.

– Csak harminc? – mormogtam.

Anya összeszorította az ajkát.

– Nincsen semmi okod arra, hogy itt maradj, és csak szenteste gyere haza.

És valóban volt a lényemnek egy jókora része, ami semminek nem örült volna jobban, mint hogy anyáék összepakoljanak, és hazavigyenek. Amikor hálaadáskor hazalátogattam, minden sokkal könnyebb volt, és ott várt a szobám is, ahova bevehetem magam, és ahonnan egészen karácsonyig nem is kellene előbújnom. Tényleg nagyon csábítónak tűnt az ötlet, de közben tartottam is tőle, hogy ha most hazamegyek velük, soha többé nem jövök vissza Shepherdstownba.

Szerettem volna olyan helyen lenni, ahol minden biztonságos, ahol minden kellemesen ismerős, ugyanakkor most már a saját életemet éltem – fősulira jártam, és még az sem elképzelhetetlen, hogy olyan foglalkozásom lesz, amit végül megszeretek. A jövőm előttem állt, és már nem voltam gyerek, aki arra vár, hogy ha valami rossz történik, a szülei azonnal ott teremjenek, ölbe kapják, és megsimogassák a buksiját. Mert bármennyire rossz volt is ebbe belegondolni, ők sem lesznek örökké mellettem.

– Nem is tudom, anya. Szeretném ezt egy kicsit még megrágni magamban. – Okosabbnak tűnt kitérő választ adni, mint élből elutasítani őket. Mind a kettőjükön látszott, hogy nem éppen erre számítottak, de Cam hirtelen felpattant a székből.

Követtem a tekintetét, és éppen abban a pillanatban, amikor apa is arrafelé fordult, isten az atyám, a szívem megállt néhány másodpercre.

Ugyanis Jase állt az ajtóban, gesztenyebarna haja kócos, napbarnított bőre a szokásosnál sokkal sápadtabb. A sötétkék, V nyakú pulcsi fel volt gyűrődve rajta, és talán még többet is mutatott, mint takart az alatta viselt fehér pólóból. Minden gyűrött és rendetlen volt rajta, az én szememben azonban ő volt a legszívdöglesztőbb pasi, aki valaha élt ezen a földön.

A kezében pedig egy szögletes, rózsaszín dobozt tartott.

A tekintetünk összekapcsolódott, és ő úgy állt meg, mintha megfagyott volna. A szeme most soha nem látott, szenvedélyes ezüsttel ragyogott, és a megkönnyebbülésen túl volt még benne valami, amit nem igazán tudtam hova tenni, azonban nyilvánvalóan ott bujkált minden gesztusában, az arca minden rezdülésében.

Felsóhajtottam, ahogy anya felállt, és finoman megköszörülte a torkát.

– Nos, úgy látom, Teresának látogatója van, úgyhogy szerintem jobb, ha nem alkalmatlankodunk.

Apa csodálkozva vonta fel a szemöldökét, és Jase-ről rám, majd anyára nézett.

– Talán mégsem...

– Majd holnap visszajövünk, frissen és kipihenten! – Anya ellentmondást nem tűrő pillantást vetett apára, azután lehajolt, és adott egy puszit. – Szeretlek, szívem.

– Én is téged, anya.

Apa az arcom másik oldalán puszilt meg, és nagy duzzogva ellépett az ágyam mellől. Amikor elhaladt Jase mellett, közelebb hajolt hozzá, és súgott valamit a fülébe, amire Jase egy bólintással válaszolt. Csak isten a megmondhatója, mi lehetett az,

Cam hátba veregette, ahogy elhaladt mellette. Ezen eléggé meglepődtem, mert valamiért arra számítottam, hogy majd valami gyerekes köszönéssel megy el mellette, pacsiznak, vagy összeütik a vállukat, vagy mit tudom én.

Ha Cam a korának megfelelően viselkedik, akkor mindig biztosra lehet venni, hogy nagyon komoly a helyzet.

Jase nem mozdult, amíg a szüleim és a bátyám is ki nem mentek a szobából, utána azonban két jókora lépéssel az ágyam mellett termett. Súlyos csönd ülte meg a szobát, ahogyan a rózsaszín dobozt odatette a kisasztalra, a vizeskancsó mellé, majd leült az ágyam szélére, és a csípője az enyémhez ért. A szívem már vagy ezerrel vert, amikor az ujjai hegyével óvatosan végigsimította az arcomat, és a hajamat gondosan a fülem mögé fésülte.

Lassan, centiről centire végigmérte az arcomat, és magában minden bizonnyal leltárt készített mindenről, közte arról a sejtésem szerint különösen csúnya zúzódásról is, ami miatt az állkapcsom jobb oldala akkorára dagadt, mintha folyamatosan egy narancsot tartanék a számban. Az ajkam jobb sarkát nem éreztem, és a szemem körül is sajgott az arcom.

Valószínűleg úgy nézhettem ki, mint aki alulmaradt egy ketrec-harcban.

– Bántott? – kérdezte, és a hangját reszelősnek hallottam. Egyszerre csendült ki belőle aggodalom és enyhe felelem is. – Úgy értem, úgy is, ami nem hagy külsérelmi nyomot?

Először nem értettem, mit akar mondani, de aztán leesett.

– Nem... Istenem, dehogy!

Jase lehunyta a szemét, és akkorát sóhajtott, hogy az egész teste beleremegett.

– Amikor végre sikerült betörnöm az ajtót, és megláttam, hogy rajtad van... te meg csak heversz a padlón, az első gondolatom az volt, hogy elkéstem. Hogy már elvesztettelek.

– Biztos voltam benne, hogy meghalok abban a szobában. De te éppen időben megmentettél. – Próbáltam megnyugtatni. – Az életemet köszönhetem neked. – Aztán minden érzelmemet belesűrítettem ebbe az egyetlen szóba. – Köszönöm!

– Hát, sohasem szerettem volna, hogy ezt kelljen megköszönnöd nekem!

Közelebb hajolt, a bal kezét a vállam mellett az ágyra tette, és rátámaszkodott. Nem mondott semmit, csak lehajolt, de amikor belecsókolt a szám bal sarkába, elteltem érzelmekkel.

Nem is mozdult el onnan, és amikor beszélni kezdett, az ajka minden hanggal megsimította az arcomat, ezzel mintegy megpecsételve, hogy minden, amit mond, szívből jön.

– Ebben az elmúlt pár hétben folyamatosan egy barom állat voltam. Tudom, hogy nem ez a legjobb alkalom ilyesmiről beszélni, de mindenképpen szeretnék elmondani neked valamit. Rendben?

Felsóhajtottam.

– Igen.

A bal orcámra tette a kezét.

– Kari és Jack miatt nagyon régóta képtelen vagyok bármilyen lányt közel engedni magamhoz... De te más vagy. Bevetted magad a fejembe, és aztán a szívembe is. Talán azóta ott vagy, hogy legelőször megcsókoltalak, és egészen mostanáig azt hittem, képes leszek kezelni ezt a helyzetet... Képes leszek irányítani az érzelmeimet. És amikor rádöbbentem, mekkorát tévedtem, rettenetesen megijedtem. Nem akartam még egyszer átélni azt a fájdalmat. Nem akartam még valakit úgy elveszíteni, ahogyan Karit elveszítettem. De aztán ma kis híján téged is elvesztettelek. Komolyan, pontosan úgy, ahogy féltem tőle. Majdnem elvesztettelek, mielőtt még valóban az enyém lehettél volna. Még a gondolatára is felfordul a gyomrom, hogy milyen közel volt.

Lehunyta a szemét, és a homlokát finoman az enyémhez érintette.

– Beszélni szerettem volna veled. Azért küldtem az üzenetet is, mert rohadtul hiányoztál. És azt hittem... – Elhúzódott, majd megrázta a fejét. A szemében megjelenő csillogás miatt a torkom egészen összeszorult. – Na, mindegy, majd később beszélünk, mert most semmi szükséged arra, hogy az én nyavalygásomat hallgasd.

Azt akartam mondani neki, hogy én teljesen jól elvagyok a nyavalygásával, és többet akarok hallani, mert amit eddig elmondott, az cafatokra tépte a szívemet, és aztán újra összerakta az egészet, reménnyel töltött el, kitörölte a mai nap rémes eseményeinek emlékeit. Ő azonban csak odanyúlt a kisasztalra, és felvette a rózsaszín dobozt.

– Még zeneelmélet után csináltattam, és úgy terveztem, hogy majd a koleszban adom oda, amikor segítek költözködni. Egy ideje már magammal hurcolom. Úgyhogy nem valami friss. – Kinyitotta a dobozt, és láttam, hogy elpirul. – Vaníliás, eperbevonattal. Tudom, mennyire bírod az eperbevonatot.

Képtelen voltam elszakadni a kipirult arcának látványától. Csak nagyon ritkán lehetett látni, hogy Jase bizonytalanul viselkedik, vagy éppen kényelmetlenül érzi magát.

Lesütötte a szemét, majd rám pillantott.

– Gondolom, most nem nagyon tudsz enni az arcod miatt, de akkor mit szólnál csak az öntethez?

A gyomrom megkordult annak ellenére, hogy egyetlen hatalmas görcs volt az egész. Nem tudtam rávenni magam, hogy visszautasítsam.

– Jó ötlet.

Az ajka egy félmosolyra húzódott, majd a kisujját mélyen belenyomta a rózsaszín masszába, és jókora adagot lapátolt fel belőle. Nem éppen erre számítottam, de ekkorra már az ajkamhoz emelte az ujját.

A pillantásunk összekapaszkodott, és amikor kinyitottam a számat, a gyomromban oldódni kezdett a görcs. Hogy tudtam volna elszakítani róla a tekintetemet, amikor a kisujját benyomta a számba, és először ízleltem meg a mennyei édességet. Ő pedig ugyancsak egy pillanatra sem szakította meg a kapcsolatot, míg újabb és újabb adagokat felkanalazva az ujjával, az egész bevonatot megetette velem. Ereztem, hogy az arcom lángol.

Jase félretette a nyitott dobozt, majd lehajolt mellém. Levegőért kaptam, amikor finoman végignyalta az alsó ajkamat.

– Maradt rajta egy kis bevonat.

– Ó! – feleltem, mert ekkor már túl voltam azon, hogy bármilyen értelmes választ össze tudjak állítani a fejemben.

Visszahúzódott, és a szeme csillogott.

– Mondjuk, lehet, hogy ez nem volt teljesen igaz.

Elmosolyodtam.

– Csak lehet?

– Jól van. – A kezem felé nyúlt, és óvatos mozdulattal összefonta az ujjunkat. – Akkor inkább azt mondom, hogy színtiszta hazugság volt.

Most már hangosan nevettem,

– Egy ilyen hazugság miatt nem fogok haragudni rád.

– Úgy éreted, az ilyen fincsi hazugságok miatt? – Amikor látta, hogy bólintok, a vállából azonnal oldódni kezdett a feszültség, amikor azonban ásítottam, megint megmerevedett. – Jobb lesz, ha alszol végre!

Így, befájdalomcsillapítózva, meg amúgy is, szinte mindennél hívogatóbbnak tűnt az alvás gondolata, mégsem szerettem volna még elköszönni tőle. Lepillantottam összefonódó kezünkre és az egészen kicsit rózsaszín kisujj ára.

– Nem... nem akarsz itt maradni mellettem? Már ameddig el nem zavarnak.

A szeme ezüstösen csillogott, és az ajka féloldalas mosolyra húzódott.

– Kicsim, ha azt akarod, akkor teljes egészében a tiéd vagyok.

Ezek a szavak nagyon sokat jelentettek nekem, és éreztem, hogy a mellkasomban valami megremeg.

– Azt akarom.

Lehajolt, megcsókolta a kézfejemet, majd elengedte. Olyan kecses mozdulattal állt fel, hogy azonnal irigykedni kezdtem rá, majd az ablakhoz ment. Behúzta a függönyt, a válla felett hátrafordulva rám nézett, kacsintott, és a szája játékos mosolyra húzódott.

Segített egy kicsit odébb csúsznom, majd befeküdt mellém az ágyba. Alig fért el. Nyilvánvalóan nem két személynek tervezték, de nem érdekelt. Az oldalára fordult, és a feje egészen közel került az enyémhez.

Olyan óvatosan helyezte a kezét a hasamra, mintha valami különösen törékeny és finom porcelánt érintene.

– Kényelmes?

Annak ellenére, hogy az egész testem tompán sajgott, és persze nem tudtam elfelejteni, hogy egy kórházi ágyban vagyunk, szerintem még életemben nem feküdtem ennyire kényelmesen.

– Igen.

– Helyes. – Tekintete összeakadt az enyémmel, és olyan szenvedély csillant benne, amit leginkább szerelemnek lehetne nevezni. – Ha azt akarják, hogy szálljak ki mellőled, akkor feszítővasat kell hozniuk. Mert nem mozdulok mellőled sehova.

30. FEJEZET

AZ ORVOSOK MÁSNAP DÉLUTÁN ENGEDTEK KI A KÓRHÁZBÓL, de előtte még írtak fel nekem egy csomó pirulát arra az esetre, ha megint megfájdulna a fejem, vagy bármilyen más elviselhetetlen kín jönne rám. Ugyanakkor, miután vagy egy teljes éjszakán keresztül hevertem és aludtam Jase-hez bújva, sokkal egészségesebbnek éreztem magam, mint akár egy nappal korábban is. Persze, még mindig fájt itt-ott, és kábé annyira voltam fürge, mint egy háromlábú teknős, de ettől eltekintve minden király volt.

Illetve több, mint király. Hiszen életben voltam!

Anya és apa pillantásán láttam, hogy azonnal haza akarnak fuvarozni, amint kiengednek a kórházból, de nem voltam hajlandó velük menni. Még a héten kijelentkeztek a szállodából, és hazautaztak. Én meg mehettem vissza az albiba.

Jase türelmesen várt rám a Jeep mellett, keze a farmergatyája zsebébe süllyesztve, háttal az ajtónak támaszkodva.

– Szívem, szerintem tényleg veled kellene még maradnunk egy kicsit!

Odafordultam anyához, és megöleltem.

– Jól vagyok. De tényleg! Csak arra vágyom, hogy hazamenjek, és lazítsak.

– Vele? – kérdezte rosszkedvűen apa, és arra a srácra nézett, akit pedig egészen mostanáig mindig igen szívesen látott a házában, ha Cammel jött haza.

Felsóhajtottam.

– Igen, vele.

– Akkor most vele jársz, vagy ilyesmi? – kérdezte, én pedig el sem tudtam képzelni, mi lehetne a megfelelő válasz, mivel magam sem tudtam, hányadán állunk egymással. Ez a bizonytalanság persze nem kerülhette el apa figyelmét, és sokatmondó kifejezés ült ki az arcára. Olyasféle, amiből általában semmi jó nem szokott származni. – Talán jobb volna egy kicsit elbeszélgetnem vele.

– Dehogyis! – mondtam gyorsan. – Semmi szükség a beszélgetésre. Semmiről. Soha.

Szerintem apa már éppen vitatkozni kezdett volna, de anya finoman a hátára tette a kezét.

– Akkor később majd hívj fel, jó? Tudni akarom, hogy minden rendben van veled.

– Hívlak. – Bármiben lefogadtam volna, hogy max néhány nyugodt órám lesz az albiban, aztán megjelenik Cam, és lecsekkolja, hogy minden rendben van-e velem. Előre láttam szomorú sorsomat, hogy egy ideig még tutira számíthatok ezekre a váratlan ellenőrzésekre.

Miután megint ölelkeztünk meg pityeregtünk egy sort, elmentek, én meg odamentem Jase-hez. Ellökte magát a Jeeptől, és kinyitotta előttem az ajtót.

– A faterod úgy nézett rám, mint aki legszívesebben vadászni vinne. – Megfogta a könyökömet, és segített beszállni. – Úgy értem, afféle speckó, fosatós vadászatra, ahol én lennék a vad.

Kuncogtam.

– Tudod, azért ebben nem is tévedtél olyan nagyot.

– Király! – Becsukta az ajtót, majd futva megkerülte a kocsi orrát. Beszállt, rám nézett, és elhúzta a száját. – Pedig nem is olyan régen még egészen csíptük egymást.

Ebben igaza volt.

– Csakhogy akkor még nem sejtette, hogy lehet közöttünk valami.

– Lehet közöttünk valami? – mormogta töprengve, én pedig megfeszültem. Aztán csak akkor szólalt meg újra, amikor már kihúztunk a kórház parkolójából. – Szerintem meg határozottan van közöttünk valami.

Nem is tudtam, erre mi volna a megfelelő válasz, mert amit én akartam, hogy közöttünk legyen, még néhány héttel ezelőtt sem volt hajlandó megadni. Atán meg persze ott voltak a tegnap történtek, hogy az éjszaka, a kórházi ágyban fekve mondottakról már ne is beszéljünk.

Kinyújtotta a kezét, megfogta az én kezemet, és szótlanul tettük meg az utat a lakásig. Volt ebben a csöndben valami megnyugtató, és már csak azért is örültem neki, mert így lehetőségem adódott összeszedni a gondolataimat.

Sikerült találnunk egy parkolót a bejárattól nem messze, a University Heightson, és így legalább nem kellett olyan sokat gyalogolni a mostanra határozottan csípőssé vált hidegben – különösen így, hogy súlyosan alulöltözött voltam. Cam pick-upja a parkolóban állt, és amikor elértünk a mi emeletünk lépcsőfordulójához, tisztán hallottam Avery nevetését a saját lakásából.

– Szerinted hamarosan megkéri a kezét? – kérdeztem suttogva.

Jase bólintott, aztán kinyitotta az ajtót.

– Szerintem még a karácsonyi szünet alatt.

Tökéletes lenne, és gyanítottam, hogy ezúttal nem fog annyit tervezgetni, hanem egyszerűen csak Averynek szegezi a kérdést. Különben teljesen mindegy is, mert ziher, hogy Avery igent mond majd neki, aztán boldogan élnek együtt, amíg meg nem halnak.

Na és az én boldogságommal mi lesz? Még mindig nem adtam fel a reményt, hogy egyszer tényleg rátalálok.

Beléptem Cam lakásába, és megtorpantam. Na jó, akkor helyesbítek. A mi lakásunkba léptem be, bár attól tartottam, hogy soha az életben nem leszek képes így gondolni rá. Lassan végignéztem a kopott kanapén, valamint a nagy képernyős tévén, ami mindig a bátyám szíve csücske volt. A konzol és vagy a játékok fele mostanra átkerült Avery lakásába. Érzelmek fojtogattak, amikor bepillantottam a keskeny konyhába, és végignéztem a főzőlapra felhalmozott tepsiken. Lassan tettem előre egy lépést, mert az utóbbi időben történtek elviselhetetlen súlyként nyomták a vállamat.

Jase bezárta mögöttünk az ajtót, majd odalépett mögém, és a kezét a vállamra tette.

– Jól vagy?

– Aha. – És meggyőzés gyanánt bólogattam. Úgy éreztem, nagyon fontos, hogy minél többször elmondjam magamban. – Csak annyi az egész, hogy azt hittem, már soha többé nem látom ezt a lakást.

Maga felé fordított, és a kezét az arcom ép oldalára helyezte. Kimondatlan érzelmek feszítették minden vonását. Félelem. Izgalom. Megkönnyebbülés. A tekintetünk összetalálkozott, és abban a pillanatban tudtam, hogy ő is azt érzi, amit én. Kis híján mindörökre elveszítettük a lehetőséget egy közös jövőre, és most mégis kaptunk egy második esélyt. Mind a ketten egyszerre döbbentünk rá ennek a súlyára.

– Szükségem van rád! – Jase hangja nagyon mély érzelmektől zengett. – Most azonnal.

Nem volt bennem szemernyi kétség sem a vágyait illetően. És én is ugyanezt akartam, amit ő.

– Igen.

A keze remegett, ahogyan előbb a szám sarkát csókolta, majd az arcomat is. Ajka végigsimított a fülem alatti részen, és reszketés futott végig rajtam. A nyakamon nedves, forró lélegzet rohant végig előbb lefelé, majd vissza. Amikor pedig finoman megharapta a fülcimpámat, fojtott nyögés szakadt fel belőlem. A combom közötti lüktetés nyomán feltámadt bennem a vágy. Azonban a szerelem miatt izzott a bőröm mind forróbban.

– Ezt akarom – mondta, és a két keze végigsiklott az oldalamon. Megragadta a csípőmet. – Minden pillanatban téged akarlak.

– Én pedig téged – feleltem neki, és a karomat a nyakába fontam.

Jase torkából megint feltört az a szexis morgás.

– Ennél a pár szónál több talán nem is kellene az életben.

– Talán? Mi az, ami biztosan...?

Felemelt, széles tenyere a fenekemre simult, és úgy indult el velem. Bármit is akartam mondani, az mindörökre elveszett, ahogy az ajkát az enyémre szorította, és a kanapé mellett a falnak nyomott, miközben a csípője az enyémnek feszült. Most már a torkomat csókolta. A combomat a dereka köré fontam, így közelebb helyezkedhetett a lábam között.

A szemem élvezettel csukódott le, és a fejem hátradőlt, miközben még feljebb húztam a lábamat, közelebb engedve magamhoz. Ő pedig nem hagyta ki a lehetőséget, a nyakamat csókolta és a fogaival karistolta, miközben a csípője újra és újra hozzám dörzsölődött, míg végül azt hittem, elvesztem az eszem.

Felemelte a fejét, megcsókolta az államat és számat, óvatosan elkerülve azokat a részeket, amik még tele voltak zúzódással. Felnyögtem, amint hátrafelé lehúzta a vállamról a pulóveremet, és a felsőmön keresztül a tenyerét a mellemre simította. A bimbók azonnal megkeményedtek, érzékenyen lüktettek, és a gyönyör elviselhetetlenül hullámzott belőlük, elárasztva egész testemet. A csípője megint az enyémhez nyomult, és megérintette azt a bizonyos pontot, ami kéjes kiáltást csalt ki a torkomból.

– Ne haragudj! – morogta a számba. – Talán túl kemény volt... Ha fájdalmat okoztam, akkor...

– Nem fájt – nyugtattam meg, és ujjaim a vállába mélyedtek. A testem mindenfelé fájt, azonban a vágy, hogy együtt legyünk, mindennél erősebbnek bizonyult. – Nem fogok összetörni.

– Rohadtul örömmel hallom! – Remegő kézzel fogta át a derekamat, ezzel elárulva, hogy ő maga mennyire vágyik rám. – Mert te olyan játékszer vagy, amivel még nagyon, de nagyon hosszú ideig szeretnék eljátszadozni.

Felvont szemöldökkel néztem rá, mire cinkoson elmosolyodott, lefejtette magáról a combjaimat, és visszaengedett a padlóra.

– Pedig még beszélnem kell veled – folytatta, aztán lerángatta rólam a kardigánomat, és a földre dobta. Pedig ebben a pillanatban úgy éreztem, hogy a beszélgetést az emberek határozottan túl szokták értékelni. – Még az előtt meg akartam beszélni veled mindent, hogy idáig eljutottunk volna, de már nem tudok tovább várni. Most azonnal benned akarok lenni! – És ujjai a felsőm alá nyúltak. – Ha nem akarod, akkor most szólj, és megállok. – A szeme folyékony ezüsthöz hasonlóan csillogott, amikor összetalálkozott az enyémmel. – Megteszek bármit, amit mondasz. Ha beszélgetni akarsz előbb, akkor beszélgetünk. Ha azt akarod, hogy takarodjak innen, akkor azonnal eltakarodom, de ha azt mondod, maradjak, akkor olyan mélyen benned leszek, hogy soha nem találok ki belőled többé.

Az egész testem felizzott attól, amit mondott, és ahogyan mondta. Lehet, hogy néha mintha nem tudnék lépést tartani vele, de most úgy éreztem, mindenre kész vagyok.

– Egyvalamit azonban tudnod kell – folytatta, és olyan közel lépett hozzám, hogy a combunk összeért. – Amikor elutasítottalak, életem legnagyobb hibáját követtem el. Egy gyáva köcsög voltam, aki túlságosan félt, hogy megint fájdalmat okozhatnak neki, és közben attól a pillanattól kezdve, hogy kiléptél az életemből, végtelen fájdalom kínozta a lelkemet. De ezzel már nemcsak magamat kínoztam, hanem neked is fájdalmat okoztam. És még soha, semmit nem bántam meg annyira, mint azt.

Elakadt a lélegzetem, ahogyan lassan felfogtam a szavait, és megértettem, hogy mit jelent ez kettőnkre nézve. De arra az érzelmi viharra, amit a következő mondatával keltett életre bennem, egyszerűen nem készülhettem fel.

A homlokomat az enyémhez illesztette, majd selymesen és finoman megcsókolt, végül lágy nyelvével széjjelválasztotta az ajkamat.

– És komolyan kész vagyok az életem fennmaradó részében vezekelni emiatt, mert nagyon szeretlek, Tess! Olyan mélységesen szeretlek, ahogyan még soha, senkit sem szerettem. – A szemében szerelem és vágy csillant. – Engedd meg, hogy ezt bebizonyítsam, Tess!

A gyomromban megjelent egy csomó, a szívverésem pedig esztelenül felgyorsult, ahogyan feloldódtam abban a gyönyörű, szürke szemben. Egyszer már mondta, hogy szeret, akkor azonban a gyönyör és vágy pillanatában tette, és ez az egyetlen kis szó elveszett az utána következőkben. Most azonban a világot jelentette nekem, és nem számított semmi más. Mindenki követ el hibákat. Isten a megmondhatója, én személy szerint valódi szakértő voltam abban, hogy hülyeséget csináljak és hülyeséget beszéljek. Jase is hibázott, de egyrészt beismerte, másrészt szerette volna jóvátenni, én pedig nagyon is kész voltam segíteni őt ebben.

Kész voltam megengedni, hogy szeressen.

A térdemet nagyon gyengének éreztem, és magam sem tudom, honnan találtam magamban annyi erőt, hogy állva maradjak, és kimondjam, amire vágytam.

– Maradj!

Jase egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Igen!

Megdöbbentően gyorsan került le rólam a felsőm. Ez a pasi istenadta tehetséggel rendelkezett a vetkőztetés terén! Ujjai végigsimították a bordáimat, közvetlenül a melltartóm csipkéje alatt, és éreztem, hogy az egész testemen forróság lesz árrá, ahogyan tekintetével szinte felfalja félig meztelen testemet.

– Annyira kurvára szép vagy, én meg annyira kurvára szerencsés! – Előbb belecsókolt a mellem közé, aztán megcsókolta mind a két mellemet is, egymás után. A hátam ívben hajolva dőlt neki a falnak, beszívtam a levegőt, és addig tartottam bent, míg a bőröm bizseregni kezdett.

Leguggolt, levette a cipőmet, majd a zoknimat is. Vigyorogva mutatta fel.

– Manós zokni?

– Mindjárt itt a karácsony.

– Cuki. – Aztán a válla fölött hátradobta. Kecses ujjai azonnal utat találtak a melegítőnadrág alá, amit Cam hozott be nekem a kórházba. Amikor levette rólam a nadrágot, a pulzusom már a fülemben dübörgött. – És íme... – szólalt meg, és csókolni kezdett, közvetlenül a pamut bugyim gumija alatt. Úsztam a nedvességben, ő pedig felpillantott rám. – Tudod, mennyire szeretek édességet nyalogatni.

– Édes istenem...!

Halkan nevetve dugta be az ujját a bugyi gumija alá, és húzta le rólam. Már majdnem teljesen meztelen voltam, míg róla szinte semmi ruha nem került le. Emiatt kiszolgáltatottnak éreztem magam, és amikor felemelkedett, majd a szemembe nézett, olyan volt, mint valami kiéhezett ragadozó. A kezét a hátam mögé csúsztatta, és kikapcsolta a melltartómat. A fogával húzta le a pántot a vállamról, és közben finoman végigkaristolta a bőrömet is.

Hátrább lépett, és megcsodálta a művét.

– Istenem, kicsim, komolyan mondom, ezt nem tudom elhinni! Gyönyörű vagy! – Aztán napbarnított kezét a csípőmre helyezte, és miközben odahajolt, mozdulni sem tudtam. Haja lágyan simogatta a mellem halmait, amivel csak még jobban korbácsolta a vágyamat.

Aztán forró ajkai közé vette az egyik mellbimbómat, hogy elektromosság rohant végig testem minden idegvégződésén. Felnyögtem, mert a gyönyör mind erősebb és erősebb hullámokban árasztott el. Ujjaim a hajába kapaszkodtak, ő pedig az egyik kezével a lábam közé nyúlt, ujjaival simítva végig azt a területet, amely szívem minden dobbanásával együtt lüktetett. Felnyögtem, és fejemet a falnak döntöttem.

Felnézett rám, és orrával kényeztette a nyakamat, közvetlenül a vállam fölött.

– Nagyon szeretlek, Tess! Sokkal jobban, mint sejtenéd.

A testem összerándult, ahogyan forró remegések tépázták. Az ujjai éppen csak hozzám értek, én mégis kis híján elélveztem.

– Én is szeretlek, Jase.

– Mondd ki még egyszer! – mormogta bele az arcomba. – Hallani akarom még egyszer.

– Szeretlek! Szeretlek! – ismételtem újra, és még egyszer, míg már teljesen elvesztem a gyönyörben. A csípőm előremozdult, és a combjához és kezéhez dörzsölődött.

Elégedett mosolyra húzódott a szája.

– Basszus, mennyire imádom ezt hallani! – A kéj új csúcsot ért el, miközben belém nyomta az egyik ujját. – Istenem, olyan nedves vagy! – A hangja mély, torokból érkező morgás volt, és ujjával végigsimított az idegvégződésekkel teli kis gócponton. A testem válaszképpen megremegett, majd elöntött a forróság.

– Ez tetszik?

– Igen – suttogtam lihegve. – Nagyon is.

Sötét haja a mellbimbómat simogatta, miközben ajkai a kulcscsontomat csókolták. Halk sikoly tört fel belőlem, és a lélegzetem a torkomban szakadt, mert letérdelt elém, majd finoman széthúzta a combomat, míg már teljesen feltárulkoztam előtte. Villámcsapás rohant végig a testemen, ahogyan a nyelve a köldökömtől lefelé elindult a csiklóm felé.

– Annyira édes vagy! – Megcsókolta a combom belső oldalát. – És annyira gyönyörű!

A levegő azonnal kiszaladt a tüdőmből, mert ekkor egészen odahajolt hozzám, és a nyelvével választott ketté. Megremegtem, és ujjaim újra és újra ökölbe szorultak a hajában. A szájába vette a húst, és felváltva simogatott a nyelvével, majd szívogatott mélyen, hogy érezze az ízemet.

Felkiáltottam, és a csípőmet az arcába nyomtam, annyira gyorsan eljuttatott a csúcsra. Vad izzás gyülekezett bennem, majd felrobbant. Levegőt sem kaptam, minden izmom egyszerre rándult össze, és a gyönyör egyik hulláma a másik után csapott keresztül rajtam, de ő csak folytatta. A kezével emelt magasra, és minden pillanatban együtt mozgott velem, míg a végső utórengés is el nem halt.

Aztán felemelkedett. Az ajka duzzadt volt és nedves, és a mellére vont. A kezét a tarkómra tette, hátrahajtotta a fejemet, és amint a szemembe nézett, tekintetében vágy és szeretet csillogott. A ruhán keresztül is perzselt merev farka, ahogy nekinyomódott a gyomromnak.

– Most pedig szeretkezni fogunk.

31. FEJEZET

JASE A KARJÁBA VETT, ÉS ÖLBEN VITT ÁT A HÁLÓSZOBÁBA, majd óvatosan lefektetett az ittlétem óta beszerzett párnák halmára. Hátralépett, és folyamatosan a szemembe nézve, levetkőzött. Nem hazudok, ha azt mondom, hogy még életemben nem láttam érzékibb és izgatóbb dolgot, mint amikor ruhadarabonként haladva, lassan feltárta előttem csodálatosan szép testét.

Az első együttlétünk fantasztikus volt ugyan, de egyetlen hatalmas rohanásnak éltem meg. Nem mintha a maga módján ne lett volna lenyűgöző és lélegzetelállító, de valahogy előre tudtam, hogy ez alkalommal minden másképpen zajlik majd.

Az idegeim a véglegetekig feszültek, és megremegtem, mert tisztában voltam azzal, hogy szeretkezni fogunk, és ezt én ezelőtt még soha nem éltem át.

Amikor az alsógatyáját is lerázta magáról, a lélegzetem is elakadt. Olyan teste volt, amit csak álmokban lát maga előtt az ember. Komolyan. Széles váll, kidolgozott mellek, a hasa pedig hihetetlenül kemény. A csípője keskeny, a lába izmos és hosszú, ami pedig közöttük volt, szó szerint lenyűgöző látványt nyújtott. Mereven állt, és csakis engem akart.

Sőt, Jase csakis engem szeretett.

Előrelépett, felmászott az ágyra, és akkor állt meg, amikor már ott volt, egészen fölöttem. Karjai két oldalról bezártak.

– Érints meg! – súgta mély hangon.

Nem kellett kétszer mondania. A tenyeremet a mellkasára helyeztem, majd végigsimítva elindultam lefelé a hasfal kemény izmain, követve a finom kis szőrösvényt még lejjebb, míg ujjaim rá nem kacsolódtak. A tenyeremben éreztem, ahogyan megfeszül, és hatalmas izgalom töltött el.

Felkapta a fejét, és rekedt hangon felnyögött, miközben a kezem elkezdte teljes hosszában simogatni.

– Ó, istenem...

Mosolyogtam, amikor lehajtotta a fejét, és feszült arckifejezése is oldódott.

– Tetszik?

– Nekem minden tetszik, amit te csinálsz. – Lehajolt, megcsókolta a homlokomat, majd még egy csomó apró csókkal árasztotta el az arcomat, a szemhéjamat, és az orrom hegyét is. – Minden.

Bátrabbá tett ez a vallomás, így megint végigsimítottam rajta, és ujjaim csak a farka végénél állapodtak meg. A csípője önkéntelenül előrelökött, és mély, torokhangú morgást hallatott megint.

– Igen... – nyögte végül, remegő karokkal, és még keményebben meredő farokkal. – De ha ezt még tovább folytatod, akkor mindennek vége lesz, még mielőtt egyáltalán belekezdtünk volna, és hidd el, hogy nem ezt akarod. Nagyon nem.

– Nem akarom – válaszoltam, de közben nem akartam elengedni sem.

Hátrahajtottam a fejem, és nem engedtem ki az ujjaim közül. Előbb az álla alsó részére kapott egy csókot, onnantól pedig én is elindultam lefelé, és végigízleltem sós bőrét. A mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt, én pedig lassan mozgattam a kezemet, kéjjel kínozva, míg végül nem bírta tovább, és elhúzódott tőlem.

Rosszkedvűen biggyesztettem le az ajkamat.

– Ez nem ér!

Kuncogott, de aztán hirtelen elakadt a lélegzete.

– Türelem, kicsim! Hamarosan mindenemet megkapod, de előbb még...

A nyelve játszani kezdett kemény és hegyes mellbimbómmal, beszívta, és ezzel együtt fel is emelt az ágyról. Megragadtam a fejét. Csípője türelmetlenül mozgott, és máris a másik mellemre fordította minden figyelmét. A nyers gyönyör vad viharként gyülekezett bennem.

Az egyik kezét a csípőmre tapasztotta, és közben felemelte a fejét. Az arcában a feszültség minden kifejezésével. Mély lélegzetet vett.

– Nem hiszem, hogy tudnék várni akár egy pillanatot is, Tess! Most azonnal kellesz!

A szívem nagyot dobbant.

– Akkor mire vársz?

Elkezdte lejjebb engedni magát a combjaim közé, de hirtelen megállt.

– Basszus! Nincs nálam gumi.

Az egyik kezemmel megsimogattam az arcát.

– Tudod, hogy szedem a tablettát, és te vagy az egyetlen srác, akivel lefeküdtem az utóbbi... hát jó régóta.

– Én pedig már nagyon régóta nem voltam senki mással. Tiszta vagyok, de a biztonság kedvéért kiveszem majd. – Elhallgatott, és lejjebb ereszkedett. – Vagy úgy csináljuk, ahogyan te szeretnéd.

A kezem a vállára siklott.

– Én csak azt akarom, hogy az enyém légy! Most!

Az ajka végigsimított az én ajkamon, miközben a csípőjét előrenyomta, a bejáratot keresve. Édesen és annyira finoman csókolt, hogy legszívesebben évekig ki sem engedtem volna magamból. Aztán a homlokát az enyémre támasztva, lassan beljebb hatolt, és kéjes érzéssel tágított. Belekapaszkodtam, majd a csípője mellé emelve a térdemet hagytam, hogy közelebb kerüljön. Még mélyebbre csusszant, és már egészen kitöltött. Amikor teljesen bennem volt, a gyönyörtől felnyögtem, ő pedig testsúlyát a karjaira helyezte át.

A testünk tökéletesen illeszkedett, a mellem a mellkasára, a csípőm a csípőjére. Éreztem magamban, lüktetett, és közben ott támaszkodott, fölöttem.

– Jase! – suttogtam, és ujjam hegyével végigsimítottam a karján.

Finoman megcsókolt.

– Istenem, annyira jó benned lenni!

– Nekem is jó magamban érezni. – Az ujjam elindult visszafelé, fel a vállán, az arcára. – Mintha pont oda tartoznál.

– Igen – nyögött.

Remegő testtel húzta kijjebb a farkát, majd lökte előre megint a csípőjét, hogy minden lábujjam egyszerre szorult össze. Lassú ritmusa egyszerre volt édes és kegyetlen. Minden egyes finom lökésére felemeltem a csípőmet, hogy mélyebbre hatolhasson. A szeretkezésben volt valami nagyon csábító, ami teljesen hiányzik, ha az ember nem szívből szereti a partnerét. Csípője minden mozdulata, minden egyes csókja, minden egyes simogatása saját, végtelen jelentéssel bírt.

Szeretkezés közben folyamatosan a szemembe nézett. Gyönyört kaptunk, és gyönyört osztottunk meg egymással. Ez a lassú tempó, sokkal mélyebbnek tűnt, mint a legutóbbi, vad együttlét. Éreztem, ahogyan duzzad és lüktet bennem. Én lélegeztem be minden kilégzését, és minden remegés, ami az ő testén rohant végig, bennem folytatódott.

A testünk azonban ennél sokkal többet akart. A sarkamat a hátába nyomtam, mert gyorsabb tempóra vágytam, és ő pontosan azt tette, amit szerettem volna. A lökések ritmusa felgyorsult, vele együtt pedig a légzésünk és a szívverésünk is. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy szeretkezésünk ereje miatt az ágy fejrésze dobolni kezdjen a falon.

Amikor testem megmerevedett, és a bensőmben felgyülemlett feszültség villámgyorsan kezdett felszabadulni, levegő után kaptam.

– Szeretlek!

Nem tudom, hogy addig a pontig mi tartotta vissza Jase-t, mindenesetre ebben a pillanatban ez a gát megszűnt, vad nyerseség vette át az irányítást, és ahogyan sokkal erőteljesebben lökte előre a csípőjét, egy ütemre mozdult a testünk. Eljutottam a csúcsra, a gyönyör a lábam közül kiindulva az egész testemet magával ragadta, remegés futott végig rajtam. Addig sikoltottam a nevét, mígnem teljesen berekedtem.

Még az utolsó rándulások sem futottak végig a testemen, amikor ő már kihúzódott belőlem, és lüktetve a hasamra fektette magát. Aztán a feje a vállamra hanyatlott, a csípője még mindig remegett. Megcsókolt. Egészen közel vontam magamhoz, próbáltam kiélvezni a közelsége jelentette minden pillanatot.

A testét még mindig veríték borította, és remegett, miközben felemelte a fejét, és a szám sarkába csókolt.

– Szeretlek, Teresa!

Egészen addig maradtunk egymás karjában, míg a lélegzésünk vissza nem tért a normális ütemre. És ezekben a néma csenddel töltött pillanatokban valami egészen különös dolog történt velem. Valami... valami összetört bennem. Mintha egy ősrégi, elrozsdállt lakat pattant volna fel a belsőmben.

Pontosan nem tudnám megfogalmazni, hogy mi okozta ezt. Talán az, hogy az életem elmúlt, nagyjából egy évében olyan rengeteg változást kellett átélnem. Hiszen azelőtt pontosan tudtam milyen jövő vár rám, és utána hirtelen azzal kellett szembesülnöm, hogy a táncon kívül még rengeteg mindent tartogat számomra az élet. Vagy az, hogy kerülgetni kezdtük egymást Jase-szel, és amolyan se veled, se nélküled kapcsolat alakult ki közöttünk. Az is lehet, hogy Debbie volt az oka, meg minden, amit az ő halála jelképezett. Vagy talán Erik volt az, a kolesz szobájában átélt rettegés, és mindaz, amit ez felidézett bennem.

Na és talán... még talán az is lehet, hogy mindössze megértettem, hogy Jeremy, meg az az egész, szenvedéssel és fájdalommal teli kapcsolat mindörökre a múltam része marad, a lényem része, amit soha nem leszek képes egyszerűen kitörölni az emlékeim közül. Azonban azt is megértettem, hogy nem emiatt váltam azzá, aki vagyok. Alakított engem, de nem ez határozott meg.

És mielőtt észbe kaptam volt, az arcom megint nedves volt.

Jase felemelte a fejét.

– Tess? Kicsim? – A tenyerébe fogta az arcomat, és két hüvelykje letörölte a könnyeimet. – Mi a baj?

Magam sem tudtam, hogyan fogalmazhatnám meg mindazt, ami bennem élt, és amikor nem válaszoltam azonnal, láthatóan elsápadt.

– Fájdalmat okoztam? Vámom kellett volna. Talán jobb lett volna, ha...

– Nem! – szakítottam félbe reszelős hangon, és próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra a könnyeim filmrétegén keresztül. – Nem miattad van. Csak... minden miatt, és azért, mert annyi mindent kell átértékelnem az életemben.

A hüvelykje megint végigsimította az arcomat, az ép szemem alatt.

– Nagyon sok minden történt veled, Teresa. És te hősiesen kezeltél minden helyzetet. Nagyon erős vagy... Nálad erősebb emberrel soha nem találkoztam.

Elfojtottam egy nevetést, de aztán a könnyeim csak még inkább elkezdtek ömleni. Jase felnyögött, átkarolt, a mellkasához húzott, és szorosan ölelt.

– Soha nem fogom elfelejteni, milyen volt vele – szólaltam meg váratlanul, és Jase, valami különös módon, azonnal megértette, mire gondoltam. – De, ugye, ez így van rendjén? Ettől még nem leszek gyenge, és nem leszek áldozat.

– Nem. – A fejemre nyomott néhány csókot. – Egyik sem vagy.

– Nem ez mondja meg, mi vagyok, de akkor is a személyiségem egy része, és... és ezt én el tudom fogadni.

Aztán megremegtem, és a könnyeim között beszélgetni kezdtünk mindenről, Jeremyről, Debbie-ről és Erikről. Beszélgettünk a táncról és a tanításról. Jase pedig átölelt, és szorosan a karjában tartott, míg már felszáradt minden könnyem, és megszűnt minden, eddig magammal hordozott teher, na meg azok is, amiknek a létezéséről egészen mostanáig nem is tudtam.

A kép, ahogy Jase anyaszült meztelenül levest főz nekem, mert nem akarja, hogy fájjon a rágás, alsóhangon is benne van az első öt dologban, amit az ember lányának a halála előtt látnia kell. Még azt is megelőzi, hogy elmenjen a San Franciscó-i Balett-társulat egyik előadására.

Szentséges isten, életemben nem láttam még ennél tökéletesebb segget!

Mind a ketten az ágyon ültünk, nekem a hónom alá feltűrve a takaró, és egy hatalmas tál zöldséglevesen osztoztunk éppen. Egy kanál és két száj... Mondhatom, nagyon érdekes ágyjelenet lehetne ebből! Néhány csepp leves mellément, és végigcsorgott az államon, de Jase villámgyorsan odahajolt, és lecsókolta, mielőtt a takarón köthetett volna ki.

– Hmm. Mit szólnál ahhoz, ha egyszerűen hanyatt feküdnél, és hagynád, hogy a leves maradékát már így egyem meg?

Felnevettem, és hatalmas megkönnyebbülést éreztem. Annak ellenére, hogy a sok bőgéstől fel volt duzzadva a szemem, valahogy sokkal jobban éreztem magam.

– Abból hatalmas kupleráj lenne!

– De közben buli is. – Jase kavargatta egy kicsit a levest, és kihalászta belőle a zöldséget. – Kérsz még?

Hülyén éreztem magam, amiért etetnek, csak ez esetben az anyaszült meztelen Jase látványa elfogadhatóvá tette a helyzetet. Jobban mondva izgatóvá. Kinyitottam a számat, rágtam és nyeltem.

– Kösz!

Megvonta barna vállát, és a saját szájához emelte a kanalat. Néhány pillanatig eltöprengve rágott, aztán keresni kezdte a maradék húst.

– Tudod, én komolyan még azelőtt szerettem volna beszélni veled, hogy levetkőztél.

– De azért eredetileg is az volt a terved, hogy levetkőztess? – Képtelen voltam megállni, hogy ne ugrassam egy kicsit.

– Most hülyéskedsz? Persze. – Elvigyorodott, azután a szájába dobta a kihalászott húst. A tálra nézett, és kanalazott még. – Jobban mondva nagyon reméltem, hogy vad és állatias szexbe fullad ez az egész. – Aztán óvatosan, nehogy egy csepp is mellémenjen, a számba is kanalazott egy kicsit. – De végül annyira elbaltáztam mindent, hogy őszintén azt hittem, el fogsz küldeni a fenébe.

Oldalra billentettem a fejemet, és egy kicsit közelebb húzódtam hozzá.

– Komolyan?

Bólintott.

– Hát, tudom, hogy istenverte elbűvölő egy dög vagyok, de amit lehetett, azt mind elkúrtam, és...

A tál fölött odahajoltam hozzá, és szájon csókoltam.

A szétrepedt ajkammal biztosan nem ez volt élete legforróbb csókja, Ő mégis úgy rezzent össze, mintha kinyúltam volna, és a farkát kapom el.

– Tényleg egy csomó mindent elbaltáztál – mondtam, miután visszahelyezkedtem. – Tudom. Tényleg nagyon sok mindent, te seggfej. És nagyon meg is bántottál.

Bűntudatosan nézett.

– Tess...

– De ezt nem fogom életem végéig a szemedre vetni. Különösen így, hogy tegnap kis híján tényleg vége lett. Lehet, hogy közhelyes, de az élet valóban nagyon rövid. Téged akarlak! – Szenvedélyesen beszéltem. – Mindegy, hogy milyen terhet cipelsz magaddal, Jase. Nagyon jól tudom, hogy nem lesz könnyű dolgom veled. Felkészültem rá, amikor visszatértem hozzád. Jack a fiad, ha tudja az igazságot, ha nem. És még csak az sem számít, hogy megmondod-e neki egyáltalán, mert akkor is mindig a fiad marad. Aztán, ha egy napon mégis úgy döntenél, hogy közlöd vele az igazságot, melletted állok majd.

Lesütötte a szemét.

– Te tényleg, komolyan készen állsz erre? Mit szólnál, ha jövőre mondanám meg neki, amikor lediplomázom?

A gyomrom egy kicsit összerándult a gondolatra, de előre tudtam, hogy ez fog történni.

– Olyan felelősség jár veled, amit én tényleg kész vagyok vállalni. Nem tudom, mennyire fogod Jackkel kapcsolatban bármiben a hasznomat venni, de mindent megteszek majd.

Jase felnézett, és a szeme elkerekedett.

– Te tényleg tökéletes vagy, Tess! Hiszen már most is annyira kedvel, és... Nos, egy napon biztosan csodálatos anyuka leszel.

Elpirultam, és ahelyett, hogy a hideg rázott volna ki az anyaság gondolatára is, inkább melegség járt át a bók miatt.

– Kösz szépen! – Nagy levegőt vettem. – Te tényleg készen állsz?

– Nagyon sokat töprengtem, Teresa, és biztos vagyok benne, hogy igen. Pontosabban szerintem már nagyon régóta készen állok, csak eddig magamnak sem mertem beismerni. De amit irántad érzek, azt egyszerűen nem voltam képes értelmezni. Először azt hittem, hogy beteg vagyok, mert Cam mégis a barátom, aztán amikor rájöttem, hogy mégsem, és hajszál híján elvesztettelek, már tudtam, hogy ezt helyre kell raknom magamban. – Kócos hajába túrt. – És teljesen igazad volt velem kapcsolatban. Akkor még nem léptem tovább a múlton. Tudom, hogy mindenképpen el kell mennem, és meglátogatni a sírját. Meg akarom tenni. Csak ezt szerettem volna elmondani neked.

– Akkor, amikor küldted az üzit, hogy beszélgetnünk kell?

Megint bólintott.

– Persze nem egyedül erről volt szó. Azt hiszem, most, hogy megtettem, mintha egy ajtót is elkezdtem volna lezárni magamban. Soha nem fogom elfelejteni, de lezárom magamban.

Próbáltam nem mutatni, mennyire megdöbbentett ez az egész. Számára ez hatalmas lépés volt. A legtöbb ember talán könnyedén lerázta volna magáról a múltat, de nem Jase. Tisztában voltam vele, mennyire rémesen nehéz volt ezt megfogalmaznia.

– Szerintem ez csodálatos ötlet, és ha bármikor szükséged van arra, hogy valaki továbblökjön a megfelelő irányba, rám mindig számíthatsz.

Kicsit elmosolyodott, és a fejét rázta.

– Te... Egyszerűen fantasztikus vagy, Tess!

– Nem. Cseppet sem vagyok az. Csak nagyon szeretlek.

Ügy tűnt, mintha egy pillanatra nem tudott volna levegőt venni, aztán odahajolt hozzám, és a tálat letette az éjjeli szekrényre. Visszaült, majd megérintette az állkapcsomon levő csúnya zúzódást.

– Nem vagyok benne biztos, hogy megérdemellek-e egyáltalán.

Lehunytam a szememet.

– Utálom, amikor így beszélsz magadról.

– Én pedig utálom ezt gondolni, de akkor sem tudom megállni. – Az ajkainak érintése selymesen lágy volt. – Viszont el fogok követni mindent, hogy ezt megváltoztassam. – A kezét a vállamra helyezte, és gyöngéden hanyatt fektetett az ágyon, míg a fejem a párnákon nem nyugodott. Aztán leheveredett mellém, az oldalára fordult, és az arcát a könyökére támasztotta. – Ezt megígérhetem.

– Hiszek neked.

Az ajkán halvány mosoly villant, majd egyik ujjával simogatni kezdte a vállamat. Több, néma pillanat telt el így.

– A szüleid mikor mennek vissza?

– Ha jól tudom, holnap. Szerették volna, ha én is velük megyek, de nemet mondtam. – Megremegtem, ahogyan az ujja a kulcscsontomat simította.

– Na és a karácsony? Tudom, hogy valamivel több mint, egy hét múlva itt van, terveztél már valamit?

Lehunytam a szemem, és vakon próbáltam megint megtalálni ezt a pihekönnyű érintést.

– Úgy terveztem, hogy Cammel együtt hazautazom. Ő szenteste akar menni.

– A karácsony nálunk is nagyon szép szokott lenni. – Az ujja most a takaró vonalát rajzolta végig. – Jack még mindig hisz a Mikulásban, úgyhogy reggel mindenképpen ott kell lennem vele. De utána már veled is szeretnék együtt lenni. Mit szólnál hozzá, ha a szentestét nálunk töltenéd, aztán meg másnapra én vinnélek el a szüleidhez? Késő délelőtt elég is lenne elindulni. Már úgy értem, ha nincs ellenedre se neked, se a szüleidnek.

A szemem tágra nyílt.

– Istenem, imádnám, ha együtt karácsonyoznánk! – Amikor pedig végiggondoltam, hogy a szentestét az ő szüleivel, a karácsonyt meg az enyéimmel tölthetjük, széles, idióta mosolyra húzódott a szám. – De nem szeretném, ha feleslegesen kellene utazgatnod.

– Természetesen együtt alhatnánk. – Lerántotta rólam a takarót, és végignézett rajtam, a magam meztelen valóságában. – Már, ha te is és a szüleid is egyetértenek.

– Én boldogan vállalom, a szüleim pedig elfogadják majd a dolgot, mert én mindenképpen így szeretném. – A tekintete ebben a pillanatban elszakadt az enyémtől, és kényelmesen végignézett a testemen, majd az állkapcsában megremegett egy izom. – És szerinted a te szüleid beleegyeznek majd?

– Még szép! – felelt, de a hangja szórakozottnak tűnt.

– Most leszünk együtt először. – Kipirultan kuncogtam, majd visszatettem a fejemet a párnákra. – Szerinted nem hangzik ez nagyon hülyén?

– Szerintem nem. – Aztán fölém gördült, és éreztem, hogy megkeményedett farkát a combjaim közé teszi. – És természetesen nem is ez lesz az utolsó.

A levegő a torkomban szakadt, ahogyan a hátam ívben meggörbült, és a hajába kapaszkodtam.

– Erre gondolsz, amit most csinálunk, vagy a karácsonyra?

Halkan nevetett, aztán lenyúlt kettőnk, közé, és megragadta a farkát.

– Mindkettőre.

– Ó! – Ez volt az a pillanat, amikor egy időre elfelejthettem, hogy képes vagyok értelmes mondatokra. Csípője erőteljes lökésével mélyen belém hatolt. – Jase!

Felnyögött, majd szorosan magához ölelt, és anélkül, hogy egy pillanatra is kihúzódott volna belőlem, a hátára fordult. Lovagló ülésben helyezkedtem el rajta, és két tenyeremmel megtámaszkodtam a mellkasán.

– Igen? – kérdezett vissza, és szélesen vigyorgott.

– Hű, de mocskos vagy!

A két keze átfogta a csípőmet.

– Pedig még semmit sem láttál.

32. FEJEZET

ABBAN A PILLANATBAN, HOGY ELHAGYTUK SHEPHERDSTOWNT, apró pelyhekben hullani kezdett a hó. Késő délután volt már, és úgy tűnt, hogy a tél hidege Jase Jeepjének minden kis résén keresztül utat talál az utastérbe, mert bármennyire melegre állította is a fűtést, az nem volt elég.

A kezemet fogta, és néma csendben ültünk egymás mellett. A bütyköm még mindig alaposan szét volt verve, a többi horzsolás és vágás azonban ekkorra nagyrészt beforrt.

Az Erik bekattanását követő első néhány éjszaka bizonyult a legnehezebbnek. Hála istennek, Jase-t szinte le sem lehetett volna választani rólam, ott volt mellettem minden alkalommal, amikor valami rémálomból riadtam fel, vagy amikor az átéltek miatt nem jött álom a szememre. Szerencsére tökéletesen kihasználta ezeket az álmatlanul töltött, késő éjszakai órákat, így elterelte a gondolataimat Erikről és a rettenetes, sötét emlékekről.

Rápillantottam, és a szívem megdobbant. Szeret. És én is szerelmes vagyok belé. Még mindig beleszédültem, amikor eszembe jutott, hogy megnyílt előttünk egy közös jövő, ami ráadásul lehetőségekkel van tele.

Megszorítottam a kezét, és amikor rám pillantott, biztatóan elmosolyodtam. Acélszürke szemének tekintetében ugyanakkor aggodalom villant. Amikor aznap reggel felébredtünk, és megkérdezte tőlem, hogy mielőtt útnak indulnánk a szüleihez, van-e kedvem elkísérni ide, már tudtam, hogy ez hatalmas lépés a számára.

– Minden rendben? – kérdeztem.

Barna tincsek bukkantak elő a szürke kötött sapka alól.

– Valahogy furának érzem, hogy éppen te kérdezed ezt tőlem.

– Igaz. – A térdsérülésem, Debbie halála, valamint Erik megzakkanása miatt eddig mindig csak ő aggódott az én épségem miatt. – Most mégis én teszem fel a kérdést neked.

– Én... Nem is tudom. – Elhallgatott, majd jobbra fordult, és átvágott egy benzinkúton. – Szomorú vagyok. Zavart. És különös módon boldog is. Mintha büszke lennék magamra valami miatt. Tudom, ez rettenetesen hülyén hangzik...

– Nem hangzik hülyén. Tényleg büszke lehetsz magadra.

Egy villámgyors mosoly villant az ajkán, majd elhalványult.

– Szerintem a világ minden érzése egyszerre tört rám..

Érthető volt. Kari halála óta évek teltek el, és számára ez az alkalom az első. Megfogtam, és megszorítottam a kezét.

Mire megérkeztünk a temetőbe, a földet már vékony rétegben borította a porhó. A szülei útmutatásának megfelelően, amikor behajtottunk a temetőbe, előbb jobbra fordultunk, majd tovább hajtottunk a lomha ívben kanyarodó úton, míg meg nem láttunk egy hatalmas tölgyfát.

Kari sírja itt lesz a közelben – a fától számítva az ötödik.

Az út szélén állította meg a kocsit. Csak ekkor húzta el a kezét, hogy a motort leállítsa, de úgy tűnt, nem akarózik neki kiszállni.

Ehelyett csak nézte meredten azt a vén tölgyet. Az enyhe szélben lustán integettek az ágak.

A mellkasomba valami szorító érzés költözött.

– Tényleg készen állsz? Mert ha akarod, később is visszajöhetünk.

– Készen állok – felelte halkan, néhány pillanatnyi töprengés után. – Mindenképpen meg kell tennünk.

Ebben mondjuk egyetértettünk. Jase továbblépett ugyan, de még mindig nem engedte el teljesen a múltat. Éveken keresztül úgy tekintett Kari halálára, mintha a lány csak szakított volna vele, mintha még mindig élne és virulna valahol a világban, ami talán segített neki feldolgozni a veszteséget, de azt is jelentette, hogy nem sikerült teljesen elszakadnia a múlttól. Ezért történt az, hogy miután szerelmet vallott nekem, rögtön el is taszított magától. Most már értettem mi, miért volt. A félelem szülte ezt a döntést. A félelem, hogy megint elveszíthet valakit, akit éveken keresztül a tenyerén hordozott.

Másodpercek teltek el, aztán bólintott.

– Rendben van.

– Rendben – suttogtam vissza.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és azonnal betört rajta a jeges szél. Én is így tettem, és a zsebemből azonnal fel is vettem a kesztyűt, mi-közben ő a hátsó ülésről előhúzta a mikulásvirágot, amit a temetőbe jövet vásároltunk.

Ahogyan a kocsit megkerülve mellé léptem, csizmám talpa alatt ropogott a hó és a deres fű. ő megállt, és lepillantott rám. A tekintetében csillanó bizonytalanság és kiszolgáltatottság majd széjjeltépte a szívemet. Fedetlen, szabad kezével kinyúlt felém. Azonnal megragadtam, és a gyapjúkesztyűn keresztül is tisztán éreztem, milyen nagy erőt ad neki a közelségem.

Szótlanul sétáltunk a sírkövek között, és próbáltunk nem gondolni Debbie temetésére, és arra, hogy Erik az összes gyászoló füle hallatára engem tett felelőssé a haláláért. Nagyon nehéz volt, hiszen Debbie is itt nyugodott, csak a főút másik oldalán.

A temetőknek békét kellene sugározniuk, ennek ellenére a mozdulatlanság – illetve az élet teljes hiánya miatt – engem a hideg kerülget tőlük. A mai nap azonban más volt. Ahogyan közeledtünk a nagy tölgyhöz, egyszerre nem Az élőhalottak éjszakája jutott eszembe, és nem arra gondoltam, hogy mennyi halott hever a lábunk alatt.

Csak Jase járt a fejemben, meg az, hogy mennyire nehéz lehet ez most neki.

Amikor hirtelen megtorpant, azonnal tudtam, hogy megérkeztünk Kari sírjához. Követtem a tekintetét, és levegő után kaptam.

A sírkő fényes, szürke márványból készült, és szív alakot formázott. Egy imádkozó angyal képét vésték bele, a térdeplő alak alatt pedig a név, Kari Ann Tinsmen, illetve a születés és halál, egymáshoz kegyetlenül közeli dátuma.

Ez volt ő. Se egy arc. Se egy test. Egész életét összefoglalta a díszes felirat a dátumok alatt. Szerető testvér, leány, anya. Aludj az angyalokkal!

Anya.

A torkomban csomó gyűlt össze. Karinak soha nem volt esélye kipróbálni az anyaságot. A pokolba is, hiszen szinte semmit sem volt alkalma kipróbálni ebben az életben!

Jase lassan ingatta a fejét, és egyre csak a sírra meredt. Még csak elképzelni sem tudtam, vajon mi járhat a fejében. Talán mindenből egy kicsi, rövid, közös életük minden pillanata.

És ekkor összeállt a kép nagyon sok aprósággal kapcsolatban, amit Jase korábban mondott vagy tett. Azt mondta, hogy tragédiából is születhet szépség. Ezzel kapcsolatban közvetlen tapasztalattal rendelkezett. Egy be nem tervezett terhességnek köszönhetően kapta meg Jacket, mégis egy tragikus halál kellett ahhoz, hogy a látásmódja a megfelelő irányba forduljon.

Én is ugyanezt mondhatom el a tánccal kapcsolatban. Miután nem táncolhattam többé, azt reméltem, hogy tanárként majd megváltoztathatom a világot. Hiszen nem ezért lesz tanár valakiből? Mert a pénz miatt tutira nem. Az indok sokkal mélyebb ennél, sokkal kézzelfoghatóbb. A tanárok a jövőt alakítják. A táncosok szórakoztatnak. És persze ez még nem azt jelenti, hogy soha az életben ne csatlakozhatnék megint ahhoz a világhoz. Egyrészt ott volt a titkos tervem, hogy Averyt visszaédesgetem egy táncstúdióba, és ha nagyon akarnék, akkor kezdő táncosoknak is nagyon sokat segíthetnék.

Márpedig nagyon akarom.

Annak is megvan az előnye, ha az élők tudatában vannak a halálnak. Ez ugyanis mindig emlékezteti őket, hogy éljenek, hogy éljenek a jelennek, és közben tekintsenek előre, a jövőbe.

– Kari nagyon... jó lány volt – mondta végül Jase, megtörve a csendet.

A mosolyomat könnyekkel telinek éreztem.

– Biztos vagyok benne.

Elég hosszú ideig csak meredt a sírkőre, mozdulatlanul. Remegtek a kezében tartott virág vörös levelei, de kétlem, hogy a csípős hideg miatt.

– Annyira szerette a telet és a havat! – Elhallgatott, és amikor felnézett, nagyokat nyelve próbált gátat vetni a könnyeinek. A hópelyhek most már nagyobbak lettek és sűrűn hulltak. Amikor megint megszólalt, a hangja érzelemmel telt meg. – Azt hiszem, ez a fajta idő éppen jó volna neki.

Csak néztem, ahogyan egy különösen kövér hópehely hull az íves márványra.

Jase mélyen, reszketegen felsóhajtott.

– Azt hiszem, hogy Jack ezt tőle örökölhette. Mármint, hogy annyira szereti a telet. Neki is ez a kedvenc évszaka. Lehet, hogy csak a karácsony miatt, de szeretem azt gondolni, hogy az anyjától örökölte.

Megszorítottam a kezét.

– A tél valóban nem egy rossz évszak.

Ajkának egyik sarka felhúzódott.

– Mondjuk, én inkább nyári vagyok. – Aztán kivette a kezét az ujjaim közül, és tett egy lépést előre. Letérdepelt, majd a csodálatosan vöröslő virágot a sírra helyezte.

Némán figyeltem, amint levette a fejéről a kötött sapkát, és lehajtott fejjel térdepelt még egy ideig, imádkozva, vagy éppen Karihoz beszélve, nem tudom. Mindegy is, mert ez a pillanat annyira végtelenül bensőséges és szomorú volt, hogy szinte úgy éreztem, hallgatózom.

Kipislogtam a szememből a könnyeket, majd fejemet felemelve néztem a hatalmas fát. És közben vissza kellett nyelnem az újabb könnyeket. A csupasz ágakat már fehér takaró borította.

Amikor Jase visszatért hozzám, és megint felvette a fejére a sapkáját, az orra éppen olyan vörös volt, mint amilyennek én az enyémet éreztem.

– Nem lenne baj, ha maradnánk még néhány percig? Tudom, hogy rémesen hideg van, szóval ha akarsz, akkor várhatsz a...

– Teljesen jól vagyok. – Eltökéltem magamban, hogy ha még maradni akar, nem mozdulok el mellőle. – Addig maradunk, ameddig csak akarsz.

– Köszönöm! – Aztán amint átölelt, mintha a feszültség kicsit csökkent volna benne. Közelebb húzott. A teste csak úgy árasztotta magából a kellemes meleget. Az állát a fejem tetejére helyezve felsóhajtott.

– Köszönöm, hogy itt vagy nekem!

A Winstead-farmot alaposan feldíszítették.

Mintha maga a Mikulás szórta volna mindenfelé szét a karácsonyi díszeket, de az egész cseppet sem tűnt giccsesnek. A kocsi behajtó mellett végigfutó léckerítésre színes égőfüzért akasztottak. Vörös, zöld és kék színben pislogott a fészer, és a ház egész elülső része olyan volt, amiről leginkább egy hatalmas diszkó gömb jutott az eszembe.

Jase halkan nevetett, és elkerekedett szemmel nézte ezt az egészet, ami miatt nekem is mosolyogni kellett, hiszen a temetőben tett látogatás óta először hallottam nevetni.

– A szüleim mindig megőrülnek egy kicsit karácsonykor – jelentette ki. – Bár, gondolom, elsősorban Jack miatt csinálják.

Egy kicsit? A tornáctól jobbra egy felfújható Mikulás állt, a tetőn pedig nyolc rénszarvas. Sajnos mind közül a legfontosabb, a kilencedik, név szerint Rudolf, éppen hiányzott. A kémény mellett ezen kívül egy műanyag Mikulás is állt, vállán az ajándékokkal teli zsák.

A tornác előtt volt még egy hatalmas, deresre festett üveggömb is. A jókora ablakokon keresztül tisztán látszottak a karácsonyfa fényei. A szüleim általában jobban kedvelték, ha minden évben más, de egyszínű égőkkel díszítjük a fát, nekem azonban ez a megoldás jobban tetszett. Volt valami családias ebben a kaotikus fénytengerben.

– Az ajándékokat a Jeepben hagyjuk – jelentett ki Jase, miközben kiugrott a kocsiból. – Ugye, nem felejtetted el, hogy a Mikulás még úton van?

Elvigyorodtam.

– Inkább olyan, mintha kicsit be lenne rúgva odafent, a tetőn.

Felnézett, és mivel éppen ebben a pillanatban támadt fel a szél, és kezdte ide-oda imbolyogatni a figurát, hangosan felnevetett.

– Ez aztán a nekem való Mikulás!

Megálltam a bejárati lépcső aljában, és a porhavat rugdostam.

– Biztos vagy benne, hogy jó ötlet volt eljönnöm?

Először rám nézett, majd a kezét a vállamra tette, és lehajtotta a fejét, hogy a szemünk éppen egy magasságba került.

– Hát persze! Anya és apa nagyon boldog, amiért nálunk töltöd a karácsonyestét. És azt is tudják, hogy már tudod az igazságot. – Végigsimította a fejemet, aztán az egyik kósza hajtincsemet a fülem mögé fésülte. – Őszintén szólva, azt hiszem, sokkal izgatottabbak, mint én.

Felnevettem.

– De csak azért, mert annyira istentelenül jó, ha itt vagyok.

– Ez pontosan így van. – Jase előrébb tolta a fejét, és azonnal meg éreztem az ajkamon forró leheletét. Megremegtem, az ő szája pedig mosolyra húzódott.

– Nagyon köszönöm az egész mai napot. Komolyan. Ezt nem tudom elégszer hangsúlyozni. Nem hiszem, hogy nélküled végig tudtam volna csinálni.

Előrehajoltam, majd egy kicsit kinyújtóztattam magam, és az orromat az övéhez dörzsöltem.

– Szerintem nélkülem is ment volna, de nagyon örülök, amiért ott lehettem. Komolyan. – A kesztyűmet persze a kocsiban hagytam, így most fedetlen kézzel simítottam meg az arcát, érezve a finom kis borostát. – Minden rendben?

Lehunyta a szemét.

– Tudod, nem gondoltam volna, hogy ez bármit változtat majd az érzéseimen, de mégis így történt. Nem olyan nagydolog, mégis nagyon örülök neki. – Az egyik kezét az enyémre helyezte, míg a másik a tarkómra siklott. – Azt hiszem, jövök neked egy hálacsókkal.

– A hála részével nem, de a csók azért jöhet.

Mosolygott, majd az ajka végigsimította az ajkamat egyszer, majd még egyszer, olyan lágyan és könnyedén, mintha egy hópehely hullott volna rá. Szorosan fogott, miközben a nyelvével a két ajkam közé furakodott. Amikor pedig a szájpadlásomat simította végig, forróság öntötte el a testemet, és megfeszültek az izmaim.

Azért az efféle hálacsókokhoz hozzá tudnék szokni!

Jase pedig, nos, ő nem csak egyszerűen csókolta az embert. Hanem ízlelte. Felfalta. Az ajkai gyönyört ígértek, a nyelve pedig még többet. Kész professzora volt a csókolózás művészetének, és a művészet itt nem is túlzás, hiszen hamarosan a lelkem mélyéből tört fel az élvezettel teli nyögés.

– Ugyan már, édes fiam! Nem arra tanítottalak, hogy csinos lányokkal nem a hidegben csókolózunk? – Az apja hangja szakította félbe az élményt. Elpirultam, Jase pedig hátrébb húzódott.

– Csak felmelegítem, nehogy megfázzon – válaszolta Jase vigyorogva. Elfordultam, mert nem akartam, hogy lássák vörös ábrázatomat, hiszen nincs is jobb annál, mint amikor a srác apja úgy találja az embert, hogy a térde szó szerint remeg egy csóktól. És ekkor megláttam Jase arcát, megláttam a benne tükröződő örömöt, valamint ezüstszürke szemében valami csillanást, amit korábban még soha. – Igaz?

Pislogtam, és lassan, mormogva feleltem.

– Aha.

Az apja elvigyorodott.

– Na, gyertek! Anyád és Jack a konyhában sütit készít a Mikulásnak.

Jase hunyorgott, majd felém nyúlt, megfogta a kezemet, és felvezetett a tornácra. A kilencedik rénszarvas itt állt, mintegy őrködve.

– Hatalmas a káosz?

– Kábé, mint amikor te szabadulsz be a konyhába. – Aztán megfordult, és tartotta nekünk az ajtót. – Röviden, igen. Hatalmas.

Nevetnem kellett, amikor észrevettem, milyen arcot vágott Jase.

– Jobban belegondolva, még soha nem láttam, hogy zacskós levesen kívül bármi mást főztél volna...

Az apja hangosan nevetett, és beléptünk a házba. Mindenhol sütemény és örökzöldek illata terjengett.

– Drágám, higgye el, hogy jobb, ha ezt nem látja!

– Annyira azért nem gáz a helyzet! – Jase rosszallóan nézett, és levette a kabátját. – Csak egyszer sikerült beleolvasztanom egy műanyag spatulát valami sütibe.

– Egyszer? – Levettem a kabátomat, majd felakasztottam a fogasra. – Szerintem azért ez éppen elég.

– Amit azonban nem tesz hozzá, hogy ezután megpróbálta megetetni az unokatesóival.

Felnevettem, mert Jase arcán hihetetlenül szégyenkező mosoly jelent meg.

– Jézusom, ez most komoly?

– Mi van? – megrántotta a vállát, és levette a sapkáját is. – Nem ették meg!

– Csak azért, mert olyan kemény volt, hogy embert lehetett volna ölni vele! – válaszolta az apja, mosolyogva. – A fiam rengeteg mindenben nagyon jó, de a főzés nem tartozik az erősségei közé.

– Kösz, apa!

– Jase! – Jack boldog kiáltása hallatszott a konyhából. – Tess!

Abban a pillanatban, hogy megfordultunk, Jack teljes sebességgel rohant keresztül az ebédlőn.

– Hűha, kishaver! Lassíts egy kicsit! – mondta neki Jase, és éppen abban a pillanatban lépett előre, amikor Jack kis híján lefejelte az ebédlőasztal sarkát. – Jack, még a végén...

Aztán megérezte, hogy Jack kamikazetámadásra készül, ezért letérdelt, és amikor a kiskölyök rávetette magát, könnyedén elkapta. Magához ölelte, és felállt. Jack úgy kapaszkodott rajta, mint egy kismajom, és az ujjai Jase haját simogatták.

– Sütit sütünk a Mikulásnak! – jelentette ki, miközben egész maroknyi hajat markolt meg. – Van benne csoki meg dió is.

– Tényleg? – Jase egy egészen kicsit oldalra fordult, ölében a gyerekkel. A mellkasomba feszítő érzés költözött, amikor kettőjüket néztem. Lehet, hogy Jack nem tudja, mi az igazság, de lehetetlen nem észrevenni, mennyire szeretik egymást. – Na és a mogyoróvajas muffin? Tudod, hogy nekem az a kedvencem!

– Olyat is csináltunk. És egy csomót felfaltam! – Jack vigyorogva hajtotta a fejét Jase vállára.

– Csomót? – horkantott fel Mr. Winstead. – A kölyök felfalta a tepsi felét.

A vigyor még szélesebb lett Jack arcán, aztán amikor engem is észrevett, megint felsikoltott.

– Leszállok! Leszállok!

Jase mosolyogva tette le a gyereket a földre. Abban a pillanatban, hogy a kapálózó kis lábak a talajt érintették, odarohant hozzám, és megölelte a lábamat.

– Szia! – mondtam neki, és összekócoltam egy kicsit a totál kifésülhetetlen hajat. – Várod már a Mikulást?

– Igen! Apa azt mondta, hogy a Mikulás szánja hamarosan elindul. – Hátrébb lépett, és megragadta a kezemet. – Gyere csak!

Jase-re pillantottam, aki csak megvonta a vállát, és mosolygott. Az apjával lemaradtak egy kicsit, de Jack nem engedte el a kezemet, és vonszolt maga után, keresztül az ebédlőn.

A konyhában tényleg a káosz volt az úr. A középső szigetet és a pultokat szinte elborította a nyers tészta, a padlóra liszt szitált, és a tálakat üres tojáshéjak töltötték meg. Ennek ellenére a levegőben terjengő illat már jó előre magában hordozta egy mennyei cukorsokk ígéretét.

– Nézd, kit találtam! Nézd!

Mrs. Winstead megfordult, és kezét a vörös köténye alján végigfutó karácsonyfamintába törölte.

– Jaj, kedvesem, annyira örülök, hogy eljött! – Azokkal a hosszú és határozott lépésekkel jött oda hozzám, ami Jase-ben is annyira tetszett. – Istenem! – tette hozzá, miközben egyik ujjával finoman végigsimította a zúzódást az állkapcsomon. Szerencsére már nem volt annyira csúnya. – Hogy van, kedvesem?

– Jól! – feleltem, és mosolyogva néztem, amint Jack elengedi a kezemet, majd odamegy a pulthoz tolt fellépőre. Az egyik kezét azonnal belenyomta a tésztába. – Nagyon jól vagyok.

– Annyira boldog vagyok, hogy ezt mondja! – Erős karjával átölelt, és kis híján kinyomta belőlem az összes szuszt. – Amikor Jase elmondta, hogy... – Odapillantott Jackre, aki éppen golyókat gyúrt a tésztából. Halkabban folytatta. – Nem akarom, hogy a kicsi hallja, de annyira boldog vagyok, amiért minden rendben van, és, hogy... – még halkabban folytatta – a börtönben rohad az az őrült szarházi.

Az ajkam megrándult.

– Én is.

Mrs. Winstead szomorúan rázta meg a fejét, miközben azt figyelte, hogy Jack a tepsibe teszi az egyik nyers tésztagolyót.

– Csak az a szegény kislány...

– Tudom. – Kénytelen voltam az alsó ajkamba harapni. – Mindig azt mondogatom magamnak, hogy most legalább Debbie békében nyugodhat, mert kiderült az igazság.

Jack azonnal hátrakapta a fejét, és arcán őszinte érdeklődéssel megkérdezte:

– Mi az az igazság?

– Amikor a rossz emberek elnyerik a méltó büntetésüket, kicsim. És ez jó. – Mrs. Winstead elmosolyodott, mire a szarkalábak elmélyültek a szeme sarkában. Megint halkabban folytatta. – De ez... még nem minden.

Az egyik kezét a vállamra helyezte, és a mellkasa nehezen emelkedett majd süllyedt.

– Annyira boldog vagyok, hogy maga tud róla... hogy Jase elmondta.

Nem is tudtam, erre mit mondhatnék. Szólni nem bírtam, úgy-hogy csak bólintottam, Mrs. Winstead mosolya pedig még szélesebb lett, ahogyan észrevette, hogy Jack egy kis darab nyers tésztát vesz a szájába.

– Jase is ugyanezt csinálta kiskorában – jegyezte meg gyorsan pislogva. – Végül sokkal több sütit evett meg nyersen, mint készen.

– Csak mert akkor a legfinomabb! – A hangom megdöbbentően reszelősnek tűnt.

Mrs. Winstead a vállamra tette a kezét.

– Maga nagyon jót tesz a fiamnak, nagyon, de nagyon jót. Kari óta nem tudott senkihez ennyire közel kerülni, és magának sikerült azt is elérnie, hogy kitárja a szívét. Tudom, hogy még nem volt alkalmunk rendesen megismerni egymást, de számomra már most is olyan, mintha a saját lányom lenne.

Istenem, mindjárt bőgni fogok!

Visszapislogtam a könnyeket, azután elmosolyodtam, végül felnevettem.

– Jaj, bocsánat! Nem akarok sírni.

Jack megint megfordult.

– Miért vagy szomorú?

– Nem vagyok szomorú – válaszoltam neki gyorsan. – Csak nagyon, de nagyon boldog.

Nem is kérdezett tovább, visszafordult a süti felé, és folytatta a nagy munkát. Megtöröltem a szemem, és összeszedtem magam.

– Köszönöm! Ez nagyon sokat jelent nekem, és soha nem hagynám, hogy bármi bántódása essen – folytattam, Jack háta felé biccentve. – Se neki, se az apjának.

– Drága lányom! – Mrs. Winstead szeme könnyekkel telt meg, és megköszörülte a torkát. – Nézzenek oda! Mindjárt elkezdek itt sírni, márpedig az mégsem járja, ha az én kisfiam jön be a konyhába.

– Szia, anya! – Jase áttörte magát a kaotikus, bár talán éppen ezért nagyon otthonos konyhán, és megpuszilta az anyját. Amikor felegyenesedett, felváltva nézett mindkettőnkre. – Minden rendben van?

– A legnagyobb rendben! – feleltem, és összecsaptam a két tenyerem. – Jack jó nagy munkában van.

Jase egy pillanatra odanézett, de aztán megint bennünket vizslatott.

– Tuti?

– Igen, drágám. Csak egy amolyan kis csajos dumálásba csöppentél bele. Nyugi! – Mrs. Winstead kinyitotta a sütő ajtaját, és bepillantott. – Ez már majdnem készen van.

Jase most már megnyugodott, és odament Jack mellé. Ellopott a tepsiről egy tésztagolyót.

– Hé! – Jack kuncogva nézte, ahogyan a szájába dobja a nyers tésztát.

Jase megpuszilta a kiskölyköt, majd sarkon fordult, és a konyhaasztalt megkerülve mögém lopakodott. A karjával átölelte a derekamat, aztán a hasamon összefonta az ujjait.

– Nem lenne baj, ha most elrabolnám Teresát? Szeretném megmutatni neki a karácsonyfát.

Mrs. Winstead rám kacsintott.

– Csak akkor nem baj, ha neki sincs ellenére.

– Ó, neki nagyon, de nagyon nincs ellenére! – felelte Jase, mire alaposan a karjába öklöztem. Felnevetett. – Emiatt nem kell szégyellned magad!

Az anyja a fejét ingatta, ő pedig megfordult, a kezét a vállamra tette, és keresztülvezetett az étkezőn. Az apja már elment valahova, és most egy lélek sem volt a nagyszobában.

A karácsonyfa hatalmas volt, valódi, és azonnal a saját, otthoni karácsonyainkat juttatta eszembe. Tele mindenféle gömbökkel, és a fények néhány másodpercenként felvillantak. A kandalló fölött zoknik lógtak.

– Odanézz! – Előrehajolt, majd levette a piros zoknit, és felmutatta. – Mit szólsz?

– Hű! – A zoknira vörös csillámfestékkel az én nevemet írták. – Ez az enyém? Komoly?

– Igen. – Jase nevetett, és visszaakasztotta a helyére. – Jack készítette neked ma reggel.

Nem tudom, hogy a zokni miatt, vagy azért, mert rajta állt a nevem, de mélységes öröm töltött el. Még a végén szétrobban a mellkasom!

– Tetszik? – kérdezte, majd leült a földre, és a hátát a kanapénak vetette. Megfogta a kezemet, húzni kezdte, és megvárta, míg én is leülök. – Szerintem teljesen levett a lábadról.

– Tényleg! – nevettem, majd megint megtöröltem az arcomat. – Istenem, micsoda egy szánalmas picsogó vagyok! – Leengedtem a kezemet, azután hagytam, hogy a tekintetem elidőzzön egy kicsit ezen a megdöbbentően szép arcon. – Tényleg nagyon csípem.

– Kíváncsi vagyok, hogy a Mikulás mit tesz majd bele a zoknidba. – És ahogy mondta, akaratlanul is csupa mocskos gondolat jelent meg a fejemben. – És a karácsonyfád alá.

Felhúztam a vállamat, majd a kezemmel megtámaszkodtam a parkettán. Előrehajoltam, és megcsókoltam Jase ajkát.

– Nekem már megvan mindenem, amit karácsonyra kértem.

– Mmm. – A keze nem mozdult ugyan a csípőmről, de ajka végigsimított az enyémen. – Én még nem kaptam meg mindent – mormogta. – Több kell. Azt akarom, hogy holnap reggel melletted ébredhessek. Erre vágyom.

– De...

– Cam és Avery már biztosan elindult a szüleidhez, nekem meg csak holnap estére kell leszállítanom téged a családi vacsorára. Szóval miért kellene visszavigyelek az albiba ma este? – Belecsókolt a szám sarkába. – Itt is alhatsz velem. A szüleim biztosan nem bánnák.

Majd úgy teszünk, mintha megint tizenhat évesek lennénk, és próbálunk a lehető legmocskosabban, de közben a lehető leghalkabban szeretkezni.

Nevettem.

– Te beteg vagy!

– Tudom. – Aztán a szám másik sarkába is belecsókolt. – Itt maradsz?

Megcsókoltam, majd egy egészen kicsit elhúzódtam tőle.

– Mintha mondhatnék neked nemet.

Jase körém fonta a karját, majd úgy helyezett, hogy kinyújtott lába közé kerüljek, és a hátamat a mellkasának vessem. Éppen meg éreztem, hogy az ajka megsimítja a nyakamat, amikor Jack éles, magas hangú sikoltása hallatszott a konyhából. Jase apja mondott neki valamit.

– Tudod, mi a lényeg? – kérdezte Jase.

Felé fordultam, és az ajka azonnal végigsimított az ajkamon.

– Hogy ragadjon a bélyeg?

Jase halkan felnevetett.

– Ez nagyon gáz volt.

Nevetve közelebb bújtam hozzá.

– Tudom. De szeretsz, szóval...

– Ez igaz. – Megcsókolta az arcomat. – Ez viszont elvezet ahhoz, amit valójában mondani szerettem volna. – Elhallgatott, és a mellkasa még jobban a hátamnak nyomódott. – Bizonyos tekintetben máris megkaptam tőled életem legcsodálatosabb karácsonyi ajándékát.

– A ma reggelire gondolsz? – Hátrafordítottam a fejem, hogy a szemébe nézhessek. – Amikor azzal ébresztettelek, hogy...?

– Nos, az tényleg nagyon állat volt, de nem. – Elvigyorodott. – Ennél sokkal fontosabb dologról van szó.

Visszatartottam a lélegzetemet.

Tekintete az enyémet kereste.

– Tudod, én soha, egyetlen pillanatig sem tudtam volna elképzelni, hogy feleségül vegyek valakit. Azok után, ami Karival történt, meg hogy ebben az elmúlt néhány évben figyeltem a szüleimet felnevelni Jacket, egyszerűen nem láttam magamat családosként.

A szívverésem felgyorsult.

– De ez mostanra megváltozott – folytatta, és mivel nem szakította el tőlem a tekintetét, az az ezüstszürke szempár vált számomra a világ közepévé. – Méghozzá miattad. Most már el tudom képzelni, hogy feleségül vegyek valakit, és saját családot alapítsak. Veled. És ennél szebb ajándékot nem kaphatnék.

Szóra nyitottam a számat, de végül nem szóltam egy szót sem. A fülem hegyéig elpirultam, és nem találtam a szavakat.

– Hé! – megfogta az arcomat. – Mondj valamit!

Mindenképpen mondanom kellett valamit, mert amit tőle hallottam, az annyira csodálatos volt, és annyira szép, hogy nem lehetett szó nélkül hagyni. A szívem hevesen vert, és a fejem mindenféle kavargó gondolattal telt meg.

Hihetetlennek tűnt. Mi ketten. Együtt. Házasság. Család. Egy napon. Azonnal megint beleszerettem.

– Istenem, Jase! – sóhajtottam fel, és lehunytam a szememet. – Nagyon szeretlek! Annyira nagyon szeretlek!

A torka mélyéből megint halk morgás tört fel, aztán közelebb hajolt, és egy pillanat alatt az ajkamra szorította az ajkát. Úgy csókolóztunk, mintha mind a kettőnknek az élete múlt volna rajta, a csókon keresztül osztottuk meg egymással legmélyebb érzelmeinket. És azután is egymás közelében maradtunk, amikor a hirtelen támadó szenvedély lángja alábbhagyott annyira, hogy levegőhöz juthassunk. A homlokát az enyémhez simította, az ajka minden másodpercben az enyémhez ért. Nem szóltunk egy szót sem, mert mindent, amit fontos lett volna elmondani, elmondtunk már egymásnak.

Addig maradtunk így, egymás karjában, míg a rohanó, apró lábak dobogása félbe nem. szakította a pillanatot. Jack lehuppant mellénk, egyik kezében egy tányér sütit, a másikban meg egy tabletet egyensúlyozva. Felnézett ránk, és amikor láttam, hogy a szeme pontosan olyan, mint az apjáé, a szívem szinte túlcsordult szeretettel.

– Sütit? – kérdezte, és egy félig megcsócsált, csokis sütit nyújtott felém.

Elvettem tőle, majd kettétörtem, és az egyik felét odaadtam Jase-nek. Az ajka az ujjaimat simította, ahogyan kiette az édességet a kezemből, Jack pedig ezt látva hangosan nevetni kezdett. Én egy kicsit lassabban ettem meg az én részemet.

– Még életemben nem ettem ilyen finomat – mondtam Jacknek.

Büszke mosoly jelent meg kis arcán.

– Mert én készítettem.

– Bizony! – Jase az állát a fejemen nyugtatta, majd kinyúlt, hogy összeborzolja a kisfia haját. – Máris kész mesterszakács vagy!

– Jövőre karamellás sütit akarok készíteni a Mikulásnak.

Jase felnyögött.

– Istenem, azzal még nemigen volt szerencsém!

– Semmi gond – mondtam. – Majd én megtanítlak. Állati jó karamellás sütit készítek.

Jack szeme elkerekedett.

– Tényleg?

– Megígérem – vigyorogtam, és ahogy felemeltem a tekintetemet, megláttam, hogy Jase szülei az ajtóban állnak. Az anyja szemében könnyek csillantak, Mr. Winstead pedig büszkén szorította meg a vállát. Amikor a tekintetem megint Jackre tévedt, aki ekkorra már meg is feledkezett a sütiről, és teljesen elmerült a tableten futó egyik játékában, rádöbbentem, hogy mit látnak a szülei.

Mert én is ezt láttam.

A jövőt.

Hármunkat.

Rengeteg minden történt és változott négy röpke hónap alatt. Augusztusban még álmodni sem mertem volna arról, hogy karácsonykor itt leszek, és az ajkam Jase számtalan, édes csókja miatt bizsereg majd. Egyikünk sem tervezte a másikkal közös jövőt. Én mindig is azt hittem, hogy táncos leszek. Jase biztos volt benne, hogy soha többé nem lesz szerelmes. Ami történt, arra egyikünk sem számított, de most már biztosan tudtam, hogy a tánc miatt semmiképpen nem adnám fel azt, ami most van.

Az álmom darabokra tört, de aztán újra egyesült, és ez az új mindennél drágább volt.

Jack a magasba emelte a tabletet, és mosolyogva kiabált Jase-nek. A lelkem mélyén biztos voltam benne, hogy egy napon megtudja majd az igazságot Jase-ről és az édesanyjáról is, és biztos voltam abban is, hogy ezen a napon én is ott állok majd mellettük.

Belekaroltam Jase-be, aki közvetlenül a köldököm alatt simogatta a hasamat. Széttártam az ujjaimat, ő pedig kicsit feljebb emelte a kezét, hogy összefonódhassanak.

– Akarod játszani a következő kört? – kérdezte Jack, és a szemében olyan örömteli reménykedés csillant, amire nem lehetett nemet mondani.

– Nagyon is.

Jack elégedetten fordult vissza a játék félé, Jase pedig megcsókolta a halántékomat, aztán az arcomat. Ahogy az ajkai mozogni kezdtek, azt az egy szót formálták némán, amit soha nem untam meg. Szeretlek, suttogta nekem.

Ha tovább olvasol,

most megtudhatod,

hogyan csattant el az a bizonyos

első csók.

A CSÓK

KÉPES VAGYOK RÁ!

Csak álltam ott, karnyújtásnyira a vendégszoba ajtajától, és úgy ismételgettem magamban ezeket a szavakat, mintha erőt adhatnának, és általuk találhatnék magamban annyi kurázsit, hogy bekopogtassak. Képes vagyok rá!

Mély levegőt vettem, majd kényszerítettem magam, hogy szépen lassan fújjam ki. A térdem remegett, a tenyeremen pedig veríték gyöngyözött.

Ez annyira gáz!

Nem is emlékeztem, mikor volt utoljára ilyen gyomoridegein, ami önmagában is rémesen ciki. Még kis sem látszottam a földből, de már több száz fős közönség előtt táncoltam, de ennyire ideges akkor sem voltam soha. Már attól tartottam, hogy a következő pillanatban úgy dőlök el, mint egy krumpliszsák, és arccal lefelé a padlón csattanok.

De persze most Jase-ről volt szó – bizony, magáról Jase Winsteadről, az Álompasiról –, márpedig vele kapcsolatban csak az a tuti, hogy soha, semmi nem tuti.

Nem volt helyes, hogy úgy éreztem iránta, ahogyan éreztem. Hiszen idősebb nálam, a bátyám legjobb haverja, és a véletlenül elkapott – na jó, akkor kihallgatott – beszélgetések alapján minden élő csaj vágyának tárgya.

Persze érthető. Ha pasi lennék, és úgy néznék ki, mint ő, az én hálószobám is olyan forgalmas lenne, mint egy pályaudvar, de a féltékenység undorító hangon suttogta a fülembe, hogy azért mégsem akkora király, hogy Jase ennyire... aktív életet él.

És persze nem is csak azért, mert ennyire jóképű. Jase... nos, a szememben maga volt egy szuperhős megtestesülése, az egyetlen ember a földön, aki képes volt kirángatni a tesómat a depressziója legmélyebb bugyraiból. Megmentette Camet, és ezzel együtt bizonyos tekintetben engem is. Ő volt az egyetlen oka annak, hogy az életemet beárnyékoló bűntudat felhőinek legalább egy része eloszlott. Pedig egy ideig tényleg ez a bűntudat töltötte ki minden gondolatomat. Először a barátom lett, aztán szépen lassan, valami egészen mást kezdett jelenteni nekem.

Csak nemrég hagyta ott azt a szánalmas szenvedést, amit a tesóm pókernek nevezett, szóval biztosan nem aludt még el.

Nagyon nem volt jó ötlet ott álldogálnom az ajtaja előtt.

Különösen, ha azt nézzük, mi volt rajtam – jobban mondva, mi nem.

Lepillantottam a kilakkozott lábujjkörmeimre, és azonnal elpirultam. Olyan alvós rövidnadrágot vettem fel, ami a seggemet is alig takarta, a póló nagyon szűk volt, alatta szinte az egész hasam kilátszott, és melltartót természetesen nem vettem. Itt az emeleten meg kicsit hideg volt. Ha Cam vagy a szüleim rajtakapnának, hogy ebben a szettben flangálok a házban, miközben Jase is itt van, tutira nem tenném zsebre, amit kapnék.

És talán Jase sem úszná meg szárazon.

Lehet, hogy tényleg hülyeséget csinálok?

Próbáltam csábító lenni, de igazából totál bénának éreztem magam. Mint a kislány, aki felveszi anyuci ruháját – jobban mondva leveszi. Ugyanakkor pontosan tudtam, hogy ha akkor visszamegyek a szobámba átöltözni, nem lett volna bátorságom még egyszer idejönni. Berezeltem volna. Szóval most vagy soha – addig legalábbis, míg egészen véletlenül Jase megint fel nem bukkan a tesómmal.

De persze ki tudja, lesz-e még az életben olyan alkalmam, mint most.

Cam istenverte nagy fasztorlasz tud lenni, ha akar.

Képes vagyok rá.

Mély levegőt vettem, bekopogtattam, majd teljes erőmmel küzdöttem, hogy sarkon ne forduljak, és rohanjak el vihogva, mint valami kis pisis. Jézusom, nagyon gáz volt, amit műveltem! Vérciki. Tudtam, hogy jobb lett volna, azonnal eltűnni innen, mert Jase-nek biztosan jobb dolga is volt, mint...

Ebben a pillanatban kitárult az ajtó, és Jase ott állt előttem, a maga fantasztikus valójában. De isten az atyám, a fantasztikus nem is volt megfelelő szó rá! Szexis angyalok kórusa szólalt meg a fejemben, meg ilyesmi.

Bronzszín haja rakoncátlanul kócos tincsekben hullt a homlokába, bőrének barna árnyalata pedig spanyol vagy mediterrán felmenőkre utalt. Még mindig ugyanaz volt rajta, ami pókerezés közben – koptatott farmergatya a csípőjére lecsúszva, és viseletes póló, ami majd’ szétszakadt a széles vállakon.

Korábban egyszer már volt szerencsém félmeztelenül látni. Akkor is nálunk aludt. Nagyon korán reggel volt, és álomittasan botladozott ki a szobájából, egyenesen a fürdő felé indulva. Csak pizsamaalsó volt rajta, én pedig teljesen elmerültem a hasa látványában. Olyan volt, amilyent csak az álmaiban képzel maga elé az ember.

Pontosan tudtam tehát, mit rejt a kopott Nirvana-póló.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

Hajszál híján lehunytam a szememet, és felsóhajtottam. Az a hang! Még életemben nem hallottam szexisebbet az ő mély, érzéki hangjánál. Tőlem olvashatta volna akár egy mosogatógép használati útmutatóját is, én mégis lélegzetvisszafojtva hallgatom az idők végezetéig. De még mielőtt bármit válaszolhattam, vagy tovább toporoghattam volna az ajtóban, mint egy nagy rakás szerencsétlenség, félreállt, és behívott.

Milyen kedves pasi!

Beléptem a vendégszobába, és meztelen talpam mélyen a szőnyegbe süppedt. Az ablak mellett, a karosszéken kis sporttáska hevert. Ezen és az ágy némileg összegyűrt párnáján kívül semmi más nem utalt arra, hogy Jase ott volt, a házunkban.

Az ajtó, résnyire nyitva maradt mögöttem. Nagyot nyeltem, majd megfordultam, és a szemébe néztem. Ideges mozdulattal emeltem a kezemet, és simítottam hátra a homlokomba hulló hajszálakat.

Egyszerűen nincsen szó, ami leírhatná Jase szemét! Se nem kék, se nem szürke, hanem inkább a kettő keveréke volt. Talán ezüst. Ez, valamint a sűrű fekete szempillája, együtt lélegzetelállító hatást keltett. És ennek a szemnek a tekintete ebben a pillanatban az enyémbe kapaszkodott.

Lassan elindult lefelé, az arcomtól egészen a kékre festett lábujjkörmeim hegyéig. A hasamon egy egészen kis ideig elidőzött. Amikor hátrafésültem a hajamat, a mozdulattól egy kicsit feljebb csúszott a felsőm. Hajszál híján lenyúltam és megigazítottam, de közben persze éppen azért jöttem ide, hogy megmutassam magam Jase-nek.

Azt akartam, hogy ne úgy nézzen rám, mint egy kislányra – mint Cam kishúgára.

Aztán a szemembe nézett, és láttam, hogy az orcája sötétebb színűre válik. Az arcához emelte a kezét, és megdörzsölte az állát.

Tekintete megint elindult lefelé, és ezúttal a mellemen állapodott meg egy időre, hogy aztán újra visszataláljon az arcomra.

– Nos? – a hangját valahogy mélyebbnek és rekedtebbnek hallottam.

A szívem úgy vert, hogy szinte kiugrott a mellkasomból. Megkerültem az ágy sarkát, és megint megálltam előtte. Tekintete egész idő alatt követett. Pillantásunk a másodperc töredékére megint egymásba kapaszkodott, majd a szeme újra elindult a testemen lefelé, és ezúttal már olyan szenvedély csillant benne, mintha az ujjaival simított volna végig rajtam. A testem bizonyos részeinek ez nagyon, de nagyon jólesett, és kellemes kis bizsergés indult meg bennem. Amikor pedig a tekintetünk megint összetalálkozott, az arcomat azonnal elöntötte a pír.

Mély levegőt vett, és megint megszólalt.

– Mit akarsz, Tess?

A lélegzetem bennszakadt, és kényelmetlenül álltam egyik lábamról a másikra. Rajta kívül senki nem nevezett Tessnek. Soha. És ez nekem nagyon tetszett.

– Csak meg akartam kérdezni, hogy nincsen esetleg szükséged még egy párnára vagy egy extra takaróra.

Az ágyra pillantott, a takarók és párnák egész kis halmára, amit anya készített oda neki, majd kérdően vonta fel a szemöldökét.

Basszus!

– Úgy látom, nem. – Beharaptam az ajkamat. – És nincs szükséged esetleg bármi másra?

Egy pillanatig csak nézett, majd megindult felém, hosszú, könnyed léptekkel az ágyhoz lépett, és leült.

– Kedves, hogy megkérdezed.

A szívem úgy vert akár egy légkalapács.

– Én már csak ilyen kedves csaj vagyok.

Az ajka egyik sarkában mosoly játszott.

– Tényleg az vagy. – Hunyorogva nézett rám, majd elvigyorodott. – Kitaláltam ám, mi a terved!

A gyomrom összeszorult, és elkerekedett szemmel néztem rá.

– Kitaláltad? – Nem mintha olyan nagyon nehéz lett volna. Hiszen ebben a cuccban akár pornót is forgathattam volna! Csapó, és akció! Aha. Teljesen egyértelmű volt, mi a tervem.

Meglapogatta maga mellett az ágyat.

– Na gyere!

Egy kicsit szédültem ugyan, de azonnal odasiettem mellé, és le-ültem. Nem közvetlenül mellé. Meghagytam kettőnk között az illő távolságot.

– Nos, miről akarsz beszélgetni? – kérdezte, és hanyatt vágta magát.

A szám próbált volna szavakat formálni, de semmi nem jött ki belőlem. Minden izmom elernyedt. Jól van. Szóval mégsem volt annyira egyértelmű, hogy miért jöttem ide. Jase azt hitte, megint azért jöttem, mert azt akarom tőle, amit szoktam. Vagy legalábbis, amiről ő azt hitte, hogy mindig akarni szoktam. Beszélgetni. Hiszen ahányszor eljött, egy csomót beszélgettünk – a suliról, a táncról, a barátokról, a világon mindenről!

Csak most természetesen a beszélgetés volt a legutolsó dolog, amit szerettem volna csinálni vele.

– Ööö, milyen a suli?

A feje alá tette a két kezét. A pólója felcsúszott, láttatni engedve a kőkemény alhasat. A köldöke alatt a szőr vékony vonalat formázva haladt lefelé, és tűnt el a farmere alatt. Nyamm.

– Egész jó.

Aha, azt sejtem!

– És neked?

Fogalmam sem volt, miről kérdezett. A tekintetem végigjárt rajta. – Mi?

– A suli. – Szélesebben vigyorgott. – Csak azt kérdeztem, hogy neked hogy megy a suli.

– Ja, persze. Királyul – aztán felé fordultam, és az egyik lábamat felhúztam. Az állkapcsában megremegett egy izom, ami egy másodpercre minden figyelmemet magára vonta. – És az öcséd?

– Jack is jól van – és mintha a szemöldökét egy kicsit összébb vonta volna. – Egyébként mindig ilyen cuccban mászkálsz itthon?

Őszintén? Egy frászt. Viszont boldogan vontam meg a vállamat, mert a kérdés azt bizonyította, hogy felfigyelt rám.

– Aha.

– Fogadjunk, hogy Cam barátai nem sűrűn szoktak itt lenni.

Kicsit furcsának éreztem ezt a megjegyzést.

– Nem. Úgy értem rajtad kívül csak Ollie szokott beugrani néha.

Még jobban összehúzta a szemöldökét.

– És akkor is ez van rajtad, amikor ő itt van?

Megremegett az ajkam. Minden erőmmel azon voltam, nehogy elmosolyodjak.

~ Fogalmam sincs.

– Remélem nem – motyogta.

– Miért?

– Miért? – A hangjából őszinte meglepetés csendült. A tekintete az arcomról elindult lefelé, egészen a mellemig, majd ott elidőzött egy kicsit, hogy hamarosan megint úgy éreztem, mintha simogatna. A testem azonnal reagált, és habár azt nem tudom, mennyire volt nyilvánvaló ez a reakció, Jase hirtelen visszakapta a tekintetét az arcomra. – Na ezért.

Jézusom!

Ereztem, hogy a gyomrom megfeszül, és a fejem is valahogy könnyebb lesz.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Jase a szemét forgatta.

– Nem lenne szabad ilyen cuccokat hordanod, amikor a tesód haverjai is itt vannak, különösen nem, ha a gyökér Ollie az. Annak a faszinak az agya helyén is sperma van.

A szemöldököm a homlokomra szaladt.

– Tényleg?

– Igen.

Mivel hirtelen nagyon sértve éreztem magam, de közben örömömben legszívesebben tapsikolni lett volna kedvem, nem csoda, hogy éppen azt a hülyeséget találtam mondani, amit mondtam.

– Jase, én már nem vagyok kislány!

– Aha! Asszem, az tisztán látszik! – Aztán elhallgatott. – Hidd el!

Remegve vettem levegőt.

– Ezt meg hogy érted?

A tekintete végigsimogatott.

– Úgy, hogy látom, mennyire nem vagy már kislány.

A testemet kellemes melegség öntötte el.

– És ezzel mi baj van?

Szóra nyitotta a száját, majd hirtelen meggondolta magát. A könyökére támaszkodott, és az állát a mellkasára hajtotta.

– Olyan sok baj van ezzel, hogy el sem tudom mondani.

Csakhogy én nem ezt akartam hallani.

– Azért megpróbálhatnád.

– Inkább nem – felelte, és biztos voltam benne, hogy harcolnia kell, ha azt akarja, hogy a tekintete továbbra is az arcomon maradjon, és ne vándoroljon megint a mellemre.

Volt a lényemnek egy része, ami legszívesebben fülét-farkát behúzva elmenekült volna, ugyanakkor ott volt a másik fele – az a bizonyos vad és öntörvényű fél, ami soha nem riadt vissza semmitől –, és ez nem hagyta, hogy megfutamodjak.

– Pedig biztos vagyok benne, hogy a pasik nagy részének a világon semmi baja nem lenne ezzel a cuccal.

Jase-nek szó szerint tátva maradt a szája.

– Helyesebben nagyon is tetszene nekik. Nagyon sok fiú van a...

– Akarod mondani, kisfiú.

Elpirultam.

– Fiúk, férfiak, egyre megy.

– Én viszont nem vagyok kisfiú, Tess! – A tekintete összetalálkozott az enyémmel, és most sokkal hidegebben csillant, szinte higanyszerűen. – Ahogyan Ollie sem az.

Már megint Ollie-ról beszél. Mi a fenéért?

– Amikor ő itt van, nem veszek fel ilyesmit.

A fejét oldalra billentette, és kutatón nézett a szemembe. Látszott rajta, hogy nagyon szeretne mondani valamit, de aztán meggondolta magát.

– Helyes.

Patthelyzet. Erre meg mégis mit mondhatnék? Tekintetem előbb az ajkára vándorolt, majd végig le, az egész testén. Úgy éreztem magam, mint aki órák óta áll a sorban a svédasztal előtt, amin Jase a főfogás és a desszert egy személyben.

– És akkor sem lenne szabad ilyesmit felvenned, amikor én vagyok itt – felelte, és a hangját megint mélyebbnek éreztem. Nyersebbnek.

A pillantásom megint rátalált a szemére, és láttam, hogy valami megváltozott abban, ahogyan rám néz. Mintha az egész testében megfeszült volna.

– Miért? – kérdeztem.

Nem válaszolt.

Talán egész életem fennmaradó részében ezen az egy pillanaton fogok töprengeni újra és újra, de soha nem fogom tudni megválaszolni, hogy végül miért tettem azt, amit ekkor tettem. De azt tudom, hogy még ha le is rúgott volna maga mellől, akkor sem bántam volna meg soha.

Előremozdultam, a másik lábamat is felhúztam magam mellé, majd a térdemre támaszkodtam, közelebb hajoltam, hogy az ajkam csak néhány centire volt az övétől. A lehelete szinte égette a számat. A szívem vadul vert, és a pulzusom az egész testemen végigremegett. A hajam a vállamra hullott, kitöltve a kettőnk közötti űrt. Közel voltunk egymáshoz, sokkal közelebb, mint valaha.

– Azért, ahogyan nézel rám – feleltem végül, sóhajtva.

Nem válaszolt azonnal, de hallottam, ahogyan nagyot nyel.

– Nem mintha bánnám, ha így nézel rám – mondtam neki, és ujjaim a takarót markolták. – Nagyon tetszik.

Lihegett. Mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt.

– Tess...!

– Jase?

A torka mélyéről valami morgáshoz és hümmögéshez hasonló hang indult meg, aminél férfiasabbat még soha nem hallottam.

– Tudod te, mit csinálsz velem?

– Igen – feleltem, és megnyaltam az ajkamat. – Gondolatban már megtettem. Többször is. Egész...

Jase felemelkedett, és a köztünk levő apró távolság azonnal semmivé lett. Az ajka az enyémhez ért, és bensőmben érzelmek egész tengere tört fel. Csak egy egészen lágy, és rövid érintés volt, mégis, a lábujjam hegyéig bizseregni kezdtem tőle.

Először csókolt meg.

És ennél több igazolásra nem is volt szükségem.

Az ajkamat követelőzve nyomtam az övéhez, és megint meghallottam azt a hangot. Ajkunk egy ideig egymáshoz simulva maradt, lassan mozogva, ízlelgetve. A csípőmön éreztem két keze érintését, ujjai finoman nyomódtak a meztelen bőrnek. Azonnal lúdbőrös lettem. A keze... annyira nagynak és annyira melegnek éreztem. Tudtam, mennyire erős.

Érezni akartam őt, ahogyan a karjai átölelnek, a mellkasom az övének nyomódik, a lábunk egymásba kapaszkodik. Azt akartam, hogy sokkal mélyebben csókoljon, és igazán érezzem a csók ízét.

De ekkor már ő ízlelt engem.

Nyelve végigsiklott két ajkam találkozásánál, hogy levegő után kellett kapnom. Aztán mélyebben folytatta, és csípőmet szorító keze finoman remegni kezdett. Lihegő morgást hallatott.

Azután vége lett.

Amikor elvette az ajkamról az ajkát, előrébb húzott, és a mellkasához szorított, a karjával átölelve, kezével simogatva. Szoros volt az ölelés, lehelete megbizsergette a nyakamon a kis hajszálakat.

Mormogott még valamit, de a fülemben dübörgő pulzusom zaja minden más hangot elnyomott, aztán felemelt az öléből, és egészen finoman talpra állított. A keze egy pillanatig tétován fogta még a csípőmet, majd végigsimítva az oldalam mellett, elengedett.

Kinyitottam a szememet, elpirultam, szédültem, és ezen kívül egyszerre megrohant még vagy ezer más érzés is.

Jase szeme olvadó ezüsthöz volt hasonló, fényesen izzó, végigjárta az egész testemet, és tekintete végül az enyémbe kapaszkodott. Másodpercek teltek el, míg beszélni kezdett.

– Szerintem... szerintem okosabb lenne, ha visszamennél a szobádba. Most.

Pislogtam.

– De...

– Holnap beszélgetünk – szólalt meg, és közelebb mozdult hozzám. A testem kéjesen feszült meg. Ujja hegyét az arcomra helyezte, és finoman hátranyomta a fejemet. – Megígérem. Holnap mindent megbeszélünk.

– Jól van – a szívem meg közben majd kiugrott a mellkasomból.

Jase lehunyta a szemét, és homlokon csókolt, de ennél a csóknál édesebbet el sem tudtam volna képzelni. Aztán visszahúzódott, és a kezét elvette az arcomról.

– Jó éjt, Tess!

Egy pillanatig még haboztam, majd hátrálva elindultam az ajtó felé. Ujjaim a kilincsre kulcsolódtak, és megálltam. Jase olyan tekintettel nézett rám, mint egy ragadozó madár, nekem pedig legszívesebben kedvem lett volna teljesen becsukni az ajtót, aztán a kulcsot is ráfordítani. Tudni szerettem volna, erre hogyan reagálna, de lehet, hogy ezzel azért túlfeszítettem volna a húrt.

– Jó éjt! – suttogtam végül, majd kiléptem a folyosóra.

Cam feje éppen akkor bukkant fel a lépcső tetejénél, amikor halkan a szobámba osontam, és óvatosan becsuktam magam mögött az ajtót. Hátrálva mentem, míg a combom hátsó fele az ágyamnak nem ütközött, aztán leültem, az ujjaimat még mindig bizsergő ajkamhoz érintettem, és lehunytam a szememet.

Ez egy csók volt.

Egyetlen végtelen, csodálatosan tökéletes csók.

- Jaj, istenem! – mormogtam magamban, majd elvigyorodtam. Hála a szentséges kis Jézusnak, hogy ebben a pillanatban teljesen egyedül voltam a szobában, és így senki nem láthatta a világ minden bizonnyal legdebilebb vigyorát.

Ez a vigyor nem akart lelohadni, és én már biztosan tudtam, hogy soha nem fogom elfelejteni ezt a csókot, és akkor megfogadtam magamban, hogy nem is ez lesz az utolsó.

Hiszen Hamilton vagyok!

És a mi fajtánk megszerzi, amit akar. Így vagy úgy, de megszerzi.

KÖSZÖNETNYÍLVÁNÍTÁS

Legelőször is, hatalmas köszönettel tartozom Kevan Lyonnak, valamint a Marsai Lyon Literary és a Taryn Fagerness Agency csapatának. Tessa Woodward – imádlak, amiért annyira szereted ezeket a szereplőket, mint én, és az, ahogyan az anyagaimat szerkeszted, megfizethetetlen. Köszönöm még Jessie-nek, Abigailnek, Jennek, Mollynak és Pamnek is – ti vagytok azok, akik a háttérben dolgoznak, és ezzel hihetetlenül megkönnyítitek a munkámat.

Jen Fisher – köszönöm, amiért megengedted, hogy téged és a muffinjaidat is beleírjalak ebbe a könyvbe. Csodálatos vagy, a muffinjaid pedig isteniek.

A Légy mellettem soha nem jöhetett volna létre Stacey Morgan nélkül. Ő nem csak az egyik legjobb barátom és asszisztensem, de ő az a szegény, szerencsétlen lélek, akinek végig kell rágnia magát minden könyvem első verzióján. Ugyancsak nem felejtkezhetem el a csajokról: Laura Kaye, Sophie Jordan, Molly McAdams, Cora Carmack és Lisa Desrochers.

Végül, de nem utolsósorban, mindenképpen köszönettel tartozom nektek, akik elolvassátok és véleményezitek a könyveimet. Nélkületek egyetlen regényem sem születhetett volna meg. Ti vagytok a legfontosabbak minden történetben, és higgyétek el, hogy teljes szívemből hálás vagyok nektek.

Table of Contents

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

(Névtelen)

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

(Névtelen)

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

A CSÓK

KÖSZÖNETNYÍLVÁNÍTÁS